A tél szíve I-II.
Date: 2003-12-13T17:35:18+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből ered, visszatérne. Faile-t elrabolták a shaidók: Sevanna szobalánya lesz, ám a Tudós Asszonyok és Galina, a fogoly aes sedai is fel akarják használni tulajdon céljaikra. Perrin a felesége megmentésére indul, és szembe kell szállnia Berelain csábításával, valamint Masema, a Sárkány Prófétája őrületével is. Elayne végre visszatért Caemlynbe, de távollétében mások is bejelentették igényüket az Oroszlános Trónra. Az
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

A Tél Szíve

Az Idő Kereke sorozat 9.

ISBN 963 9399 353

Beholder Kft, 2003

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: Winter's Heart

Copyright © 2000. Robert Jordan

Fordította: Körmendi Ágnes

Örökkön Harrietnek. Örökké.

Az éjt lezáró pecsét gyengül
A tél szívében télszív ébred
Jajongás közt, fogcsikorgatással
Mert tél szíve fekete lovas
És a neve Halál.

A Karaethoni Ciklusból, a Sárkány Próféciáiból

I. KÖTET

Prológus

Hó

Három lámpás hunyorgó lángja vonta a kelleténél jóval élesebb fénybe az apró, durva, fehér falú szobát, de Seaine le sem tudta venni a tekintetét a vaskos faajtóról. Tudta, hogy irracionálisan viselkedik. Mintha nem is Fehér Ülnök lett volna! A saidar vékonyka fonata, amit átfúrt a kulcslyukon, távoli lépések halk surrogását hozta olykor felé. A kint tekergő folyosórendszeren meg-megmozdult valami, de épphogy meghallotta a neszt, az szinte azonnal elhallgatott. Egyszerű kis fonat volt, még egykor régen, novícia korában tanulta az egyik barátnőjétől, de most jól jött: figyelmezteti arra, ha valaki közeleg, még jóval azelőtt, hogy az illető odaérne. De persze csak kevesen jöttek le a második pincesorba. A fonaton fel-felhangzott a patkányok halk, éles cincogása. A Fényre! Mióta vannak patkányok Tar Valonban, sőt, magában a Toronyban is? És vajon hányan kémkednek közülük a Sötét Úrnak? Idegesen megnyalta a szája szélét. A logika ebben az esetben már mit sem segített. És ez már csak így volt. Még ha ez így nem is hangzott túl logikusnak. A legszívesebben felnevetett volna. Alig bírt elfojtani egy hisztérikus rohamot. Igazán nem a patkányokon kellene gondolkoznia! Igazán nem... A szobát elfojtott nyögés töltötte meg, ami aztán halk sírásba fulladt. Seaine igyekezett meg sem hallani, mi történik odabenn. Másra kellett figyelnie!

Voltaképp mindannyian csak azért kerültek ide, mert úgy tűnt, mintha az ajahok fejei titokban találkozgattak volna. Voltaképp. Seaine maga is többször látta, amint Ferane Neheran össze-összedugja a fejét a könyvtár egy félreeső sarkában Jesse Bilallal, aki igencsak nagy megbecsülésnek örvendett a Barnák között, és könnyen lehetett volna az ajahjuk feje is. Abban pedig szinte biztos volt, hogy a Sárgákat Suana Dragand vezeti. Szinte biztos. De akkor miért sétálgatott Suana és Ferane a Torony egyik legelhagyatottabb kertecskéjében, egyszerű köpenybe burkolódzva, a leghidegebb télben? A Toronyban maradt hat ajah Ülnökei még mindig szóba álltak egymással, bár csak ritkán és hűvösen beszéltek. A többiek is láttak már hasonló jeleneteket – persze azt nem árulták volna el, hogy a saját ajahjukat ki vezeti, de ketten is említették, hogy látták Ferane-t. Zavaros. Szerfelett zavaros. A Torony mostanában szinte forrongott, és az ajahok tagjai nyíltan is egymásnak estek, de a vezetők mégis találkozgattak titokban. Az ajah tagjain kívül senki sem tudhatta biztosra, hogy a többieket ki vezeti, de láthatóan az ajahok fejei jól ismerték egymást. Mire készülhettek? Mire? Rettentően zavarta, hogy nem kérdezhette meg Ferane-től nyíltan, szemtől szembe, hogy mit akarnak. De még ha Ferane türelmesen viselte is volna, ha ilyesmiről faggatják – márpedig ez nem volt jellemző rá – Seaine akkor sem merte volna megtenni. Most nem.

Bárhogy összpontosított is, a Fehér Ülnök gondolatai el-elkószáltak. Tudta, hogy csak azért mered az ajtóra, és azért gondolkozik olyasmin, amit sem megtudni, sem pedig megoldani nem fog soha, hogy ne kelljen hátranéznie és szembesülnie azzal, ami ott volt, vele egy szobában. Hogy ne kelljen szembesülnie a nyögések, a sírás forrásával.

Mintha csak a puszta gondolat arra késztette volna, hogy megforduljon, lassan kihúzta magát, és hátranézett. Minél többet látott a társaiból, annál szaggatottabban lélegzett. Messze, messze a fejük felett Tar Valont vaskos hótakaró fedte, de idelenn zavaróan meleg volt. És sikerült rávennie magát arra, hogy hátranézzen!

Saerin barna szegélyes vállkendője a könyökére csúszott. Az altarai nő terpeszben állt, és az övére tűzött, görbe tőr élét próbálgatta az ujjával. Olajbarna bőrét úgy megsápasztotta a jeges, vak harag, hogy az állát átszelő, régi heg fehéren lángolt rajta. Pevara nyugodtabbnak tűnt, de ez csak a látszat volt: fél kézzel vörös hímzéses szoknyáját markolta, a másikkal pedig úgy szorította az Esküpálca egy láb hosszú, áttetsző, fehér rúdját, mintha a legszívesebben agyonütött volna vele valakit. Könnyen lehet, hogy valóban erre készült! Pevara jóval keményebb volt, mint azt gömbölyded alakja alapján gondolta volna az ember, és olyan elszánt, hogy ahhoz képest Saerin gyáva nyúlnak tűnt.

A Bűnbánat Székének túloldalán az aprócska Yukiri álldogált. Fázósan magára szorította ezüstös-szürke vállkendőjét, és a kendő bojtjainak vége minden lélegzetvételekor vadul megremegett. Yukiri a szája szélét nyalogatta, és zavartan pislogott a mellette álló nőre. Doesine úgy nézett ki, mint egy nagyra nyúlt, csinos kamaszfiú. Első látásra senki nem mondta volna meg, hogy ő a Sárgák egyik legtiszteletreméltóbb nővére. Látszólag csak őt nem zavarta, hogy mi történik a szobában. Pedig ő uralta a Szék oldalába futó fonatokat! Számára most csak a ter'angreal létezett, és olyan elszántan nézte a Széket, hogy veríték csurgott le sápadt homlokán. Mindannyian Ülnökök voltak; még a Székben vergődő, magas asszony is.

Talene-ből facsarni lehetett volna a vizet: aranyszőke haja nedvesen tapadt homlokára, és az izzadság átitatta gyolcs alsóneműjét. Öltözete többi darabja rendetlen halomban hevert a földön. Lehunyt szemhéja meg-megrebbent, és folyamatosan sikoltozott, sírt, nyögött, fojtottan könyörgött. Seaine úgy érezte, mindjárt elájul, de nem tudta levenni róla a tekintetét. Talene a barátja volt. Egykor. Régen.

Megtévesztő neve dacára a ter'angreal egyáltalán nem emlékeztetett székre: leginkább jókora, szürke márványtömbnek tűnt. Senki sem tudta, hogy miből készült, de az anyaga mindenütt kőkemény volt, kivéve a tetején, ahol enyhén megdőlt. A szoborszép Zöld Ülnök kissé belesüppedt a kőbe, és bárhogy dobálta is magát, a márvány a testére fonódott, és nem engedte el. Doesine fonatai a Szék egyenetlenségébe futottak. Az egyik oldalon egy tenyér nagyságú lyuk tátongott apró, össze-vissza elszórt dudorok között. Ha Tar Valonban elfogtak egy bűnözőt, lehozták ide, és ráültették a Bűnbánat Székére, hogy megtapasztalhassa bűnei gondosan megválogatott következményeit. Akit ezek után még elengedtek, az mind egy szálig elhagyta a szigetet. Tar Valonban nagyon kevesen vetemedtek arra, hogy megszegjék a törvényt. Seaine szédelegve merengett el azon, hogy vajon a Legendák Korában is erre használták-e a Széket.

– Mit... mit lát most? – Bárhogy erőlködött is, a hangja suttogásba fulladt. Talene nem csak látta, amit Doesine kitalált, hanem valóságként élte meg. A Fénynek hála, nem volt őrzője. Ez szinte hallatlan volt a Zöldek között, de Talene mindig azt mondta, hogy egy Ülnöknek nincs szüksége őrzőkre. Seaine úgy gondolta, hogy valójában egészen más oka volt ennek a furcsaságnak.

– Azok a mocsokfattya trallokok épp szíjat hasítanak a mocskos hátából – mondta Doesine rekedten. A kiejtésében megjelentek szülőhazája, Cairhien jellegzetes felhangjai, márpedig ez csak olyankor történt meg, ha a Sárga nővér hallatlanul ideges volt valami miatt. – Mikor befejezték... A trallokok már feltették az üstöt a tűzre, és a másik oldalon egy Myrddraal méregeti. Tudja, hogy vagy az egyik, vagy a másik vár rá. A Fény égessen meg, ha most sem törik meg... – Ingerülten letörölte a homlokáról a bőven gyöngyöző verejtéket, és mélyen, szaggatottan felsóhajtott. – Ne bökdösd már a könyökömet! Átkozottul rég csináltam ilyesmit utoljára!

– Már háromszor próbáltuk – motyogta Yukiri. – Még a legelvetemültebb banditát is megtöri a tulajdon bűntudata már a második után! Mi van, ha mégis ártatlan? A Fényre, ez olyan, mintha a pásztor szeme láttára indulnánk birkát lopni!

Még így, remegve, rettegve is királynőnek tűnt, bár mindig úgy beszélt, mint egy falusi gazdasszony. Mint ahogy az is volt, mielőtt a Toronyba jött volna. Most azonban parancsolóan, sápadtan nézett végig rajtuk.

– A törvény tiltja, hogy a Torony beavatottjait a Székre ültessük! Mindannyiunkat megfosztanak a rangunktól! És ha az nem lenne elég, hogy kitaszítanak a Csarnokból, alighanem még száműzetésbe is fognak küldeni! És indulás előtt jól megkorbácsolnak, nehogy véletlenül elfelejtsük, hogy nem pihenni készülünk! A Fényre, ha tévedtünk, mindannyiunkat elcsendesítenek!

Seaine megborzongott. Ha a gyanújuk jogosnak bizonyulna, legalább ezt az utoljára említett, borzalmas büntetést elkerülhetnék. Nem, ez nem csak gyanú, ez már maga a bizonyosság! De még ha igazuk volna is, Yukiri jól mondta, mi vár rájuk. A Torony törvényei nem vették figyelembe a szükséget, és nem hagyták, hogy akár a közjó feltételezett érdekében is bárki megszegje őket! De ha igazuk volt, akkor még így is megérte, hogy a Székbe kényszerítették Talene-t! A Fény adja, hogy igazuk legyen!

– Süket is vagy, nem csak vak? – csattant fel Pevara, és fenyegetően Yukiri felé rázta az Esküpálcát. – Nem volt hajlandó újra letenni a hazugságot tiltó esküt, és minekutána már mindannyian megtettük, nem lehet a Zöldek eszeveszett gőgjére sem fogni, hogy vonakodott! Mikor elvágtam a Forrástól, le akart szúrni! Szerinted ez arra utal, hogy ártatlan? Arra? Hiszen a legrosszabb esetben is csak lyukat beszéltünk volna a hasába! Miért tartott volna attól, hogy többet akarunk tőle?

– Mindkettőtöknek hálásan megköszönöm – vetette közbe Saerin szárazon –, hogy újból felhívtátok a figyelmünket a legegyértelműbb dolgokra is. Yukiri, most már nem fordulhatunk vissza! Az lesz a legjobb, ha befejezzük, amit elkezdtünk! És Pevara, a helyedben nem ordítoznék egy olyan nővel, akiről tudom, hogy megbízhatok benne. Különösen, ha csak három hozzá hasonló van az egész Toronyban!

Yukiri elvörösödött, megigazította a vállára vetett kendőt, és még Pevara is egy kicsit zavartnak tűnt. Egy egészen kicsit. Bár mindannyian Ülnökök voltak, Saerin egész határozottan átvette a vezetést. Seaine egyáltalán nem volt benne biztos, hogy örül ennek. Pár órával ezelőtt még más volt a helyzet: Pevarával, a legjobb barátnőjével próbáltak teljesíteni egy veszélyes küldetést, és egyenlő félként kezelték egymást. Most hirtelen új szövetségesekre tettek szert, és igazság szerint hálásnak kellett volna lennie ezért. De sajnos most nem a Csarnokban voltak, és nem hivatkozhattak az Ülnökök jogaira. A Torony megszokott rangsora érvénybe lépett, és mindenki tudta, hogy ki és miért áll a többiek felett. Vagy alatt. Igazság szerint Saerin több mint kétszer annyi ideig volt akár novícia, akár beavatott, mint bármelyikük rajta kívül. De már negyven éve volt Ülnök, hosszabb ideje, mint bárki más a Csarnokban, és ez azért mégiscsak sokat nyomott a latba. Seaine örülhetett, ha Saerin kikéri a véleményét, mielőtt bármiben is dönt, és akkor sem kellett volna hallgatnia a tanácsára. Ostobaság volt, hogy ennyire zavarja a dolog, de csak nem tudott elsiklani fölötte.

– A trallokok épp az üst felé vonszolják – mondta hirtelen Doesine, és a hangja szinte csikorgott. Talene összeszorította a fogát, és magas, vékony hangon sikított. Egész testében remegett. – Nem... nem tudom, hogy képes leszek-e rávenni magamat arra is, hogy ezek az... átokverte trallokok...

– Ébreszd fel! – parancsolta Saerin, és még csak rá sem nézett a többiekre, hogy vajon egyetértenek-e a döntésével. – Ne durcáskodj itt nekem, Yukiri, hanem készülj fel a dolgodra!

A Szürke Ülnök sértett dühvel meredt rá, de amint Doesine elengedte a saidar fényes fonatait, és Talene kék szeme felpattant, az Egyetlen Hatalom ragyogása körülvette Yukirit, és ellenvetés nélkül elvágta a Széken fekvő nővért a Forrástól. Saerin átvette a vezetést, és ezt mindenki kénytelen volt tudomásul venni. Fölösleges is lett volna több szót vesztegetni rá. Seaine-t akkor is bántotta a dolog. Lehet, hogy Talene-t felesleges elővigyázatosság volt elvágni az Egyetlen Hatalomtól. Az arcára kiült a rémület, és úgy remegett, lihegett, mint aki tíz mérföldet futott egyhuzamban. Még mindig belesüppedt a puha felületbe, de most, hogy Doesine már nem fókuszált, a kő nem követte hűen minden mozdulatát. Talene kidülledt szemmel bámult a mennyezetre. Aztán lecsukta a szemét, de az újra felpattant. Bármilyen emlékképek rejlettek is mögötte, Talene egyáltalán nem akarta látni őket.

Pevara két hosszú lépéssel a Szék mellett termett, és az elgyötört nő felé lökte az Esküpálcát.

– Tagadj meg minden esküt, amit valaha tettél, Talene, és tedd le újra az aes sedai-ok Három Esküjét! – mondta haragosan. Talene úgy rándult össze a pálca láttán, mintha mérges kígyót dobtak volna feléje, aztán, hogy Saerin fölé hajolt, sietve visszahúzódott.

– A legközelebb az üstben végzed, Talene! De az is lehet, hogy előtte elszórakozik veled egy kicsit a Myrddraal is! – Saerin arca kőkemény volt, de a hangjához képest még így is barátságosnak tűnt. – És nem ébresztünk fel, csak ha már végzett veled! És ha az sem lenne elég, megpróbáljuk az egészet még egyszer és még egyszer, és annyiszor, ahányszor csak kell. Egészen addig, amíg nem teszed le a Három Esküt. Még ha nyárig itt kell rostokolnunk a pincében, akkor is!

Doesine tiltakozott volna, aztán fintorogva becsukta a száját. Ötük közül csak ő tudta működésbe hozni a Széket, és ebben a társaságban éppúgy nem volt szava, mint Seaine-nek.

Talene riadtan bámult Saerinre. Hatalmas szemét elfutotta a könny, és remegve, elkeseredve bőgni kezdett, mint egy kisgyermek. Vakon kinyúlt a Pálca felé, és a semmit markolászta, míg csak Pevara végül a kezébe nem nyomta a ter'angrealt. Pevara magához ölelte a saidart, és a Szellem vékonyka szálát fókuszálta a Pálcába. Talene olyan erősen markolta a csuklóvastagságú, hűvös, fehér botot, hogy az ujjai egészen kifehéredtek, de nem szólalt meg, csak feküdt és sírt. Saerin kihúzta magát.

– Azt hiszem, itt az ideje újra elaltatnunk, Doesine!

Talene még vadabbul zokogni kezdett.

– Megtagadok... minden egyes esküt... amit valaha tettem – motyogta félig érthetetlenül. Alighogy kiejtette az utolsó szót, ordítani kezdett. Seaine összerezdült, aztán nyelt egy nagyot. Ő maga is tudta, hogy mekkora fájdalommal jár, ha valaki akár csak egy esküt is felold, és sokat gondolkozott azon, hogy milyen borzalmas lehet egyszerre többet is megtagadni. Most láthatta. Talene addig sikoltott, míg csak ki nem fogyott belőle a szusz, aztán mély levegőt vett, és tovább ordított. Seaine a végén már azt hitte, hogy a Torony legfelsőbb emeletéről is odafutnak erre a zajra! A magas Zöld nővér megrázkódott, vadul kaszált a karjaival, a lábai össze-vissza vonaglottak, aztán hirtelen vad ívbe görbült. Csak a feje és a lábujja hegye érintette a szürke követ. Minden izma megfeszült, és az egész testén vad remegés futott át.

A roham éppolyan hamar véget ért, mint ahogy elkezdődött, és Talene rongyként csuklott rá a Székre. Úgy zokogott, mint egy anyját vesztett gyermek. Az Esküpálca kigurult erőtlen kezéből, és végiggördült a lejtős, szürke felületen. Yukiri mintha vadul imádkozott volna.

– A Fényre! – motyogta Doesine döbbenten. – A Fényre! A Fényre!

Pevara felkapta a Pálcát, és ráhajtogatta Talene ernyedt ujjait. Seaine barátnője ebben az egyben nem ismert irgalmat.

– Most pedig újra leteszed a Három Esküt! – vetette oda a Zöldnek.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Talene dacolni akart volna a paranccsal, de végül mégis elismételte a Három Esküt, ami aes sedai-já tette őket, és ami egybetartotta a Tornyot. Hogy soha nem ejt ki valótlan szót a száján. Hogy soha nem készít fegyvert, hogy egyik ember megölhesse a másikat. Hogy soha nem használja fegyverként az Egyetlen Hatalmat, kivéve, ha az élete, az őrzője élete, vagy egy másik nővér élete forogna kockán. A végén már csak csendesen sírt, és hangtalanul remegett. Talán azért, mert érezte, ahogy beleivódnak az Eskük. Kényelmetlen érzés volt, ahogy rátelepedtek az emberre. Talán azért.

Pevara ekkor közölte vele, hogy még egy esküt le kell tennie. Talene elfintorodott, de reményt vesztett hangon elmormolta a negyedik, utolsó esküt is.

– Esküszöm, hogy mind az ötötöknek feltétel nélkül engedelmeskedem! – A semmibe nézett, és az arcán hatalmas, kövér könnycseppek folytak végig.

– Akkor válaszolj nekem, és ne hazudj! – mondta Saerin. – A Fekete ajah tagja vagy?

– Igen! – csikordult fel a válasz, mintha Talene torka hirtelen berozsdásodott volna. A rövid szócska megfagyasztotta Seaine ereiben a vért. Nem várta volna, hogy így megriad! Hiszen azért indult neki a kutatásnak, hogy levadássza a Fekete ajahot, és a legtöbb nővérrel ellentétben, ő tényleg hitt abban, hogy a zsákmánya létezik! Kezet emelt egy nővérre, egy Ülnökre, segített abban is, hogy a Levegő fonataiba csavart Talene-t végigvonszolják a Torony pincéin, megszegett vagy egy tucatnyit a Torony legszentebb törvényei közül, súlyosabbnál súlyosabb bűnöket követett el, csak azért, hogy meghallja azt a választ, amiben már kimondása előtt szinte teljesen biztos volt! És mégis úgy tűnt, hogy bármilyen biztosan hitte is, hogy a Fekete ajah létezik, mégsem tud megbirkózni azzal, hogy igaza volt. Csak azért nem vacogott a foga, mert begörcsölt az állkapcsa. Igyekezett összeszedni magát, és hűvösen, logikusan végiggondolni a helyzetet. Elvégre Fehér Ülnök volt! De a rémálmok felébredtek, és szabadon kószáltak a Toronyban!

Valaki feszülten sóhajtott egyet, és Seaine ráébredt, hogy nem csak az ő világa fordult ki a helyéből. Yukiri megrázta magát, és úgy meredt Talene-re, mintha a puszta akaraterejével tartaná fenn a pajzsot, ha már máshogy nem megy. Doesine a száját nyalogatta, és zavartan igazította meg sötétarany szoknyáját. Csak Saerin és Pevara tűnt nyugodtnak.

– Jól van – mondta Saerin lágyan. Bár lehet, hogy inkább gyengén. – Jól van. Fekete ajah. – Mély levegőt vett, és a hangja ismét parancsolóan csendült. – Azt hiszem, erre már nem lesz szükségünk, Yukiri! Talene, nem próbálsz megszökni, és nem dacolsz velünk. Semmiben. Ha az egyikünk nem ad rá neked utasítást, nem érinted meg a Forrást! Bár gondolom, majd átvesz tőlünk valaki más, ha egyszer felvittünk innen! Yukiri!

A Talene-t övező pajzs a semmibe olvadt, de a Szürke nővért továbbra is körülvette a saidar ragyogása. Úgy tűnt, hogy nem bízik igazán az Esküpálca hatékonyságában.

Pevara összevonta a szemöldökét.

– Saerin, mielőtt átadnánk Elaidának, szeretnék belőle annyi mindent kiszedni, amennyit csak lehet! Neveket, helyeket, mindent! Mindent, amit csak tud!

Pevara teljes családját árnybarátok irtották ki, és Seaine egészen biztos volt benne, hogy ha száműzik őket, Pevara arra használja fel a dolgot, hogy személyesen vadásszon le minden egyes Fekete nővért.

A Széken kuporgó Talene hirtelen felcsuklott: mintha egyszerre nevetett és sírt volna.

– Ha átadtok Elaidának, mind meghalunk! Mind meghalunk! Elaida is a Fekete ajah tagja!

– Ez lehetetlen! – tört ki Seaine. – Elaida személyesen adta ki a parancsot, hogy kutassuk fel a Fekete ajahot!

– De hát annak kell lennie! – súgta Doesine. – Talene újra letette a Három Esküt, és azt mondta, hogy Elaida Fekete!

Yukiri komoran rábólintott.

– Gondolkozzatok már – mordult fel Pevara, és undorodva megrázta a fejét. – Ti is éppolyan jól tudjátok, mint én, hogy ha valaki elhisz egy hazugságot, akkor azt igazságként adhatja tovább!

– És ez valóban így is van! – vágott közbe Saerin határozottan. – Miféle bizonyítékokkal tudsz szolgálni, Talene? Láttad Elaidát valamelyik... gyűléseteken?

Az altarai nővér olyan erősen markolta a tőre markolatát, hogy belefehéredett a keze. Saerinnek mindannyiuknál keményebben meg kellett küzdenie azért, hogy megkaphassa a vállkendőt; sőt, már azért is, hogy egyáltalán a Toronyba kerülhessen! A Fehér Torony nem csak az otthona volt. Fontosabb volt neki a tulajdon életénél is. Ha Talene rosszul válaszol, lehet, hogy Elaida meg sem éri, hogy bíróság elé állítsák!

– Nincsenek gyűléseik – motyogta Talene mogorván. – Legfeljebb csak a Legfelsőbb Tanácsnak. Legalábbis azt hiszem. De Feketének kell lennie! Minden egyes jelentésről tudnak, amit kap, és minden egyes szót hallanak, ami a jelenlétében elhangzott! Minden döntését jóval azelőtt ismerik, hogy közhírré tétetné! Napokkal azelőtt, sőt, néha hetekkel előre! Honnan tudnák, ha nem ő maga mondaná el nekik? – Nagy nehezen felült, és igyekezett határozottan, sürgetően a szemükbe nézni, de inkább úgy tűnt, mint hogyha idegesen pislogna körbe. – El kell menekülnünk, el kell bújnunk! Segítek nektek! Mindent elmondok, amit csak tudok! Ha nem menekülünk, megölnek!

Seaine azon gondolkozott, hogy milyen furcsa, hogy Talene rögtön úgy kezdte emlegetni a régi cinkostársait, hogy „ők”, és mindent megpróbált, hogy hozzájuk csatlakozhasson. Nem. Most csak igyekezett megfeledkezni az igazi problémáról, és ez ostobaság volt! Vajon Elaida tényleg azt akarta tőle, hogy felkutassa a Fekete ajahot? Végül is nem mondta ki ezt a nevet... Nem lehet, hogy mégis másra gondolt? Elaida mindig is nekiugrott bárkinek, aki csak említette a Fekete ajahot. Persze a legtöbb nővér így tett, de...

– Elaida őrült – mondta Saerin –, és százszor is megbántam már, hogy támogattam, de nem hiszem el, hogy a Fekete ajah tagja lenne, amíg csak nem találunk ennél kézzelfoghatóbb bizonyítékokat!

Pevara összeszorított szájjal bólintott. Piros volt, így hát mindenképp több bizonyítékot akart volna az ajahja soraiból kikerült amyrlin ellen.

– Teljesen igazad van, Saerin – mondta Yukiri –, de nem tarthatjuk fogva Talene-t! A Zöldek bármikor elkezdhetik keresni! Hogy a... a Feketékről ne is szóljak! Azt hiszem, hamar ki kellene találnunk, hogy mihez kezdünk, vagy még mindig a kutat ássuk, amikor megjön a tavaszi esőzés!

Talene halványan Saerinre mosolygott. Talán hálásnak akart tűnni. A Barna Ülnök mogorván meredt vissza rá, és a Zöld nővér mosolya elfakult.

– Nem mondhatunk el Elaidának semmit sem addig, amíg nem tudjuk egyetlen egy csapással megbénítani az egész Fekete ajahot – mondta végül Saerin. – Ne vitatkozz, Pevara: csak így tudjuk elkerülni, hogy felfedezzenek!

Pevara széttárta a kezét, és makacsul maga elé nézett, de befogta a száját.

– Ha Talene-nek igaza van – folytatta Saerin –, a Fekete ajah már tud Seaine küldetéséről, vagy bármelyik pillanatban értesülhet róla. Először az ő biztonságát kell megőriznünk, amennyire csak tudjuk! Nem lesz könnyű dolgunk, hiszen csak öten vagyunk. Nem bízhatunk meg senkiben, amíg csak meg nem bizonyosodtunk arról, hogy nem a Fekete ajah tagja! De legalább már ráleltünk Talene-re, és ki tudja, mit tudunk meg, mire mindent kiszedtünk belőle?

Talene igyekezett úgy mosolyogni, mint aki már alig várja, hogy mindent kiszedjenek belőle, de senki sem figyelt rá. Seaine torka kiszáradt.

– Lehet, hogy nem is vagyunk olyan egyedül – mondta Pevara vonakodva. – Seaine, mondd csak el, mit terveztél Zeráh-val és a barátaival!

– Terveztél? Zerah? Ki a fene az a Zerah? Seaine? Seaine!

Seaine összerezzent.

– Micsoda? Ó, persze! Pevarával felfedeztünk egy kis összeesküvést. Pár lázadó beépült ide, a Toronyba – kezdett neki sietve. – Azért jöttek, hogy elégedetlenséget szítsanak!

Saerin majd megőrzi az ő biztonságát? És még csak nem is kérdezi meg, hogy ő mit gondol róla? Pedig ő is Ülnök, és már vagy százötven éve aes sedai! Hogy veszi magának a bátorságot Saerin, vagy bárki más, hogy...! – Pevarával nekiláttunk, hogy véget vessünk a dolognak. Az egyikükkel, Zerah Dacannal, már letetettük ugyanazt a negyedik esküt, amit Talene is megfogadott, és mondtam neki, hogy még ma délután vezesse el hozzám Bernaile Gelbarnt. És hogy vigyázzon, nehogy Bernaile gyanút fogjon! – A Fényre, hiszen ezen az öt nőn kívül bárki Fekete nővér lehet! Bárki! – Aztán ők ketten majd szépen elvezetik hozzánk a többieket is, míg csak mind a tízen nem fogadtak nekünk engedelmességet. Természetesen megkérdezzük tőlük azt is, amit megkérdeztünk Zeráh-tól és Talene-től is! – Lehet, hogy a Fekete ajah már tudja, hogy utánuk kutat! Lehet, hogy tudják, hogy neki kell őket elkapnia! Hogyan is szavatolhatná Saerin a biztonságát? Hogyan őrizhetné meg bárki is? – Aki ne adj' Fény, rosszul válaszol, azt kivallatjuk. Aki viszont nem a Fekete ajah tagja, az azzal fog megfizetni az árulásáért, hogy segít nekünk legyőzni a Fekete ajahot!

De a Fényre, hogyan?

Mikor végzett a beszámolóval, a többiek nekiálltak megvitatni a helyzetet. Ez csak azt jelenthette, hogy Saerin még nem döntött az ügyben. Yukiri ragaszkodott hozzá, hogy Zeráh-t és társait azonnal adják át az igazságszolgáltatásnak – persze csak ha ezt meg lehet anélkül is tenni, hogy el kellene magyarázniuk, mit csináltak Talene-nel. Pevara azt mondta, hogy jobb lenne felhasználniuk a lázadókat, de mintha ő maga sem lett volna meggyőződve a dologról. Nem is csoda, hiszen a lázadók leginkább azzal uszították Elaida ellen a hű aes sedai-okat, hogy azt terjesztették, hogy a Piros ajah indította útjára a Hamis Sárkányokat. Doesine mintha azt javasolta volna, hogy raboljanak el minden egyes nővért, és egyesével kényszerítsék őket arra, hogy letegyék a negyedik esküt is. Szerencsére a három másik nővér oda sem figyelt rá. Seaine nem vett részt a vitában. Az egyetlen ésszerű módon fejezte ki magát az üggyel kapcsolatban. A legközelebbi sarokba tántorgott, és hányt.

Elayne kis híján a fogát csikorgatta. Odakinn újabb hóvihar tépázta Caemlynt, és már délben olyan sötét volt, hogy meg kellett gyújtani a kis nappali faborításos falán lógó lámpákat. A vad széllökések meg-megrázták a magas, íves ablaknyílásokba ékelt üvegtáblákat. A víztiszta üveglapon vakítóan fénylett fel minden egyes villám, és a mennydörgés tompán, morogva rázta meg a palotát. Ez a fajta volt a legvadabb, legveszedelmesebb hóvihar. Nem volt igazán hideg a szobában, de... A széles márványkandallóban ropogó, lángoló fahasábok felé tartotta az ujjait, de még így is érezte, ahogy a hideg átkúszik a vaskos szőnyegeken, és a legvastagabb, legmelegebb bársonycipellőn át is felszökik a lábába. A piros-fehér ruha ujját és nyakát szegélyező fekete rókaprém igen csinos volt, de Elayne egyáltalán nem volt biztos benne, hogy jobban melegítette, mint a ruhára varrt, hófehér gyöngysor. Az, hogy nem engedte, hogy hasson rá a hideg, sajnos nem jelentette azt, hogy nem is érezte.

Hol lehetett Nynaeve? És Vandene? A gondolatai éppolyan dühösen morogtak, mint odakinn a vihar. Már rég itt kellene lenniük! A Fényre! Én mindent megtennék, a szememet is alig hunyom le, ők pedig ki tudja, hol lustálkodnak! Nem, ebben persze nem volt igaza. Alig pár napja jelentette be hivatalosan is az igényét az Oroszlános Trónra, és ez egyelőre minden mást háttérbe szorított. Számára. Nynaeve és Vandene vállát azonban másfajta felelősség nyomta, és más dolgokat kellett előbbre venniük. Nynaeve egyfolytában azon gondolkozott Reanne-nel és a Kötögető-kör többi tagjával egyetemben, hogy milyen módon csempészhetnék ki a Vérség ott rekedt tagjait a seanchanok által megszállt területekről. A Vérségnek nagy gyakorlata volt már a rejtőzködésben, de az aes sedai-okkal ellentétben a seanchanok nem fogják őket békén hagyni csak azért, mert tanulatlan vadaknak nézik. Vandene-ről mindenki azt hitte, hogy annyira megrázta, hogy a nővérét brutálisan meggyilkolták, hogy egészen kifordult magából. Úgy tűnt, mintha enni sem lenne kedve, és ritkán szolgálna hasznos tanáccsal. Valóban nem evett sokat, de az elméjét semmi nem homályosította el: elszántan kutatta nővére gyilkosát. A legtöbben azt hitték, hogy csak mérhetetlen fájdalmában rója a palota folyosóit, de valójában a köztük rejlő árnybarátra vadászott. Még három nappal ezelőtt is Elayne-t a puszta gondolattól is kirázta a hideg, de most már ez is csak egy veszedelemmé fakult a többi között. Kevésbé volt ugyan szembeötlő, mint jó pár másik, de semmivel sem aggasztotta kevésbé.

Persze mindez fontos volt, és Egwene is arra buzdította őket, hogy folytassák a munkát, de Elayne így is örült volna, ha kicsit jobban sietnek. Lehet, hogy önző volt, de kifejezetten örült volna. Vandene mindig tudott egy-két bölcs tanáccsal szolgálni: öreg volt már, és sok mindent megtapasztalt. Nynaeve évekig volt az emondmezői Tanács és Nőkör tagja, és bárhogy tagadta is, jó politikai érzékkel rendelkezett. A Fényre, több száz dolgot kellene megoldanom! Itt, a Palotában is lenne épp elég dolgom! Szükségem van rájuk! Ha minden Elayne kívánsága szerint alakult volna, Nynaeve al'Mearát teszik meg aes sedai tanácsadónak Andor újdonsült királynője mellett. Szüksége volt a segítségére, különösen, mivel Nynaeve-ben megbízhatott.

Végigsimított az arcán, és elfordult a kandallóban lobogó tűztől. A kandalló előtt tizenhárom, félkörben elhelyezett, ízlésesen, de egyszerűen faragott, magas támlájú karosszék állt. A sors fintora volt, hogy a királynő helye, a legelőkelőbb hely volt a legmesszebb a tűztől. Ott kellett volna ülnie, mikor látogatókat fogadott. Mint például most. Alighogy megfordult, a háta máris elkezdett átmelegedni, és az arcát kicsípte a hideg. Odakinn vadul kavargott a hó, az ég dörgött, és villámok hasítottak a nappali félhomályba. Elayne-ben is vihar tombolt, pedig nyugodtnak kellett volna lennie. Egy uralkodónak legalább akkora szüksége volt a nyugalomra, mint egy aes sedai-nak. – zsoldosokra lesz szükségünk – mondta, és nem sikerült elrejtenie, hogy valójában ő is bánja a dolgot. A birtokairól alighanem hamar megindulnak Caemlyn felé a Trakand Ház fegyveresei, de még legalább egy hónap, mire ideérnek. Ebben az időben ki tudja, mikor jut el hozzájuk az a hír, hogy még életben van! Akiket pedig Birgitte az elmúlt napokban toborzott... Még legalább egy fél év, mire megtanulnak lóháton vívni! – És Kürtvadászokra! Persze csak ha hajlandóak jelentkezni, és felesküsznek rám! – Zsoldosból is, Kürtvadászból is épp elég ragadt Caemlynben. A városban próbálták kihúzni a telet. A legtöbb embernek elege volt már belőlük: mindig csak ittak, kötözködtek, és a fehérnépet zaklatták. Ha felfogadja őket, legalább ennek is véget vethet. Ahelyett, hogy megbontanák a rendet, majd épp ők tartják fenn! Azért persze jobb lett volna, ha legalább saját magát sikerült volna meggyőznie arról, hogy ez valóban így lesz. – Drága mulatság, de azt hiszem, valahogy csak kigazdálkodjuk a zsoldjukat!

Egyelőre még futotta erre is a pénzéből. Egyelőre. Persze nem ártott volna mielőbb megkapnia a birtokok javadalmát! Csodák csodájára az előtte álló két nő majdnem ugyanúgy reagált a szavaira.

Dyelin elégedetlenül felmordult. Sötétzöld ruhája nyakát egy jókora, kerek ezüst tű fogta össze. A Taravin Ház címere, a Tölgy és a Bagoly csillogott rajta. A nő nem is viselt más ékszert. Ez is azt mutatta, hogy milyen büszke a Házára. Talán túlságosan is büszke – de hát a Taravin Ház úrnője sosem volt szerény vagy alázatos! Aranyhajába már bőven vegyült ezüst is, és szeme sarkába finom hálót vetettek a ráncok, de az arca erős volt, és a tekintete éles, megingathatatlan. Az esze borotvaként vágott. Vagy talán kardként. Őszinte, nyílt asszony volt, aki sosem rejtette véka alá gondolatait. Legalábbis úgy tűnt, hogy nem titkol el semmit.

– A zsoldosok tudják, mi a dolguk – mondta lekicsinylően –, de nehéz kordában tartani őket, Elayne! Ha csak nyomást akarsz gyakorolni, ők akkor is ütnek, és ha arra volna szükséged, hogy harcba menjenek érted, általában épp eltűntek valahova. Leginkább lopni. Csak az arany érdekli őket, és az is csak addig, amíg bőven szórod közéjük. És ha többet adsz nekik, mint az ellenfeleid. Egészen biztos vagyok benne, hogy ebben Birgitte úrnő is egyetért velem!

Birgitte szorosan összefont karral, kihívóan állt, magas sarkú csizmái ragyogtak a lámpafényben. Elfintorodott, mint mindig, ha valaki az új nevén szólította. Elayne azonnal nekiadományozta egyik birtokát, ahogy Caemlynbe értek, hiszen csak itt lehetett bejegyezni a dolgot. Ha kettesben maradtak, Birgitte megállás nélkül morgott rá miatta. És a többi változás miatt. Égszínkék nadrágja olyan volt, mint amit eddig is viselt: buggyosan futott össze a bokájánál, és lágyan omlott a lábára. De rövid, vörös kabátján magas, fehér gallér ékeskedett, és az ujján is aranysujtásos, fehér kézelő díszelgett. Immáron Birgitte Trahelion úrnő volt, és a Királynő Gárdájának hadseregtábornoka. Nyugodtan nyavalyoghatott és moroghatott miatta, de csak ha kettesben volt Elayne-nel!

– Egyetértek – mordult fel vonakodva, és hosszan Dyelinre nézett. Az őrzőt és az aes sedai-t összekötő köteléken keresztül Elayne érezte, ahogy Birgittében ismét felcsap a tehetetlen düh, az ingerültség, és az elszántság. Egész reggel így volt. Egy része persze akár Elayne érzéseit is tükrözhette. Mióta őrző és aes sedai lettek, a kötés a legkülönösebb dolgokat tükrözte egymásba a két nőben. És nem csak az érzelmeket. A Fényre, még a havibaja is elcsúszott több mint egy héttel, hogy a másik nőhöz igazodjon!

Birgitte láthatóan legalább annyira dühös volt, hogy neki kell a gyengébb lábakon álló érveket elővezetnie, mint azért, hogy egyet kellett értenie Dyelinnel.

– Azok az átkozott Kürtvadászok sem sokkal jobbak, Elayne – morogta. – Azért tették le a Kürtvadászok Esküjét, hogy kalandozzanak, és bekerüljenek a regékbe. Nem azért, hogy letelepedjenek, és egy városban járőrözzenek! A felük haszontalan, gőgös léhűtő, és olyan magasan hordják az orrukat, hogy csoda, hogy hasra nem esnek. A másik felük pedig nem csak bátran szembeszáll a veszéllyel, de egyenesen keresi, sőt, magának teremti a bajt! És ha akár csak egy hírfoszlány is elér hozzájuk Valere Kürtjéről, egy éjszaka alatt megszökik az egész társaság!

Dyelin vékonykán elmosolyodott, mintha csak ebben a vitában is legyőzte volna Elayne-t. Birgitte és Dyelin ki nem állhatták egymást. Mindenki mással jól kijöttek, de képesek voltak azon is összeveszni, hogy a szén elég fekete-e. Képesek voltak, és gyakran meg is tették.

– És a tetejébe a zsoldosok is, a Kürtvadászok is szinte mind külföldiek. Ezt a köznép és a nemesek egyaránt sérelmeznék. Igencsak sérelmeznék. Most már csak egy lázadás hiányozna nekünk!

Odakinn újabb villám lobbant, és felvillantotta a fényes üvegtáblákat. Mintha csak Dyelin szavait akarta volna hangsúlyozni! Az elmúlt ezer évben hét andori királynő uralmát is lázadás döntötte meg, és az a kettő, aki túlélte a dolgot, alighanem jobban örült volna, ha előbb meghal.

Elayne nagy nehezen elfojtott egy sóhajt. A fal mellett sorakozó, berakásos faasztalkák egyikén egy jókora, fonott ezüsttálca állt, ezüstserlegekkel és egy hatalmas kancsó forralt borral. Ami mostanra már alighanem kihűlt. Fókuszált egy csöppet, és a Tűz apró fonata felmelegítette az italt. Illatos gőz csapott ki a kancsóból. A fűszerek sajnos megkeseredtek, ha újraforralta a bort, de a díszes ezüstserlegből a kezébe áradó meleg kárpótolta a kellemetlen ízért. Nagy nehezen megállta, hogy ne melegítse fel a szoba levegőjét az Egyetlen Hatalommal, és sietve elengedte az Igaz Forrást. A meleg amúgy sem tartott volna sokáig, hacsak nem fordít nagyobb figyelmet a fonatokra. Sosem volt könnyű elengednie a saidart. Már megtanulta leküzdeni ezt az érzést – valamennyire legalábbis –, de mostanában minden egyes alkalommal erősebben tört rá a vágy, hogy még többet és még többet fogadjon be belőle. Minden egyes nővérnek meg kellett tanulnia együtt élni ezzel a kísértéssel. Intett egyet, és a két másik nő is töltött magának bort.

– Ti is pontosan tudjátok, mi a helyzet – vetette oda nekik. – Nem vagytok olyan ostobák, hogy ne látnátok, milyen komoly.

A gárda szánalmas állapotban volt. Alig tucatnyi használható ember volt benne, és két tucatnyi kötekedő, erőszakos fráter, aki legfeljebb arra volt jó, hogy részegeket hajigáljon ki a kocsmákból. Vagy hogy részegen kihajigálják őket a kocsmákból. Sajnos ez is gyakran megesett. Most, hogy a saldaeaiak elmentek, és az aielek is kivonultak a városból, a bűnözés úgy ütötte fel a fejét, mint eső után a gyom. Elayne azt hitte volna, hogy a hideg időjárás visszafogja majd egy kicsit, de minden egyes nap újabb és újabb rablásról, gyújtogatásról, és még ennél is súlyosabb dolgokról kapott hírt. A helyzet minden egyes nap rosszabb volt. – Ha így megy tovább, pár héten belül lázongani kezdenek a caemlyniek. Talán még előbb. És ha a fővárost sem tudom megtartani, az egész ország ellenem fordul! – Ha a tulajdon fővárosában sem tudott volna rendet tartani, akkor akár nyilvánosan be is jelenthette volna, hogy tökéletesen alkalmatlan az uralkodásra. – Nem örülök neki, hogy ezt kell tennem, de nincs más választásom! – Mindkét nő tiltakozóan kinyitotta a száját, de Elayne nem hagyta, hogy szóhoz jussanak. – Ez lesz, és kész!

Birgitte derékig érő, tömött, aranyszín hajfonata meglendült, ahogy a nő megrázta a fejét, de az őrző kötésén át mogorva beletörődöttség áradt Elayne felé. Birgitte meglehetősen eretnek nézeteket vallott arról, hogy miféle kapcsolat fűzi az aes sedai-jához, de mostanra már megtanulta, hogy mikor lehet ellentmondani Elayne-nek, és mikor nem. A legtöbb dologban legalábbis mintha már megtanulta volna. De ott volt a rangja és a birtoka. És az, hogy hadseregtábornok volt. És még jó pár dolog.

Dyelin egy hajszálnyit mintha megbiccentette volna a fejét, és talán a térdét is: mintha Elayne egy pukedli árnyékát látta volna. De az idősebb nő arca kőkemény maradt. Elayne egy pillanatra sem feledkezhetett meg arról, hogy azok közül, akik nem akarták Elayne Trakandot látni Andor trónján, jó páran Dyelin Taravint támogatták! Dyelin eddig ugyan segített neki, de még mindig korai lett volna azt mondani, hogy tudja, mit akar a másik nő. Elayne-t néha elfogta a kétkedés. Nem lehet, hogy Dyelin csak arra vár, hogy Elayne elég nagyot hibázzon ahhoz, hogy ő Andor megmentőjeként tűnhessen fel? Egy kellően ravasz, kellően türelmes ember alighanem ezt az utat választaná, és könnyen lehet, hogy bejönne a számítása! Elayne felemelte a kezét, hogy megdörzsölje a halántékát, de aztán meggondolta magát, és csak hűvösen végigsimított a haján. Mióta elindult Tar Valonba, Andort teljesen a hatalmába kerítette a Házak Játéka. Most már rájött, hogy az aes sedai-ok között nem csak az Egyetlen Hatalom irányítását tanulta meg. A legtöbb nővérnek a vérében volt a Daes Dae'mar. Elayne Thom tanításának is nagy hasznát vette. Enélkül a két dolog nélkül aligha élte volna túl az elmúlt pár napot! A Fény adja, hogy Thom épségben legyen, és hogy Mattel és a többiekkel együtt sikerült valahogy megszöknie a seanchanok elől, és már Caemlyn felé tartanak! Mióta csak elhagyták Ebou Dart, minden nap imádkozott értük, de most csak egy rövid fohászra jutott ideje.

Elayne leült a félkör közepén elhelyezett székre, a királynő székére, és igyekezett királynőként tartani magát. Egyenes háttal ült, a kezét könnyedén a faragott kartámlán nyugtatta. Az anyja sokszor mondta neki, hogy nem elég, ha az ember királynőnek néz ki, de éles ész, jó helyzetfelismerés és bátorság is szükségeltetik ehhez a mesterséghez. Viszont mindez semmit sem ér, ha az emberek nem látják királynőnek a tulajdonosát. Birgitte óvatosan, szinte gyanakodva méregette. Néha kifejezetten zavaró volt a kettejüket összefonó kötelék! Dyelin a szájához emelte a borospoharat.

Elayne mély levegőt vett. Minden lehetséges oldalról megvizsgálta már a kérdést, és nem látott más kiutat.

– Birgitte, azt akarom, hogy tavaszra a Gárda legyen olyan erős, mint egy olyan hadsereg, amit a tíz legerősebb Ház kiállíthat! – Nagy valószínűséggel ezt lehetetlen lett volna megcsinálniuk. Ehhez minden egyes zsoldost meg kellett volna tartaniuk, akit eddig felfogadtak, és szinte az összes, a városban lézengő léhűtőt is rá kellett volna beszélniük, hogy álljanak Elayne szolgálatába. A Fényre, micsoda borzalmas helyzet!

Dyelin félrenyelte az italt. A szeme kidülledt, és sötét borpermetet köpött ki köhögve. Egy csipkeszegélyes kendőt rántott elő a ruhaujjából, és fuldokolva letörölte az arcát.

Birgitte felől hullámokban tört Elayne-re a pánik.

– A Fény égessen meg, Elayne, ezt nem gondolhatod komolyan! Én csak egy íjász vagyok, nem pedig hadvezér! Hát nem érted, hogy soha nem voltam több? Csak azt tettem, amit tennem kellett; amit a körülmények rám kényszerítettek! És különben is, én már nem az a nő vagyok! Én egészen egyszerűen csak egy...! – zavartan elhallgatott. Mostanra már ő is rájött, hogy alighanem túl sokat elárult magáról. És ő is tudta, hogy nem most szólta el magát először. Dyelin kíváncsian végigmérte, mire Birgitte elvörösödött.

Már elterjedt a híre, hogy Birgitte kandori. Arrafelé valóban sokan hordtak olyasmi ruhákat, mint ő. Dyelin ennek ellenére mindig gyanakodva méregette, mintha nem hinné el a dolgot. És ahányszor csak Birgitte elszólta magát, egyre közelebb kerültek ahhoz, hogy kiderüljön a titka. Elayne rávillantotta a tekintetét. Később még beszélnek a dologról!

Elayne nem hitte volna, hogy Birgitte még jobban elvörösödhet. Minden egyéb érzelmet elnyomott benne a szégyen, és olyan vad hullámokban áradt át a kötésen, hogy Elayne érezte, ő maga is elvörösödik. Komor arckifejezést erőltetett magára, és remélte, hogy az arcán lobogó pír haragnak tűnik majd. A valóságban a legszívesebben bebújt volna a szék alá, olyan élesen érezte Birgitte zavarát. A kötés néha kifejezetten kellemetlen helyzetbe hozta!

Dyelin csak egy pillantást pazarolt Birgittére. Visszagyömöszölte a csipkekendőt a helyére, óvatosan letette a serleget a tálcára, és aztán csípőre tett kézzel Elayne felé fordult. Szinte felrobbant dühében.

– A Gárda mindig is az andori hadsereg magja volt, Elayne, de ez...! A Fény szerelmére, ez őrültség! A Ködhegységtől az Erinin partjáig minden egyes embert magad ellen akarsz fordítani?

Elayne igyekezett nyugodt maradni. Ha elhibázza ezt a lépést, Cairhien után Andor is elsüllyed a polgárháború véres poklában. Természetesen ő is meghal, de még a halálával sem teheti jóvá, hogy tönkretette az országát. Azt azonban elképzelhetetlennek tartotta, hogy meg se próbáljon hadsereget toborozni. Különben is, az is éppúgy belháborúba rántotta volna az országot, mintha esetleg elbukik! Higgadtnak kellett maradnia. Nyugodtnak és erősnek, mint egy acélpenge. Egy királynő akkor sem mutathatta ki, hogy fél valamitől, hogyha történetesen majdnem meghalt félelmében. Különösen akkor, ha majdnem meghalt félelmében! Az anyja arra tanította, hogy ha csak elkerülheti, ne magyarázza meg a döntéseit. Minél többet magyarázkodott az ember, annál több új kérdés merült föl, és végül az újabb és újabb kérdések felemésztették az ember összes idejét. Gareth Bryne viszont azt mondta, hogy ha csak lehet, mindent magyarázzon el az alattvalóinak. Az emberek szívesebben engedelmeskednek egy parancsnak, ha azt is tudják, miért kell megtenniük valamit, mintha csak azt mondják meg nekik, hogy mi a dolguk. Ma épp Gareth Bryne tanácsa tűnt bölcsebbnek. Gareth Bryne tanácsai már jó néhány győzelmet kivívtak!

– Rajtam kívül hárman jelentették be az igényüket a trónra. – És könnyen lehet, hogy van még egy jelölt, aki a sötétben bujkál. Hosszan Dyelin szemébe nézett. Egyáltalán nem meredt rá mérgesen, épp csak a szemébe nézett, de a nő elpirult, és megfeszült az ajka. Talán azt hitte, hogy Elayne haragszik rá. Úgy kell neki! – Arymilla önmagában jelentéktelen volna, de Nasin mögé állította a Caeren Házat. Akár megőrült Nasin, akár nem, Arymilla trónigényét nem hagyhatjuk ki a számításból. Naean támogatói napról napra kevesebben vannak, és túlságosan is leköti őket, hogy azon vitatkozzanak, ki vezesse a frakciójukat. De nem szabad elfeledkeznünk arról, hogy Jarid a Sarand Ház feje, és alighanem bármit megtenne azért, hogy a felesége üljön Andor trónjára. A Baryn és az Anshar Ház mindkettőjükkel tárgyal: a legjobb esetben is csak annyit érhetünk el, hogy az egyik a Sarandok, a másik pedig az Arawnok mögött köt ki. Andorban tizenkilenc erős Ház van, és a gyengébb Házak arra mennek, amerre ez a tizenkilenc vezeti őket. Hatan már nyíltan ellenem szegültek, és csak ketten támogatnak! – Egyelőre még csak hatan álltak a többi trónkövetelő mögé, és a Fény adja, hogy két Házban is biztos lehessen! Azt a három nagynevű Házat, akik már szinte teljesen elkötelezték magukat amellett, hogy Dyelint juttassák a trónra, meg sem említette. A Fénynek hála, Egwene egyelőre lekötötte őket Murandyban!

Elayne intett az egyik szék felé, és Dyelin le is ült mellé. Gondosan elrendezte a szoknyáját. Most már nem tűnt olyan mérgesnek. Áthatóan végigmérte Elayne-t, de az arckifejezéséből nem lehetett kiolvasni, hogy mit gondol a lány magyarázatáról.

– Elayne, ezt én is éppolyan jól tudom, mint te, de Luan és Ellorien egészen biztosan téged fognak támogatni! És teljesen biztos vagyok abban is, hogy Abelle melléd áll! – Dyelin hangja igencsak óvatos volt, de lassan egyre erőteljesebbé vált. – Akkor aztán a többi Ház is rájön, hogy kit érdemes követni! Feltéve, hogy nem rémíted őket halálra! A Fényre, Elayne, ez most nem Örökösödés! Trakand követ Trakandot! De még az Örökösödés is csak ritkán vezetett nyílt háborúhoz! Ha hadsereget kovácsolsz a Gárdából, azzal mindent kockára teszel!

Elayne hátravetett fejjel nevetett, de a hangja keserűen csendült. Illett a kinn dühöngő vihar robajához.

– Mindent kockára tettem már aznap, amikor hazatértem, Dyelin! Szóval szerinted Norwelyn és Traemane mellettem áll, és talán Pendar is? Nagyszerű. Akkor akár öt Házat is fel tudok sorakoztatni hat ellen! Nem hinném, hogy a többi Ház rájönne, hogy kit érdemes követnie, bármit mondasz is! Ha bármelyik jelölt megindul, mielőtt egészen nyilvánvalóvá válik, hogy a Rózsakorona az enyém, akkor ellenem fognak fellépni, és nem mellettem! – Ha van egy kis szerencséje, a többiek visszariadnak attól, hogy Gaebril gazembereivel szövetkezzenek, de nem bízhatott mindent a jó szerencsére. Őt nem követte úgy, mint Mat Cauthont. A Fényre, a legtöbb ember még mindig azt gondolta, hogy Rand ölte meg az anyját, és kevesen hitték el, hogy „Gaebril nagyúr” az egyik Kitaszított volt! Még ha olyan hosszú ideig élne is, mint a Vérség tagjai, akkor sem biztos, hogy jóvá tudná tenni mindazt a rosszat, amit Rahvin Andorral tett! Jó néhány Ház azért nem támogatta, mert nem tudták megbocsátani mindazt, amit Gaebril Morgase nevében tett, mások pedig azért fordultak el tőle, mert Rand többször is kifejtette, hogy „neki akarja adni” a trónt! Fülig szerelmes volt Randbe, de a Fény égesse meg, amiért ilyen ostobaságokat beszélt! Még ha végül ez állította is mellé Dyelint! Még a leglustább paraszt is kaszára kapna, hogy megakadályozza, hogy egy báb üljön az Oroszlános Trónra!

– Dyelin, ha el tudom kerülni valahogy, hogy andori vér folyjon, hidd el, hogy megteszem! De akár Örökösödésről van szó, akár nem, Jarid még így is kész lenne harcba szállni, hogy Eleniát bebörtönöztük. – Az lenne a legjobb, ha minél előbb Caemlynbe tudná hozatni mindkét nőt: Aringillből túlságosan is könnyen ki tudnak lopni bármiféle parancsot vagy üzenetet. – Arymilla sem habozna, ha csak fegyverrel vívhatja ki a trónt, csatába viszi Nasin embereit. Számukra ez Örökösödés, és csak úgy kerülhetjük el a háborút, hogy olyan erősnek mutatkozunk, hogy meg se próbáljanak ránk támadni. Nagyon jó lenne, ha Birgitte tavaszra össze tudna toborozni egy hadsereget, mert ha nem, akkor nagy bajban leszünk! És ha mindez nem lenne elég, jusson az eszedbe, hogy még ott vannak a seanchanok is! Nem érik be Tanchicóval és Ebou Darral! Mindent akarnak! Nem hagyom, hogy megkaparintsák Andort, mint ahogy azt sem hagyom, hogy Arymilla uralkodjon az országomban!

Odakinn hatalmas robajjal dördült meg az ég.

Dyelin egy kicsit elfordult, hogy Birgittére nézhessen, és megnyalta a szája szélét. Önkéntelenül is végigsimított a szoknyáján. Egyáltalán nem volt ijedős, de a seanchanokról szóló rémtörténetek őt is megrémítették.

– Reméltem, hogy elkerüljük a nyílt polgárháborút – motyogta aztán magában. Elayne nem tudta, hogy értse: ez éppúgy lehetett jelentéktelen kis megjegyzés, mint áruló jel. Talán pár óvatos kérdéssel ki lehetne deríteni, miről van szó...

– Gawyn – bökte ki Birgitte nagy hirtelen. Felderült az arca, és vidámság áradt Elayne felé a kötésen át. No meg megkönnyebbültség, határtalan megkönnyebbültség. – Ha hazaér, átveszi a parancsnokságot! Ő lesz a kardnagyherceged!

– Anyám tejére! – csattant fel Elayne, és a félhomályba belehasított egy villám éles fénye, mintha csak a szavait akarná hangsúlyozni. Miért pont most kellett témát váltania Birgittének? Dyelin összerezzent, és Elayne érezte, ahogy átforrósodik az arca. Az idősebb nő zavart tekintetéből pontosan kiolvasta, hogy milyen cifrát káromkodott. Elayne elszégyellte magát! Meglepő módon azt érezte a legkínosabbnak, hogy Dyelin az anyja barátnője volt. Önkéntelenül is nagyot kortyolt a borból, és kis híján felköhögött, olyan keserű volt az ital. Csak nehezen tudta elűzni maga elől Lini képét, amint azzal fenyegeti, hogy szappannal mossa ki a száját, ha nem tanul meg viselkedni. A Fényre, hiszen most már felnőtt nő volt! És egy trónt kellett megszereznie! Úgy gondolta, hogy az anyja biztos nem hozta volna magát ilyen gyakran kínos helyzetekbe.

– Igen, Birgitte, Gawyn majd átveszi a parancsnokságot – folytatta kicsit nyugodtabban. – Ha hazaér!

Már három futárt menesztettek Tar Valonba. Még ha egyikük sem jut túl Elaidán, előbb vagy utóbb Gawyn akkor is meg fogja tudni, hogy Elayne hazatért, és visszajön Caemlynbe. Szüksége volt rá. Pontosan tudta, hogy ő maga képtelen lenne elvezényelni egy hadsereget. Birgitte pedig annyira félt attól, hogy nem felel meg a róla szóló legendáknak, hogy a legtöbbször meg sem merte próbálni, hogy képes lenne-e az adott feladatra. Bármikor szembeszállt volna egy hadsereggel – no de, hogy ő maga vezessen egy sereget, arról szó sem lehetett!

Birgitte is tudta, hogy a viselkedése gyermekes és ostoba. Az arca kifejezéstelen volt, de a kötésen szégyen és harag áradt át. Egyre dühösebb lett saját magára. Elayne ingerülten sóhajtott egyet, és szólni készült. Úgy vélte, jobb, ha azelőtt kifaggatja Dyelint arról, hogyan is gondolta ezt a polgárháborús megjegyzést, mielőtt eluralkodna rajta Birgitte haragja.

Mielőtt azonban akárcsak kinyithatta volna a száját, a magas, vörös ajtó feltárult. Azt hitte, hogy talán Nynaeve vagy Vandene érkeztek meg, de minden reménye szertefoszlott, mikor meglátta a belépő alakokat.

A két Atha'an Miere nő a hideg dacára is mezítláb volt. Nehéz, édes parfümillat lebegte körbe őket, és ketten is kész felvonulásnak hatottak fényes, színes selyemnadrágjukban, könnyű blúzukban, ékköves tőrükkel, elefántcsontból és aranyból készült nyakláncaikkal. Renaile din Calon egyenes, hollófekete, a halántékánál már fehérbe vegyülő haja szinte teljesen elrejtette a fülében csilingelő tíz, kövérkés aranygyűrűt, de sötét szeméből éppolyan fényesen sütött a gőg, mint ahogy a fülbevalójából az orrkarikájába futó, apró medálokkal díszített aranylánc csillogott. Elszánt arccal és kecsesen, de határozottan indult meg Elayne felé. Úgy tűnt, hogy puszta magabiztosságától megremegnének a kőfalak. Zaida din Parede majdnem egy fejjel alacsonyabb volt a társnőjénél, és a bőre szénfeketén csillant. Az arca bal felén húzódó aranyláncon vagy másfélszer annyi medál csilingelt, mint Renaile-én. Ő egyáltalán nem volt gőgös: látszott rajta, hogy fel sem merül benne a gondolat, hogy valaki ne engedelmeskedne minden intésének. Sűrű, göndör fekete haja itt-ott már ezüstösen csillant, de így is csodaszép volt. Azon kevés nő közé tartozott, akinek a szépségéhez minden múló év csak hozzáad. Dyelin elfintorodott, mikor meglátta őket, és önkéntelenül is az orrához nyúlt. Mozdulat közben észrevette magát, és visszaejtette a kezét az ölébe. Akik nem voltak hozzászokva a Tengeri Nép ékszereihez, általában önkéntelenül is az orrukhoz kaptak a vaskos aranykarikák láttán. Elayne is elhúzta a száját, de őt nem az orrkarika zavarta. A legszívesebben újra káromkodni kezdett volna. De most valami sokkal cifrábbat mondott volna, mint az előbb! Talán csak a Kitaszítottakat látta volna kevésbé szívesen, mint épp ezt a két nőszemélyt!

– Bocsássanak meg – mondta, és kecsesen felállt a székből –, de most épp nagyon elfoglalt vagyok! Ugye megértik... Az államügyek... Persze bármikor máskor a rangjuknak megfelelően fogadnám önöket, de...

A Tengeri Nép rettentő sokat adott a formaságokra, és megkövetelte, hogy minden az ő szokásaik szerint menjen. Alighanem úgy jutottak át az Első Szobalányon, hogy egészen egyszerűen nem mondták meg neki, hogy Elayne-hez igyekeznek, de ugyanakkor megsértődtek volna, ha ülve köszönti őket, mikor még meg sincsen koronázva. És, hogy a Fény égetné meg mind a kettőt, nem engedhette meg magának, hogy megsértődjenek! Birgitte mellélépett, és udvarias meghajlással felvett egy serleget a tálcáról. A kötésen keresztül óvatos gyanakvás szivárgott Elayne felé. Az őrző kerülte a Tengeri Népet, ha csak tehette: előttük is elszólta már magát.

– Később majd fogadom önöket! – fejezte be Elayne, majd sietve hozzátette. – Ha a Fény is úgy akarja!

A Tengeri Nép ragaszkodott az udvarias szólamokhoz is, és ezzel bocsáthatta el őket a legegyszerűbben. Renaile meg sem állt, míg csak Elayne elé nem ért. Túlságosan is közel merészkedett hozzá! Tetovált kezével kurtán intett, hogy a lány leülhet. Leülhet!

– Bujkálsz előlem! – A nő hangja meglepően mély volt, és jegesebb, mint az odakinn zuhogó hó. – Ne feledd, hogy Nesta din Reas Két Hold, az Atha'an Miere Hajók Úrnőjének szélkeresője vagyok! Be kell tartanod az alkut, amit a Fehér Torony nevében kötöttél! – A Tengeri Nép is tudott már a Fehér Torony kettészakadásáról. Mostanra már csak az nem tudott róla, aki vak volt, vagy süket. Elayne azonban úgy vélte, jobb, ha nem bonyolítja tovább a helyzetet azzal, hogy nyilvánosan felvállalja, hogy melyik oldalon áll. – Fogadni fogsz, méghozzá most azonnal!

Nos, ennyit az udvarias, illendő viselkedésről.

– Azt hiszem, inkább előlem bujkált, nem pedig előled, szélkereső! – Renaile-lel ellentétben Zaida úgy beszélt, mintha épp valami vidám pletykát mesélne. Ő nem vágott át a szobán, nem állt Elayne elé; inkább fel-alá sétált, és ráérősen megnézte a berendezés érdekesebb darabjait. Végigsimított egy magas, karcsú, zöld porcelánvázán, aztán lábujjhegyre emelkedett, és belepislogott egy négy részből álló, díszes kaleidoszkópba. Aztán Elayne-re és Renaile-re nézett, és vidáman csillant a szeme. – Végtére is az alkut Nesta din Reasszal kötötte, és minden hajóra vonatkozott! – Zaida nem csak a Catelar klán hullámúrnője volt, de a Hajók Úrnőjének különleges nagykövete is. Randhez küldték, nem Andor uralkodójához, de a megbízatása feljogosította, hogy akár Nesta nevében is megállapodásokat köthessen. Átállította az egyik aranypántos hengert a kaleidoszkópon, és újra lábujjhegyre ágaskodott, hogy megnézze a mintát. – Húsz tanárt ígértél az Atha'an Miere-nek, Elayne, de eddig csak egyetlen egyet kaptunk!

Olyan hirtelen és olyan látványosan vonultak be, hogy Elayne csak most vette észre mögöttük Merilille-t. A Szürke nővér épp az ajtót csukta be. Még Zaidánál is alacsonyabb volt, ezüstös prémmel szegett, derékban apró holdkövekkel hímzett, sötétkék gyapjúruhája kifejezetten elegánsan hatott, de, bár még csak két hete tanította a Tengeri Nép szélkeresőit, máris igencsak megváltozott. A legtöbb szélkereső hatalmát és szigorát csak tudásszomja múlhatta felül, és úgy kifacsarták Merilille-t, mint a préskádban a szőlőt. Elayne még nem is olyan rég úgy vélte, hogy a sápadt cairhieni nő túlságosan magabiztos ahhoz, hogy bármin is meglepődjön. Most azonban mindig riadtan tág volt a szeme, a szája félig elnyílt, és úgy nézett maga elé, mint akit épp most rémítettek halálra, és várja, hogy mikor jön a következő váratlan csapás. Szerényen összefonta a karját, és az ajtó mellett maradt. Láthatóan örült neki, hogy ez egyszer nem figyel rá senki.

Dyelin hangosan krákogott, felkelt, és dühösen végigmérte Zaidát és Renaile-t.

– Nem ártana, ha jobban odafigyelnének arra, hogyan beszélnek! – mordult fel. – Most Andorban vannak, nem valamelyik hajójukon, és Elayne Trakand nemsokára Andor királynője lesz! Az alkujukat teljesíti, amint tudja! Egyelőre azonban fontosabb dolgunk is van!

– A Fényre, ennél semmi nem lehet fontosabb! – dördült fel Renaile hangja, és a nő teljes dühe Dyelinre zúdult. – Azt mondja, teljesíti az alkut? Ezek szerint kezességet vállal a lányért? Könnyen meglehet, hogy nemsokára már az árbocról fog lógni a bokájánál fogva, hacsak Elayne nem...!

Zaida csettintett egyet az ujjával. Egy szót sem szólt, de Renaile megremegett. Felkapta az egyik nyakláncról lógó, aranyozott kis dobozkát, az orrához szorította, és mélyen beleszippantott. A Hajók Úrnőjének szélkeresője volt, az Atha'an Miere egyik leghatalmasabb méltósága, de Zaida szemében csak egy... csak egy szélkereső maradt. És ez igencsak sértette a büszkeségét! Elayne egészen biztos volt benne, hogy valahogy meg tud szabadulni tőlük, de egyelőre még nem jött rá, hogyan tehetné. Ó, igen: akár örülnie kellett volna neki, akár nem, a Daes Dae'mar most már a vérében volt. Könnyedén megkerülte a csendben fortyogó Renaile-t, mintha csak egy oszlopot, egy bútort került volna ki, de nem lépett Zaida mellé. Ha valakinek joga volt ráérősen lustálkodni ebben a szobában, hát ő maga volt az! Hajszálnyi előnyt sem adhatott Zaidának, vagy a hullámúrnő kopaszra borotválta volna, a haját pedig eladta volna parókának! A kandalló elé lépett, és melengetni kezdte a kezét a táncoló lángoknál.

– Nesta din Reas megbízott bennünk, és elhitte, hogy teljesítjük az alkut, különben sosem egyezett volna bele – mondta nyugodtan. – Megkapták a Viharok Tálját, de ahhoz idő kell, hogy keressünk tizenkilenc nővért, aki magukkal mehetne. Tudom, hogy aggodalommal tölti el önöket az Ebou Darban ragadt hajók sorsa. Alighanem sokan a seanchanok kezére kerültek. Miért nem nyit Renaile Kaput Tearbe? Ott már így is több száz Atha'an Miere hajó gyülekezik! – Ebben az egyben minden jelentés megegyezett. – Tőlük megtudhatják, mi történt Ebou Darban, és újra csatlakozhatnak a népükhöz. Szükségük lenne önökre a seanchanok ellen – ő pedig megszabadulhatna tőlük. – A többi nővért önök után küldenénk, amint csak lehet!

Merilille még mindig az ajtó mellett várakozott, de az arca elzöldült a gondolatra, hogy esetleg egyedül kell majd a Tengeri Nép közé mennie.

Zaida elengedte a kaleidoszkópot, és oldalvást Elayne-re nézett. Telt ajkán gunyoros mosoly játszott.

– Nekem itt kell maradnom, legalább addig, amíg nem beszéltem Rand al'Thorral. Már ha valaha visszatér ide. – A mosolya egy pillanatra megkeményedett, aztán újra ellágyult. Randnek nehéz dolga lesz vele. – És addig magam mellett tartom Renaile-t és a társait is. A seanchanok ellen aligha számítana sokat még egy tucat szélkereső, de itt, ha a Fény is úgy akarja, talán tanulnak valami hasznosat!

Renaile felhorkant, de elég halkan. Épphogy csak hallani lehetett. Zaida kurtán rámeredt, aztán ismét a kaleidoszkóppal kezdett játszadozni. A szemrés a feje tetejével volt egy magasságban, de ez láthatóan nem zavarta.

– Öt aes sedai tartózkodik a palotában, téged is beleértve – mormolta elgondolkozva. – Talán néhányan taníthatnátok! – Mintha csak most jutott volna az eszébe! Nos, ha igen, akkor Elayne fél kézzel fel tudta volna emelni a két nőt egyszerre!

– Ó, az valóban nagyszerű lenne! – tört ki Merilille, és önkéntelenül is közelebb lépett. Aztán Renaile-re és Zaidára nézett, és úgy elvörösödött, ahogy csak egy sápadt cairhieni tudott. Leengedte a kezét, és úgy öltötte magára a szerénységet, mint valami ruhát. Birgitte döbbenten rázta meg a fejét. Dyelin úgy méregette az aes sedai-t, mintha még sosem látta volna.

– Ha a Fény is úgy akarja, kitalálhatunk valamit! – mondta Elayne óvatosan. Nehezére esett megállni, hogy ne dörzsölje meg a halántékát. Örült volna, ha a folyamatos villámlásra foghatja a fejfájását. Nynaeve a puszta javaslatra is a torkának fog ugrani, és Vandene úgy tesz majd, mintha meg sem hallotta volna az utasítást. De talán Careane és Sareitha belemennek a dologba... – De minden nap csak egy pár órára, ezt önöknek is meg kell érteniük! Mikor ráérnek!

Nem alkart Merilille-re nézni. Könnyen lehet, hogy még Careane és Sareitha is fellázadna, ha ilyen présbe dobná őket. Zaida az ajkához érintette jobb keze ujjait.

– Akkor megállapodtunk, a Fény színe előtt!

Elayne zavartan pislogott. Ez hihetetlen! A hullámúrnő láthatóan úgy vélte, hogy újabb alkut kötöttek! Elayne-nek nem volt nagy tapasztalata abban, hogy miképp megy az alkudozás a Tengeri Népnél, de abból, amit eddig látott, úgy vélte, hogy az ember szerencsés, ha a fehérneműjét rajta hagyják. Persze ezúttal más lesz a helyzet. Először is, mit nyernek vele a nővérek? Minden alkunak két oldala van. Zaida elmosolyodott, mintha csak tudná, mi jár Elayne fejében. A lány őszintén megkönnyebbült, hogy újra kinyílt az ajtó. Most már elfordulhatott a két Atha'an Miere nőtől. Reene Harfor surrant be a szobába – alázatos volt, de nem szolgalelkű. Visszafogottan hajolt meg, csak annyira, amennyire egy erős Ház feje előtt meg illett hajlania. Persze egy Ház feje sem lett volna olyan ostoba, hogy megalázza az Első Szobalányt. A nő őszes haja szoros kontyba volt fogva, és koronaként ült a fején. Vörös-fehér ruháján bíbor köntöst viselt, és Andor Fehér Oroszlánja dús keblén nyugtatta a fejét. Reene-nek nem volt beleszólása abba, hogy ki kapja meg a trónt, ennek ellenére már aznap felvette a legünnepélyesebb ruháját, hogy Elayne megérkezett. Mintha csak Andor királynője lakna a palotában. Kerek arca egy pillanatra megkeményedett, mikor észrevette a két Atha'an Miere asszonyt, akik elosontak mellette, de nem szólt egy szót sem. Egyelőre nem. Lesz még idejük megtanulni, mivel jár az, ha valaki magára haragítja az Első Szobalányt!

– Mazrim Taim végül mégiscsak eljött, úrnőm! – Reene a szava lejtésével is képes volt éreztetni, hogy most egy királynővel beszél. – Mondjam meg neki, hogy várjon odakinn?

Épp most! Nem előbb! Elayne dühösen morgott magában. Már két napja, hogy hívatta azt a gazfickót!

– Igen, Harfor asszony! És adasson neki bort! A harmadik legjobbat! Mondja meg neki, kérem, hogy fogadom, amint...

Taim úgy vonult be a szobába, mintha az övé lett volna az egész palota. Nem kellett bemutatkoznia. Fekete kabátja ujján kék-arany Sárkányok tekeregtek könyöktől csuklóig, mintha a Rand kezén ragyogó, vörös-arany Sárkányokat akarná utánozni. Bár Elayne úgy vélte, a férfi nem örülne az összehasonlításnak. Taim magas volt, majdnem olyan magas, mint Rand. Karvalyorra, éles, metsző tekintete volt, erős, arányos testalkata. Éppolyan halálos kecsességgel mozgott, mint az őrzők, de mintha árnyak követték volna minden léptét. Elayne úgy érezte, mintha a szobában kialudt volna minden második lámpa. Persze valójában nem lett sötétebb, de a férfit úgy övezte az erőszak és a vadság, hogy úgy tűnt, magába szívja, kioltja a fényt. Két fekete kabátos férfi követte. Egy kopasz, ősz szakállú öregember csúfondáros, kék szemmel, és egy kígyómozgású, sötét hajú, fiatal fiú, aki a neveletlen kamaszkölykökre jellemző gőggel nézett mindenkire. Mindkettőjük gallérján ott villogott az ezüst Kard és a vörös tűzzománc Sárkány. A három férfi egyike sem viselt kardot. Nem volt rá szükségük. Elayne ösztönösen magához ölelte a saidart, és kinyúlt a többiek felé, hogy összekapcsolódjanak. Merilille könnyedén becsusszant a körbe, és Elayne legnagyobb meglepetésére Renaile sem vonakodott. Persze elég volt egy pillantást vetnie a szélkeresőre, hogy a megdöbbenése megértésnek adjon helyet. Renaile elszürkült arccal szorította a színes övére tűzött tőr markolatát. Így összekapcsolódva Elayne érezte, hogy a nő ujjai fájnak, olyan erősen fogja a tőrt. Már épp elég hosszú ideje volt Caemlynben ahhoz, hogy pontosan tudja, kik azok az asha'manek.

A férfiak persze tudták, hogy valaki megérintette a saidart, bár nem láthatták a nőket körbeölelő, halvány ragyogást. A kopasz férfi megdermedt, a karcsú, fiatal kölyök pedig ökölbe szorította a kezét. Dühösen meredtek rájuk. Elayne egészen biztos volt benne, hogy megragadták a saidint. Most már sajnálta, hogy reflexből cselekedett, de késő volt elengedni a Forrást. Taimból úgy áradt a veszély, mint a tűzből a forróság. Elayne mélyen merített a saidarból, egész addig, míg a mindent elöntő gyönyörben meg nem jelentek a fenyegető veszély első, szúrós jelecskéi. De még azok is... édesek voltak. Ennyi Hatalommal az egész Palotát könnyedén romba tudta volna dönteni, de nem volt benne biztos, hogy akár így is méltó ellenfele lehetne Taimnak és két társának. Nagyon örült volna, ha vele van az Ebou Darban talált három angreal egyike, de azokat biztonságban elrejtették a többi holmival együtt. Úgy gondolta, hogy elő sem fogják szedni őket, amíg ideje nem lesz tanulmányozni a tárgyakat. Taim megvetően megrázta a fejét, és egy félmosoly villant fel az ajkán.

– Használjátok már a szemeteket! – A hangja halk volt, de kemény és kegyetlen. – Két aes sedai áll előttetek! Talán megijedtek két aes sedai-tól? Különben is, nem azért jöttünk, hogy ráijesszünk Andor leendő királynőjére!

A társai láthatóan megkönnyebbültek, aztán megpróbálták felvenni Taim lehengerlő, fenyegető magabiztosságát.

Reene nem konyított sem a saidinhoz, sem a saidarhoz. Dühösen szembefordult a három férfival, amint beléptek. Akár asha'manek voltak, akár nem, egy cseppet sem számított, ha egyszer nem viselkedtek rendesen. Morgott valamit az orra alatt. De nem elég halkan.

– Mocskos patkányok! – csendült föl a hangja. Mikor észrevette, hogy mindenki hallotta, mit mond, elvörösödött. Elayne életében most látta először zavarban az Első Szobalányt. Reene Harfor kihúzta magát, és királynői méltósággal Elayne felé fordult.

– Bocsásson meg, Elayne úrnő, de úgy hallottam, hogy a raktárakat ellepték a patkányok! Meglehetősen szokatlan az év ezen szakában, és ráadásul rengetegen vannak! Ha megbocsát, most elmegyek, és intézkedem, hogy minél előbb kerítsék elő a patkányfogókat és a mérgezett csalikat!

– Maradjon csak! – mondta Elayne hűvösen. Nyugodtan. – Az élősködőkkel elbánunk a maguk idejében! – Két aes sedai! Taim nem jött rá, hogy Renaile is tud fókuszálni, és külön hangsúlyozta, hogy két fókuszálni képes nővel van csak dolguk. Vajon számít, hogy eggyel többen vannak? Vagy ennyi nem elég ahhoz, hogy legyőzzenek három asha'mant? Az asha'manek egyértelműen úgy tudták, hogy a teljes, tizenhármas kört leszámítva nincs mit tartaniuk a nőktől. És csak úgy, az engedélye nélkül betörnek ide? – És ha végeztem ezekkel a jóemberekkel, ki is kísérheti őket!

Taim kísérői elkomorodtak, mikor meghallották, hogy „jóembereknek” titulálja őket, de a férfi csak felvillantott egy újabb félmosolyt. Elég okos volt ahhoz, hogy tudja, Elayne rá gondolt, mikor az élősködőket említette. A Fényre! Talán Randnek az elején tényleg szüksége volt erre a fickóra, de miért tartotta meg, és miért emelte ekkora hatalomra? Mindegy: itt aztán nem számított, hogy kicsoda!

Lassan, ráérősen visszaült a székébe, és könnyedén elrendezte a szoknyáját. A férfiaknak elé kellett járulniuk, mintha kérelmezők lennének, vagy pedig tűrniük kellett, hogy nem néz rájuk, bár hozzá beszélnek. Egy pillanatra azon gondolkozott, hogy átadja a kör vezetését. Az asha'manek alighanem vele végeznének elsőnek. De Renaile még mindig sápadt volt, düh és félelem kavargott benne vad örvényekben. Ha ő irányítaná a kört, talán azonnal megtámadná a férfiakat! Merilille is félt, de uralkodott magán – nála azonban volt még némi... zavart döbbenet... Tágra nyílt szemekkel, eltátott szájjal nézte a férfiakat. Ki tudja, mit tett volna, ha az ő kezébe kerül a döntés.

Dyelin Elayne széke mellé lépett, mintha a tulajdon testével akarná megvédeni a lányt az asha'manektől. Bármit gondolt is a Taravin Ház feje a fekete kabátos betolakodókról, az arca határozott volt és magabiztos. A másik két nő sem vesztegette az idejét álmélkodásra. Zaida gyanúsan nyugodtan állt a kaleidoszkóp mellett, és igyekezett minél kisebbnek és ártalmatlanabbnak tűnni. Mindkét keze a háta mögött volt, és az övéről hiányzott a görbe tőr. Birgitte könnyedén támaszkodott a kandallópárkánynak, mintha tökéletesen otthon érezné magát, de az övén lógó kés hüvelye üres volt, és a karja úgy simult az oldalához, mintha alulról akarná majd elhajítani a fegyvert. A köteléken csak összpontosítás áradt Elayne felé. Az íj megfeszítve, az arca elé emelve, kilövésre készen.

Elayne-nek nehezére esett, de csak nem kukucskált ki Dyelin háta mögött, hogy megnézze, mit csinál a három férfi.

– Először késlekedett, mikor hívattam, Taim mester, most pedig váratlanul tört rám! – A Fényre, vajon tényleg megragadta a saidint? Másképp is meg lehetett akadályozni a fókuszálni képes férfiakat abban, hogy használják az Egyetlen Hatalmat, nem kellett feltétlenül elvágni őket a Forrástól, de ez nehéz mesterség volt, veszedelmes, és Elayne csak az elméleti alapokat ismerte.

A férfi végül elé lépett, de nem jött közel hozzá, és egyáltalán nem tűnt kérelmezőnek. Mazrim Taim tudta, hogy kicsoda, és mit ér. Határtalanul el volt telve magától! Az odakinn villódzó villámfény különös árnyékokat vetett az arcára. A legtöbb embert a puszta megjelenésével megfélemlítette volna, nem kellett volna hozzá sem ez a díszes kabát, sem pedig az, hogy a fél világ az ő nevét átkozta! De Elayne nem riadt meg tőle. Nem és nem!

Taim elgondolkozva dörzsölte meg az állát.

– Úgy hallottam, hogy Caemlynben mindenütt leszedette a Sárkány lobogóit, Elayne asszony! – Mély hangja gunyorosan, vidáman csendült, de a szemében nem csillant érzelem. Dyelin dühösen felszisszent a tiszteletlen megszólítás hallatán, de a férfi rá sem pillantott. – A saldaeaiak visszavonultak a Sárkánylégió táborába, és ha jól tudom, nemsokára az utolsó aiel is a városfalakon kívülre költözik. Ő mit szól hozzá, ha megtudja? – Mindannyian tudták, kire gondol a férfi. – Mindazok után, hogy még ajándékot is küldött magának! A déli háborúból. Majd átküldetem.

– A maga idején Andor majd szövetségre lép az Újjászületett Sárkánnyal – mondta Elayne hűvösen –, de Andor nem hódol be. Sem neki, sem pedig másnak! – Erővel a karfán tartotta a kezét. A Fényre, hazatérte óta arra volt a legbüszkébb, hogy rábeszélte a saldaeaiakat és az aieleket, hogy hagyják el a várost! Még ha azóta elburjánzott a bűnözés, akkor is meg kellett tennie! – De bárhogy van is, Taim mester, nem hinném, hogy az ön dolga lenne felelősségre vonni engem! Ha Randnek nem tetszik a dolog, majd elintézem vele!

Taim felvonta a szemöldökét, és a különös félmosoly most tovább játszott a szája szegletében. A Fény égessen meg, gondolta Elayne dühösen, nem kellett volna a keresztnevén említenem Randet! Az az átkozott fickó most nyilvánvalóan arra gondolt, hogy hogyan is akarom lecsillapítani azt az átkozott Újjászületett Sárkányt! És persze az volt a legrosszabb az egészben, hogy ha valahogy az ágyába tudta volna csalogatni Randet, egy percig sem habozott volna. Nem azért, hogy elsimítsa vele a dolgot, hanem mert majdnem megőrült, úgy kívánta. Miféle ajándékot küldhetett?

Elayne hangját megkeményítette a harag. Dühös volt Taimra, hogy így mer vele beszélni, és dühös volt Randre, hogy még mindig nem látogatta meg. És dühös volt saját magára is, hogy minduntalan elvörösödik, és csak azon jár az esze, miféle ajándékokat küldhetett neki a férfi!

– Lekerített négy mérföldnyit Andor földjéből. – A Fényre, ez több, mint fele akkora volt, mint a Belső város! Hány effajta fickó lakhat ott? A puszta gondolatra is kirázta a hideg. – Ki adott rá engedélyt, Taim mester? Ne mondja, hogy az Újjászületett Sárkány! Neki semmi jogalapja nem lett volna Andor területén efféle kiváltságokat osztani! – Dyelin kicsit arrébb lépett. Az Újjászületett Sárkánynak nem lett volna rá joga persze, de kellő hatalommal bármiféle jogot ki lehet pótolni. Elayne azonban csak Taimra figyelt. – Megtagadta a királynő gárdájától a belépést ebbe az... épületegyüttesbe. – No nem mintha bárki is megpróbált volna bejutni, mielőtt Elayne hazaért! – Az andori törvény Andor egész területén érvényes, Taim mester! Az igazság ugyanazt követeli meg a nemesektől, a parasztoktól és az asha'manektől is! Nem állítom, hogy erővel be tudnék jutni önökhöz! – A férfi arcán újra felfénylett az a majdnem-mosoly. – Nem alacsonyodom idáig! De amennyiben továbbra sem engedik be a gárdát, egy szem krumpli sem jut be önökhöz, ezt megígérhetem! Tudom, hogy tudnak Utazni! Hát csak hadd Utazzanak az emberei, hogy összeszedjék a napi élelmüket!

A férfi félmosolya elégedetlen fintorba fulladt: Taim egy aprót lépett oldalra. Aztán egy pillanat alatt elmúlt a zavara.

– Az élelem nem okozna gondot – mondta simulékonyan, és széttárta a karját. – Amint ön is említette, az embereim tudnak Utazni. Oda mennek, ahova csak parancsolom. Nem hinném, hogy meg tudná akadályozni, hogy akár tíz mérföldnyire Caemlyntől megvegyek mindent, amire csak szükségem lehet, de az sem zavarna, ha képes lenne rá. Ennek ellenére beleegyezem, hogy az emberei beléphessenek az épületeinkbe, amikor csak kéri. A látogatásokat azonban mi ellenőrizzük, és senki sem jöhet kíséret nélkül! A Fekete Toronyban kemény kiképzés folyik. Szinte minden nap meghal egy-két ember. Nem akarok újabb baleseteket!

Zavaróan jól tudta, hogy Elayne hatalma meddig terjed. De ez épphogy csak zavarta a lányt. Vajon az, hogy a férfi külön hangsúlyozta, hogy bárhova el tudnak utazni, és ez a balesetekről szóló rész valamiféle rejtett fenyegetés lett volna? Csak nem lehetett az! Elayne majdnem felrobbant dühében, mikor rájött, hogy azért olyan biztos abban, hogy a férfi nem bántaná, mert tudja, hogy akkor Taimnak Rand haragjával kellene szembenéznie. Márpedig ő nem akart elbújni Rand al'Thor háta mögött! Ellenőrzik a látogatásokat? És csak akkor mehetnek oda, ha előtte bejelenti, hogy meg akarja nézni a Fekete Tornyot? Hamuvá kéne égetnie ezt a gazfickót, itt helyben! Hirtelen észrevette, hogy Birgitte felől is vad, őrült harag árad a kötésen át. A szőke őrző átérezte a dühét, és megsokszorozva adta vissza. Elayne pedig magába szívta Birgitte dühét, és így gerjesztették egymást egyre tovább. Birgitte keze már remegett a vágytól, hogy Taim szívébe dobhassa a tőrt. És Elayne-t magát is úgy elárasztotta a harag, hogy kis híján elveszítette a saidart! Kis híján Taimra támadt vele! Nagy nehezen leküzdötte az indulatot. Most szinte nyugodt volt. Fortyogott, füstölgött, de szinte nyugodt volt! Nagyot nyelt, és igyekezett nyugodt hangon is folytatni.

– A gárda tagjai minden egyes nap meglátogatják a maga tornyát, Taim mester! – Fogalma sem volt róla, hogy ezt hogy fogja tudni megoldani ebben az időben! – Talán én is elnézek arra egy pár nővéremmel!

Ha Mazrim Taimot felkavarta is, hogy aes sedai-ok látogatják meg a Fekete Tornyot, nem mutatta. A Fényre, gondolta Elayne, neki csak az lett volna a feladata, hogy visszaállítsa Andorban a törvényt, nem pedig az, hogy megpróbálja megijeszteni Taimot! Sietve végigfutott a novíciák egyik kedvenc gyakorlatán, és a part között lustán elterülő folyónak képzelte magát. Hátha az megnyugtatja. Meg is nyugtatta egy kicsit: most már csak az ezüstserlegeket akarta Taim fejéhez vágni.

– Beleegyezem abba a kérésébe, hogy kíséretet adhasson mellénk, de semmit sem rejthetnek el! Nem hagyom, hogy a titkaik bűnöket takarjanak! Megértette?

Taim gúnyosan meghajolt, de a hangja feszülten csendült.

– Tökéletesen megértettem! De ön is értsen meg engem! Az embereim nem parasztok, hogy a földig hajolva várják a jöttét! Ha túlságosan is sokat akar az asha'manektől, könnyen rájöhet, mennyit érnek Andor törvényei!

Elayne épp visszavágott volna, hogy elmondja a férfinak, hogy mennyit érnek Andor törvényei...

– Itt az idő, Elayne Trakand! – harsant egy női hang az ajtóból.

– Vér és hamu! – nyögött föl Dyelin. – Hát ma mindenki csak úgy, kopogtatás nélkül betörhet ide?

Elayne azonnal felismerte az új jövevény hangját. Várta már a hívást, bár nem tudta, mikor jönnek érte. De azt tudta, hogy azon nyomban engedelmeskednie kell neki. Felállt, és közben mérgesen arra gondolt, hogy bárcsak hagytak volna neki még pár percet, hogy tisztázhasson egyet s mást Taimmal. A férfi értetlenül, elégedetlenkedve nézett az újonnan érkezett nőre, majd Elayne-hez fordult. Láthatóan nem értette a helyzetet. Helyes! Hadd forrjon csak a saját levében, míg csak Elayne nem ér majd rá, hogy elmagyarázza neki, hogy az asha'maneknek semmiféle különleges előjog nem jár itt, Andorban!

Nadere majdnem olyan magas volt, mint az ajtóban álló két férfi. Széles nő volt, szinte kövér: ő volt a legtestesebb aiel, akit Elayne valaha látott. Zöld szeme végigfutott a két fekete kabátos férfin, de nem tartotta őket hosszasabb tanulmányozásra érdemesnek. A Tudós Asszonyokat nem rémítették meg az asha'manek. A Tudós Asszonyokat szinte semmi sem rémítette meg! A nő nagy karkötőcsörgés közepette megigazította sötét vállkendőjét, aztán Elayne elé vonult. Hátat fordított Taimnak. A hideg dacára is csak egy szál vállkendőt viselt könnyű, áttetsző, fehér blúza felett, bár meglepő módon a karján egy vastag gyapjúköpeny lógott.

– Most velem kell jönnöd – mondta Elayne-nek. – Nem várok egy percet sem!

Taim felvonta a szemöldökét: láthatóan nem volt hozzászokva, hogy valaki úgy viselkedjen, mintha ő ott sem lett volna.

– A mennyei Fényre! – lehelte Dyelin, és a halántékát dörgölte. – Nem tudom, miről van szó, Nadere, de várnod kell vele, amíg csak...

Elayne az idősebb nő karjára tette a kezét.

– Nem tudod, miről van szó, Dyelin, és nem várhat egy percet sem! Elküldök mindenkit, és veled megyek, Nadere!

A Tudós Asszony elégedetlenül megcsóválta a fejét.

– A születésre váró gyermek nem vesztegetheti arra az idejét, hogy elküldje a körülötte levőket! – szétterítette a vaskos köpenyt. – Ezt azért hoztam, hogy ne fagyj halálra, mire odaérünk. Talán itt kellene hagynom, és megmondanom Aviendhának, hogy jobban szégyellted magad, mint amennyire a nővéredül akartad őt!

Dyelin lélegzete elakadt, mikor ráébredt, mi is folyik itt. Az őrző köteléke szinte remegett Birgitte felháborodottságától. Elayne előtt csak egyetlen egy választás maradt. Bár ez sem volt valódi választás. Hagyta, hogy eloszoljon a másik két nő és a közte lévő kör, és elengedte a saidart. A Hatalom ragyogása azonban továbbra is körülvette Renaile-t és Merilille-t.

– Dyelin, segítenél a gombokkal? – Elayne büszke volt rá, hogy milyen erős a hangja. Tudta, hogy Nadere egyszer csak eljön érte! Bár remélte, hogy nem lesznek körülötte ennyien... Egy kicsit azért remegett a keze. Hátat fordított Taimnak, és elkezdte kigombolni a ruha ujján végigfutó, apró kis gombokat. Azt azért még a Tudós Asszonyok sem várhatták el, hogy büszkén a férfi szemébe néz vetkőzés közben! – Dyelin, segítenél? Dyelin!

A nő lassan megfordult, mintha csak alva járna, és a ruha hátán futó gombokkal kezdett el bajlódni. Értetlenül mormogott közben. Az ajtónál álló asha'manek egyike felvihogott.

– Hátra arc! – csattant Taim hangja, és az ajtónál csizmák egyenletes dobbanása adta Elayne tudtára, hogy a két asha'man elfordult.

Elayne nem hitte volna, hogy Taim maga is hátat fordított neki. Szinte biztos volt benne, hogy érzi a férfi tekintetét a testén, de ekkor hirtelen odaállt mögé Birgitte és Merilille, Reene, Zaida, sőt még Renaile is, és vállvetve körbeállták, hogy eleven paravánként válasszák el a férfiaktól. Persze nem alkothattak tökéletes falat, hiszen egyikük sem volt olyan magas, mint Elayne, sőt Zaida és Merilille a válláig is alig értek. Nehezére esett a vetkőzésre összpontosítania. Nyugodt vagyok és összeszedett, suttogta magában. A helyzet ura... És épp anyaszült meztelenre vetkőzöm egy zsúfolt szobában! Ez az igazság! Sietve ledobálta a holmiját, hagyta, hogy a ruhája és az alsóneműje a földre essen, és ügyetlenül rádobta a cipellőjét és a harisnyáját a gyűrött kupacra. Csupa libabőr volt. A szobában igencsak hideg volt, és bárhogy is igyekezett tudomást sem venni róla, alig tudta megállni, hogy ne vacogjon. De tudta, hogy az arca nem az erőlködéstől ég olyan forrón.

– Őrület! – motyogta Dyelin halkan, és felkapta a ruhákat. – Őrület!

– Mi folyik itt? – kérdezte Birgitte súgva. – Veled menjek?

– Egyedül kell mennem! – súgta vissza Elayne. – És ne is próbálj meggyőzni, hogy jössz!

Nem mintha Birgitte akárcsak a legkisebb jelét mutatta volna annak, hogy vitába akarna kezdeni, de az őrző kötésén át Elayne pontosan tudta, a másik nő mit érez. Sietve lekapta a füléből az aranykarikákat, és Birgitte kezébe nyomta. Egy pillanatig habozott, aztán melléjük tette a nagykígyós gyűrűt is. A Tudós Asszonyok azt mondták, hogy úgy kell mennie, mint egy megszületendő gyermeknek. És a megszületendő gyermek sem tudta, mi vár rá! Birgitte morgása egyre inkább úgy hangzott, mint Dyeliné.

Nadere odalépett elé, de nem adta rá a köpenyt, csak felé nyújtotta. Elayne-nek magának kellett átvennie, és valahogy belebújnia. Egészen biztos volt benne, hogy még mindig érzi Taim tekintetét. Szorosan magára csavarta a vaskos gyapjúköpenyt, és a legszívesebben kirohant volna a szobából. Ehelyett azonban csak kihúzta magát, és lassan, nyugodtan megfordult. Nem fog úgy elszaladni, mint egy tetten ért tolvaj!

Taim két kísérője az ajtónál állt, és mereven a falat nézte, a férfi pedig a tűzhelyet bámulta. Ezek szerint csak képzelgett, mikor azt hitte, hogy őt nézi! Naderén kívül minden nő érdeklődve, döbbenten, és felháborodottan bámult rá. A Tudós Asszony türelmetlennek tűnt.

Elayne igyekezett minél királynőibben beszélni.

– Harfor asszony, adjon Taim mesternek és az embereinek egy kis bort, mielőtt elmennének! – Nos, ha nem is volt valami királynői a hangja, legalább nem remegett! – Dyelin, kérlek, lásd helyettem is vendégül a hullámúrnőt és a szélkeresőt, és próbáld meg elsimítani az aggodalmaikat! Birgitte, még ma este szeretném látni a toborzásról szóló terveidet!

Minden egyes nő először csak zavartan pislogott, aztán beleegyezően bólintott. Elayne ezek után szép lassan kivonult a szobából. Nadere szorosan a sarkában maradt. A lány örült volna, ha jobban sikerült volna minden. Mielőtt becsukta az ajtót, hallotta, amint Zaida megszólal.

– Hát, nektek, partlakóknak aztán egészen különös szokásaitok vannak!

A folyosón megpróbált egy kicsit jobban sietni, de nem volt könnyű dolga, hiszen a köpeny minduntalan szét akart nyílni. A vörös-fehér padlócsempe jóval hidegebb volt a szoba vaskos, puha szőnyegeinél. A vastag, arany színű gyapjúlibériába burkolódzó szolgák zavartan nézték, aztán továbbsiettek a dolgukra. Az állólámpákban meg-megrebbent a gyertyaláng: a folyosó mindig huzatos maradt. Itt-ott olyan erős volt a szél, hogy a díszes faliszőnyegek is meglibbentek.

– Ugye ez szándékos volt? – kérdezte Naderétől, bár szinte biztos volt benne, mi lesz a válasz. – Úgy szerveztétek meg, hogy akkor kelljen hívnotok, mikor jó sok ember lesz körülöttem, hogy végigbámulhassák a dolgot! Hogy biztosak lehessetek abban, hogy igenis fontos nekem, hogy a testvéremül fogadhassam Aviendhát! – Előre megmondták nekik, hogy ennek minden másnál fontosabbnak kell lennie. – Vele mit csináltatok?

Aviendha néha megdöbbentően szégyentelen volt. Gyakran járkált anyaszült meztelenül a szobájában, és láthatóan az sem zavarta, ha ilyenkor meglátta egy-két szolga. Esetében aligha bizonyított volna bármit is, ha egy kétszer ekkora tömeg előtt kell levetkőznie!

– Ha el akarja mondani neked, majd elmondja – mondta Nadere nyugodtan. – Éles a szemed: a legtöbben nem jönnek rá, hogy miért épp akkor hívjuk el őket, amikor! – Nyögött egyet, és hatalmas mellei megrázkódtak, mintha felnevetett volna. – Azok a férfiak hogy hátat fordítottak! És a nők meg igyekeztek eltakarni! Nem hagytam volna, csak hát láttam, hogy a hímzett kabátos férfi hátra-hátrapislog, hogy a csípődben gyönyörködhessen! És úgy irultál-pirultál, hogy abban is biztos lehettem, hogy pontosan tudod, hogy néz!

Elayne megbotlott, és majdnem hasra esett. A köpenye szétnyílt, és az a kevés meleg is kiszökött alóla, ami még maradt. A lány sietve maga köré csavarta újra.

– Az a mocskos anyaszomorító! – mordult fel. – Esküszöm, hogy...!

A Fény égesse meg, mit tudna tenni? Szól Randnek? Hogy ő intézze el mindezt Taimmal? No, arról szó sem lehet!

Nadere mosolyogva nézte.

– A legtöbb férfi örömmel nézi meg a nők fenekét. De most nem ezen kellene gondolkoznod, hanem azon a nőn, akit a nővéredül szeretnél fogadni!

Elayne újra elvörösödött, és igyekezett Aviendhára gondolni. De ez nem nyugtatta meg egy cseppet sem. Mondtak pár kérdést, amire még a szertartás kezdete előtt ki kellett találnia a választ, és egyik-másik téma kifejezetten érzékenyen érintette.

Nadere Elayne tempójához igazodott, és a lány elég lassan ment. Igyekezett elkerülni, hogy kilátsszon a csupasz lába – elvégre az egész palota telis-tele volt szolgákkal –, így hát elég lassan értek csak oda a Tudós Asszonyok szobácskájához. Egy tucatnál is több aiel nő várt rájuk odabenn. Jókora, sötét szoknyájuk, fehér blúzuk, sötét kendőik puhán fénylettek. Mindannyiukon számtalan arany, ezüst, elefántcsont, ékköves karkötő és nyaklánc csilingelt. Kibontott hajukat egyszerű, félbehajtott kendő fogta hátra. A szobából kivittek minden bútort és szőnyeget, csak a fehér padlócsempe maradt. A kandallóban nem égett a tűz. A palota mélyén voltak, a szobának nem volt egyetlen ablaka sem, és a mennydörgés robaja is csak távoli, tompa zörej volt. Elayne tekintete azonnal Aviendhára tapadt. A lány a szoba átellenes végében állt. Anyaszült meztelen volt. És aggodalmasan mosolygott Elayne-re. Aggodalmasan! Aviendha! Elayne sietve ledobta a köpenyt, és visszamosolygott rá. Ő is aggodalmasan. Aviendha halkan felnevetett, és egy pillanatnyi döbbent csend után Elayne is követte a példáját. A Fényre, de hideg volt itt a levegő! És a csempe még a levegőnél is jegesebbnek tűnt!

Elayne a szobában álló Tudós Asszonyok túlnyomó részét egyáltalán nem ismerte, de az egyiküket rögtön észrevette. Amys arca hófehér haja dacára is úgy nézett ki, mint aki épphogy túlért a fiatalságán, és mindig is egy aes sedai-ra emlékeztette Elayne-t. Alighanem külön ezért Utazott ide Cairhienből! Egwene elég sok mindent megtanított az álomjáróknak, hogy ezzel is meghálálja mindazt, amit az aiel nőktől tanult Tel'aran'rhiodról. És hogy törlesszen egy adósságot – bár azt még sosem volt hajlandó elárulni, hogy miféle adósságról van szó.

– Reméltem, hogy Melaine is itt lesz – mondta Elayne. Kedvelte Bael feleségét: kedves és nagylelkű nőnek ismerte meg. Nem úgy, mint azt a két másik Tudós Asszonyt, aki ott várt az egyik sarokban. A csontos, szögletes arcú Tamela, és a gyönyörű, de hideg, kék szemű Viendre is erősebb volt nála az Egyetlen Hatalomban. Erősebb, mint Nynaeve-et kivéve bármelyik nővér! Ez állítólag mit sem számított az aielek között, de Elayne el nem tudta képzelni, hogy a két nő miért másért nézne rá megvetően, és fintorodna el, ahányszor csak észreveszik! Azt várta volna, hogy Amys veszi a kezébe az irányítást – szinte mindig ez történt –, de egy alacsony, vörösbe hajló szőke nő, egy bizonyos Monaelle lépett előre. Nem volt igazán alacsony, de ő volt az egyetlen nő a szobában, aki nem tornyosult Elayne fölé. És ő volt a leggyengébb az Egyetlen Hatalomban: ha Tar Valonba ment volna, épphogy csak megkaphatta volna a vállkendőt! Talán az aieleknél tényleg nem számított, ki milyen erős!

– Ha Melaine is itt lenne – mondta Monaelle kurtán, de nem barátságtalanul –, akkor a méhében rejlő gyermekek is részévé válnának az Aviendha és közted létrejövő kötésnek, ha a fonatok véletlenül megérintenék őket. Már persze csak ha túlélnék a dolgot: a magzatok általában még nem elég erősek ehhez. A kérdés már csak az, hogy ti ketten vajon elég erősek vagytok-e? – Két kézzel intett, és a padlóra mutatott, kevéssel maga elé. – Gyertek csak ide, a szoba közepére, mind a ketten!

Elayne csak most először gondolt arra, hogy a szertartásnak a saidar is része lehet. Eddig azt hitte, hogy csak fogadalmat cserélnek, talán esküt tesznek, de semmi több! Mi történik vele? Persze nem számított, csak hát... Lassan, vonakodva indult meg Monaelle felé.

– Az őrzőm... A hozzá fűződő kötés... Az vajon... megváltozik majd ettől?

Aviendha, aki vele szemben állt, először elkomorodott, mikor észrevette, hogy Elayne csak habozva indult meg, de a kérdés hallatán döbbenten Monaelle felé fordult. Erre láthatóan ő sem gondolt!

Az alacsony Tudós Asszony csak megrázta a fejét.

– A szobában lévőkön kívül senkit sem érinthetnek a fonatok. Talán érezni fogja egy töredékét annak, ami összeköt benneteket, de csak egy egészen kis részét.

Aviendha megkönnyebbülten felsóhajtott. Elayne is.

– Most pedig – folytatta Monaelle –, be kell tartanunk bizonyos formaságokat. Gyertek! Nem törzsfőnökök vagyunk, és nem a víznyerőkről beszélgetünk egy csésze oosquai felett!

A többi nő nevetgélve, tréfálkozva Aviendha és Elayne köré gyűlt. Láthatóan a törzsfőkről és a méregerős aiel pálinkáról viccelődtek. Elayne sosem értette az aiel humort. Monaelle kecsesen leült a földre. A meztelen lányoktól alig kétlépésnyire, törökülésben ült. A nevetés elcsendesedett, és a hangja hivatalosan, erősen csengett.

– Azért gyűltünk össze, mert két nő anyavérré akarja fogadni egymást. Megvizsgáljuk, hogy vajon elég erősek-e hozzá, és ha igen, segítünk nekik! Jelen van az anyjuk?

Elayne összerezzent, de a következő pillanatban már ott állt mögötte Viendre.

– Én helyettesítem Elayne Trakand anyját, aki nem lehet most itt velünk. – Elayne vállára tette a kezét, és lenyomta a lányt, míg csak Elayne le nem térdelt a hideg kőre, Aviendhával szembe. Aztán ő is mögé térdelt. – Felajánlom a lányomat a próbatételre!

Tamela már ott is volt Aviendha háta mögött, és a földre nyomta a lányt. Aviendha térde szinte összeért Elayne-ével. A Tudós Asszony a háta mögé térdelt.

– Én helyettesítem Aviendha anyját, aki nem lehet most itt velünk. Felajánlom a lányomat a próbatételre!

Elayne bármikor máskor felnevetett volna. A két nő jó, ha fél tucat évvel idősebbnek tűnt, mint ő vagy Aviendha. Bármikor máskor. De most nem. Az állva maradt Tudós Asszonyok komor arccal nézték őket. Úgy méregették a két lányt, mintha azt találgatnák, hogy elég erősek-e – és az arckifejezésük alapján ebben egyáltalán nem voltak biztosak!

– Ki szenvedi el értük a szülés fájdalmát? – kérdezte Monaelle, és Amys előrelépett.

Két nő követte. A lángfürtű, fiatal nőt Elayne már többször látta Melaine-nel. Shyandának hívták. A másik Tudós Asszonyt, egy őszülő, szikár nőt, nem ismerte. Segítettek Amysnek meztelenre vetkőzni. A fehér hajú nő büszkén húzta ki magát, szembefordult Monaelle-lel, és feszes hasára csapott.

– Szültem már gyermeket! Szoptattam is! – mondta, és a kezébe vette gömbölyű keblét, melyen egyáltalán nem látszott, hogy gyermek szája érintette volna. – Felajánlom magam!

Monaelle méltóságteljesen rábólintott a felajánlásra, és Amys is letérdelt a kőpadlóra. Aviendha és Elayne másik oldalán helyezkedett, Monaelle-lel szemben. Shyanda és az őszes Tudós Asszony két oldalról mögé térdeltek, és az Egyetlen Hatalom ragyogása hirtelen körbeölelt minden nőt a szobában, csak Elayne-t, Aviendhát és Amyst nem. Elayne mély levegőt vett, és látta, hogy Aviendha sem állja meg, hogy sóhajtson egyet. Csend volt: csak a lélegzetvételük hallatszott, a Tudós Asszonyok karkötői csörrentek meg halkan, és a távolban fel-felrobajlott a mennydörgés. Elayne majdhogynem megijedt, mikor Monaelle megszólalt végül.

– Mind a ketten azt teszitek, amire utasítunk benneteket. Ha kételkedtek vagy visszakérdeztek, az azt jelenti, hogy nem akarjátok egymást eléggé. Elküldelek benneteket, és ezzel vége minden efféle ábrándnak. Örökre! Kérdéseket teszek fel nektek, és az igazat válaszoljátok majd! Ha nem válaszoltok, elküldelek benneteket! Ha közülünk bárki is azt hiszi, hogy hazudtok, elküldelek benneteket! Persze bármikor úgy dönthettek, hogy magatoktól távoztok. Akkor is vége, örökre. Ebben senkinek nem jár még egy esély. Most pedig: mi a legjobb tulajdonsága annak a nőnek, akit anyavéretekül akartok fogadni?

Elayne szinte várta már a kérdést. Ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amiről már régebben mondták, hogy gondolkozzon el rajta. Nehéz volt Aviendha számos jó tulajdonsága közül kiválasztania a legjobbat, de a válasz már készen állt. Mikor megszólalt, a saidar fonata hirtelen közé és Aviendha közé ereszkedett, és egyikük száját sem hagyta el hang. Elayne gondolkozás nélkül megjegyezte a fonatokat: a tudásszomj még most, ebben a helyzetben is éppúgy része volt, mint a szeme színe vagy a magassága. A fonat eltűnt, amint becsukta a száját.

– Aviendha olyan magabiztos és olyan büszke! Nem érdekli, hogy mások mit gondolnak, mit kellene tennie, vagy hogyan kellene viselkednie! Felvállalja saját magát! – hallotta Elayne a saját hangját. Aviendha szavai ugyanebben a pillanatban csendültek fel.

– Még ha Elayne annyira fél is, hogy kiszárad a szája, a lelke erős marad, és nem hajlik meg. Bátrabb, mint bárki, akivel valaha találkoztam!

Elayne döbbenten nézett a barátnőjére. Aviendha azt hitte, hogy bátor? Ó, persze, nem volt gyáva, de bátor? Meglepő módon Aviendha is hitetlenkedve nézett rá.

– A bátorság olyan, mint egy kút – súgta Viendre Elayne fülébe –, van, akiben mélyebb, míg másokban igen sekély. De akár mély, akár sekély, előbb-utóbb kiapad, még ha később meg is telhet újra. Szembe kell nézned azzal is, amivel nem tudsz szembenézni! A tartásod megroskad, és híres bátorságod cserbenhagy! Zokogva hullsz majd a porba! Eljön az az idő!

A hangja alapján maga is szívesen ott lett volna, hogy megnézze Elayne-t. A lány kurtán bólintott. Tudta, milyen az, amikor az ember már nem bírja magát tovább tartani – mostanában minden áldott reggel meg kellett küzdenie ezzel az érzéssel!

Tamela Aviendhához beszélt, és a hangja majdnem olyan elégedett volt, mint Viendréé.

– A ji'e'toh vasnál is zordabb bilincsbe ver! A ji kedvéért mindent úgy teszel, ahogy azt tenned kell, úgy eszel, úgy alszol, úgy álmodsz! A tohért pedig megalázod magad, és a hasadon csúszol, ha kell! Mert igenis érdekel, mit gondolnak rólad mások!

Elayne levegő után kapkodott. Ez igen kemény volt, és ráadásul igazságtalan is! Elég sokat tudott már a ji'e'tohról, de Aviendha egyáltalán nem volt ilyen! De az aiel lány ennek ellenére rábólintott a válaszra, éppúgy, ahogy az előbb Elayne bólintott Viendre szavára. Mintha türelmetlenül nyugtázna valamit, amit eddig is tudott.

– Kivételes jó tulajdonságok! Az ilyesmiért valóban érdemes szeretni egy anyavért! – mondta Monaelle, és a könyökére eresztette a vállkendőjét. – De mi benne a legrosszabb?

Elayne fészkelődött egy kicsit a kőpadlón, és idegesen megnyalta a szája szélét, mielőtt beszélni kezdett volna. Ettől félt a legjobban. És nem csak Monaelle figyelmeztetése miatt! Aviendha is azt mondta, hogy az igazat kell mondaniuk! Muszáj, vagy különben mit ér a testvérség? A fonatok ismét elnémították a szavaikat, míg csak mind a ketten be nem fejezték a beszédet.

– Aviendha... – mondta hirtelen Elayne hangja vonakodva –, Aviendha azt hiszi, hogy az erőszak mindent megold. Néha mintha nem látna tovább a késénél! Néha olyan, mint egy kisfiú, aki nem hajlandó felnőni!

– Elayne tudja... – hangzott fel Aviendha hangja lassan, aztán a lány nyelt egy nagyot, és a többit egy lélegzetre bökte ki –, tudja, hogy gyönyörű szép, és tudja, hogy ez hatalmat ad neki a férfiak felett. Néha a fele mellét kiteszi, úgy megy ki az utcára, és csak azért mosolyog a férfiakra, hogy elérje, amit akar!

Elayne döbbenten kapkodott levegő után. Aviendha valóban ezt gondolta róla? A Fényre, hát ilyen könnyű erkölcsűnek hinné? Aviendha dühösen nézett rá, és mintha mondani akart volna valamit, de Tamela megszorította a vállát, és beszélni kezdett.

– Azt hiszed, hogy a férfiak nem nézik vágyakozva a te arcodat is? – A Tudós Asszony hangjában volt némi él; róla a legjobb esetben is csak annyit lehetett volna elmondani, hogy az arcvonásai... erősek. – Vajon a gőzsátorban nem bámulják meg a melledet? Nem gyönyörködnek a csípőd ívében? Gyönyörű szép vagy, és ezt te is tudod! Ne tagadd, mert saját magadat tagadnád meg vele! Te is örömödet leled a pillantásaikban, és visszamosolyogsz rájuk! Vajon sosem mosolyogtál még rá egy férfira, hogy ezzel erősítsd meg az érveidet? Sosem fogtad meg a karját, hogy elvond a figyelmét?

Aviendha arca bíborvörösre váltott, de Elayne-nek most Viendrére kellett figyelnie. Ő is csak irult-pirult.

– Tele vagy erőszakkal! Ne tagadd, mert saját magadat tagadnád meg vele! Vajon sosem dühöngtél, nem ütöttél meg mást haragból? Nem ontottál még vért? Nem is akartál soha? Gondolkozás nélkül? Amíg csak lélegzel, benned van az erőszak!

Elayne Taimra gondolt, és az eszébe jutott még számtalan más eset is. Úgy érezte, mindjárt lángra lobban az arca. Ezúttal azonban nem csak egy választ kellett végighallgatniuk.

– A karod meggyöngül – mondta Tamela Aviendhának. – És már csak vánszorogni tudsz majd a lábadon. Egy kölyök is el tudja majd venni tőled a késed. Akkor mit érsz majd az erővel vagy a vadsággal? A szív és az ész az igazi fegyvered! De vajon Hajadon korodban egy nap alatt tanultad meg használni a lándzsát? Ha nem kezded már most megélesíteni a szívedet és az eszedet, aggkorodban még egy gyermek is könnyen az ujja köré fog csavarni! A törzsfőnökök a sarokba ültetnek, hadd játssz macskabölcsőt, és ha megszólalsz, éppúgy nem figyelnek rád, mint a szélfúvásra. Vedd elő a jobbik eszed, amíg még nem késő!

– A szépség elszáll – mondta Viendre Elayne-nek. – A melled megereszkedik majd, a bőröd ráncosan, cserzetten lóg. Azok a férfiak is csak úgy beszélnek hozzád, mintha férfi volnál, akik egykor vágyakozva mosolyogtak, ha megláttak. A férjed talán mindig úgy fog látni, ahogy először megpillantott, de senki más nem álmodozik majd rólad! És vajon nem maradsz-e mégis ugyanaz az asszony? A hús elfonnyad, de a szíved és az eszed nem változik, csak erősebb lesz minden évvel!

Elayne megrázta a fejét. Nem tagadta, amit hallott. Nem igazán. Egészen egyszerűen csak soha nem gondolt arra, hogy megöregedhetne! Különösen azóta nem, hogy elment a Fehér Toronyba! Az évek könnyedén szálltak el még a több száz éves aes sedai-ok felett is. De mi lesz, ha esetleg olyan sokáig él, mint a Vérség tagjai? Persze ehhez fel kellene adnia az aes sedai rangját, de mi lesz, ha mégis? A Vérség nagyon lassan ráncosodott csak meg, de előbb-utóbb ők is megöregedtek. Vajon Aviendha mit gondol most? Olyan... morcosan térdelt ott vele szemben!

– Mi a leggyermekesebb tulajdonsága annak a nőnek, akit anyavéretekül akartok fogadni? – kérdezte Monaelle.

Ez könnyebb volt, és sokkal kevésbé sértő. Elayne még el is mosolyodott beszéd közben. Aviendha morcosságát mintha csak elfújták volna. Visszavigyorgott a másik lányra. A fonatok most is rabul ejtették a szavaikat, és csak egyszerre engedték őket szabadjára. Mindkettőjük hangjában nevetés csendült.

– Aviendha nem hagyja, hogy megtanítsam úszni! Pedig már többször is próbáltam! Semmitől nem fél, de nem mer egy kádnyinál nagyobb vízbe belemenni!

– Elayne két kézzel tömi magába az édességet. Mint egy kisgyerek, aki kijátszotta az anyja éberségét! Ha így megy tovább, pár éven belül olyan kövér lesz, mint egy hordó!

Elayne összerezdült. Két kézzel tömi magába? Az édességet? Jól van, persze olykor-olykor elszopogatott egy kis cukorkát. De csak olykor-olykor! És hogy kövér lesz?! És miért néz rá Aviendha ilyen dühösen? Igenis gyerekes, ha valaki nem hajlandó térdnél mélyebb vízbe menni!

Monaelle eltakarta a száját, és kurtán felköhögött. Elayne egészen biztos volt benne, hogy a mosolyát próbálja csak elrejteni. Az állva maradt Tudós Asszonyok egy része hangosan hahotázott. Vajon ők is Aviendha butaságán nevettek? Vagy azon, hogy ő... két kézzel tömi magába az édességet?

Monaelle hamar visszanyerte a méltóságát, megigazította a kövön szétterülő szoknyáját, de a hangjában még mindig érződött a vidámság.

– Mire vagytok a legféltékenyebbek abban a nőben, akit anyavéretekül akartok fogadni?

Máskor talán Elayne megpróbálta volna elkerülni ezt a kérdést, bárhogy ragaszkodtak is ahhoz, hogy csak az igazat mondhatja. Abban a pillanatban tudta a választ, ahogy először szóltak neki, hogy gondolkozzon el rajta, de már kitalált valami mást, valami kevésbé zavarba ejtőt, ami alighanem éppúgy megfelelt volna a Tudós Asszonyoknak. Alighanem. De hogy is volt az, hogy kiteszi a mellét, és mosolyog a férfiakra? Lehet, hogy néha el-elmosolyodott, de Aviendha rendszeresen járkált anyaszült meztelenül a szolgák előtt, és még csak el sem vörösödött közben! Szóval egyfolytában csak az édességen járt az esze? És ha nem vigyáz, pár éven belül olyan kövér lesz, mint egy hordó? Komoran kimondta az igazat. A fonatok elnémították, és csak azt látta, ahogy Aviendha szája hangtalanul mozog a zord csendben, mígnem végül mindkettőjük hangja felharsant.

– Aviendha már feküdt annak az embernek a karjaiban, akibe én is szerelmes vagyok. Engem sosem ölelt, és lehet, hogy soha nem is fog, és a legszívesebben halálra sírnám magam, ahányszor csak az eszembe jut!

– Rand al'Th... Rand Elayne-t szereti. A szívem üres és száraz, mint a sivatag pora, úgy szeretem Randet: de nem tudhatom, hogy ő vajon valaha is szeretni fog-e!

Elayne döbbenten nézett Aviendha kiismerhetetlen arcába. Aviendha féltékeny rá? Azt hiszi, hogy Rand őt szereti? Mikor úgy kerüli, mintha leprás volna?! De nem volt ideje tovább gondolkozni.

– Tenyérrel üsd meg olyan erősen, amilyen erősen csak tudod! – mondta Tamela, és elengedte Aviendha vállát.

Viendre gyengéden megszorította Elayne karját.

– Ne védd magad!

Erről senki sem szól nekik! De Aviendha biztos nem fogja...

Elayne pislogva kecmergett föl a jéghideg csempéről. Óvatosan végigsimított az arcán, és felszisszent. Ennek a pofonnak egész nap meg fog látszani a helye! Annak az átkozott némbernek nem kellett volna olyan erősen megütnie!

A Tudós Asszonyok megvárták, amíg újra feltérdel, és aztán Viendre felé hajolt.

– Tenyérrel üsd meg olyan erősen, amilyen erősen csak tudod!

Na, hát ő aztán nem fogja fültövön vágni Aviendhát! Nem fogja...!

Hatalmas pofont kevert le a másik lánynak. Aviendha elterült, és egészen Monaelle lábáig csúszott. Elayne tenyere majdnem annyira fájt, mint az arca. Aviendha nagy nehezen feltápászkodott, megrázta a fejét, és visszakúszott a helyére. És Tamela azt mondta:

– Most üsd meg a másik kezeddel!

Ezúttal Elayne egészen Amysig csúszott a jeges kövön, mindkét füle csengett, és égett az arca. Mikor végre újra Aviendha előtt térdelt, és Viendre azt mondta neki, hogy üsse meg a lányt, az egész testét beleadta a pofonba. Majdnem ő is eldőlt, mikor Aviendha elesett.

– Most elmehettek! – mondta Monaelle.

Elayne döbbenten nézett a Tudós Asszonyra, és Aviendha, aki még csak félig tápászkodott fel a földről, mozdulat közben megdermedt.

– Elmehettek, ha akartok – folytatta Monaelle. – A legtöbb férfi ilyenkor elmegy. Már persze, ha eddig kibírták! És elég sok nő választja a távozást! De ha még mindig eléggé szeretitek egymást ahhoz, hogy folytassátok, akkor öleljétek át a másikat!

Elayne Aviendha felé vetette magát, és a másik lány olyan erősen átölelte, hogy szinte kiszorította belőle a szuszt. Összekapaszkodtak. Elayne érezte, hogy könnyek futnak az arcán, és észrevette, hogy Aviendha is zokog.

– Bocsáss meg! – súgta Elayne sírva. – Bocsáss meg, Aviendha!

– Bocsáss meg! – súgta vissza Aviendha. – Bocsáss meg!

Monaelle most már felettük állt.

– Máskor is dühösek lesztek egymásra, szóváltás is lesz köztetek, de sosem fogjátok elfelejteni, hogy már megütöttétek egymást! Egészen egyszerűen csak azért, mert valaki azt kérte tőletek! Remélem, hogy soha többé nem akartok majd kezet emelni egymásra! Tohhal tartoztok egymásnak; tohhal, amit nem lehet, és nem szabad visszafizetni, hiszen minden nő az anyavére adósa! Most pedig újból megszülettek!

A szobát eltöltő saidar mintha megváltozott volna, de Elayne akkor sem látta volna, mi történik, ha eszébe jutott volna, hogy figyeljen. A fény elhalványult, mintha csak szép egymásutánban eloltották volna a lámpákat. Utoljára még Monaelle hangját hallotta.

– Most pedig újból megszülettek!

Minden elfakult. Ő maga is elfakult. Nem létezett többé.

Valamiféle tudatra ébredt. Nem úgy gondolt magára, mintha egy létező személy lenne, sőt, egyáltalán nem gondolkozott, de volt valamiféle tudata. És hangokat hallott. Valami folyadék locsogott körülötte. Tompa morgások és morajok szűrődtek el hozzá. És halk, egyenletes lüktetés. Ez volt a leghangosabb. Ta-damm. Ta-damm. Nem tudta, mi az a megelégedettség, pedig csordultig töltötte. Ta-damm. Idő. Nem tudta, mi az az idő, de Korok múltak el szótlanul. A hang. Benne lüktetett a hang, és most már ő maga volt. Ta-damm. Ugyanaz az ütem, ugyanaz a hang, mint a másik. Ta-damm! És még valahonnan, valahonnan közelebbről! Ta-damm! Egy másik! Ta-damm! Ugyanaz az ütem, ugyanaz a hang, mint ő maga! Nem egy másik! Ugyanolyanok voltak – egyek voltak! Ta-damm.

Az egész örökkévalóság lepergett erre a tompa ütemre: minden valaha volt és jövendő perc elcsorgott csendesen. Hozzáért a másikhoz, aki ő maga volt. Érezte! Ta-damm. Megmozdult, ő is meg a másik is, aki ő maga volt. Egymásnak feszültek, a tagjaik összefonódtak – ellökték egymást, aztán úja egymáshoz tapadtak. Ta-damm. Volt valamiféle fény is olykor, fény a sötétben: tompa volt, alig látszott, de elvakította azt, aki addig csak a sötétet ismerte. Ta-damm. Kinyitotta a szemét, belenézett a másik szemébe, aki ő maga volt, aztán újra lehunyta. Elégedetten. Ta-damm. Változás, hirtelen, éles, riasztó változás – döbbenetes valakinek, aki körül eddig még sosem változott meg semmi! Nyomást érzett.

Ta-damm-ta-damm. A megnyugtató lüktetés felgyorsult. A nyomás egyik helyről a másikra lökte. És újra ráfeszült!

Újra! És egyre erősebben! Ta-damm-ta-damm! Ta-damm-ta-damm! Hirtelen a másik, aki ő maga volt – eltűnt! Egyedül maradt! Nem tudta, mi az a félelem, de rettegett, és magányos volt. Ta-damm-ta-damm! Nyomás! Erősebb, szörnyűbb, mint addig bármi! Összenyomta, szétszakította! Ha tudta volna, hogyan kell sikítani, ha tudta volna, mi az a sikoly, ordított volna. Aztán hirtelen fényt látott, éles, kemény fényt, és kavargó, kusza árnyakat. Súlya volt, pedig eddig sosem volt súlya. Fájdalom hasított a közepébe. Valami megcsiklandozta a talpát. Valami megcsiklandozta a hátát. Először rá sem ébredt, hogy a mindent betöltő sikoly belőle szakadt ki. Gyengén rúgott egyet, és megrázta a végtagjait. Még sosem mozgatta őket! Felemelték, és valami puha, de mégis feszes helyre tették. Még sosem érzett ilyet, csak az emlékei mélyén derengett valami arról a másikról, aki ő maga volt, és aki eltűnt, egyedül hagyta. Ta-damm. Ta-damm. A hang! Ugyanaz az ütem, ugyanaz a hang. A magány mindent eluralt, de már fel sem tűnt, és újra elöntötte az elégedettség. Lassan visszatértek az emlékei. Felemelte a fejét a puha anyamellről, és Amys arcába nézett. Igen, Amys... A nő teste csillogott az izzadságtól, és a szeme fáradtan fénylett, de rámosolygott... Elayne-re. Igen, ő Elayne Trakand volt. De nem egészen az a nő, aki eddig. Volt benne valami új... Nem olyan, mint az őrzők kötése, bár kicsit hasonlított rá – gyengébb volt, de sokkal csodálatosabb. Lassan, remegő, gyenge nyakkal elfordította a fejét, és ránézett a másikra, aki ő maga volt, és aki Amys másik mellén feküdt. A csapzott, izzadt, fáradt Aviendhára, aki őszinte örömmel mosolygott vissza rá. Nevetve, sírva borultak össze, és úgy ölelték egymást, mintha sosem akarnák elengedni a másikat.

– Ez itt a leányom, Aviendha – mondta Amys –, és ez itt a leányom, Elayne. Ugyanaznap születtek, ugyanabban az órában! A Fény adja, hogy mindig védjék, támogassák, és szeressék egymást! – Halkan, fáradtan, szeretetteljesen felnevetett. – És most behozná valaki a ruhánkat, mielőtt én és az új leányaim is halálra fagyunk?

Elayne-t abban a pillanatban az sem érdekelte volna, ha valóban halálra fagy. Kacagva, zokogva ölelte Aviendhát. Megtalálta a testvérét! A Fényre, megtalálta a testvérét!

Toveine Gazai halk mozgolódásra ébredt. Odakinn nők motoztak és beszélgettek csendesen. Hanyatt feküdt keskeny, kemény ágyacskáján, és sajnálkozva sóhajtott egyet. Ezek szerint az, hogy Elaida torkát szorongatta épp, csak álom volt. Kellemes álom. És ez a vászonfalú kis cellácska volt a valóság. Rosszul aludt, és úgy érezte, mint akiből elszállt minden erő és akarat. Nem ébredt fel időben. Nem lesz ideje reggelizni. Vonakodva dobta le magáról a takarót. Az épület valamiféle kisebb raktár lehetett: vaskos kőfala és erős teteje volt, de mégis kutya hideg volt idebenn. A lélegzete fehér páraként gomolygott, és a jeges hajnali levegő befurakodott a hálóruhája alá is, már mielőtt a hideg kőpadlóra tette volna a lábát. De még ha szívesen heverészett volna is az ágyán, akkor sem tehette: parancsot kapott. És Logain mocskos köteléke megakadályozta abban, hogy engedetlenkedjen, akármennyit álmodozott is az ellenkezőjéről.

Mindig megpróbált egészen egyszerűen Ablarként gondolni rá, esetleg Ablar mesterként, de egyre csak a Logain név jutott az eszébe. Az a név, amit ország-világ előtt bemocskolt. Logain, a hamis Sárkány, aki szétzúzta szülőhazája, Ghealdan seregeit, és átvágta magát azon a maroknyi altarain és murandybelin, aki megpróbálta megállítani, mielőtt magát Lugardot fenyegette volna. Logain, akit elcsendesítettek, de valahogy mégis újra tudott fókuszálni, és aki rá merte fonni ezt a mocskos saidin kötést Toveine Gazaira! Meg fogja még bánni, hogy azt nem tiltotta meg neki, hogy gondolkozzon! Érezte a férfit. Ott volt az agya egyik zugában. Mindig ott volt. Mindig.

Egy pillanatra szorosan becsukta a szemét. A Fényre! Doweel asszony tanyájáról azt hitte, hogy az maga a Végzet Verme! Éveken át élt ott száműzetésben, vezekelve úgy, hogy tudta, hogy nincs számára kiút. Kivéve persze az elképzelhetetlen szökést, de nem akart áruló lenni, űzött vad. Alig egy hete, hogy elfogták, de most már tudta, hogy tévedett. Ez volt a Végzet Verme. És innen nem lehetett még csak szökni sem! Dühösen megrázta a fejét, és az ujjával törölte le a csillogó nedvességet az arcáról. Nem! Meg fog szökni, valahogy akkor is meg fog szökni – még ha csak annyi időre is, hogy a valóságban is Elaida torkára fonhassa a kezét! Valahogy akkor is megteszi!

Az ágyon kívül csak három bútordarab volt a szobácskában, de így is alig fért el. Az övkésével feltörte a mosdóállványon álló, sárga csíkos kancsóban a jeget, belezúdította a csorba mosdótálba, és addig fókuszált, míg csak sűrű gőz nem csapott fel az olvadt vízből. Erre még ő is használhatta az Egyetlen Hatalmat. Erre, és semmi másra. Megszokásból megmosakodott, és ledörzsölte a fogát sóval és szódával, tiszta fehérneműt vett, majd előszedett egy harisnyát az ágy lábánál álló aprócska faládikóból. A gyűrűjét a ládában hagyta a többi holmi alá rejtve, egy aprócska kis bársonybugyellárisban. Ez is parancs volt. Minden holmija odabenn lapult, kivéve a tarsolyát. Azt szerencsére elveszítette, mikor elfogták. A ruhái ott lógtak a fogason, a szűk szoba utolsó berendezési tárgyán. Észre sem vette, melyiket emeli le. Gépiesen magára öltötte, és megfésülte a haját. Az elefántcsont hajkefe megakadt a kezében, mikor meglátta magát a mosdóállvány olcsó, hólyagos tükröcskéjében. Zihálva tette le a kefét a készlethez tartozó, díszes fésű mellé. Finom, drága, vastag gyapjúruhát vett föl – dísztelen volt, és olyan sötétvörös, hogy szinte már feketének tűnt. Feketének. Mint egy asha'man kabátja. Torz tükörképe rángatózó ajkakkal nézett vissza rá. Ha átöltözne, azzal csak beismerné, hogy zavarja a dolog. Elszántan lekapta nyusztprémes köpenyét a fogasról.

Mire félrelökte a vászon ajtószárnyat, odakinn már vagy húsz nővér ácsorgott a vászonkabinok szegélyezte, központi folyosón. Imitt-amott halk beszéd hallatszott, de a legtöbb nővér kerülte a másik tekintetét, akkor is, ha ugyanabba az ajahba tartozott. Az egész házat átmosta a félelem, de a legtöbben szégyenükben sütötték le a tekintetüket. Akoure, egy zömök Szürke nővér, dühösen meredt arra az ujjára, ahol eddig a nagykígyós gyűrű tündökölt, és az inas, kecses Sárga Desandre a hóna alá dugta a jobb kezét.

Amint Toveine megjelent, elhallgatott a csendes beszéd is. A legtöbb nő nyílt ellenségességgel mérte végig. Beleértve Jenare-t és Lemait is, pedig ők ketten tulajdon ajahjából valók voltak! Desandre összeszedte magát, és büszkén hátat fordított neki. Két nap alatt ötvenegy aes sedai-t fogtak el azok a fekete kabátos szörnyetegek, és közülük ötven Toveine Gazalt hibáztatta a dologért. Mintha Elaida a'Roihannak semmi köze nem lett volna ehhez a csapáshoz! Ha Logain nem avatkozott volna közbe, már az első éjszaka bosszút álltak volna rajta. Toveine egyáltalán nem szerette jobban a férfit csak azért, mert megállította a többieket, és mert kényszerítette Carnelie-t, hogy Gyógyítsa meg az övek hasította sebeket, és az öklök, lábak okozta zúzódásokat. Annak is jobban örült volna, ha halálra verik, mint hogy hálával tartozzon ennek a gazfickónak!

A vállára vetette a köpenyét, és büszkén végigsétált a folyosón, ki a fakó, reggeli napsütésbe, ami pompásan illett fagyos hangulatához. Odabenn valaki gyalázkodva utánakiáltott, de a bezáruló ajtó elvágta a hangját. Toveine remegő kézzel húzta fel a fejére a csuklyát. A fekete prém jólesően simított végig az arcán. Senki sem alázhatta meg Toveine Gazalt! Ezt még Doweel asszony is megtanulta aznap, mikor Toveine számkivetése véget ért! Azt hitte, hogy megtörte Toveine-t, de a nővér alázatossága csak álca volt. Majd megmutatja nekik! Majd megmutatja nekik, ki itt az úr!

A közös hálóépület egy jókora falu határában állt. Meglehetősen különös település volt ez: csak asha'manek lakták. Toveine hallott róla, hogy nem messze innen már ki is jelölték azt a területet, ahol a Fehér Tornyot is eltörpítő, hatalmas Fekete Torony épül majd, de egyelőre még a legtöbben a faluban laktak. Öt hatalmas, szögletes kőbarakk állt a szélességében a Tar Valon-i utcákkal is vetekedő utak mentén. Mindegyikben száz asha'man katonának volt hely. A Fénynek hála, még nem teltek meg, de a hófödte állványzatok máris két újabb barakkot vettek körbe. A munkások bármelyik nap befejezhették a házakat: már csak a tetőt kellett volna náddal befedniük. Vagy egy tucat kisebb kőház állt a közelben: ezeket tíz-tíz avatottnak tervezték. Ebből a fajta házikóból is volt még jó pár, amit csak most fejeznek majd be. A nagyobb épületeket vagy kétszáz kisebb ház vette körbe. Éppolyan békés, aprócska házak voltak, mint amilyet bármelyik közönséges faluban látni lehetett volna. Itt laktak azok az asha'manek, akiket nem hagyott el a családjuk. Némelyik asha'man még nem volt elég alaposan kiképezve ahhoz, hogy visszaengedjék őket a családjukhoz: ilyenkor a férfi a nagy, közös házak egyikébe került, de a családja a közelében maradhatott, és az egyik kisebb házban lakhatott. Toveine nem félt a fókuszálni képes férfiaktól. Persze egyszer már őt is elfogta a rettegés, de ez most tökéletesen jelentéktelen volt. De az, hogy ötszáz fókuszálni képes férfi között legyen, mégiscsak zavarta egy kicsit – mintha valami beszorult volna a fogai közé, és nem tudta volna kipiszkálni onnan. Ötszáz fókuszálni képes férfi! És jó néhányan közülük tudtak Utazni is. Bármi szorult is a foga közé, vérzett tőle az ínye. Vagy egy mérföldet gyalogolt a mély hóban, az erdőn át, míg elért a falhoz. Az rémítette csak meg igazán – nem is a fal, hanem amit jelentett!

A falat még sehol sem fejezték be, és a legmagasabb pontján is alig volt tizennégy-tizenöt láb magas. A bástyákat és a tornyokat épphogy csak elkezdték alapozni. Több helyütt is könnyedén átmászhatott volna a fekete kőhalmokon – csak az a parancs tartotta vissza, ami megtiltotta, hogy szökni próbáljon. A fal vagy nyolc mérföld hosszú volt, és Toveine elhitte Logainnek, hogy csak három hónapja kezdték el építeni. A fickó túlságosan is szorosan a markában tartotta ahhoz, hogy hazudnia kellett volna neki. Logain szerint az egész falépítés csak értelmetlen időpocsékolás volt, és könnyen lehet, hogy ebben nem tévedett nagyot. Toveine hátán ennek ellenére is felállt a szőr, ahányszor csak a fal közelében járt. Csak három hónapja kezdték! És az Egyetlen Hatalommal építették! Az Egyetlen Hatalom férfi felével. Ahányszor csak az egyre magasabb fekete falat látta, úgy érezte, mintha valami megállíthatatlan, szörnyű hatalommal állna szemben. Egy óriási, fekete kőlavinával, ami a Fehér Toronyra zúdul, és maga alá temeti. Persze ez lehetetlen lett volna. Lehetetlen, de ahányszor csak nem arról álmodott, hogy Elaidát fojtogatja, ez a kép ködlött föl előtte álmában is. Éjszaka megint esett a hó, és a háztetők fehéren csillogtak a reggeli napsütésben, de az utcákon könnyedén lehetett sétálni. A latyakot és a letaposott havat a kiképzés elején járó férfiak takarították el minden napkelte előtt. Mindent az Egyetlen Hatalommal csináltak – azzal töltötték fel a tűzifa-készleteket, és azzal mosták ki a ruháikat is! Imitt-amott fekete kabátos férfiak vágtak át az utcán, és nagyobb csoportok ácsorogtak a barakkok előtt, míg a feletteseik hangosan kiabálva olvasták a névsort. Meleg ruhákba burkolódzó nők sétáltak el közöttük. Békésen cipelték a karjukra akasztott súlyos kosarakat a raktármesterhez, majd onnan haza, vagy jókora vödrökkel indultak a legközelebbi forrás felé. Toveine el sem tudta képzelni, hogyan maradhat itt akárcsak egyetlen egy nő is – hogyan tarthat ki valaki a férje mellett, ha megtudta, hogy miféle? De ami még ennél is különösebbnek tűnt számára, az az volt, hogy gyermekek szaladgáltak az utcán, kikerülték a fókuszálni képes férfiakat, nevettek, kiabáltak, ugróköteleztek, festett labdákkal dobálództak, babákkal és kutyákkal játszadoztak. Ezek a hétköznapi dolgok mintha csak még jobban kiemelték volna a faluban élő gonoszt.

Az utcán kicsit lejjebb egy lovascsapat léptetett végig. Az alatt a pár nap alatt, amióta itt volt – az alatt az örökkévalóság alatt – Toveine még nem látott senkit sem lovon. Lovat is csak pár árus és mesterember szekere előtt. És látogatókkal sem találkozott, márpedig ezek a jövevények csak látogatók lehettek. Öt fekete kabátos férfi kísért egy tucatnyi vörös-fehér egyenruhás alakot. Az andori királynő gárdájának egyenruháját viselték. Két aranyhajú nő lovagolt elöl: az egyik vörös-fehér köpenyét dús, fekete prém szegélyezte, és a másik... Toveine felvonta a szemöldökét. A másikon élénkzöld kandori nadrág volt, és egy olyan kabát, amit csak a gárda hadseregtábornoka viselhetett volna. Vörös köpenye vállán még a rangját jelző aranysujtás is ott csillogott! Talán rosszul látta az egyenruhát. Ennek a nőnek minden igazi gárdista betörné a fejét! És különben is, gyanúsan korán volt ahhoz, hogy látogatók érkezzenek!

Ahányszor csak a különös menet az egyik barakk közelébe ért, az elöl lovagló férfi felkiáltott.

– Asha'manek, vigyázz! – Csizmák csattogtak nagy hangosan, és a fekete kabátos férfiak szobormereven tartották magukat.

Toveine az arcába húzta a csuklyáját, hogy senki ne vehesse észre, és kijjebb húzódott az utca széle felé. Az egyik kisebb barakk sarka mellett bújt meg. Egy villás szakállú, ősz férfi lépett ki épp az ajtón: kíváncsian a nőre nézett, de máris sietett a dolgára.

Toveine csak most ébredt rá, hogy mit is tett, és úgy érezte magát, mintha leöntötték volna egy vödör jeges vízzel. A legszívesebben elsírta volna magát. Most már egyik idegen sem vehetné észre egy aes sedai kortalan arcát, akkor sem, ha tudnák, mit kell keresniük. Ha bármelyik nő tudna is fókuszálni az elöl lovagolok közül – bár ez eléggé valószínűtlennek tűnt – akkor sem lennének elég közel ahhoz, hogy észrevegyék, hogy Toveine is képes irányítani az Egyetlen Hatalmat. Naphosszat azon idegeskedett és mérgelődött, hogy mi módon is tudna ellenszegülni Logain parancsainak, csak hogy aztán ösztönösen, önkéntelenül betartsa őket!

Mintha csak dacból tenné, megállt, megfordult, és alaposabban megnézte magának a látogatókat. A keze automatikusan a csuklyájához kapott, hogy megnézze, elég jól a fejébe húzta-e: alig tudta visszafogni magát, hogy ne rántsa egészen az arcába. Nevetséges és szánalmas volt. Látásból elég jól ismerte az elöl lovagoló asha'mant, de a többiekkel még nem találkozott. A testes, középkorú férfi olajozta a haját, és mintha a mosolyát is olajozta volna, de a szeme éles vésőként csillogott. Mit akar azzal, hogy itt ácsorog? Hogyan is bízhatna rá egy üzenetet ezekre a jövevényekre? És még ha a kíséretük szertefoszlana is, hogyan mehetne hozzájuk elég közel ahhoz, hogy átadjon nekik valamiféle üzenetet, ha egyszer megtiltották neki azt, hogy akárcsak egy kívülálló is felfedezze, hogy aes sedai-ok vannak az asha'manek között? Az éles tekintetű fickó mintha unatkozott volna. Alig próbálta elrejteni, hogy mekkorákat ásít.

– Ha itt végeztünk – mondta épp, mikor ellovagoltak Toveine mellett –, megmutatom önöknek a Mesterek Városát. Az még ennél is jóval nagyobb! Mindenféle mesterembert összegyűjtöttünk: van ott kőműves, ács, de még fegyverkovács is! Mindent elő tudunk állítani, amire csak szükségünk lehet, Elayne úrnő!

– Kivéve a répát – mondta az egyik nő magas hangon, és a másik felnevetett. Toveine felkapta a fejét. Nézte, ahogy a kis csapat egyre messzebb kerül tőle csizmacsattogás és harsány parancsszavak közepette. Elayne úrnő? Elayne Trakand? A két nő közül a fiatalabbikra végül is illett az a leírás, amit ő maga is megkapott. Elaida nem volt hajlandó elárulni, hogy miért akarja olyan kétségbeesetten elfogni épp ezt az egy szökött beavatottat – akkor is meglepő volt az igyekezete, ha az ember figyelembe vette, hogy Elayne egy napon Andor királynője lesz –, de egyetlen nővér sem hagyhatta el anélkül Tar Valont, hogy ne kapott volna részletes utasításokat arra nézve, hogy mi a teendője, ha netalántán a kezébe kaparintaná a lányt. Vigyázz magadra, Elayne Trakand, gondolta Toveine. Nem örülnék, ha Elaidának meglenne az az öröme, hogy téged is kézre kerít!

El akart gondolkozni a dolgon, hátha kitalálhat valamit, ami az előnyére fordítaná a lány hirtelen feltűnését, de ekkor észrevette az agya mélyén növekvő érzést. Jóleső megelégedettség, és erősödő szándék. Logain befejezte a reggelit. Nemsokára kijön a házából. És azt mondta, hogy addigra Toveine is legyen ott!

A nő futásnak eredt, mielőtt végiggondolta volna, mit is tesz. Ennek eredményeképp a lába belegabalyodott a szoknyájába, és hatalmasat esett. Alig kapott levegőt. Mérges volt, alig látott a dühtől, de nagy nehezen talpra kecmergett. Le sem porolta magát, csak felkapta a szoknyáját egész a térdéig, és futásnak indult. A köpenye csapkodva lobogott mögötte. Férfiak kiáltottak utána érdesen, és gyerekek mutogattak rá nevetve.

Hirtelen egy kutyafalka vette körül. Morogva, vicsorogva kapkodtak a lába felé. Felugrott, megpördült, és rúgott egyet, de a kutyák nem engedték. A legszívesebben felsikoltott volna tehetetlen dühében. Mindig is utálta a kutyákat, és most egy szemernyit sem tudott fókuszálni, hogy elzavarhassa őket! Egy szürke vadászeb belekapott a szoknyájába, és annál fogva ráncigálta. Majdnem fel is lökte! Toveine-t elöntötte a rettegés. Ha még egyszer elesik, darabokra tépik!

Egy barna gyapjúruhás nő ordítva esett neki egy hatalmas kosárral a Toveine szoknyáját rángató kutyának. Az eb azonnal elengedte a ruhát, és szűkölve bukott le. Egy kövérkés asszony egy jókora vödörrel vert fejbe egy másik kutyát. Az csaholva elinalt. Toveine döbbenten tátogott, és egy pillanatra el is feledkezett a kutyákról. Az egyik dög beleharapott a lábába, és széttépte a harisnyáját. Most már mindenütt hadonászó asszonyok vették körbe, és azzal csépelték a kutyákat, ami csak a kezük ügyébe akadt.

– Menjen csak, aes sedai! – mondta neki egy vékony, őszes asszony, és jókorát húzott az egyik foltos kutyára egy kisebbfajta korbáccsal. – Most már nem fogják bántani! Én a magam részéről jobban örülnék pár kövér, lusta macskának, de a macskák most már nem viselik el a férjemet! Menjen!

Toveine nem vesztegette hálálkodásra az időt. Felkapta a szoknyáját, és maga mögött hagyta megmentőit. Futás közben egyre azon gondolkozott, hogy ezek szerint a nők tudták, hogy aes sedai-ok vannak a faluban! Ha az egyikük tudta, mindnek tudnia kellett! De nem fognak üzeneteket hozni-vinni, nem fognak szökni segíteni – nem, ha egyszer azok után is képesek voltak a férjükkel maradni, hogy kiderült, miféle szörnyeteg! Ha valóban felfogták, hogy mi lett a férjükből, nem segítenek. Ezen felesleges is tovább gondolkoznia.

Nem sokkal Logain háza előtt lelassított, és leengedte a szoknyáját. A ház az egyik keskenyebb mellékutcácskában emelkedett, és már nyolc-kilenc fekete kabátos férfi várakozott odakinn. Éppúgy voltak köztük fiatal fiúk, mint rozoga vénemberek vagy középkorú férfiak, de Logain még nem volt ott velük. Toveine persze még mindig érezte: egyre elszántabb volt, és valamire összpontosított. Talán olvasott. Az út további részét méltóságteljes, lassú sétában tette meg. Ízig-vérig aes sedai volt, büszke, mint egy királynő – nem hagyta, hogy a körülmények ezt is kiverjék belőle! Szinte már el is felejtette, hogy milyen kétségbeesetten harcolt az előbb a kutyákkal.

A ház minden egyes alkalommal meglepte. A többi lakhely semmivel sem volt nagyobb nála, és az utcában két nagyobb épület is akadt. Egyszerű, kétszintes faház volt, bár a vörösre festett ajtó, ablakkeret és zsalugáter meglehetősen különösen hatott. A ház belsejét egyszerű, fehér függönyök takarták el a kíváncsi tekintetek elől, bár az ablakkeretekben csillogó üveg amúgy is olyan ócska volt, hogy Toveine úgy vélte, ha félrehúzták volna a függönyt, akkor sem láttak volna semmit. A ház talán megfelelt volna egy szerényebb kereskedő igényeinek, de egyáltalán nem tűnt olyannak, mint ahol a világ egyik leghírhedtebb férfija húzza meg magát!

Toveine egy pillanatra elmerengett azon, hogy Gabrelle vajon hol lehet. A másik nővér, akit Logain megkötött, ugyanazokat az utasításokat kapta, mint a Piros nővér, és eddig minden áldott nap elsőként érkezett. Gabrelle kíváncsi volt, és úgy tanulmányozta az asha'maneket, mintha könyvet akarna írni róluk. Persze lehet, hogy tényleg ezt tervezte – a Barnák az ég egy adta világon bármiről képesek lettek volna könyvet írni! Toveine nem foglalkozott tovább a másik nővérrel. Bár ha kiderül, hogy Gabrelle tényleg késik, meg kell tudnia, hogy oldotta meg! De egyelőre neki is volt mit tanulmányoznia.

A vörös ajtó előtt várakozó férfiak végigmérték, de nem szólaltak meg. Egymással sem beszéltek. Nem voltak ellenségesek – épp csak vártak. Egyikükön sem volt köpeny, bár a leheletük fehéren gomolygott az arcuk előtt. Mindannyian beavatottak voltak, és fekete gallérjukon ott csillogott az ezüst Kard.

Így volt ez minden áldott reggel, mikor Toveine ideért, hogy jelentést tegyen Logainnek, bár nem mindig ugyanaz a nyolc-kilenc asha'man várt a férfira. Néhányukat már ismerte, vagy legalábbis tudta a nevüket, és olykor még egy-két apróságot is sikerült róluk felszednie. Evin Vinchova, az a fiatal fiú, aki már akkor is feltűnt neki, mikor Logain elfogta, a házfalnak dőlt, és egy darabka zsineggel játszadozott. Donalo Sandomere – már ha ez volt a valódi neve – arcra leginkább tanyasi gazdának tűnt, de úgy olajozta kis kecskeszakállát, és olyan megjátszott könnyedséggel állt, ahogy szerinte azt a nemesemberek szokták. Androl Genhald Tarabonból érkezett. Zömök volt, és úgy vonta össze sűrű szemöldökét, mint aki folyamatosan valami szörnyű nagy problémán mereng. Most a háta mögött volt a keze, de Toveine már többször látott az ujján egy jókora arany pecsétgyűrűt. A nő ennek ellenére úgy vélte, hogy a férfi szökött inas lehet, aki leborotválta a bajszát, és felhagyott a fátyol viselésével is. Mezar Kurin domani volt, már őszült a halántéka, és a bal fülében egy kis ékszer csillogott. Ő valóban lehetett volna valamiféle kurtanemes. Toveine alaposan megjegyezte mindegyikük nevét, származását és arcát. Előbb vagy utóbb úgyis levadásszák őket, és a legapróbb információra is szükség lehetett ahhoz, hogy be tudják azonosítani a megfelelő embereket.

A vörös ajtó kinyílt, és a férfiak kihúzták magukat, de még nem Logain lépett ki közéjük.

Toveine döbbenten pislogott, és keményen a másik nő lágy, zöld szemébe nézett. Nem is igyekezett titkolni a megvetését. Az az átkozott kötés, ami Logainhez láncolta, elég tisztán a tudtára adta, hogy miben mesterkedett egész éjszaka az a gazfickó – Toveine már attól félt, hogy soha többé nem fog tudni elaludni –, de azt a legsötétebb rémálmában sem gondolta volna, hogy Gabrelle-lel pajzánkodik! A férfiak egy része éppolyan döbbenten nézett a nőre, mint ő maga. Mások nagy nehezen megpróbálták elrejteni a mosolyukat. Kurin nyíltan vigyorgott, és a hüvelykujjával végigsimított a bajszán. És az a szajha még csak el sem vörösödött! Egy picit felemelte pisze orrocskáját, aztán ráérősen megigazította a csípőjén a sötétkék gyapjúruhát. Mintha még jobban akarta volna hangsúlyozni, hogy csak most öltözött fel! A vállára vetette a köpenyét, és mosolyogva megkötötte a szalagot, miközben Toveine felé lejtett. Olyan nyugodtnak tűnt, mintha csak a Toronyban lettek volna!

Toveine elkapta a magasabb nő karját, és egy kicsit arrébb rángatta a férfiaktól.

– Lehet, hogy foglyok vagyunk, Gabrelle – suttogta mérgesen –, de attól még nem kell behódolnunk! Különösen nem Ablar mester mocskos vágyainak!

A másik nő még csak nem is szégyellte magát! Toveine-nek az eszébe jutott valami.

– Szóval azt mondta... Rád parancsolt, hogy...?

Gabrelle mérgesen ráfintorgott Toveine-re, és kitépte magát a kezéből.

– Toveine, két napig gondolkoztam, mielőtt úgy döntöttem, hogy „behódolok” a vágyainak, ha már ilyen szépen megfogalmaztad helyettem. És négy újabba, hogy őt is meggyőzzem arról, hogy ez így helyes! Lehet, hogy nektek, Pirosaknak még sosem tűnt fel, de a férfiak imádnak beszélni, és szeretik a pletykát! Csak annyit kell tenned, hogy meghallgatod őket, és az egész életüket elmesélik neked! – Egy pillanatra elgondolkozva ráncolta össze a homlokát, aztán kisimult az arca. – Lehet, hogy a közönséges nőknek ilyen?

– Micsoda milyen? – kérdezte Toveine mérgesen. Gabrelle kémkedett a férfi után? Vagy csak a könyvéhez gyűjtött még több anyagot? De ez még egy Barnától is hihetetlen lett volna, elképesztő, döbbenetes! – Miről beszélsz?

A másik mosolyogva, merengve nézett a semmibe.

– Olyan... tehetetlennek éreztem magam! Ó, persze nagyon gyengéd volt, de eddig még sosem jutott az eszembe, hogy milyen erős egy férfi ölelése, és én meg nem tudok egy szikrányit sem fókuszálni! Azt hiszem, hogy ő... ő uralta a helyzetet, bár persze ez nem egészen így volt. Egyszerűen csak erősebb volt nálam, és ezt én is tudtam. Meglepően... meglepően felemelő érzés volt!

Toveine-t kirázta a hideg. Gabrelle megőrült! Épp a fejéhez akarta vágni, mikor végre Logain is megjelent a küszöbön, és becsukta maga mögött az ajtót. Magas volt, magasabb a rá várakozó férfiaknál. Fekete haja a vállát súrolta, és az arca büszke volt, sőt, gőgös. Magas gallérján ott csillogott az ezüst Kard is, meg az a nevetséges, lábas kígyó is. Vidám mosolyt villantott Gabrelle-re, miközben az asha'manek körbevették. Az a szégyentelen perszóna pedig visszamosolygott rá! Toveine újra megremegett. Felemelő? Ez a nő egészen egyszerűen megbolondult!

Az elmúlt reggelekhez hasonlóan a beavatottak most is azzal kezdték, hogy jelentést tettek Logainnek. A legtöbbször Toveine egyáltalán nem tudott kiigazodni azon, hogy miről is beszélnek, de azért igyekezett minél többet megjegyezni.

– Találtam még két embert, akit érdekelne ez az újfajta Gyógyítás, amit ez a Nynaeve használt rajtad, Logain! – mondta Genhald összevont szemöldökkel. – De az egyikük azt a Gyógyítást sem tudja rendesen használni, amit mi is megtanultunk, a másik meg olyasmiket kérdez tőlem, amikre nem tudok válaszolni!

– Én sem tudok többet annál, amit már neked is elmondtam – válaszolta Logain. – Al'Meara asszony nem mondta el, hogy mit csinál, és csak abból vettem ki ezt-azt, amit a többi nővér beszélt a fejem felett. De hintsd csak el a magot, hátha kicsírázik, és lesz belőle valami! Többet nem tehetünk! – Genhald és a többiek komoran rábólintottak.

Toveine megjegyezte a dolgot. Nynaeve al'Meara. Épp elégszer hallotta már ezt a nevet, miután visszatért a Toronyba! Ő is egy szökött beavatott volt, és őt is vissza akarta szerezni Elaida. Méghozzá jóval hevesebben, mint ahogy azt egy egyszerű novícia eltűnése indokolta volna! És ugyanabból a faluból jött, ahonnan al'Thor. És valahogy Logainhez is kapcsolódott. Ez csak elvezeti végül valamihez! De miféle újfajta Gyógyításról lehet szó? Különösen, hogy egy beavatott találta volna ki? Ez annyira hihetetlen volt, hogy Toveine lehetetlennek mondta volna. Csak hát ő maga is épp elégszer látott már lehetetlen dolgokat! Úgyhogy megjegyezte az elhangzottakat. Észrevette, hogy Gabrelle is hallgatózik. De a Barna nővér őt legalább olyan alaposan megfigyelte, mint a férfiakat!

– Egyik-másik folyóközi férfival is van némi gond, Logain – mondta Vinchova. Az arca dühösen elvörösödött. – Azt mondtam, hogy férfiak, de ezek ketten még csak gyerekek! Alig tizennégy évesek lehetnek! Persze nem árulják el... – Ő maga is legfeljebb egy-két évvel lehetett idősebb náluk, és még nem kezdett el serkenni a bajsza. – Bűn volt idehozni őket!

Logain megrázta a fejét, de nem lehetett eldönteni, hogy vajon mérges, vagy inkább sajnálkozik.

– Úgy hallottam, hogy a Fehér Toronyba is visznek néha tizenegy, tizenkét éves gyereklányokat! Vigyázzatok a folyóköziekre, ahol csak tudtok! Ne kényeztessétek el őket, mert akkor a többiek nekik mennek, de figyeljetek rájuk, nehogy valami ostobaságot csináljanak! A Sárkány nagyúr nem biztos, hogy örülne, ha sok hazájabelit ölnénk meg!

– Nekem úgy tűnik, hogy egy cseppet sem érdekli, hogy mi van velük – motyogta egy vékonykás fickó. A hangján is érezni lehetett, hogy murandyi, de hegyesre pödört bajsza is elárulta volna, honnan származik. Egy ezüstérmét pörgetett az ujjai között, és a mutatvány láthatóan legalább annyira lekötötte, mint Logain mondanivalója. – Én magam hallottam, mikor a Sárkány nagyúr azt mondta a M'Haelnek, hogy minden hímneműt hozzon el a folyóközből, ami csak fókuszálhat, még a kakasokat és a bikákat is! De ha jobban belegondolok, hogy hány emberrel tért vissza a M'Hael, meglepne, ha hagyott volna hátra pár kost és néhány bakkecskét!

A kirohanás hallatán páran felnevettek, de Logain érzelemmentes hangja hamar véget vetett a vidámságnak.

– Bármit parancsolt is a Sárkány Nagyúr, remélem, nem feledkeztetek el arról, hogy én mit várok tőletek!

Erre mindenki rábólintott, és néhányan engedelmesen felmordultak.

– Igenis, Logain!

– Ahogy parancsolod, Logain!

Toveine sietve letörölte a szája szögletében bujkáló, megvető fintort. A tudatlan parasztok! A Toronyban csak akkor fogadtak tizenöt évnél is fiatalabb lányokat, ha azok már maguktól is elkezdtek fókuszálni. De a többi igencsak érdekesnek tűnt. Nocsak, megint a Folyóközről van szó! Mindenki úgy vélte, hogy al'Thor teljesen elfeledkezett az otthonáról, de Toveine nem lett volna ilyen biztos benne. De vajon Gabrelle miért nézi ilyen árgus szemekkel?

– Tegnap éjszaka – mondta Sandomere pillanatnyi hallgatás után –, megtudtam, hogy Mishraile különórákat vesz a M'Haeltől.

Elégedetten végigsimított hegyes szakállkáján, mintha csak valami különösen értékes drágakövet húzott volna elő a zsebéből. Talán valóban így volt – Toveine-nek sajnos fogalma sem volt róla. Logain lassan bólintott egyet. A többiek szótlanul összenéztek, az arcuk nem árult el semmit. Toveine majdnem megfulladt a tehetetlen dühtől, és egyre csak figyelte őket. A legtöbbször nem értett egy szót sem abból, ami a férfiak között folyt, azok pedig ritkán fűztek bármihez is kommentárt. Vagy nem akartak, vagy nem mertek: a nő szempontjából teljesen mindegy volt! Egyre úgy érezte, hogy valóban drágakövek rejlenek a férfiak szavaiban, kivételes drágakövek, amiket nem láthat, és nem érinthet meg.

Egy kövérkés cairhieni fickó, aki alig ért Logain válláig, szóra nyitotta a száját, de hogy vajon Mishraile-ról akart beszélni, bárki volt is az, vagy valamiről más jutott az eszébe, azt sosem tudták meg.

– Logain! – Welyn Kajima végigszaladt az utcán, fekete, hosszú hajfonatában csak úgy csilingeltek az apró ezüstcsengettyűk. Középkorú férfi volt, és túlságosan is sokat mosolygott. Ő is avatott volt, és ő is ott volt, mikor Logain elfogta Toveine-t. Ő Jenare-t kötötte magához. Most alig kapott levegőt, és ahogy félrelökdöste a többieket, hogy Logain elé juthasson, egyáltalán nem mosolygott.

– Logain – lihegte –, a M'Hael visszajött Cairhienből, és új szökevények nevét írta fel a palota mellett a táblára. Nem fogod elhinni, kiket! – Zihálva sorolta fel a listát, de Toveine egy nevet sem hallott a többiek csodálkozó kiáltásaitól.

– Már volt olyan, hogy megszökött egy avatott – motyogta a cairhieni, mikor Kajima befejezte a beszámolót –, de még egyetlen asha'man sem hagyott el minket! És most egyszerre hét?!

– Ha nem hiszed... – kezdte Kajima, és fontoskodva kihúzta magát. Odahaza, Arafelben írnok volt.

– Elhisszük – mondta Genhald csitítóan –, de Gedwyn és Torval a M'Hael emberei voltak! És Rochaid és Kisman is! Miért szöktek volna meg? Mindent megkaptak, egy király sem álmodhatott volna többről!

Kajima ingerülten megrázta a fejét, és a hajába font csengők ismét felcsendültek.

– Ti is tudjátok, hogy a táblára csak a neveket írják föl, azt nem, hogy ki miért szökött meg! Csak a neveket!

– Hát nekem nem fognak hiányozni! – hördült fel Kurin. – Csak azért nem mondom, hogy örülök, mert nekünk kell majd őket is levadászni!

– Én a többieket nem értem! – vetette közbe Sandomere. – Ott voltam Dumai Kútjánál! Láttam, mikor a Sárkány Nagyúr utána kiválasztotta, hogy ki maradhat vele! Dashiva akkor is elvarázsoltan motyogott magában, de hát ő mindig is ilyen volt! De Flinn, Hopwill és Narishma? Még sosem láttam náluk boldogabb embert! Mintha egy bárányt szabadjára engednél a zabbal teli pajtában!

Egy zömök, őszes fickó kiköpött.

– Én aztán nem voltam ott a Kutaknál, de jártam odalenn délen, a seanchanoknál. – A kiejtése alapján andori lehetett. – Lehet, hogy a báránykáknak kevésbé tetszett a mészárszék, mint a zabbal teli pajta!

Logain eddig csak hallgatott, és nem szólt egy szót sem. Keresztbe font karral, kiismerhetetlen arccal nézte az embereit.

– Talán neked sem tetszett a mészárszék, Canler? – kérdezte halkan.

Az andori elfintorodott, aztán megvonta a vállát.

– Azt hiszem, előbb vagy utóbb mind ott végezzük, Logain! Nem hinném, hogy túl sok választásunk lenne, de azért azt senki sem várhatja el, hogy örüljek a dolognak!

– Amíg ott leszel, mikor szükségünk van rád, nem is – mondta Logain halkan. A Canler nevű fickóhoz beszélt, de a többiek is rábólintottak.

Logain most átnézett az emberei feje fölött, és végigmérte Toveine-t és Gabrelle-t. Toveine igyekezett úgy tenni, mintha egyáltalán nem hallgatózott volna, és egyre ismételgette magában a neveket.

– Menjetek be, idekinn nagyon hideg van – vetette oda nekik. – Igyatok egy kis teát, az majd átmelegít! Amint tudok, visszajövök hozzátok! Ne nyúljatok hozzá az irataimhoz!

Egy kurta kézmozdulattal maga mögé intette az embereit, és megindult arrafelé, ahonnan az előbb Kajima érkezett. Toveine dühösen csikorgatta a fogát. Szerencsére most nem kellett Logainnel kimenniük a gyakorlótérre, el az úgynevezett Árulók Fája mellett, ahol rothadó fejek lógtak minden ágról, mint megannyi beteg, gonosz gyümölcs, és nem kell azt néznie, hogy hogyan tanítják meg az Egyetlen Hatalommal pusztítani az újoncokat. De titokban azt remélte, hogy szabadnapot kap, körbejárhatja a falut, és felszedhet egy-két érdekesebb pletykát. Már többször hallott Taim „palotájáról”, és remélte, hogy ma megtalálja, és talán megpillanthatja a gazdáját is, akinek még Logainnél is sötétebb híre van. Ehelyett azonban engedelmesen, szelíden besündörgött a másik nő után az ajtón. Meg sem próbált ellenállni a parancsnak. Odabenn Gabrelle sietve a fogasra akasztotta a kabátját, Toveine pedig körülnézett az előszobában. A szerény külső ellenére díszes berendezést várt: az illett volna Logainhez. A durva kőkandallóban hosszú hasábok lobogtak. A megmunkálatlan fapadlón egy keskeny asztal és pár magas hátú szék állt. Az asztalon gondosan összehajtogatott levelek és hatalmas papírlapokkal megtömött bőrmappák hevertek. Toveine ujja viszketett a vágytól, hogy megtapogassa őket, de tudta, hogy még ha leülne is az asztal elé, nem lenne képes hozzányúlni máshoz, legfeljebb csak a tintatartóhoz vagy a tollhoz.

Nagyot sóhajtott, és Gabrelle után ment a konyhába. A vas tűzhely csak úgy árasztotta magából a forróságot. Túlságosan is meleg volt, és az ablak alatt álló, alacsony szekrénykét teljesen ellepték a koszos edények. Gabrelle vizet töltött a vas teáskannába, és a tűzhelyre tette, aztán egy másik kis szekrénykéből előszedett egy zöld mázas teáskészletet és egy fadobozkát. Toveine a székre terítette a köpenyét, és leült a szögletes, durva asztalhoz. Egyáltalán nem kívánta a teát, különösen, hogy nem volt ideje reggelizni, de tudta, hogy így is, úgy is meg fogja inni.

Az ostoba Barna tyúkocska elégedetten csacsogott, és egy jóllakott parasztasszony kedélyességével sürgölődött a konyhában.

– Már eddig is rengeteg mindent megtudtam! Logain az egyetlen teljes jogú asha'man, aki a faluban lakik! A többiek mind Taim „palotájában” élnek! Vannak szolgáik is, de Logain nem használja őket, hanem egy kiképzés alatt álló férfi feleségét bérelte fel, hogy mosson és főzzön rá. Nemsokára itt lesz. Azt hiszi, hogy reggelente Logain lökdösi fel a napot az égre, úgyhogy jobb lenne, ha minden fontosabb dolgot megbeszélnénk, mire ideér. Logain megtalálta a tarsolyodat!

Toveine úgy érezte, mintha egy jeges kéz fonódna a torkára. Igyekezett elrejteni a rémületét, de Gabrelle élesen ránézett.

– Elégette! De csak miután elolvasta, mi van benne! Úgy tűnt, hogy úgy gondolja, nagy szívességet tett nekünk ezzel!

A jeges kéz szorítása megenyhült, és Toveine ismét tudott lélegezni.

– Elaida parancsa is a papírjaim között volt! – Meg kellett köszörülnie a torkát, hogy ne fulladjon rekedt hörgésbe a szava. Elaida parancsa kimondta, hogy minden egyes férfit itt helyben meg kell szelídíteniük, és fel kell akasztaniuk anélkül, hogy a Torony törvényei szerint bíróság elé állítanák őket Tar Valonban. – Igen kemény feltételeket szabott, és ezek a fickók alighanem igen keményen reagáltak volna, ha megtudják! – Bárhogy öntötte magából a meleget a tűzhely, Toveine-t kirázta a hideg. Az az egy papírdarab mindannyiuk halálát jelenthette volna! Vagy az elcsendesítésüket! – De miért tenne nekünk szívességet?

– Nem tudom, Toveine! Logain nem gazember, nem rosszabb a legtöbb férfinál! Lehet, hogy egyszerűen csak ezért nem akarta, hogy bajba kerüljünk! – Gabrelle egy ropogós zsemlékkel megrakott tálat tett az asztalra, és mellé egy fehér sajttal megpakolt másikat. – De az is lehet, hogy ez a kötés több mindenben hasonlít az őrzők kötéséhez, mint hittük volna! Lehet, hogy csak nem akarta megtapasztalni, hogy milyen lehet az, ha mindkettőnket kivégeznek!

Toveine gyomra hangosan korgott, de úgy vette el az egyik zsemlét, mintha csak unalmában akarná elmajszolni.

– Gondolom, hogy azok a feltételek nem annyira „kemények” voltak, mint inkább kegyetlenek – folytatta Gabrelle, és teafüvet szórt a forrásban lévő vízbe. – Láttam, ahogy elfintorodtál! Természetesen nagy gondot okozott nekik, hogy idehozzanak-e vagy sem! Ötvenegy nővér jár a falak közt, és bár megkötöttek minket, nem lehetnek abban biztosak, hogy nem találunk valami kibúvót az utasításaik alól. Valamit, ami nem tűnt fel nekik! Csak az lehet a megoldás, hogy ha mindannyiunkat megölnének, a Torony haragja nem ismerne határokat. Ha mindannyian élünk, de fogságba estünk, az megköti Elaida kezét. – Felnevetett. Hallhatóan jól szórakozott. – Toveine, ne vágj már ilyen arcot! Azt hitted, egész eddig csak azon gondolkoztam, hogyan csalhatnám az ágyamba Logaint?

Toveine becsukta a száját, és érintetlenül visszatette a zsemlét. Különben is hideg volt és kemény! Hiba volt feltételezni, hogy a Barnák mindig csak a tudománynak éltek, és nem vettek észre semmit: komoly hiba volt, de szinte mindenki elkövette!

– És még mit sikerült megtudnod?

Gabrelle szorosan markolta a kanalat, leült Toveine-nel szemben az asztalhoz, és izgatottan előrehajolt.

– Lehet, hogy a faluk erős lesz, ha egyszer elkészül, de az egész hely csupa-csupa repedés! Vannak, akik Mazrim Taimot támogatják, mások Logain hívei, bár azt hiszem, ezt egyikük sem gondolta végig ilyen egyértelműen. Talán vannak más csoportok is, és persze vannak jó páran, akik azt sem tudják, hogy vannak különféle csoportok. Ötvenegy nővér akár a kötéssel a nyakában is ki tudná használni ezt a helyzetet! A második kérdés csak az, hogy mire használjuk fel a széthúzásukat?

– A második kérdés? – csattant fel Toveine parancsolóan, de a másik nő várakozva nézte, és nem válaszolt. – Ha szét tudnánk szakítani ezt a Fekete Tornyot a repedések mentén – mondta végül a Piros nővér –, akkor tíz, ötven, vagy akár száz apróbb csoportra bontjuk őket, és szétszórjuk a szélrózsa minden irányába! Tíz, ötven, vagy akár száz csoportra, amelyik mindegyike veszedelmesebb bármelyik eddig látott hadseregnél! Egy emberöltő is kevés lenne hozzá, hogy levadásszuk őket, és alighanem közben félig elpusztítanák a világot. Újabb Világtörés jönne, miközben a nyakunkon a Tarmon Gai'don! Már persze, ha ez az al'Thor fickó tényleg az Újjászületett Sárkány!

Gabrelle kinyitotta a száját, de Toveine leintette. Nem érdekelte, mit gondol erről a másik nő. A fickó alighanem tényleg az Újjászületett Sárkány volt. De itt és most ez mit sem számított.

– De ha nem szakítjuk szét őket... Ha megfékezzük a lázadókat, és minden nővért a Toronyba gyűjtünk, visszahívjuk azokat is, akik már visszavonultak, akkor sem hinném, hogy akár mindannyian, együtt, le tudnánk rombolni ezt a helyet! Azt hiszem, akár sikerülne, akár nem, a Torony fele elpusztulna a küzdelemben! És mi volt az első kérdés?

Gabrelle hátradőlt a széken, és eddig oly vidám arca hirtelen fáradtnak tűnt.

– Igen, ez mindenképp nehéz döntés. És minden nap újabb embereket hoznak! Csak amióta itt vagyunk, tizenöt, húsz újonc érkezett, ha jól tudom!

– Nem hagyom, hogy tréfát űzz belőlem, Gabrelle! Mi volt az első kérdés?

A Barna nővér tekintete élessé vált, és hosszan, merően Toveine-re nézett.

– Nemsokára elmúlik a fogságba esés sokkja – mondta ki végül. – Mi lesz azután? Elaida téged jelölt ki az expedíció vezetőjének, de a kalandnak vége! Vajon az ötvenegy nővér valóban testvérekként fog viselkedni, vagy visszavedlünk Barnákká, Pirosakká, Sárgákká, Zöldekké és Szürkékké? Szegény Ayako, mennyire bánhatja, hogy a Fehérek annyit erősködtek, hogy ők is küldhessenek egy nővért! Lemai és Desandre a legerősebbek közöttünk. – Gabrelle lelkesen hadonászott a kanalával. – Csak akkor tarthatunk össze, ha te is, én is nyilvánosan alávetjük magunkat Desandre vezetésének. Nincs más választásunk! Így legalább elkezdődhet valamiféle egység kialakulása! Legalábbis remélem, hogy így lesz! Ha meg tudunk győzni még egy pár embert, akkor el tudunk indulni!

Toveine mély levegőt vett, és úgy tett, mintha elgondolkozva a semmibe meredne. Az még önmagában nem jelentett volna nehézséget, hogy meghajoljon egy olyan nővér előtt, aki magasabban állt a Torony hierarchiájában. Az ajahoknak mindig is megvoltak a saját titkaik, és nagy titokban keresztbe is tettek egymásnak olykor, de Toveine-t kifejezetten undorította az a fajta nyílt ellenségeskedés, ami mostanában eluralkodott a Toronyban. Különben is, Doweel asszony keze alatt már megtanulta, hogy hogyan kell megalázkodnia! Egy pillanatra elmerengett azon, hogy vajon a nőnek hogy tetszhet a szegénység, és hogy egy még magánál is kegyetlenebb hajcsár keze alatt kell dolgoznia.

– Azt hiszem, rá tudom venni magamat – mondta végül. – De nem ártana, ha lenne valamiféle tervünk, amivel Lemai és Desandre elé állhatunk. Már persze, csak ha meg akarjuk őket is győzni arról, hogy csatlakozzanak hozzánk! – Benne már így is félig megfogalmazódott egy terv, bár persze ezt esze ágában sem lett volna mások elé tárnia. – Ó, Gabrelle, már forr is a víz!

Az az ostoba némber hirtelen elmosolyodott, és a tűzhelyhez sietett. A Barnák mindig is jobban kiismerték a könyveket, mint az embereket, jutott Toveine eszébe. Mielőtt elpusztítanák Logaint, Taimot és a többieket, még segítenek Toveine Gazainak, hogy letaszíthassa Elaidát az Amyrlin Trónról!

Cairhien hatalmas városa szunnyadó óriásként tornyosult az Alguenya-folyó felett. Az ég tiszta volt, felhőtlen, de a szél jeges hidegen fújt, és a napsütés hófödte tetőkön csillant. Megvillant a hatalmas jégcsapokon, de nem olvasztott le róluk egy csepp vizet sem. Az Alguenya nem fagyott be, de az ár kisebb-nagyobb jégtáblákat sodort le a hidegebb, északi vidékekről. Néha a jégdarabok hatalmas döndüléssel nekicsapódtak egyik-másik horgonyzó hajónak. A tél, a háború és az Újjászületett Sárkány lelassította a kereskedelmet, de semmi nem állíthatta meg: ameddig a világ világ, az emberek kereskedni fognak. Az utcák a hideg dacára is tömöttek voltak: kocsik, szekerek, kordék és emberek zsúfolódtak össze a teraszos domboldalak szélén kanyargó utakon. A Város útjain. Errefelé mindenki tudta, hogy a Város csak Cairhien lehet.

A négyszögletes tornyú Nap Palota előtt hatalmas tömeg gyűlt össze a kapuhoz vezető terjedelmes rámpa alatt, és felfelé néztek. A tehetősebbje finom gyapjúruhába burkolódzott, a nemesek bársonyt viseltek, de nem zavarta őket, hogy koszos, durva kétkezi munkások mellett állnak, vagy lerongyolódott menekültekkel préselődnek össze. Senkit sem érdekelt, hogy ki áll mellette, még a zsebtolvajok is elfeledkeztek a dolgukról. A férfiak és a nők a fejüket rázva, magukban motyogva távoztak a helyszínről, de máris elfoglalták a helyüket. Sokan gyermekeket hoztak magukkal, és a magasba emelték, hogy az apróság jobban láthassa a Palota romba dőlt szárnyát. A munkások már nekikezdtek eltakarítani a harmadik emelet törmelékeit. Cairhien többi negyedét a szokásos reggeli zaj töltötte meg – a mesteremberek kalapácsának csilingelése, a kerekek nyikorgása, boltosok kurjongattak, vevők panaszkodtak, kereskedők mormoltak újabb és újabb árakat –, de a Palota előtt gyülekező tömeg néma csendben állt. Vagy egy mérföldnyire onnan, a fellengzősen csak Cairhieni Akadémiának nevezett épületben, Rand egy ablakban állt, és a jégvirágos üvegen keresztül az alant elterülő istállóudvart nézte. Sasszárny Artur idejében és a nagy hadvezér kora előtt másutt is voltak Akadémiának nevezett iskolák. Hatalmas tudás összpontosult bennük, és az ismert világ minden sarkából csak úgy áradtak belé a tudósok. A fennhéjázás nem érdekelte Randet, felőle akár Cairhieni Csűrnek is nevezhették volna az iskolát, ha egyszer azt csinálták benne, amit ő akart. És most különben is fontosabb dolgok kötötték le a gondolatait. Vajon hibázott, hogy máris visszatért Cairhienbe? De hát túlságosan is gyorsan el kellett menekülnie, ha azt akarta, hogy a megfelelő helyeken mindenki hamar megtudja, hogy elszökött! Túlságosan is gyorsan ahhoz, hogy rendesen fel tudott volna készülni! Fel kellett még tennie pár kérdést, és volt jó pár olyan feladata a városban, amit nem halogathatott a végtelenségig. És Min még több könyvet magával akart vinni Fel mester írásai közül. Rand tisztán hallotta, ahogy a lány magában motyogva végigtúrja azt a polcot, ahová az öreg filozófus könyveit tették a halála után. Az Akadémia jókora összeget ajánlott fel azokért a könyvekért és feljegyzésekért, amelyekből még nem volt másolata, és szép lassan kinőtte Barthanes nagyúr egykori palotáját. Alanna is ott lapult Rand tudata mélyén: láthatóan meg volt sértve. Egészen biztosan tudta, hogy Rand a városban van. Elég közel volt ahhoz, hogy gond nélkül eltalálhasson hozzá, de Rand időben észrevette volna, ha a nő megpróbálja megkeresni. A Fénynek hála, Lews Therin éppen hallgatott. Mostanában egyre inkább őrültnek tűnt.

A kabátujjával tisztára dörgölt egy tenyérnyi részt az ablaküvegen. Jó erős, meleg, finom, sötétszürke gyapjú volt, épp megtette egy közepesen tehetős, szerényebb kereskedőnek, és egyáltalán nem úgy nézett ki, mint az a fajta vad pompa, amit az emberek az Újjászületett Sárkánytól vártak. Az aranysörényű Sárkányfej fémesen csillogott a karján: idebenn nem okozott bajt, ha valaki észrevette. A lába hozzáért a földön heverő bőrzsákhoz, miközben előrehajolt, hogy kinézzen az ablakon.

Az istállóudvar kövezetéről elsöpörték a havat, és egy hatalmas kocsi állt a közepén. Jókora vödrök hevertek mindenütt, mint megannyi különös, sötét gomba. Vagy fél tucat vaskos kabátba, sálba és sapkába bugyolált ember szorgoskodott a kocsi különös rakománya körül. A szokatlan szerkezet egy széles fémhengerre csavarodott, és megtöltötte a kocsi nagyobbik felét. Ennél már csak az volt különösebb, hogy a kocsinak nem volt rúdja, amihez be lehetett volna fogni a lovakat. A hengeren egy kis ajtó nyílt, odabentről a tűz vöröses ragyogása csapott ki, és egy vékony kéménykéből csak úgy dőlt a füst. Egy szakállas, kopasz fickó izgatottan ugrált fel-alá a kocsi körül. A sapkáját is elhagyta valamerre. Széles mozdulatokkal magyarázott valamit, és alighanem torkaszakadtából ordított, bár ezzel láthatóan nem bírt senkit sem gyorsabb munkára. A leheletük fehér felhőként gomolygott. Idebenn szinte meleg volt. Az Akadémia pincéjében hatalmas kazánok ontották a meleget, a kürtők és szellőzőnyílások mindenhova széthordták a langyos levegőt. Rand oldalán szinte tüzelt a két félig begyógyult, de egészen soha be nem gyógyuló seb. Nem tudta tisztán kivenni Min szitkozódását – egészen biztos volt benne, hogy a lány káromkodik –, de a hangsúlyból meg tudta ítélni, hogy egy ideig még nem indulnak el, hacsak nem akarja erővel kivonszolni a lányt. Ezek szerint még feltehet egy-két kérdést!

– Mit mondanak az emberek? Mármint a palotáról, ugye!

– Amire számítottunk – mondta a háta mögött Dobraine nagyúr ugyanazzal a türelmes, békés nyugalommal, amivel az összes eddigi kérdését megválaszolta. A hangsúlya még akkor sem változott, mikor bevallotta, hogy erről vagy arról nem tud semmit. – Néhányan azt mondják, hogy a Kitaszítottak támadták meg nagyuramat. Mások szerint az aes sedai-ok próbálták meggyilkolni. Azok, akik azt hiszik, hogy hűséget esküdött az Amyrlin Trónnak, persze a Kitaszítottakra fognák a dolgot. Azon persze még többen vitáznak, hogy vajon meghalt-e, vagy elrabolták, vagy csak elmenekült. A legtöbben úgy vélik, hogy még él, akármerre bujkál is. Legalábbis ezt mondják. Páran, sőt, attól tartok, elég sokan, azt hiszik, hogy... – Dobraine zavartan elhallgatott.

– Hogy megőrültem? – fejezte be helyette Rand ugyanolyan nyugodt hangon. Emiatt igazán nem lett volna oka aggódni vagy dühöngeni! – Hogy én magam pusztítottam el a Palota egyik szárnyát?

A halottakról nem szólt egy szót sem. Kevesebben estek el, mint máskor, mint máshol, de így is többen a kelleténél, és sokuknak felfénylett a neve, ahányszor csak behunyta a szemét. Az egyik fickó lemászott a kocsiról, de a kopasz férfi megragadta a karját, és visszarángatta, majd elismételtette vele az előző mozdulatsort. A másik oldalon ügyetlenkedő fickó óvatlanul leugrott a kövezetre, megcsúszott, és a szakállas férfi otthagyta az előző áldozatát, hogy ezt a másodikat is visszarángathassa a kocsira. Mi a Fényt csinálhattak ezek odalenn? Rand visszanézett a válla fölött.

– És nem is tévedtek akkorát!

Dobraine Taborwin alacsony férfi volt, a homlokát elöl egész magasra felborotválta, és a helyi szokás szerint behintőporozta. A haja már erősen őszült. Hatalmas, nyugodt tekintettel bámult vissza Randre. Nem volt különösebben jóképű, de megnyugtatóan hatott a jelenléte. Sötét bársonykabátja elején kék-fehér csíkok sorjáztak a nyakától kis híján a térdéig. A pecsétgyűrűjét egyetlen hatalmas rubinból vésték, egy másik vörös ékkő pedig a gallérján csillant. Nem volt túl nagy, de egy cairhieni nemestől szokatlan volt ennyi ékszer. Házának feje volt, és több csatát látott már, mint legtöbb honfitársa, pedig Cairhient sok vész érte az elmúlt évtizedekben. Nem riadt meg szinte semmitől. Ezt már Dumai Kútjánál is bebizonyította.

De persze a mellette várakozó, zömök, őszes nő éppilyen rettenthetetlennek tűnt. Dobraine nemesi eleganciája mellett különösen hatott Idrien Tarsin egyszerű, kényelmes, dísztelen barna gyapjúruhája, de az asszony éppolyan méltóságteljes és parancsoló volt, mint a nagyúr. Idrien az Akadémia igazgatója volt. Ő maga találta ki ezt a címet. Úgy vélte, szüksége van rá, ha már egyszer az összes tudós és gépész ilyen vagy olyan mesternek titulálta magát. Kemény kézzel fogta az iskolát, és csak a gyakorlati dolgokban hitt. Újfajta anyagokkal akarta beborítani az utakat, új festékekkel színezni a kelméket, hatékonyabb malmokat és serfőzdéket tervezett. És persze az Újjászületett Sárkányban is hitt. Akár gyakorlatias volt ez a hit, akár nem, megkérdőjelezhetetlennek vette az Újjászületett Sárkány felsőbbrendűségét, és Rand ennyivel beérte.

Rand visszafordult az ablakhoz, és újra letörölgette az üveget. Talán arra használták azt az izét, hogy vizet forraljanak benne. A vödrök némelyikében mintha még mindig lett volna némi víz. Shienarban hatalmas kazánokban forralták a fürdővizet. De miért épp egy kocsit fűtenének így fel?

– Volt-e bárki is, aki hirtelen elment, mióta megjöttem? Vagy hirtelen megérkezett? – tette fel a kérdést, bár nem hitte volna, hogy bárki, számára is fontos ember járt volna erre. A kereskedők galambjai, a Fehér Torony kémei és Mazrim Taim – nem szabad elfeledkeznie Mazrim Taimról, nem ám! Lews Therin halkan, veszettül morgott a névre –, a galambok, a kémek, a fecsegő kereskedők egy-két napon belül elérik, hogy az egész világ tudomást szerezzen arról, hogy Rand al'Thor eltűnt Cairhienből. Vagy legalábbis a világnak azon része, ami itt és most számított. Ezentúl nem Cairhienben folyik majd a harc. Dobraine válasza meglepte.

– Senki, csak... Ailil Riatin és valami magas rangú Tengeri Nép eltűnt a... támadás óta. – Aprócska szünetet tartott, de mégiscsak megakadt a szava. Talán ő maga sem tudta, hogy mi történt. De ennek ellenére tartani fogja a szavát. Ezt már Dumai Kútjánál is bebizonyította. – Nem találtuk meg a testüket, de lehet, hogy őket is meggyilkolták. A Tengeri Nép hullámúrnője persze elutasítja a puszta feltételezést is. Egyfolytában a nyakunkra jár, hogy kerítsük elő az emberét. Lehet, hogy Ailil vidékre szökött. Vagy elment, hogy megkeresse az öccsét, bármit fogadott is neked. Az ön három asha'manje még mindig a Nap Palotában van. Flinn, Hopwill és Narishma. Az emberek rettentően félnek tőlük. Most még jobban, mint eddig bármikor!

Az igazgatóasszony halkan felnyögött, és zavartan csoszogott. Őt mindenképp megrémítette a három asha'man.

Rand nem törődött az asha'manekkel. A Palota elég messze volt ahhoz, hogy ne érezhessék meg, ha itt nyit majd Kaput. Azok hárman nem voltak benne az ellene irányuló merényletben, de persze egy bölcs stratéga megoldotta volna, hogy ha esetleg nem sikerül a támadása, akkor is maradjon Rand körül valaki, akiben megbízik. Ha túléli a támadást... Nem fogod túlélni, súgta Lews Therin halkan nevetve. Egyikünk sem fogja túlélni! – Menj vissza aludni, csattant fel Rand ingerülten. Tudta, hogy nem fogja túlélni a végső, nagy összecsapást. Pedig úgy szerette volna! Válaszul vad, őrült nevetés harsant a fejében, aztán a hang lassan elhalkult és a semmibe fakult. A kopasz fickó hagyta, hogy a többiek lemásszanak a különös kocsiról, és elégedetten dörzsölte össze a kezét. A fickó mintha beszédet intézett volna az embereihez!

– Ailil és Shalon életben vannak, és nem szöktek meg – vetette oda Rand Dobraine-nek. Összekötözve, kipöckölt szájjal tuszkolta be őket egy ágy alá, de biztos volt benne, hogy a szolgák pár órán belül megtalálták őket, bár a Tengeri Nép szélkeresőjére kötött pajzs előbb kioldódott volna magától is. A két nőnek azok után ki kellett volna tudnia szabadítania magát! – Cadsuane-nél keresse őket! Alighanem Arilyn úrnő palotájában vannak!

– Cadsuane sedai úgy járkál a Nap Palotába, mintha csak a kiskertjében sétálna – mondta Dobraine némileg keserűen –, de hogy vihette volna ki őket anélkül, hogy bárki is észrevette volna? És miért? Ailil Toram nővére, de a Naptrónra tartott igénye most már végleg porrá omlott! Nem mintha eddig bárki támogatta volna, de... Most már ellensúlynak sem értékes az a nő! És egy magas rangú Atha'an Miere fogságban tartása... Annak mi értelme lenne?

Rand gondtalan, unott hangon válaszolt.

– És miért látja még mindig „vendégül” Caraline úrnőt és Darlin nagyurat, Dobraine? Miért teszik az aes sedai-ok azt, amit tesznek? Ott találja őket, ahol mondtam! Már persze akkor, ha Cadsuane beenged, hogy körülnézzen nála! – Azt persze ő is szívesen megkérdezte volna, hogy miért fogta el a két nőt! Őszintén szólva el sem tudta képzelni, ebből mi haszna lehet az ősz aes sedai-nak. Persze Caraline Damodred és Ailil Riatin azon két cairhieni Ház feje volt, akik utoljára ültek a Naptrónon. És Darlin Sisnera azoknak a teari nemeseknek volt a vezére, akik ki akarták ebrudalni Randet a drágaságos Kövükből, akik el akarták űzni Tearből, és vissza akartak térni a régi szokásaikhoz.

Rand összeráncolta a homlokát. Egészen biztos volt benne, hogy Cadsuane rá összpontosítja minden figyelmét, bárhogy igyekszik is titkolni, de mi van, ha mégis tévedett, és egy cseppet sem érdekli az idős aes sedai-t? Nos, akkor fellélegezhet. Még szép, hogy fellélegezhet! Más sem hiányzik, mint egy makacs, minden lében kanál aes sedai a nyakába! Más sem! Talán Cadsuane most valami másban ügyeskedik, és nem őt akarja megfogni valahogy. Min azt mondta, hogy látta Sisnerat valami egészen furcsa koronával a fején, és Rand sokat gondolkozott ezen a látomáson. Szívesebben gondolt erre, mint Min pár másik megérzésére – például vele és a Zöld nővérrel kapcsolatban. Vajon lehet, hogy az egésznek az a magyarázata, hogy Cadsuane azt hiszi, még mindig beleszólhat abba, hogy ki irányítja Teart és Cairhient? Ez igen egyszerű lenne... Egyszerű? Rand kis híján felnevetett. De hát az aes sedai-ok tényleg így viselkedtek! És Shalon, a szélkereső? Persze ha valóban Cadsuane kezében van, az aes sedai megpróbálhatja sarokba szorítani Harine-t, a Tengeri Nép nagykövetét, de Rand úgy vélte, csak véletlenül szedték össze, mikor elvitték Aililt, hogy jobban titokban tarthassák, ki rabolta el a cairhieni nemeshölgyet. Azt már réges-rég eldöntötte, hogy ki fogja Teart és Cairhient irányítani. Ezt Cadsuane-nek is meg fogja mondani. Majd egyszer. Elég sok tétel előzte meg ezt a teendők listáján.

– Mielőtt elmennék, Dobraine, szükségem lenne arra, hogy a... – A szavak megfagytak az ajkán. Az istállóudvaron a kopasz fickó megnyomott egy kart a kocsin, és az egyik vízszintes rúd vége hirtelen felemelkedett, majd visszasüllyedt, és egy rövidebb rudat keresztüllökött a kocsiba vájt lyukon. Az egész szerkezet remegni kezdett. Rand már azt hitte, szétesik. A kéményből füst tört elő, és a kocsi előrelendült. A rúd emelkedett, süllyedt, először csak lassan, aztán egyre gyorsabban, és a kocsi megindult. Lovak nélkül! Észre sem vette, hogy hangosan beszél, míg csak az igazgatónő nem válaszolt neki.

– Ó, az az izé! Az Mervin Poel gőzkocsija, ő legalábbis annak hívja a masinát, Sárkány Nagyúr! – Magas, meglepően fiatalos hangjába rosszallás vegyült. – Azt állítja, hogy akár száz kocsit is el tud vontatni azzal a szerkezettel! De egyelőre még ötven lépésre sem jutott anélkül, hogy ne esett volna le ez-az a kocsiról, vagy ne fagyott volna bele a víz. Bár mintha egyszer már eljutott volna az udvar végéig!

És valóban, a szerkezet – gőzkocsi? – vagy húsz lépés megtétele után megremegett, és megállt. Egyre hevesebben rázkódott. A férfiak zöme sietve visszamászott rá, az egyikük kétségbeesetten csavargatott rajta valamit vaskos kendőkbe bugyolált kezével. Hirtelen az egyik csőből gőz csapott ki, és a remegés alábbhagyott, majd teljesen elmúlt.

Rand megrázta a fejét. Emlékezett erre a Mervin nevű fickóra: egyszer mutatott neki egy egészen érdekes masinát, ami az asztalon hevert, és remegett. Nem tudott többet. Tényleg abból a haszontalan vacakból fejlesztette volna ki ezt a... Ezt a gőzkocsit? Döbbenetes! Ő azt hitte, hogy zenét akar csinálni azzal a vacakkal! Biztos, hogy Mervin az a kopasz fickó, aki mindenkivel ordibál, és most is az öklét rázza! Micsoda különös dolgokat, miféle új csodákat találhattak ki még itt az Akadémián?

Meg is kérdezte Idrient, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét az udvaron álló kocsiról. A nő hangosan szipákolt egyet. Mikor beszélni kezdett, a hangja alig tudta megőrizni az Újjászületett Sárkány iránt érzett tiszteletét, és hamar átcsapott méla undorba.

– Épp elég baj, hogy be kellett fogadnom ezeket a filozófusokat, történészeket, és matematikusokat, de most már jó pár tucat álmodozó futóbolond is a kezem alá került! Mindegyiknek van valamiféle régi könyve vagy kézirata, ami a Tíz Nemzet Szövetségének idején született, ha hihetünk nekik, vagy netán magában a Legendák Korában! Mindegyik megpróbál valamit kihozni azokból a vázlatos rajzokból, amelyek olyan szerkezeteket ábrázolnak, amiket egyikük sem látott. Sőt, valószínűleg egyáltalán nem is léteztek! Én is láttam már kéziratokat, és hallottam olyan emberekről, akiknek a hasukon van a szemük, és olyan városokról, ahol...

– De hát miket csinálnak, Tarsin igazgatóasszony? – kérdezte Rand parancsolóan. A lenti masinán dolgozó férfiak elszántan próbálták újra mozgásra bírni a gépszörnyeteget, és láthatóan nem úgy gondolták, hogy a kísérleteik kudarcra lennének ítélve. És igenis mozgott az a kocsi!

A nő ezúttal még hangosabban szipákolt.

– Csupa bolondságok, Sárkány Nagyúr! Kim Tovere csinált egy hatalmas távcsövet. Az ember olyan tisztán látja vele a Holdat, mint a tulajdon kezét. Tovere azt állítja, hogy az égen más, ismeretlen világok keringenek, de mi értelme lenne efféle zagyvaságnak? Most egy még ennél is nagyobb távcsövet akar! Maryl Harke hatalmas sárkányokat épít, siklórepülőnek hívja őket, és amint kitavaszodik, megint hegyekről fog leugrálni velük! Az ember szíve a torkában dobog, ha csak belegondol, hogy egy ilyen izével vitorlázzon le a magasból. Legközelebb nem csak a karját töri majd el, mikor az egyik összecsuklik felette, ebben egészen biztos vagyok! Jander Parentakis azt hiszi, hogy képes lenne olyan hajókat építeni, amelyek egy vízimalom kerekével hajtják meg magukat, de mikor elkészített egy mintát, és beleültetett annyi embert, hogy tudják hajtani a kereket, nem maradt hely a rakománynak, és a leglassabb vitorlás is könnyedén lehagyta őket! Ryn Anhara megpróbálja befogni a villámot. Szerintem még ő sem tudja, miért! És Niko Tokama éppilyen őrülten kutatja...

Rand olyan hirtelen pördült meg, hogy még Dobraine is kecsesen oldalra lépett. Egy jó vívót nehéz volt meglepni. Nem, Dobraine és Tarsin asszony egyáltalán nem hittek abban, hogy biztonságban lennének Rand körül!

– Megpróbálja befogni a villámot? – kérdezte halkan.

A nő egyszerű, darabos arcán hirtelen felismerés ragyogott fel, és lekicsinylően intett egyet.

– Nem, nem, nem úgy! – Majdnem azt mondta, hogy „nem úgy, mint ön”, Rand ebben egészen biztos volt. – Ez valami egészen furcsa szerkezet, drótokkal, kerekekkel, hatalmas agyagkorsókkal, és csak a Fény tudja még, mivel. Villámnak hívja, és láttam, amikor egy patkány ráugrott az egyik izé tetejére, amiből kis fémrudacskák álltak ki. Valóban úgy nézett ki, mintha villám csapott volna bele! – A hangjában hirtelen reménység csendült. – Ha azt akarja, szívesen abbahagyatom vele a kísérleteket!

Rand megpróbálta elképzelni, hogy milyen lehet egy papírsárkányon lovagolni, de már a puszta ötlet is hihetetlennek tűnt. Arról pedig elgondolása sem volt, hogy hogyan lehetne agyagkorsókba zárni a villámot, de mégis...

– Hagyja csak, hadd kísérletezzenek tovább, igazgatónő! Ki tudja, talán egyik-másik találmányuk tényleg fontos lesz! Ha valamelyik elképzelés valóban működik, jutalmazza meg a feltalálót!

Dobraine napcserzett, ráncos arcán a kétely árnyéka suhant át, bárhogy próbálta is elrejteni. Idrien rosszkedvűen hajtotta meg a fejét, még pukedlizett is. Láthatóan nem gondolt túl sok jót a dologról, de elfogadta Rand ítéletét. A férfi nem volt benne biztos, hogy vajon valóban jól döntött-e. De hát lehet, hogy tényleg feltalálnak valamit! Az a kocsi igenis mozgott az előbb! Annyira szeretett volna valamit hátrahagyni, valamit, ami túlélné azt az új Világtörést, amit a Próféciák szerint az ő eljövetele jelent. Csak az volt a gond, hogy halvány lila fogalma sem volt arról, hogy mit hagyhatna hátra, hacsak nem ezeket az iskolákat. Ki tudja, hogy miféle csodákat találnak majd ki? A Fényre, úgy szeretett volna valami olyat építeni, ami sokáig fennmarad!

Én is azt hittem, hogy építőnek születtem, motyogta Lews Therin a fejében. De tévedtem! Mi nem tudunk építeni, se te, se én, sem pedig az a harmadik! Mi csak a pusztításhoz értünk! Csak a pusztításhoz! Rand megborzongott, és végigszántott a kezével a haján. Az a harmadik? Néha a hang akkor tűnt a legjózanabbnak, mikor a legnagyobb őrültségeket mondta!

Dobraine és Idrien gyanakodva lestek. A férfi kis híján el tudta rejteni a szemében villanó kételyt, a nő viszont meg sem próbálta leplezni, hogy fél. Rand kihúzta magát, és úgy tett, mintha semmi baja nem lenne, aztán kivett két vékonyka csomagot a zsebéből. Mindkettőn a Sárkány hatalmas, vérvörös viaszpecsétje díszelgett. Az övcsatja, amit épp nem viselt, meglepően látványos pecsétnyomó volt.

– A legfelsőben önt nevezem ki Cairhien helytartójának – mondta, és Dobraine kezébe nyomta a csomagokat. A harmadik levél még mindig a kabátjában rejlett: azt Gregorin den Lushenosnak szánta. Ő lesz majd Illian helytartója, amíg Rand távol van a várostól. – Nehogy valaki megkérdőjelezhesse a hatalmát, amíg távol vagyok!

Dobraine persze a fegyvereseivel is könnyedén el tudta volna intézni az efféle súrlódásokat, de jobb volt, ha senki sem foghatta az engedetlenséget arra, hogy nem tudta, hogy az Újjászületett Sárkány kit akart helytartóul. Talán senki sem mert volna nyíltan lázadozni, ha mindenki tudná, hogy az Újjászületett Sárkány keményen megbünteti az ellene fordulókat!

– Van benne pár utasítás, amit jó lenne, ha végrehajtana, de a többi dologban az ön döntésére bízom Cairhien ügyeit. Ha Elayne úrnő bejelenti az igényét a Naptrónra, támogassa minden erejével!

Elayne. Ó, a Fényre, Elayne és Aviendha! Ők ketten legalább biztonságban voltak. Min hangja most már vidámabban csengett: alighanem megtalálta Fel mester könyveit. Hagyta, hogy a lány kövesse a biztos pusztulásba, csak azért, mert túl gyenge volt ahhoz, hogy megállítsa! Ilyena, sírt fel Lews Therin. Bocsáss meg, Ilyena! Rand hangja jegesebb volt a tél szívénél is.

– Azt pedig tudja, hogy a másik levelet mikor kell átadnia! És hogy egyáltalán át kell-e adnia a címzettnek! Ha szükséges, erővel szerezze vissza, és aztán kérdezze meg, mit tart a dologról! Ha úgy döntene, hogy nem adja oda, vagy ha a másik utasítaná vissza a dolgot, én választok helyette új embert, nem pedig maga!

Talán ez túlságosan is durva volt, de Dobraine arckifejezése semmit sem változott. A szemöldöke egy hajszálnyit megemelkedett, mikor elolvasta a második borítékra vetett nevet, de nem szólt egy szót sem. Könnyedén meghajolt. A cairhieniek szinte mindent természetesnek vettek.

– Minden úgy lesz, ahogy parancsolja! Bocsásson meg, de úgy veszem ki a szavaiból, hogy hosszú időre elhagy minket!

Rand megvonta a vállát. Csak annyira bízott a nagyúrban, mint bárki másban. Majdnem annyira bízott benne.

– Ki tudja? Bizonytalan időket élünk! Gondoskodjon róla, hogy Tarsin igazgatóasszonynak mindig legyen elegendő pénze, és hogy azoknak az embereknek is jusson támogatás, akik a caemlyni Akadémián dolgoznak. És azoknak is, akik Tearben nyitnak iskolát, addig legalábbis, amíg odalenn nem változik meg a helyzet!

– Ahogy parancsolja! – ismételte meg Dobraine, és a kabátja alá csúsztatta az iratokat. Az arca most még annyi érzelmet sem árult el, mint az előbb. Hosszú évtizedek óta játszotta már a Házak Játékát, és hozzászokott a legváratlanabb fordulatokhoz is.

Az igazgatónő egyszerre tűnt elégedettnek és vérig sértettnek, de nem szólt egy szót sem, csak zavartan végigsimított a szoknyáján. Rand már ismerte ezt a mozdulatot: minden nő így csinált, ha a legszívesebben jól leszidta volna az előtte álló férfit, csak valamiért nem tehette. Bárhogy panaszkodott is az álmodozó, mihaszna filozófusokról, féltékeny volt az Akadémia jó hírére. Nem bánta volna, ha a többi hasonló iskola hamar csődbe megy, és a tudósaik kénytelenek lettek volna Cairhienbe vándorolni. Még a filozófusoknak is örült volna! Vajon mit szólt volna az egyik rendelethez, ami már Dobraine zsebében rejlett?

– Mindent megtaláltam, amire csak szükségem volt – mondta Min, és némileg dülöngélve bukkant elő a polcok közül. A vállát három hatalmas, degeszre tömött vászonzsák húzta le. Egyszerű barna kabátja és nadrágja majdnem ugyanolyan volt, mint amit az első találkozásukkor viselt Baerlonban. Mégis annyit morgott, mikor felvette, hogy aki nem tudta volna, hogy miféle ruhákról van szó, azt hihette volna, hogy Rand szoknyába akarja kényszeríteni! Most azonban boldogan, pajkosan mosolygott.

– Remélem, hogy a málháslovak még ott vannak, ahol hagytuk őket, mert különben a Sárkány Nagyúr hátára is málhás nyerget kell szerelnem!

Idrien döbbenten kapkodott levegő után. Láthatóan döbbenetesnek, mi több, szégyenletesnek tartotta, hogy valaki így beszélhet Randdel, de Dobraine csak elmosolyodott. Ő már nem egyszer látta a férfit Minnel.

Ezek után Rand olyan gyorsan megszabadult tőlük, amilyen gyorsan csak tudott, különösen, minthogy már mindent láttak és hallottak, amit láttatni és hallatni akart velük, és azzal az utasítással küldte el őket, hogy itt sem volt, és nem láttak, nem hallottak semmit. Dobraine kurtán bólintott, mintha csak ezt várta volna. Idrien elgondolkozva nézett maga elé, miközben magukra hagyta őket. Ha akárcsak egyetlenegyszer is elszólta volna magát egy szolga vagy egy tudós jelenlétében, az egész Város két napon belül megtudta volna, hogy az Újjászületett Sárkány Cairhienben járt. Különben sem akart több időt ezzel vesztegetni! Talán senki sem volt elég közel ahhoz, hogy megérezze, hogy Kaput nyitott, de abban egészen biztos volt, hogy aki tudja, mit keressen, mostanra már rájött, hogy egy ta'veren van a városban. És egyelőre még nem akarta, hogy rátaláljanak. Mikor becsukódott Dobraine és Idrien mögött az ajtó, elgondolkozva végigmérte Mint, aztán felkapta az egyik zsákot, és a vállára vetette.

– Csak egyet viszel? – kérdezte a lány. Lerakta a másik két zsákot a földre, csípőre tette a kezét, és mérgesen a férfira meredt. – Néha tényleg úgy viselkedsz, mint egy tulok! Ezek a zsákok legalább egy mázsát nyomnak! – A hangja azonban inkább vidám volt, semmint dühös.

– Kisebb könyveket is választhattál volna – mondta Rand, és felhúzta a lovaglókesztyűit, hogy elrejtse a kezére tetovált, fénylő Sárkányokat. – Vagy könnyebbeket!

Az ablakhoz fordult, hogy elhozza onnan a bőrzsákot is, és hirtelen megszédült. A térde remegni kezdett, és megtántorodott. Egy remegő arc suhant át a szeme előtt, de nem látott belőle semmit. Nagy nehezen összeszedte magát, és kiegyenesedett. Az örvénylő szédülés elmúlt. Lews Therin rekedten lihegett az árnyékok közt lapulva. Talán az ő arcát látta?

– Ha azt hiszed, hogy egész úton én hozom őket, nagyot tévedsz! – morogta Min. – Ennél még a lovászfiúknak is jobb modora van! Esetleg ha összeesnél...

– Ezúttal még nem. – Azt már lassan megszokta, hogy megszédül, ahányszor csak fókuszálni akar, és tudta kezelni a helyzetet. Néha. Általában. Az viszont új volt, hogy a saidin nélkül is rosszul lesz! Lehet, hogy csak túl gyorsan fordult meg... Ó igen, és a disznók meg repülnek! Felkapta a bőrzsákot, és szabad vállára vetette. Az istállóudvarban még mindig ott szorgoskodtak az emberek. Építettek. – Min...

A lány azonnal összevonta a szemöldökét. Félig felhúzta már vörös lovaglókesztyűjét, most azonban megállt mozdulat közben, és ingerülten dobolni kezdett a lábával. Ez ijesztő jel volt bármilyen nőtől, és különösen veszélyes egy olyantól, aki annyi kést hordott magával, mint Min.

– Erről már épp eleget beszéltünk, te Rand al'Thor őfenenagysága! Nem hagysz itt, hogy a Fény égessen meg!

– Eszem ágában sem volt! – hazudta a férfi. Túl gyenge volt, nem tudta kimondani, hogy a lánynak maradnia kell, nem tudta elhagyni Mint is. Túl gyenge vagyok, gondolta keserűen, és könnyen lehet, hogy Min épp emiatt fog meghalni! Hogy a Fény égetne meg!

Megfog, ne félj, ígérte Lews Therin csendesen.

– Csak gondoltam, hogy jobb lenne, ha tudnád, hogy mit csináltunk eddig, és hogy mihez kezdünk ezután – folytatta Rand. – Eddig nem voltam valami közlékeny, azt hiszem!

Összeszedte magát, és megragadta a saidint. A szoba megpördült, és a tűz, a jég, a mocsok hatalmas árját lovagolta meg. Kavargott a gyomra, de szerencsére képes volt egyenesen állni, és nem tántorodott meg. Épphogy csak, de sikerült neki. És az is épphogy csak sikerült neki, hogy megfonja a Kapu szövetét, mely egy behavazott kis tisztásra nyílt. Két felnyergelt lovacska állt a tisztáson egy tölgyfához kikötve. Örült, hogy az állatok még ott voltak. A tisztás jó messze volt a legközelebbi úttól, de mindenütt felbukkantak azok a szerencsétlenek, akik otthagyták a családjukat, a tanyáikat, a munkájukat, az egész eddigi életüket, mert az Újjászületett Sárkány megtört minden kötést. A Próféciák így mondták. Másfelől viszont ez a rengeteg férfi és nő mostanra már alighanem megunta, hogy feltört lábbal, és az elmúlt hetekben kékre-zöldre fagyva keressen valamit, amiről ő maga sem tudja, hogy mi az, vagy miért keresi. Még ezek a jellegtelen állatok is eltűntek volna az első arra járóval. Persze volt náluk elég arany, hogy új lovakat vegyenek, ha kell, de Rand nem hitte, hogy Min örült volna, ha ebben a hidegben egy órát kellett volna gyalogolnia a behavazott erdőben, mire visszaérnek a faluba, ahol a málháslovaikat hagyták.

Átsietett a tisztásra, és úgy tett, mintha azért tántorodott volna meg, mert meglepte, hogy a kemény kőpadlóról puha, mély hóba lép. Alig bírta kivárni, hogy Min felkapja a könyveit és utána siessen, és már el is engedte a Hatalmat. Ötszáz mérföldnyire voltak Cairhientől, és a nevesebb városok közül talán még Tar Valonhoz lehettek a legközelebb. Alanna azonnal elfakult az agyában, amint bezárta a Kaput.

– Nem voltál túl közlékeny? – kérdezte Min gyanakodva. Rand remélte, hogy semmit sem sejt a valódi céljairól. A szédülés és a rosszullét csak lassan múlt el. – Olyan közlékeny voltál, mint egy mogorva kőszikla, de én sem vagyok teljesen bolond! Először elutaztunk Rhuideanba, ahol annyit kérdezősködtél ez után a Shara nevű hely után, hogy mindenki azt hitte, oda akarsz majd menni. – Enyhén összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét, miközben az egyik zsákot barna heréltje nyergére kötözte. Nagyokat nyögött közben, hiszen irgalmatlanul nehéz volt a zsák, de esze ágában sem volt letenni a többi könyvet a hóba, hogy könnyebben bánjon el vele. – Egyáltalán nem ilyennek képzeltem az Aiel-pusztát! Az a város nagyobb Tar Valonnál is, bár a fele le van rombolva! És az a rengeteg szökőkút, és az a hatalmas tó! Nem is lehetett látni a túlpartját! Azt hittem, hogy a Pusztában egyáltalán nincs víz. És milyen hideg volt ott! Azt hittem, hogy a puszta forró!

– Nyáron majdnem megsülsz nappal, de éjszaka könnyen halálra fagyhatsz. – Rand úgy érezte, hogy már elég jól van ahhoz, hogy elkezdjen felpakolni a szürke lóra. Nem is habozott tovább, hanem nekilátott. – Ha mindent tudsz, akkor mit csináltam ott azon kívül, hogy butaságokat kérdeztem?

– Ugyanazt, mint Tearben tegnap este. Elintézted, hogy a kutyák, a macskák, de még a bolháik is tudják, hogy ott jártál. Tearben Chachinról kérdezősködtél. Egyértelmű. Azt akarod, hogy senki se tudja kitalálni, hogy hova mész, vagy mit akarsz. – A lány felcsatolta a második könyveszsákot is a nyeregre úgy, hogy kiegyensúlyozza az elsőt, aztán eloldotta a ló kötőfékjét, és felmászott az állat hátára. – Szóval vak vagyok?

– Élesebb a szemed, mint egy sasé! – Rand remélte, hogy az üldözői is legalább olyan jól átlátták a tervét, mint Min. Vagy ha nem ők, hát azok, akik irányították őket. Nem akarta, hogy csak a Fény tudja, merre kezdjék el keresni! – Azt hiszem, el kell még hintenem pár hamis nyomot!

– Akkor miért vesztegetjük itt az időt? Tudom, hogy már kész a terved, és azt is tudom, hogy valami olyasmihez is köze van, amit abban a bőrzsákban rejtegetsz. Egy sa'angreal az, ugye? Tudom, hogy valami fontosra készülsz. Ne nézz rám ilyen döbbenten! Egy pillanatra sem téveszted szem elől azt a nyomorult zsákot! Akkor hát miért nem esel neki a tervednek, és hagyod a hamis nyomokat, hogy utána bánj majd el az üldözőiddel? Mert ugye azt mondtad, hogy majd akkor fordulsz szembe velük, mikor a legkevésbé várják. De ehhez az sem árt, ha követnek, ahová csak mész!

– Lehet, hogy jobb lett volna, ha nem bújod ennyit Herid Fel könyveit – morogta a férfi savanyúan, és felhúzta magát a szürke ló nyergébe. Csak egészen kicsit szédült. – Túl sok mindent kitalálsz! El lehet még titkolni előled bármit is?

– Eddig sem tudtál semmit sem eltitkolni előlem, te gyapjúagyú – nevetett fel a lány, aztán rögtön megcáfolta a tulajdon szavait. – Mit tervezel? Már azon kívül, hogy megölöd Dashivát és a többieket. Jogom van tudni, ha már egyszer veled utazok!

Mintha nem ő maga ragaszkodott volna hozzá, hogy Randdel mehessen!

– Megtisztítom a Forrás férfi felét – válaszolta egyszerűen. Nagyszabású bejelentés. Hatalmas terv, több mint hatalmas! A legtöbben őrültségnek mondták volna. Min viszont úgy nézett rá, mint aki azt jelentette be, hogy sétál egy kicsit majd ebéd után, nehogy megfeküdje a gyomrát a szarvasragu. Egyszerűen csak ránézett Randre, és nyugodtan ült a nyeregben. A férfi nagyot nyelt, és folytatta.

– Nem tudom, mennyi ideig fog tartani, és ha elkezdem, azt hiszem, hogy ezer mérföldes sugarú körben minden egyes fókuszálni képes férfi és nő tudni fogja, hogy valami történik. Kétlem, hogy meg tudnám állítani Dashivát és a többieket, ha épp akkor törnének rám, vagy hogy bármit is tudnék tenni, ha pár Kitaszított úgy döntene, hogy megnézi, mi folyik itt. A Kitaszítottakkal nem tudok mit kezdeni, de egy kis szerencsével a többieket elintézhetem előtte.

Talán az, hogy ta'veren, ezúttal a hasznára válik. Ráfért volna egy kis szerencse!

– Ha már csak a szerencsére számítasz, Corlan Dashiva és a Kitaszítottak megreggeliznek, birkapásztor! – mondta a lány, és megfordította a lovát. Kiléptetett a fák közé. – Talán kiötlök valami okosabbat! Gyere már! A fogadóban jó meleg van! Remélem, lesz annyi időnk, hogy megvacsorázzunk, mielőtt tovább kell mennünk!

Rand hitetlenkedve nézett a lány után. Min hangja alapján azt hihette volna az ember, hogy öt szökött asha'man és az összes életben maradt Kitaszított együtt sincs olyan kellemetlen, mint egy közepes fejfájás. Megsarkantyúzta a szürke lovat, és hatalmas hófelhőt kavarva a lány mellé ugratott. Csendben lovagoltak tovább. Még mindig sikerült eltitkolnia pár dolgot a lány elől. Például ezt az újfajta szédülést, ami eddig csak fókuszálás közben tört rá. Ezért kellett először Dashivával és a többiekkel elbánnia. Hogy ideje legyen legyőzni a szédülést is! Ha nem tudja kiküszöbölni a rosszulléteket, talán a hatalmas bőrzsákban lapuló két ter'angreal sem lesz elég!

Első fejezet

Távozás a Prófétától

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből eredt, visszatérne. Az egyik korban, melyet egyesek a Harmadik Kornak is neveznek, egy korszakban, amelyik még nem jött el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél abban a nagy erdőségben, melyet Braem-erdőnek neveznek. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

A szél keletre tartott a szürkés-zöld óceán felett, Tarabon felé, ahol a hajók egy része már kirakodott, másik része pedig csak most állt be a többmérföldes sorba, ami arra várt, hogy bejuthasson Tanchico kikötőjébe. Kisebb-nagyobb hajók töltötték meg az egész kikötőt, a csónakok fáradhatatlanul szállították a part felé a rakományt és az utasokat, és a hatalmas város egyetlen dokkjánál sem volt talpalatnyi üres hely sem. Tanchico lakosai rettegtek, mikor városuk elesett. Féltek az új uraktól, nem értették szokásaikat, tartottak a különös szörnyetegektől, a pórázon tartott, fókuszálni képes nőktől, és mikor ez a flotta is feltűnt a látóhatáron, csak még jobban megrémültek. Elképzelhetetlenül sok hajó lebegett feléjük a viharos, szürke vízen, és nem csak katonák szálltak le a fedélzetükről, de éles tekintetű, mohó kereskedők, mesterségük szerszámait cipelő, öntudatos kézművesek, és egész családok, kocsirakományra való földműves eszközökkel és ismeretlen növényekkel. Az országot most már új király és új Panarkha irányította, és bár a király és a Panarkha is hűséggel tartozott valamiféle távoli Császárnőnek, és a seanchan nemesek elfoglalták a legtöbb előkelő palotát, és sokkal nagyobb alázatot követeltek meg, mint a taraboni hölgyek és urak, az egyszerű nép élete keveset változott. Legfeljebb javult egy kicsit. A seanchan Vér nem keveredett a köznéppel, és az emberek már rég megtanulták, hogyan kell együtt élni akár a legkülönösebb szokásokkal is. Az országot ezer darabra szakító fejetlenség már csak rossz emlékké halványult, és az éhínség is messzi tűnt. A lázadók, a rablók és a Sárkány követői, akik olyan sokáig tartották rettegésben az ország lakóit, holtan feküdtek, fogságba estek, vagy észak felé menekültek, át az Almoth síkon. Jó páran megadták magukat. A kereskedelem újra felvirágzott. A város utcáit nemrég elözönlő, éhező menekültek visszatértek a falvakba, és újra gazdálkodni kezdtek az elhagyatott tanyákon. És az új jövevények közül is csak annyian maradtak Tanchicóban, amennyit még könnyedén el tudott látni a város. A katonák, kereskedők és parasztgazdák tízezrei a hó dacára is megindultak a szárazföld belseje felé. A jeges szél vadul tépázta Tanchico tetőit, de annyi véres és ínséges hónap után a város lakói végre békében és elégedettségben éltek.

Hosszú mérföldeken át száguldott keletre a szél. Megduzzadt, ellankadt, el-elkószált, de sosem halt el teljesen. Keletre tartott, aztán elfordult délnek. Hófödte síkságok és erdők fölött suhant át, kopasz ágak, száraz fűszálak között sivított, és elérkezett Tarabon és Amadicia régi határához is. A határ még ott volt, de már csak névleg különböztette meg bármi is a két oldalán elterülő, szomorú vidéket. A határállomásokat lebontották, az őrök elmenekültek. Keletre és délre fordult ismét a szél, megkerülte a Ködhegység déli nyúlványait, és körbenyaldosta Amador magas falát. Amador bevett falát. A Fény hatalmas erődjének tornyán megrángatta az idegen zászlót, és az arany sólyom mintha valóban szárnyalni kezdett volna, és vadul rázná a karmába kapott arany villámokat. Az itt lakók közül kevesen mozdultak ki az otthonukból, hacsak nem hajtotta őket valamiféle sürgős elintéznivaló. Ők is lesütött szemmel, sietve oldalogtak el a dermedt utcák szélén. Nem csak azért nem néztek fel, mert nem akartak elcsúszni a jeges talajon, hanem azért is, hogy ne kelljen szembesülniük a seanchan őrjáratok látványával. Az idegen katonák hatalmas, ló nagyságú, bronzpikkelyes macskákon lovagoltak. A járókelők még mélyebbre horgasztották a fejüket, ahányszor csak egy-egy fémfátylas taraboni őrcsoporttal találták szembe magukat: a taraboniak a Fény egykori Gyermekeit őrizték, akiket láncra vertek, és úgy dolgoztattak, mint a kutyát. Amadicia fővárosa még csak másfél hónapja került a seanchanok kezébe, de a lakói úgy érezték, a szél vad korbácsként tépi őket, és azok, akik nem átkozták a sorsot, hogy meg kellett érniük ezeket a szégyenteljes napokat, azon merengtek egyre, vajon miféle bűnnel érdemeltek ki ekkora csapást. A szél továbbszáguldott keletre, és legalább annyi kiégett, elhagyatott tanyát látott, mint ahány lakottat. A hó gyöngéden elfedte az üszkös romokat és az üres pajtákat, majd makulátlan szemfedőt vetett a holtakra, akik közül most már legalább annyit ölt meg jeges érintésével a tél, mint ahányat az éhínség vitt el. A lándzsa, a fejsze és a kard már kivette a részét a pusztításból, de még mindig nem nyugodhatott. Keletre tartott a szél, és ordító, fagyos gyászmisét zengett a falait vesztett Abila felett. Az őrtornyokon nem lobogott zászló, mert a város a Sárkány Nagyúr Prófétájáé volt, és a Prófétának nem kellett zászló, anélkül is épp elegen rettegték már a nevét. A város lakói jobban remegtek a Próféta nevének hallatán, mint a szél jeges karmai alatt. És a Próféta neve másutt is megfagyasztotta a vért az emberekben.

Perrin hatalmas, dühös léptekkel vonult ki az egykori kereskedőházból, ami most Masema főhadiszállásául szolgált, és hagyta, hadd cibálja a szél a köpenyét, miközben felhúzta a kesztyűjét. A déli nap nem adott sok meleget, és a fagy belemart a bőrébe. Igyekezett nyugodtnak tűnni, de túlságosan is dühös volt ahhoz, hogy igazán érezze a hideget. Alig bírta megállni, hogy ne kapjon az övére tűzött fejszéhez. Masema – akkor sem fogja Prófétának hívni azt a gazembert, legalább a gondolataiban nem! –, alighanem bolond volt, és egyértelműen réges-rég megőrült. De hatalma volt, nagyobb hatalma, mint a legtöbb királynak, és eszelős módjára élvezte.

Masema testőrei megtöltötték az egész utcát, és a kereszteződésen túl is ott tolongtak mindenütt. Csontsovány gazemberek lopott selyemruhában, pelyhedző állú inasok szakadt kabátban, egykor kövér, mostanra soványra aszott kereskedők lerongyolódott gyapjúholmiban – veszedelmes, vegyes, őrült társaság. A leheletük fehér ködként gomolygott, és néhányan köpeny nélkül dideregtek, de mindegyikük szorosan fogta lándzsáját vagy felajzott számszeríját. Persze egyikük sem tűnt nyíltan ellenségesnek. Tudták, hogy Perrin személyesen is ismeri a Prófétát, és úgy néztek rá, mintha azt várnák, hogy a férfi szárnyakat növeszt, és mennyei hozsannát dalolva felszáll az égbe. Vagy legalább cigánykerekezik. Érezte a levegőben terjengő füstszagot. Igazi, jó fával tüzeltek. Az emberekből bepállott izzadság, mosdatlanság, mohóság és félelem bűze áradt. És valamiféle különös lázé, amit eddig nem ismert fel, de most már tudta, hogy ez Masema őrületének tükörképe. Akár ellenségesek voltak, akár nem, Masema egyetlen egy intésére megölnék őt is, éppúgy, mint bárki mást. Egész országokat kardélre hánynának, ha Masema azt mondaná nekik, hogy tegyék meg! Ahogy megérezte a szagukat, valami olyan jeges hideg töltötte el, amihez képest a vadul száguldozó szél is langymeleg volt. Egyre jobban örült annak, hogy nem hagyta, hogy Faile vele jöjjön.

Azok, akiket hátrahagyott a lovakkal, kockáztak éppen, vagy legalábbis úgy tettek, mintha kockáznának egy kicsit a tisztább utcarészen. Perrin annyira sem bízott Masemában, mint abban, hogy el tudná dobni a lovát egy mérföldre, és tudta, hogy a többiek sem hisznek a Prófétának. Az emberei leginkább a házat és az őröket figyelték, és csak tettették, hogy játszanak. A három őrző azon nyomban felpattant, hogy kiléptek az ajtón, és a tekintetük máris a mögötte jövőkön csüggött. Pontosan tudták, hogy mit éreztek odabenn az aes sedai-jaik. Neald kicsit lassabb volt, lehajolt, hogy felvegye a kockákat és a pénzt a sárból. Az asha'man mindig páváskodott, a bajszát simogatta, és a nőkre kacsintgatott, de most lábujjhegyen állt, és láthatóan feszülten figyelte a Próféta híveit.

– Egy ideig azt hittem, hogy tényleg ki kell vágnunk magunkat odabentről – morogta Elyas Perrin válla mögött, aranyszín tekintete azonban nyugodtan csillant. Nyúlánk öregembernek tűnt, széles karimájú kalapban. Szürke haja a derekáig ért, és bozontos szakálla a mellére terült. Az övén csak egy hosszú kés volt, nem hordott kardot. De egykor őrző volt ő is. És sok szempontból még mindig annak számított.

– Ebből az egy szempontból jobban sikerült a látogatásunk, mint vártam – mondta Perrin, és elvette Nealdtól Dacos kantárját. Az asha'man kérdően felvonta a szemöldökét, és Perrin csak megrázta a fejét. Nem érdekelte, mi volt a kérdés. Neald elhúzta a száját, és Elyas kezébe nyomta a férfi egérszín heréltjének kantárját, mielőtt felmászott volna a tulajdon almásderesére.

Perrinnek semmi kedve nem volt most a murandybeli sértett önérzetét dédelgetni. Rand azért küldte ide, hogy elvigye hozzá Masemát, és Masema hajlandó volt velük menni. Mostanában ahányszor csak Randre gondolt, a fejében éles színkavalkád örvénylett fel, és mint mindig, most is úgy tett, mintha mi sem történt volna. Masema túlságosan is nagy gondot jelentett ahhoz, hogy most arra pazarolhatta volna az idejét, hogy holmi színörvényeken rágódik! Az az átkozott gazfickó úgy vélte, hogy istenkáromlás, ha Randen kívül bárki más fókuszál. Úgy tűnt, hogy Rand szerinte nem is rendes halandó, hanem a testet öltött Fény! Úgyhogy szó sem lehetett arról, hogy Utazzanak, hogy az egyik asha'man Kaput nyisson, és fürgén odaugorjanak Cairhienbe, akárhogy győzködte is Masemát Perrin. Több, mint négyszáz mérföldet kell lovagolniuk, és ki tudja, mi várhat rájuk az úton! És titokban kellett volna tartaniuk közben, hogy ők kicsodák, és hogy Masema velük van! Ez volt Rand parancsa!

– Csak egyféleképp tudjuk megoldani, öcsém – mondta Elyas, mintha csak olvasna Perrin gondolataiban. – Nincs rá nagy esélyünk, hogy sikerül, de ki tudja! Ennél talán akkor is jobban jártunk volna, ha le kell ütnünk azt a barmot, és ki kell vágnunk magunkat Abilá-ból!

– Tudom – mordult fel Perrin. Benne is többször megfogalmazódott a gondolat, mikor már órák óta vitatkoztak, és csak nem jutottak semmire. Ha az összes asha'man, Tudós Asszony és aes sedai fókuszál, aki csak velük volt, talán meg is tudták volna csinálni. De látott már olyan csatát, ahol az Egyetlen Hatalmat használták, és tudta, hogy milyen az, mikor a Hatalom egy szemvillanás alatt apró cafatokra szaggatja az embereket, és a földből is tüzes szökőkútként tör föl a pusztítás. Abila mészárszék lett volna, mielőtt kijuthattak volna a házból. Soha, soha többé nem akart hasonlót sem látni!

– Mit gondolsz, most mihez kezd majd a Próféta? – kérdezte Elyas. Perrinnek nehezére esett száműznie a Dumai Kútjánál vívott csata képeit. Vajon Abila hogyan nézne ki egy hasonló mészárlás után? Aztán lassan az is eljutott a tudatához, hogy Elyas mit kérdezett. Ó, igen. Hogyan viszi véghez a lehetetlent?

– Nem tudom, most mihez kezd, de nem is érdekel! – Abban persze egészen biztos volt, hogy még sok bajt kever nekik.

Ingerülten megdörzsölte a szakállát. Le kellett volna vágnia. Azaz jobban mondva vágatnia! Ha ollót vett a kezébe, Faile kikapta az ujjai közül, és odaadta Lamgwinnek. Még mindig olyan hihetetlennek tűnt, hogy az a hatalmas darab izomtömeg, azzal a rút, sebhelyes képével és kolbászvastag ujjaival el tudja látni egy inas feladatait! A Fényre! Egy inasét! Lassan kezdett hozzászokni Faile különös, saldaeai szokásaihoz, de minél jobban megszokta őket, az asszony annál jobban átváltoztatta az életüket. A nők persze mindig is így viselkedtek, de Perrin néha komolyan úgy érezte, hogy csak az egyik fajta vihart cserélte le egy másikra, és cseppet sincs több nyugalma. Talán megpróbálkozhatna azzal a férfias kiabálással, amit Faile láthatóan annyira szeretett. Egy férfi igenis hadd vágja le maga a szakállát, ha úgy tartja kedve! De jobban meggondolva, egyáltalán nem volt benne biztos, hogy rászólna ezért a nőre. Épp elég nehéz volt akkor kiabálnia vele, mikor Faile kezdte a veszekedést. És micsoda ostobaság, hogy most is ezen gondolkozik!

Úgy méregette nyeregbe kászálódó társait, ahogy az ember kemény munka előtt nézegeti a szerszámokat. Tartott tőle, hogy ez az utazás Masemával még sokkal nehezebb lesz, mint bármi, amit eddig csinált, és a szerszámok tele voltak apró repedésekkel. Seonid és Masuri egy pillanatra megálltak mellette, a csuklyájukat jól az arcukba húzták, és a vonásaikat elrejtette a vaskos szövet. Parfümjük gyenge illatán át is érezte a nehezen leküzdött félelem éles, hideg szagát. Masema a legszívesebben ott helyben megölette volna őket, amint felfedték kilétüket. És az őrök még így is megpróbálhatták volna meggyilkolni őket, ha felismerték volna az arcukat, és tudták volna, hogy aes sedai-ok. Ekkora tömegben még az is lehet, hogy az egyiknek sikerült volna. Masuri majdnem fél fejjel magasabb volt Seonidnél, de Perrin még így is jócskán föléjük tornyosult. A két nő fittyet sem hányt Elyasra, csak csendben összenéztek, és aztán Masuri megszólalt halkan.

– Most már te is belátod, hogy meg kell ölni, ugye? Ez az ember... veszett! – Nos, a Barna nővér sosem válogatott túl sokáig a szavai között. Szerencsére egyik őr sem volt elég közel ahhoz, hogy meghallhassa, amit mondott.

– Talán ezt nem itt kellene megbeszélnünk – vetette oda. Nem akarta újból végighallgatni az érveiket, sem most, sem később. Most különösen nem. Úgy tűnt, hogy szerencséje van, és a két nő is megérti.

Edarra és Carelle tűntek fel a két aes sedai mögött, sötét kendőjüket már ismét a hajuk köré csavarták. Az a pár kendőcsücsök, ami a vállukra és a mellükre borult, aligha szolgált sok védelemmel a hideg ellen, de hát a Tudós Asszonyokat a hó láthatóan sokkal jobban aggasztotta, mint a fagy. A hó puszta léte megzavarta őket. Napcserzett arcuk nem árult el érzelmet, de a szaguk élesebb volt az acéltüskénél is. Edarra kék szeme általában olyan összeszedett volt és bölcs, hogy furcsának is hatott fiatalos arcában, de most még a szagánál is élesebb volt. De persze az összeszedettsége alatt is acél rejlett. Éles, pengeéles acél.

– Nem itt kellene erről beszélnünk – mondta Carelle szinte kedvesen a két aes sedai-nak, és visszatuszkolt a kendője alá egy tűzvörös hajtincset. Magasabb volt a legtöbb férfinál, de szinte mindig kedvesen beszélt. Már persze egy Tudós Asszonyhoz képest. Ami általában csak azt jelentette, hogy nem harapta le az ember orrát figyelmeztetés nélkül. – Szálljatok fel a lovaitokra!

A két alacsonyabb nő sietve pukedlizett, és olyan gyorsan elszaladt a lova felé, mintha nem is aes sedai lett volna. A Tudós Asszonyok szemében nem is voltak azok! Perrin úgy érezte, hogy ezt sosem fogja tudni megszokni. Még akkor sem, ha Seonid és Masuri már láthatóan hozzászoktak a helyzethez.

Nagyot sóhajtott, és feldobta magát Dacos nyergébe, miközben a két Tudós Asszony aes sedai tanítványai után eredt. A mén kényeskedve lépett egyet a hosszas pihenő után, de Perrin könnyedén megfékezte a térdével, és megveregette a nyakát. Az aiel asszonyok még mindig ügyetlenkedve kapaszkodtak fel a nyeregbe, akármennyit gyakorolták is az elmúlt hetekben a lovaglást, és hatalmas szoknyáik jóval a térdük fölé csúsztak. Gyapjúharisnyás lábuk kilátszott. Masema dolgában egyetértettek a két aes sedai-jal és a táborban hagyott Tudós Asszonyokkal. Micsoda fortyogó katlant kell neki elvinnie Cairhienig anélkül, hogy bárki is leforrázná magát!

Grady és Aram már a lovukon ültek, és Perrin nem tudta kivenni a szagukat a többiek közül. Nem is volt rá szüksége. Eddig mindig úgy vélte, hogy Grady egyszerű parasztgazdának tűnik fekete kabátja és a gallérján csillogó ezüst Kard dacára is, de most megváltozott a véleménye. A zömök asha'man szobormereven ült a nyeregben, és komor, keserű tekintettel nézte a Próféta híveit, mintha azon gondolkozott volna, hogy kit üssön le elsőnek. És másodiknak és harmadiknak, amíg csak el nem fogy az egész Fényverte társaság! Aram szemkápráztatóan zöld kolompár kabátja repdesett a szélben, miközben a férfi a kantárszárat igazgatta, és a kardmarkolat kibukkant széles válla fölött – Aram arcán olyan együgyű, boldog izgalom ragyogott, hogy Perrinben a puszta látványtól megfagyott a vér. Aram úgy érezte, hogy most, hogy látta Masemát, végre találkozott valakivel, aki az életét, a szívét, és a lelkét is az Újjászületett Sárkány szolgálatába állította. És Aram világában az Újjászületett Sárkány csak kevéssel maradt el Perrin és Faile mögött.

– Nem tettél nagy szívességet annak a kölyöknek sem – mondta Elyas Perrinnek. – Segítettél neki, hogy elhagyhassa azt, amiben addig hitt, és most már csak benned hihet, meg abban a nyomorult kardban! És ez nem elég, ez senkinek sem lehet elég!

Elyas régről ismerte Aramot, mikor még Aram is a kolompárokkal élt, és nem vette a kezébe a kardot.

És könnyen lehet, hogy néhányakat meg is mérgez majd az az átkozott katlan!

Az őrök álmélkodva méregették Perrint és a társait, de nem álltak el az útból, hogy elmehessenek, amíg csak valaki le nem kiáltott a ház egyik emeleti ablakából, hogy mehetnek. Akkor kicsit arrébb léptek, hogy a lovasok libasorban kiférjenek köztük. Ha a Próféta nem akart valakivel beszélni, szinte lehetetlen volt bejutni hozzá. Ha nem akarta, hogy valaki élve távozzon tőle, az meghalt. Mikor maguk mögött hagyták a Próféta szállásának környékét, Perrin gyorsított a tempón, és igyekezett minél hamarabb kikeveredni Abila zsúfolt utcáiról. Abila még nem is olyan régen hatalmas, gazdag város volt, kövezett piacterekkel és négy emelet magas, palatetős házakkal. Még most is hatalmas volt, de az egykori fogadók és jó pár ház helyén már csak szürke romhalmazok éktelenkedtek. Egyetlenegy fogadó sem maradt épségben Abilában, és minden olyan házat lebontottak, aminek a tulajdonosa nem esküdött fel időben az Újjászületett Sárkány nagyúr dicsőségére. Masema igen élesen fejezte ki nemtetszését.

A városban kevés olyan embert láttak, aki odavalósinak tűnt, és azok is lesütött szemmel, félelemmel telt arccal, durva ruhákban surrantak el a dolgukra a házak között. Egyetlen gyermekkel sem találkoztak. Kutyát sem láttak sehol: az éhség alighanem mostanra már itt is komoly gond lehetett. Mindenütt fegyveres emberek csoportjaiba botlottak, akik a bokáig érő latyakban támolyogtak erre-arra. Hol húsz, hol ötven katonát láttak, és a Próféta emberei leütöttek mindenkit, aki nem takarodott el időben az útjukból, sőt, még a kocsik elől sem tértek ki. Több száz embert láttak egyszerre. Alighanem több ezren lehettek a városban. Masema hadserege koldusokból és csavargókból állt, de eddig a puszta létszámuk megfutamított mindenkit. A Fénynek hála, az az őrült gazember beleegyezett, hogy csak száz embert hoz magával! Legalább egy órába tellett, mire meggyőzték erről, de végül csak beleegyezett! Masema minél előbb találkozni akart Randdel, és bár az Utazásba nem egyezett bele, azt ő is belátta, hogy minél nagyobb sereggel mennek, annál lassabban fognak haladni. Csak kevés követőjének volt lova, és a gyalogosok lelassították volna őket. És megígérte, hogy estére Perrin táborában lesz.

Perrin a saját társait kivéve senkit nem látott lóháton, és a fegyveresek jegesen, lázasan méregették a hátasaikat. A Prófétához gyakran járultak gazdag, jól öltözött emberek is, remélve, hogy személyes hódolatuk nagyobb áldást és kevesebb büntetést von majd maga után, de csak kevesen távoztak lóháton egy-egy ilyen látogatás után. Az útjuk azonban akadálytalan volt, legfeljebb csak néha kellett kikerülniük egy-egy nagyobb csapat gazembert. Ha lóháton távozhatnak, akkor alighanem Masema különös kegye kíséri őket. Perrinnek azonban így sem kellett arra figyelmeztetnie a társait, hogy ne szakadjanak el egymástól. Abila várt valamire, és senki sem akarta megtapasztalni, hogy mire.

Nagy megkönnyebbülés volt, mikor nem sokkal a városból kivezető, alacsony fahíd előtt Balwer is előlovagolt az egyik mellékutcából tömpe orrú heréltjén, és csatlakozott a társasághoz. Ennél már csak az volt nagyobb megkönnyebbülés, mikor végre átlovagoltak a hídon, és maguk mögött hagyták az utolsó őröket is. A száraz, csupa ín és ízület kis emberke egészen védtelennek tűnt megviselt, barna kabátjában, de meglepően jól tudott vigyázni magára. Persze Faile rendes, nemesasszonyhoz illő udvartartást akart kiépíteni, és alighanem igencsak mérges lett volna, ha Perrin útközben elhagyja a titkárát. Aki persze egyben Perrin titkára is volt. A férfi még mindig nem tudta megszokni, hogy most már titkára is van, de tagadhatatlan volt, hogy a fickó nem csak a szép kézírása miatt érdemelt ki efféle címet. Amint kiértek a városból, és eltűntek egy alacsony, erdős domb mögött, be is számolt az új hírekről. Az ágak kopaszon, dideregve csattogtak a hideg szélben, és a pár örökzöld cserje élénkzölden virított a hóban. Senki más nem járt az úton, de a darabosra fagyott hótömbök között csak lassan haladtak.

– Bocsásson meg, Perrin úr – mormolta Balwer, és előrehajolt a nyeregben, hogy átnézhessen Elyas háta mögött –, de hallottam valamit a városban, ami talán igényt tarthatna az érdeklődésére!

Diszkréten a kesztyűjébe köhécselt, aztán sietve maga köré csavarta a köpenyét.

Elyas és Aram meg sem várták, hogy Perrin intsen nekik, hanem sietve visszahúzódtak a többiekhez. Mostanra már mindenki tudta, hogy a száraz, kis emberke nem szeret társaságban beszélni. Perrin el sem tudta képzelni, miből gondolja, hogy a többiek nem tudják, hogy minden útba eső városban és faluban információ után szaglászik. Balwernek azt is tudnia kellett, hogy a híreit megvitatja Faile-lal és Elyasszal is! Mindenesetre értett a szaglászáshoz.

Balwer félrebillentette a fejét, és úgy nézte Perrint lovaglás közben.

– Két új hírt is kaptam, uram, és azt hiszem, az egyik fontos, a másik pedig sürgős. – Akár sürgős volt az ügy, akár nem, a fickónak még a hangja is száraz volt. Mintha csak az avar surrogna!

– Mennyire sürgős? – Perrin magában már fogadást is kötött arra, hogy mivel kezdi a híreket a férfi.

– Alighanem nagyon is, uram! Ailron király csatába szállt a seanchanokkal Jeramel városa mellett, nagyjából száz mérföldnyire nyugatra tőlünk. Ez körülbelül tíz nappal ezelőtt eshetett. – Balwer egy pillanatra ingerülten húzta el a száját. Nem szerette, ha nem volt valamiben biztos, vagy ha nem tudott valamit pontosan. – Nehéz megbízható híreket kapni, de az amadiciai hadsereg kétségkívül halott, fogoly, vagy fejvesztve menekül. Meglepne, ha száznál több ember együtt maradt volna, és alighanem azok is hamarosan banditának állnak. Ailront és a teljes udvartartását elfogták. Amadiciának mára már egyáltalán nincs nemessége!

Perrin megjegyezte magában, hogy ezt a fogadást elvesztette volna. Balwer szinte mindig a fehérköpenyekről számolt be elsőnek.

– Szomorú, hogy ilyen sorsra jutott Amadicia! És még szomorúbb, hogy azok a derék férfiak így végezték! – Balwer szerint a seanchanok kegyetlenül bántak azokkal, akiket fegyveres ellenállás közben fogtak el. Ezek szerint Amadiciában nincs több hadsereg, és nincsenek nemesek, hogy újabb sereget állítsanak, vagy vezessenek. Semmi nem állíthatja meg a seanchanokat, hogy addig terjeszkedjenek, ameddig csak akarnak. Bár igaz, ami igaz, láthatóan az sem lassította le őket, ha ellenállással találkoztak. A legjobb lenne azonnal elindulni kelet felé, ahogy Masema megérkezik a táborba, és utána olyan gyorsan haladni, amilyen gyorsan csak a lovak és az emberek bírják.

Ezt az elképzelését ki is mondta, és Balwer elégedett, pengevékony mosollyal bólintott egyet. A fickó mindig nagyon örült, ha Perrin is úgy látta, hogy értékes híreket hozott.

– És még valami, nagyuram! – mondta. – A fehérköpenyek is ott voltak a csatában, de úgy tűnik, hogy Valdának sikerült az utolsó pillanatban kimenekítenie az embereket a csatatérről. A Sötét Úr szerencséje kíséri! Senki nem tudja, hogy merre tartanak! Avagy pontosabban minden ember mást mond. Ha érdekli a véleményem, szerintem keletnek indultak. El a seanchanoktól.

És egyúttal Abila felé. Hova máshova? Ezek szerint mégsem vesztette volna el azt a fogadást! Bár Balwer nem ezzel kezdte a beszámolóját... Talán nem is lehet eldönteni, hogy most nyert volna-e, vagy sem. Odafenn egy sólyom szárnyalt a makulátlan, kék égen, és észak felé kanyarodott. Jóval azelőtt a táborba ér majd, hogy Perrinék oda jutnának. A férfi még tisztán emlékezett arra, mikor neki sem volt több gondja, mint a fenn köröző madárnak. Vagy legalábbis a mostani problémáihoz képest nem volt több gondja! De az régen volt, nagyon is régen.

– Azt hiszem, a fehérköpenyeket jobban érdekli az, hogy elkerüljék a seanchanokat, mint hogy összeakasszák a bajszukat velünk is, Balwer! És különben is, miattuk sem tudok gyorsabban menni, mint a seanchanok miatt tenném! Ez volt a másik hír?

– Nem, uram! Ez csak egy érdekes adalék volt! – Balwer láthatóan gyűlölte a Fény Gyermekeit, különösképpen pedig épp Valdát, az új főúrkapitányt. Perrin úgy vélte, a fickó alighanem rosszul bánt vele egyszer a múltban; de még ez a maró gyűlölet is száraz volt és megfontolt, mint az egész ember. Semmi szenvedély, semmi hév. – A másik hír az, hogy a seanchanok másutt is hadba szálltak. Egészen pontosan Dél-Altarában. Állítólag aes sedai-okkal harcoltak, de sokan említették azt is, hogy fókuszálni képes férfiak jártak arra.

Balwer félig hátrafordult, és végigmérte a fekete kabátos Gradyt és Nealdet. Grady épp Elyasszal beszélgetett, Neald pedig Arammal, de a két asha'man legalább annyit pislogott az erdő felé, mint a hátvédként szolgáló őrzők. Az aes sedai-ok és a Tudós Asszonyok is halkan beszélgettek.

– Bárkivel küzdöttek is meg, az egészen biztos, uram, hogy a seanchanok megsemmisítő vereséget szenvedtek, és alig tudtak visszavonulni Ebou Darba!

– Ez jó hír – mondta Perrin szárazon. Minden eddiginél élesebben villantak fel előtte a Dumai Kútjánál vívott csata képei. Egy pillanatra megint úgy érezte, mintha Loialnak vetné a hátát, elkeseredetten küzdene, és úgy érezné, hogy ez lesz élete utolsó pillanata. Aznap először jutott el a tudatáig a maró fagy, és megborzongott. De legalább Rand tényleg hallott már a seanchanokról! Legalább emiatt nem kell aggódnia!

Hirtelen észrevette, hogy Balwer most őt figyeli. Úgy nézi, mint ahogy egy madár figyelhet egy különös, sosem látott bogarat. Látta, ahogy megborzongott. Az a száraz kis fickó mindent tudni akart, de voltak olyan titkok is, amelyeket Perrin sosem mondott volna el neki.

Perrin ismét a sólyomra nézett, bár már olyan messze volt, hogy szinte ő sem látta. Faile jutott az eszébe, az ő büszke felesége, az ő büszke, szépséges sólyma. Nem törődött sem a seanchanokkal, sem a fehérköpenyekkel, sőt, még Masemával sem. Nem is gondolt rájuk – egyelőre nem.

– Gyorsítsunk egy kicsit a tempón! – kiáltott hátra a többieknek. Lehet, hogy a sólyom előbb meglátja majd Faile-t, mint ő, de a madárral ellentétben ő élete egyetlen szerelmét találja majd a táborban. És ma nem fog kiabálni vele, bármit tett is.

Második fejezet

Fogságban

A sólyom hamar eltűnt a szeme elől, és az út továbbra is üres maradt. Nem lovagolt arra senki más, csak ők. De akárhogy hajszolta is volna Perrin a lovakat, a fagyos hóban nem haladhattak túl gyorsan, hacsak nem akarták, hogy az egyik ló kitörje a lábát, vagy az egyik lovas a nyakát szegje. A szél jeges volt, és az illata havat ígért az elkövetkezendő napokra. Már jócskán benne jártak a délutánban, mikor lefordultak az útról a fák közé, és bevágtak a néhol térdmagas hóhalmok közé, hogy az erdő takarásában tegyék meg a táborig hátralevő utolsó mérföldet. A folyóköziek, az aielek, a mayene-iek és a ghealdaniak ott vártak rá. És Faile is ott várta. De a táborban semmi sem úgy történt, ahogy Perrin elképzelte.

Szokás szerint most is négy tábor terült el a fák között, nem pedig egy, de a Szárnyas Gárda tüzei magukra hagyatva pislákoltak Berelain hatalmas, csíkos sátra körül, a hóban felborult üstök és szanaszét szórt felszerelési tárgyak hevertek, és eldobált holmik fedték a havat ott is, ahol reggel még Alliandre katonái tartózkodtak. A táborban mintha más nem is mozdult volna, csak pár lovász, patkolókovács és kocsihajtó. Gyapjúkendőkbe burkolódzva, aggódva kuporogtak az elhagyatott lőállások és a magas kerekű, élelmiszeres kocsik között. Mindannyian ugyanazt bámulták, amit Perrin nézett értetlenkedve.

Vagy ötszáz lépésnyire attól a sziklás, lapos tetejű hegytől, ahol a Tudós Asszonyok verték fel alacsony, sötét sátraikat, szürke ruhás mayene-iek álltak. Mind a kilencszázan ott voltak, a lovaik türelmetlenül kapálták a havat. Vörös kabátjuk és a lándzsák nyelére kötött vörös szalagok csattogva repkedtek a hideg szélben. A domb tövében, kicsivel arrébb, a befagyott folyó innenső oldalán ugyanennyi ghealdani lándzsás várakozott, zöld szalagokkal. A lovaskatonák zöld köpenye és páncélja durvának, olcsónak hatott a mayene-iek vörös sisakjához és mellvértjéhez képest, de a tisztjeik páncélját ezüsttel futtatták be, és skarlát kabátjuk, köpenyük, bíbor szegélyű lószerszámuk és nyeregtakarójuk messze csillogott a délutáni napsütésben. Büszke, bátor csapatnak tűntek, és akár ha parádéra indultak volna – de nem, nem parádéra indultak. A Szárnyas Gárda a ghealdaniakat leste, a ghealdaniak pedig a dombot figyelték. És a dombot folyóköziek vették körül, és a ghealdaniakra meredtek, íjjal a kezükben. Még senki sem feszítette meg a húrt, de mindegyikük kezében már ott figyelt a lövésre szánt nyílvessző. Ez őrület!

Perrin a mély hó dacára is igyekezett ügetésre nógatni Dacost, és a többiek követték. A ghealdani csapatok felé vette az irányt. Berelain már ott volt, prémszegélyes vörös köpenye messze ragyogott. Ott volt Gallenne is, a Szárnyas Gárda félszemű kapitánya, és Annuora is, Berelain aes sedai tanácsadója, és láthatóan mindannyian Alliandre főkapitányával, egy alacsony, makacs emberkével, bizonyos Gerard Argandá-val vitatkoztak. A ghealdani olyan elszántan rázta a fejét, hogy csillogó sisakján csak úgy libegtek a jókora, fehér tollak. Mayene Úrnője láthatóan a legszívesebben felképelte volna a fickót, és Annuora nyugalmán is mintha elkeseredettség tűnt volna át, Gallenne pedig úgy játszadozott a nyeregkápájára akasztott, vörös tollas sisakkal, mintha azon gondolkozna, felvegye-e, és rohamot vezényeljen-e az embereinek. Mikor észrevették Perrint, abbahagyták a vitát, és mind felé fordultak. Berelain kihúzta magát a nyeregben, de fekete haja kócos volt, és karcsú bokájú, fehér kancája kimerülten remegett. A hosszú vágta habja lassan ráfagyott a nyakára.

Most, hogy ekkora tömeggel találta magát szembe, Perrin nem tudta elkülöníteni egymástól az egyes emberek illatát, de nem kellett az orrát használnia ahhoz, hogy tudja, hajszálon múlott, hogy komoly baj nem lett. De mielőtt megkérdezhette volna, hogy mi a Fényt csináltak itt, Berelain olyan rezzenéstelen, sápadt udvariassággal fordult felé, hogy eleinte csak pislogni tudott.

– Perrin nagyúr, a feleségével és Alliandre őfelségével vadásztunk, mikor aielek támadtak meg. Nekem sikerült elmenekülnöm. A többiek még nem tértek vissza, de lehet, hogy az aielek ejtettek foglyokat. Kiküldtem egy lovascsapatot, hogy derítsék föl a terepet. Vagy tíz mérföldnyire délkeletre voltunk, így az embereim legkésőbb napnyugtára visszaérnek!

– Faile-t elfogták? – kérdezte Perrin rekedten. Már azelőtt is hallottak arról, hogy aielek gyújtogatnak és fosztogatnak a környéken, hogy átkeltek volna Ghealdanból Amadiciába, de mindig valahol máshol voltak, egy, két vagy három faluval arrébb. Sosem jöttek olyan közel, hogy igazából aggódniuk kellett volna miattuk, vagy hogy úgy érezze, meg kellene győződnie arról, hogy vajon nem csak pletyka-e a létük. Egyre csak annak az átkozott Rand al'Thornak a parancsaival volt elfoglalva! És lám, mi lett a vége!

– Miért vagytok még mindig itt? – kiáltott fel. – Miért nem keresi mindenki?

Hirtelen ráébredt, hogy ordít. A legszívesebben vonyított volna, és mindegyiküket szétszaggatta volna. – A Fény égessen meg titeket, hát mire vártok?!

A nő nyugodt hangja a végletekig felbőszítette. Ez a szuka úgy beszélt a dologról, mintha csak arról számolt volna be, hogy mennyi takarmány jut még a lovaknak! És a legjobban az dühítette, hogy igaza volt abban, hogy higgadt maradt.

– Két vagy háromszáz aiel ütött rajtunk, Perrin úr, de ön is nyilván éppolyan jól tudja, mint én magam, hogy könnyen lehet, hogy több tucat ehhez hasonló csapat járja a vidéket! Ha nagy erőkkel vonulunk ki a felesége keresésére, könnyen előfordulhat, hogy csatába bonyolódunk. Súlyos veszteségeket szenvedhetnénk, és a tetejébe még azt sem tudhatjuk, hogy azokba az aielekbe futottunk-e bele, akik elrabolták az ön feleségét, vagy sem. Vagy hogy egyáltalán az úrnő él-e még! Először erről kellene meggyőződnünk, Perrin úr, vagy a többi nem csupán haszontalan lenne, de egyenesen őrültség!

Hogy él-e még...! Perrin megremegett: hirtelen a csontjaiban is érezte a fagyot. A szívében. Élnie kellett! Élnie kellett! Ó, a Fényre, hagynia kellett volna, hogy eljöjjön vele Abilába...! Annuora széles szája együttérzően görbült le, és vékonyka, taraboni módra feldíszített hajfonatai meglibbentek. Perrin hirtelen ráébredt, hogy sajog a keze, úgy szorítja a kantárt. Nagy nehezen elengedte a lószerszámot, és kinyújtotta kesztyűbe bújtatott ujjait.

– Igaza van az úrnőnek – mondta Elyas halkan, és közelebb léptette heréltjét. – Szedd össze magad! Egy rossz lépés az aielekkel szemben, és halott vagy! És könnyen magaddal vihetsz mindannyiunkat! Semmi értelme nincs meghalnod! Attól még nem szabadul ki a feleséged! – Igyekezett könnyedén beszélni, de Perrin érezte a szagába vegyülő haragot és aggodalmat. – És különben is, megtaláljuk, de meg ám, édes egy öcsém! Amilyen karakán nőszemély, könnyen lehet, hogy már meg is szökött tőlük! Lehet, hogy épp gyalog próbál meg visszajutni hozzánk! Ez igencsak sokáig tarthat egy női ruhában! Az Úrnő felderítői nemsokára megtalálják a nyomaikat! – Elyas végigszántott az ujjával hosszú, bozontos szakállán, és halkan, önelégülten felnevetett. – Kérget fogok rágni egész életemben, ha nem találok többet ezeknél a mayene-i uracsoknál! Visszahozzuk, ne félj!

Perrint nem tévesztette meg.

– Igen – mondta rekedten –, igazad van! – Senki nem szökhetett meg gyalog az aielektől! – Most pedig indulj! Mire vársz? Siess!

Elyas Faile holttestét akarta megtalálni. Életben kellett lennie, ez pedig azt jelentette, hogy fogoly, de inkább legyen rab, semmint... Ők ketten nem tudtak úgy beszélni egymással gondolatban, mint a farkasokkal, de Elyas egy pillanatra megtorpant, mintha megértette volna Perrin gondolatait. De nem is próbálta meg tagadni, hogy mit vár. Az egérszínű herélt kényelmes tempóban indult el délkelet felé, aztán egyre gyorsabb lett. Elyas úgy sietett, ahogy csak a hóban sietni lehetett. Aram Perrinre pillantott, aztán sötét arccal a nyomába eredt. Az egykori kolompár ki nem állhatta Elyast, de szinte istenítette Faile-t. Már csak azért is, mert Perrin felesége volt.

Nem lenne sok értelme túlhajszolni az állatokat, mondta magának Perrin, és a távozók után meredt. A legszívesebben rohant volna. A legszívesebben velük rohant volna. Úgy érezte, mintha aprócska repedések futnának végig rajta. Ha rossz hírekkel térnek vissza, darabokra esik! Legnagyobb meglepetésére a három őrző hatalmas hófelhőt vert fel, ahogy egyszerű gyapjúköpenyében Aram és Elyas után ugratott. Mikor beérték a két másik férfit, lelassítottak, hogy tudják tartani az iramot. Nagy nehezen kipréselt magából egy hálás kis mosolyt Seonid és Masuri felé. Belevette Edarrát és Carelle-t is. Bárki vetette is fel az ötletet, hogy az őrzők segíthetnének a kutatásban, egyértelmű volt, hogy a Tudós Asszony engedélyére is szüksége lehetett. Az aiel asszonyok hatalmának legfőbb jele az volt, hogy egyik aes sedai sem próbálta meg átvenni az irányítást. Alighanem égtek a vágytól, de kesztyűs kezük nyugodtan hevert az ölükben, és egyikük sem árulta el a türelmetlenségét. Legfeljebb csak a szempillájuk rebbent meg olykor-olykor. Nem figyelte mindenki a távozó férfiakat. Annuora Perrint nézte nagy, együttérző szemekkel, és néha a Tudós Asszonyokat tanulmányozta a szeme sarkából. A másik két nővérrel ellentétben ő nem fogadott senkinek sem engedelmességet, de mégis kis híján olyan óvatos volt az aiel nők közelében, mint Seonid és Masuri. Grady és Neald összedugták a fejüket, és komor, vad pillantásokat vetettek Perrin felé. Balwer mozdulatlanul ült, mint egy veréb, aki megpróbál láthatatlan maradni, és közben mindent, mindent megfigyel.

Arganda megsarkantyúzta hatalmas aranyderesét, és Gallenne zömök, éjfekete ménje elé vágott. Nem törődött a mayene-i vad, félszemű pillantásával. A főkapitány szája dühösen mozgott a sisakrostély mögött, de Perrin nem hallott egy szót sem. Faile betöltött mindent. A Fényre, Faile! Úgy érezte, mintha vaspántok szorítanák össze a szívét. Kis híján az eszét vette a félelem, és alig tudta megőrizni a józanságát. Kétségbeesetten nyúlt ki az elméjével, és vadul a farkasok után kutatott. Biztos, hogy Elyas már előbb megpróbálta elérni őket – Elyast nem bénították meg a hírek – de Perrinnek is meg kellett próbálnia.

Keresett, és talált is: meglelte Háromujj falkáját, és Hidegvízét, Alkonyét, Kikeletét és még jó pár másikat is. Fájdalom vegyült segélykérő hívásába, de minél több kín áradt ki belőle, annál jobban érezte, mit veszített, mit veszíthet még mindig. A farkasok már hallottak Ifjú Bikáról, és együttérzően morogtak, hogy elvesztette a párját, de nem mentek a kétlábúak közelébe. A kétlábúak elűzték a zsákmányt, és megöltek minden magányos farkast, akit csak találtak. Most hatalmas falkákban vonultak mindenfelé, gyalog is, meg a keménylábú négylábúakon ülve is, hogy nem tudták volna megmondani, vajon az, akit Ifjú Bika keres, köztük van-e, vagy sem. Gyászolj, mondták, gyászolj, és menj tovább. A farkasálomban majd megtalálod!

A képek, amiket ő kénytelen volt szavakká fordítani, hogy megértse őket, lassan, egyesével elfakultak, és a végén csak egyetlenegy maradt. Gyászolj! A farkasálomban majd újra találkozhatsz vele! Aztán az az egy hang is elhallgatott.

– Figyel egyáltalán? – ordított rá dühösen Arganda. Ő aztán nem holmi sima arcú nemesuracska volt, selyemruhája és az ezüstözött páncélon csillogó, vastag aranydíszek dacára sem tűnt másnak, mint ami lehetett: egy őszülő katona, aki már kisgyermekként fegyvert fogott a kezébe, és akin mostanra már több volt a heg, mint az ép testfelület. Fekete szeme majdnem olyan vad lázban égett, mint Masema embereié. A szagába vak harag és félelem vegyült. – Azok a vadak Alliandre őfelségét is elrabolták!

– Megtaláljuk a királynőt, amint megtaláljuk a feleségemet – mondta Perrin, és a hangja éppolyan éles és hideg volt, mint a fejszéje éle. Életben kellett lennie! – Feltételezem, elmagyarázza majd nekem, hogy mit keres itt, láthatóan rohamra készen! És miért áll szemben az embereimmel!

Másnak is felelősséggel tartozott, nem csak Faile-nak. És ezt irgalmatlanul nehéz volt beismernie. Faile-on kívül semmi sem számított. Semmi! De a folyóköziek az ő emberei voltak.

Arganda közelebb ugratott, és páncélkesztyűs öklébe kapta Perrin ruhaujját.

– Na, akkor csak figyeljen ide! Berelain úrnő azt mondja, hogy aielek vitték el Alliandre királynőt, és a maga íjászai mögött aielek lapulnak! Van jó pár emberem, aki szíves örömest kikérdezné őket!

Lázas tekintete most hirtelen Edarrára és Carelle-re villant. Talán az eszébe jutott, hogy van itt pár aiel, akiktől egyetlen egy íjász sem választja el.

– A főkapitány kicsit... izgatottabb a kelleténél – mormolta Berelain, és gyengéden Perrin másik karjára tette a kezét. – Már elmagyaráztam neki, hogy az itt lévő aielek közül egyik sem volt ott a támadásnál. Egészen biztos vagyok benne, hogy meg tudom győzni, hogy...

Perrin lerázta a kezét, a másik karját pedig kitépte Arganda szorításából, és keményen a ghealdanira nézett.

– Alliandre hűséget esküdött nekem, ön pedig Alliandre vazallusa, Arganda! Így hát én az ön hűbérura vagyok, ha tetszik, ha nem! Azt mondtam, hogy megtalálom Alliandrét, amint megtaláltam Faile-t! – A fejsze jeges éle. Életben kellett lennie! – Nem kérdez ki senkit, de még csak hozzá sem érhet senkihez, amíg én nem parancsoltam másképp! Most pedig vezesse vissza a táborába az embereit, és készüljenek fel arra, hogy egy szavamra tábort bontunk és indulunk! Ha nem készülnek el időben, itt hagyom magukat!

Arganda döbbenten nézett rá, és levegő után kapkodott. A szeme most Gradyre és Nealdre villant, aztán újra Perrint bámulta.

– Ahogy parancsolja, nagyuram – mondta végül mereven. Körbefordította a lovát, és pár kurta parancsot ordított a tisztjeinek, aztán elvágtatott, mielőtt az emberei követhették volna. A ghealdaniak oszloponként megfordultak, és elvonultak. Szorosan a főkapitány mögött maradtak. A táboruk felé vették az útjukat, bár Perrin nem volt benne biztos, hogy Arganda valóban ott fog maradni. És hogy valóban az lesz-e a legjobb, ha a férfi engedelmeskedik neki.

– Ezt nagyon ügyesen megoldottad, Perrin – mondta Berelain. – Nehéz helyzet volt, és számodra ez most biztos fájdalmas időszak!

Most egyáltalán nem volt udvarias. Csak szánakozó – egy egyszerű nő, telve fájdalommal és együttérzéssel. Ó, Berelainnek volt vagy ezer álarca, és egyik rosszabb, mint a másik! Kinyújtotta vörös kesztyűs kezét, de Perrin elugratta Dacost, mielőtt a nő hozzáérhetett volna.

– Hagyj már békét nekem, hogy a Fény égetne meg! – hördült fel. – A feleségemet elrabolták! Nincs türelmem a gyerekes mesterkedéseidhez!

Berelain úgy rezzent össze, mintha pofon vágták volna. Elvörösödött, aztán ismét álcát váltott, és kecsesen, könnyedén kihúzta magát a nyeregben.

– Nem gyermekes, Perrin, de nem ám! – mormolta rekedtes, forró torokhangon. – Két nő küzd érted, és te vagy a nyeremény! A legtöbb férfi büszke lenne magára ilyen helyzetben! Kövessen, Gallenne kapitány! Gondolom, nekünk is fel kell készülnünk arra, hogy az első parancsszóra induljunk!

A fél szemű férfi Berelain mellé léptetett, és összehajolva indultak meg a mayene-i katonák felé, mintha csak Berelain legújabb utasításait vitatnák meg. Annuora egy pillanatra még megállt, és a kezébe fogta barna kancája kantárját. A szája pengevékonyan villant hegyes orra alatt.

– Néha istentelen nagy bolond vagy, Perrin Aybara! Sőt, nem is csak néha, hanem szinte mindig!

Perrin nem értette, miről beszél az aes sedai, de nem is érdekelte. Néha úgy tűnt, hogy Annuora beletörődött abba, hogy Berelain egy nős embert próbál behálózni, máskor pedig mintha jól szórakozott volna a dolgon. Sőt, olyan is volt, hogy épp ő szervezte meg, hogy Perrin és Berelain kettesben maradjanak! Most azonban az Úrnő és az aes sedai is mérhetetlenül undorították Perrint. Megsarkantyúzta Dacost, és szó nélkül otthagyta a nőt.

A dombtetőn álló férfiak átengedték, és egymás között morogva figyelték, ahogy az alant várakozó lándzsások megfordulnak, és visszavonulnak, ki-ki a tulajdon táborába. Az asha'maneket, az aes sedai-okat és a Tudós Asszonyokat is átengedték, de nem hagyták ott a helyüket, és nem tömörültek Perrin köré, bár a férfi azt várta. Igazság szerint örült neki, hogy békén hagyták. Az egész dombtető gyanakvástól és éberségtől bűzlött. A tetőn alaposan le volt taposva a hó. Néhol a föld is kilátszott, másutt pedig sima, egyenes jég fedte a terepet. Az a négy Tudós Asszony, aki itt maradt, mikor a többiekkel Abilába ment, most az egyik alacsony sátor előtt álldogált. A magas, méltóságteljes nők nyugodtan nézték, ahogy Seonid, Masuri, Edarra és Carelle lekászálódnak a nyeregből. Sötét kendőjüket a vállukra terítették, és úgy viselkedtek, mintha semmi rendkívüli nem történt volna. A szolgák helyett tartott gai'shainok szelíden, engedelmesen végezték a munkájukat. Arcukat elrejtette a fehér ruha hatalmas csuklyája, de amúgy éppolyan nyugodtnak tűntek, mint uraik. Az egyik éppen egy szőnyeget porolt ki két fa között! Csak az utalt arra, hogy az aielek is harcra készültek, hogy Gaul és a Hajadonok elkendőzött arccal guggoltak a földön. A shoufa a fejükön volt, és csak a szemük látszott ki a fekete kendőből. Rövid lándzsáik és kerek kis bőrpajzsuk a kezükben volt. Amint Perrin lepattant a nyeregből, felkeltek.

Dannil Lewin caplatott fel hozzá. Idegesen rágcsálta vaskos bajuszát, ami még hatalmasabbnak mutatta húsos orrát, mint amekkora volt. Az egyik kezében az íját hozta,a másikkal épp visszacsúsztatta az övén lógó tegezbe a nyílvesszőt.

– Nem tudtam, mit csináljak, Perrin – mondta némileg bizonytalan hangon. Dannil megjárta a Dumai Kutakat, odahaza, a Folyóközben nem egyszer harcolt a trallokok ellen, de ez valahogy nem illett bele a világról alkotott elképzeléseibe. – Mire rájöttünk, hogy mi a fene történt, azok a ghealdani csibészek már el is indultak erre, úgyhogy elküldtem Jondyn Barrant meg még egy pár embert, Hu Marwint és Get Ayliaht, a cairhienieknek meg a többi szolgádnak pedig mondtam, hogy állítsák körbe a kordékat, és bújjanak el mögötte, aztán a maradékkal pedig idejöttem. Faile úrnő követőit szinte le kellett kötözni, mert azonnal az asszonyuk után akartak eredni, pedig egyikük sem tud megkülönböztetni egy mókust egy tölgyfától! Azt hittem, azok a nyomorult ghealdaniak ránk fognak rontani, de aztán szerencsére az Úrnő is ideért az embereivel! Teljesen megbolondultak, ha azt hiszik, hogy a mi aieleink kezet emelnének Faile úrnőre! – Egyre kevesebb folyóközi merte egyszerűen csak Perrinnek szólítani, de még ez a maroknyi férfi is mindig úrnőnek nevezte Faile-t.

– Nagyon ügyes voltál, Dannil! – mondta Perrin, és odadobta neki Dacos kantárját. Hu és Get értettek a nyomkereséshez, és Jondyn Barran a tegnapelőtti szellőnek is a nyomában tudott maradni. Gaul és a Hajadonok felkeltek, és libasorban elindultak a dombról lefelé. Még mindig el volt kendőzve az arcuk.

– Minden harmadik ember maradjon itt – vetette oda Perrin sietve Dannilnak; igaz, hogy az előbb elbánt Argandával, de egyáltalán nem volt benne biztos, hogy a férfi valóban engedelmeskedni fog a parancsának –, a többieket pedig küldd el csomagolni! Azon nyomban el akarok indulni, ahogy híreket kapunk!

Meg sem várta a választ, máris elsietett, és Gaul elé állt. Az aiel férfi mellkasára tette a kezét, és megállította a menetet. Gaul smaragdzöld szeme elkeskenyedett a fekete kendő felett. Perrin nem értette, miért. Sulin és a többi Hajadon feszülten lábujjhegyre emelkedett.

– Találjátok meg, Gaul – mondta Perrin. – Találjátok meg, könyörgöm! Találjátok meg, ki vitte el! Ha valaki az aielek nyomában tud maradni, hát akkor ti vagytok azok!

Gaul tekintetéből egy szemvillanás alatt eltűnt a feszültség, és a Hajadonok is elernyedtek. Már amennyire egy aiel egyáltalán el tudott ernyedni. Minden olyan érthetetlen volt. Csak nem hihették, hogy Perrin őket hibáztatná azért, ami történt!

– Egy szép napon mind felébredünk az álomból – mondta Gaul gyengéden –, de ha Faile még mindig álmodik, megtaláljuk, ne félj! De ha tényleg aielek ragadták el, most kell indulnunk! Gyorsan haladnak! Még ebben a... hóban is!

Mérhetetlen undorral ejtette ki az utolsó szót, és belerúgott a fagyos, fehér hóba.

Perrin bólintott egyet, és sietve lépett félre, hagyta, hadd váltsanak könnyed kocogásba az aielek. Nem hitte volna, hogy sokáig tartani tudják majd ezt a tempót, de biztos volt benne, hogy jóval tovább fogják bírni, mint bárki más. A Hajadonok elszaladtak mellette, és mindegyikük az ajkához érintette az ujját, majd megérintette Perrin vállát. Sulin közvetlenül Gaul mögött jött, és kurtán biccentett egyet, de senki nem szólt egy szót sem. Faile biztos tudta volna, hogy mit jelentett az, hogy megcsókolták az ujjuk hegyét!

Ahogy az utolsó Hajadon is elszaladt mellette, hirtelen ráébredt, hogy nem ez volt az egyetlen furcsaság a menetben. Hagyták, hogy Gaul vezesse őket! Bármikor máskor leszúrták volna a férfit, ha megpróbál az élükre állni! Akkor most miért hagyták...? Talán... Chiad és Bain biztos Faile-lal voltak! Gault egy cseppet sem érdekelte Bain, de teljesen megőrült Chiadért. A Hajadonok egyáltalán nem biztatták azzal Gault, hogy Chiad feladná a lándzsát azért, hogy feleségül menjen hozzá – épp ellenkezőleg! –, de csak erről lehetett szó!

Perrin megvetően felmordult. Dühös volt magára. Chiad, Bain és még ki mindenki lehetett Faile-lal? Bármennyire elvakította is a felesége iránt érzett aggodalom, ezt meg kellett volna kérdeznie! Ha vissza akarja szerezni Faile-t, el kell fojtania a rettegését, és meg kell próbálnia tisztán látni! Még ha ez éppolyan nehéznek tűnt is, mint hogy fél kézzel fojtson meg egy erős, egészséges tölgyet.

A lapos dombtető forrongott. Valaki már el is vezette Dacost, és a folyóköziek lassan elvonultak a dombtetőt övező gyűrűből. Sietve szaladtak a tulajdon táboruk felé, és oda-odakiáltottak egymásnak, hogy mit is csináltak volna, ha azok a mocskos lándzsások rohamra indulnak. Egyik-másik férfi Faile-ról is kérdezett, hogy vajon tudják-e már, hogy az úrnő biztonságban van, vagy hogy most az ő keresésére indulnak-e, de a többiek mindig sietve elhallgattatták, és aggodalmasan pislogtak vissza Perrinre. A gai'shainok a felfordulás kellős közepén is nyugodtan végezték a dolgukat. Ha valaki nem parancsolta volna meg nekik, hogy hagyják félbe, amit épp csinálnak, akkor egy csata kellős közepén is ugyanilyen rendíthetetlen nyugalommal tették volna a dolgukat – nem segítettek volna a sajátjaiknak, és nem szegültek volna szembe az ellenféllel. A Tudós Asszonyok bevonultak az egyik sátorba Seoniddel és Masurival. Nemcsak, hogy leengedték maguk mögött a vászonajtókat, de meg is kötötték, hogy senki se mehessen be. Nem akarták, hogy zavarják őket. Nyilvánvalóan Masemáról beszéltek. Talán azt próbálták meg kitalálni, hogyan ölhetnék meg anélkül, hogy Perrin vagy Rand rájönnének, hogy ki tette!

Perrin mérgesen a tenyerébe csapott. Egész eddig el is feledkezett Masemáról! A fickónak pedig még napszállta előtt meg kellett volna érkeznie egy száz fős díszkísérettel! Ha van egy kis szerencséje, addigra már visszaérnek a mayene-i felderítők is, és nem sokkal később Elyas és a többiek is befutnak!

– Perrin nagyuram? – kérdezte a háta mögött Grady, és Perrin lassan megfordult. Az asha'manek a lovaik mellett álltak, és határozatlanul játszadoztak az állatok kantárjával. Grady mély levegőt vett, és Neald beleegyező bólintására nekikezdett. – Mi ketten egész nagy távot bejárhatunk rövid idő alatt is, ha Utazunk. És ha megtaláljuk azokat a mocskokat, akik elrabolták az úrnőt, nos, nem hinném, hogy akár több száz aiel is meg tudna állítani két asha'mant, ha ki akarják szabadítani Faile asszonyt!

Perrin kinyitotta a száját, hogy rávágja: igen, menjenek, kezdjenek neki minél előbb, aztán szépen lassan becsukta. Grady parasztgazda volt, de sosem vadászott, és nem ismerte jól az erdőket. Neald azt hitte, hogy ha egy település nincs körbevéve legalább két ember magas kőfallal, akkor az már csak falu vagy tanya lehet. Lehet, hogy egy mókust azért meg tudnának különböztetni egy tölgyfától, de még ha találnának is nyomokat, nem tudnák követni őket. Persze ő maga is velük mehetne. Nem volt olyan gyakorlott nyomolvasó, mint Jondyn, de... Velük mehetne, és itt hagyhatná Dannilt, hogy birkózzon meg Argandával. És Masemával. A Tudós Asszony cselszövéséről nem is szólva!

– Menjetek, csomagoljatok össze – mondta végül halkan. Balwer hova a Fénybe tűnhetett? Sehol sem látta. Márpedig azt nem feltételezte volna, hogy épp Balwer indul majd neki az erdőnek, hogy egymaga próbálja meg visszaszerezni Faile-t! – Azt hiszem, itt nagyobb szükség lesz rátok!

Grady döbbenten pislogott, és Neald eltátotta a száját, de Perrin nem akart vitatkozni velük. Elindult a bekötött ajtajú, alacsony sátor felé. Kintről nem lehetett kicsomózni az ajtólap madzagjait. Ha a Tudós Asszonyok nem akarták, hogy zavarják őket, akkor azt sem hagyták, hogy egy törzsfőnök, vagy bárki más a közelükbe menjen! És ebbe beleértették azt az esetlen vízföldit is, akit a társai csak Folyóköz Urának hívtak. Perrin kihúzta az övkését, és lehajolt, hogy elvágja a madzagokat és bemenjen. Mielőtt azonban az anyaghoz érinthette volna a pengét, az ajtó megrándult, mintha odabenn valaki elkezdte volna kicsomózni a köteleket. Perrin kihúzta magát, és várt. Az ajtószárnyak megrebbentek, és Nevarin lépett ki elé. A nő vaskos vállkendője a derekára volt kötve, de láthatóan mégsem fázott. Ha a lehelete nem gomolygott volna fehéren, az ember azt is hihette volna, hogy élvezi a kellemes időt. Zöld szemének kutató pillantását nem kerülte el a Perrin kezében villogó kés, mire kihúzta magát, majd hatalmas karperec-csörgés közepette csípőre tette a kezét. Kis híján csontsovány volt, hosszú, homokszín haját egyszerű, fekete kendővel fogta hátra, és jó fél fejjel magasabb volt Nynaeve-nél, de Perrint mégis az emondmezei javasasszonyra emlékeztette. A sátorajtóban állt, és nem hagyta, hogy a férfi bemenjen.

– Arcátlan vagy, Perrin Aybara! – Magas hangja érzelemmentesen csendült, de a férfi mégis úgy érezte, mintha jól megtépte volna a fülét. Kifejezetten Nynaeve-re emlékeztette! – Bár a jelen körülmények között ez érthető! Mit akarsz?

– Hogyan...? – Nagyot kellett nyelnie, mielőtt folytatni tudta volna a mondatot. – Hogyan bánnak vele?

– Nem tudom, Perrin Aybara! – A nő arcán nem csillant meg az együttérzés árnyéka sem: tökéletesen érzelemmentes maradt. Az aielekhez képest még az aes sedai-ok is könnyen kiismerhetőek voltak. – A szokás tiltja, hogy vízföldieket is foglyul ejtsünk, kivéve persze a fagyilkosokat, de ez most megváltozott. Éppúgy nem szabad szükségtelenül ölnünk. De nagyon sokan elutasították azt az igazságot, amit a car'a'carn megosztott a néppel. Sokakat elfogott a zordság, és eldobták a lándzsáikat, de könnyen lehet, hogy később újra felvették, és ellene fordították. Mások egészen egyszerűen csak elhagyták a törzsüket, hogy úgy éljenek, ahogy szerintük élnünk kellene. Nem tudom, hogy miféle szokásokat tartanak meg, és miket vetnek el azok, akik a törzsüket és a klánjukat is képesek voltak elfeledni! – A hangjában sem csendült más érzelem, mint némi megvetés azok iránt, akik elhagyták a törzsüket.

– A Fényre, asszony, hát csak van valami elképzelésed! Biztos te is gondolsz valamit, ami...!

– Ne legyél oktalan – szakította félbe Nevarin élesen. – Ilyen helyzetben a férfiak gyakran ostobaságokat csinálnak, de szükségünk van rád! Azt hiszem, hogy kevésbé becsülnének a vízföldiek, ha meg kellene kötöznünk téged, míg csak le nem csillapodsz! Menj vissza a sátradba! Ha nem tudsz uralkodni magadon, akkor igyál, amíg csak már gondolkozni sem tudsz! És ne zavarj meg minket még egyszer, mikor éppen tanácsot ülünk!

Visszacsusszant a sátorba, és a sátorlapok újra megrándultak, remegni kezdtek, ahogy odabent visszakötözték őket. Perrin pár pillanatig mogorván nézte az ajtónyílást, és az ujjával próbálgatta a kése élét, aztán visszalökte a fegyvert a hüvelyébe. Ha rájuk tört volna, alighanem megteszik, amivel Nevarin fenyegetőzött! És nem tudták volna megválaszolni a kérdéseit. Perrin nem hitte, hogy ilyen helyzetben eltitkolták volna előtte, ha tudnak valamit. Faile-ról biztos nem!

Most, hogy már szinte az összes folyóközi visszatért a tulajdon táborába, a dombtető jóval nyugodtabbnak tűnt. Az a pár ember, aki még ott maradt, a ghealdani tábort leste gyanakodva, és fázósan toporgott a jeges hidegben. Senki sem beszélgetett. Az ide-oda libbenő, kísértetfehér gai'shainok szinte hangtalanul mozogtak. A fák eltakarták a ghealdani és a mayene-i tábor nagyobbik részét, de Perrin annyit így is látott, hogy mindkét helyen már nekikezdtek felpakolni a kocsikra. A biztonság kedvéért azonban otthagyta a folyóközi őröket az aiel tábor körül. Ki tudja, lehet, hogy Arganda csak el akarta altatni az éberségét! Akinek olyan szaga volt, mint a ghealdani kapitánynak az előbb, az könnyen...

Könnyen követhet el ostobaságokat, gondolta kesernyésen.

A dombtetőn már nem volt semmi dolga, így hát nekiindult, hogy legyalogoljon a fél mérfölddel odébb emelkedő sátrához. Faile sátrához. Meg-megbotlott, és csak nehezen tudott átvágni a combközépig érő havon. A köpenyét szorosan maga köré csavarta. Legalább annyira zavarta, hogy hangosan csattogva repked körülötte, mint az, hogy kis híján megfagyasztotta a hideg. Mélyen, legbelül már így is jéggé dermedt.

Mire leért a folyóközi táborba, már minden a feje tetején állt. A kocsik még mindig széles körben fogták körül a tábort, de a Dobraine cairhieni birtokairól hozott férfiak és nők már buzgón pakoltak fel rájuk, míg mások a lovakat kezdték el nyergelni, hogy minél előbb elindulhassanak. A mély hóban semmi hasznát nem vették volna a kerekeknek, így hát a kocsikról leszerelték mindet, az oldalukra szegezték, a kocsik alá pedig széles szántalpakat erősítettek. A cairhieniek annyi ruhát húztak magukra, amennyit csak tudtak. Vagy kétszer olyan szélesnek tűntek, mint amekkorák valójában voltak, és lekötötte őket a munkájuk: fel-felpillantottak ugyan, mikor Perrin elment mellettük, de szinte azonnal folytatták a pakolást. A folyóköziek azonban döbbenten meredtek utána, és általában csak akkor tértek vissza a dolgukra, mikor valaki oldalba bökte őket. Perrin örült, hogy senki sem próbálta meg szavakba önteni az együttérzését. Épp elég nehéz volt elviselnie bánatos, szánakozó pillantásukat. Attól tartott, hogy ha valaki hozzászólna, elsírná magát. Itt sem volt semmi dolga. A sátra – Faile sátra – már le volt bontva, és a berendezéssel együtt kocsira tették. Basel Gill jókora listával járkált a szekerek között. A nagydarab fickó olyan lelkesen vetette bele magát a shambayan szerepébe, olyan örömmel vette át Faile és Perrin háztartásának a vezetését, mintha egész életében csak erre vágyott volna. Jobban hozzá volt persze szokva a városi léthez, mint a hosszas utazásokhoz, és nem bírta túl jól a hideget: nem érte be egy vaskos gyapjúköpennyel, de magára csavart egy hatalmas sálat is, a fejébe csapott egy óriási nemezkalapot, és jó vastag kesztyűt húzott. Meglepő módon fájdalmasan elfintorodott, mikor észrevette Perrint, és arról morgott valamit, hogy ellenőriznie kellene még a kocsikat, majd sietve távozott. Miért?

Perrinnek az eszébe jutott valami, és odahívta magához Dannilt. Szólt neki, hogy a dombon őrködőket óránként váltsák le, és gondoskodjanak róla, hogy mindenki kapjon meleg vacsorát.

– Először a lovakról és az emberekről kell gondoskodni, úgy ám – mondta egy éles, de erős hangocska –, utána viszont nem ártana magával is törődnie! Van egy kis forró leveske a bográcsban, akad némi kenyér, és félretettem egy kis füstölt sonkát is! Ha megtömte a hasikóját, nem fog úgy kinézni, mint a halál kasza nélkül!

– Köszönöm, Lini! – mormolta Perrin. A halál kasza nélkül? A Fényre, ő inkább halottnak érezte magát! – Nemsokára majd eszem!

Faile fő szobalánya törékeny öregasszony volt, a bőre, mint a pergamen, hófehér haja pedig aprócska kontyban ült a feje búbján, de a háta egyenes volt, és sötét szeme élesen, okosan csillant. Most aggodalmasan ráncolta össze a homlokát, és a keze túlságosan is szorosan markolta a köpenyét. Alighanem Faile miatt aggódott, de...

– Maighdin is vele volt – mondta Perrin, és nem is kellett megvárnia az öregasszony bólintását ahhoz, hogy tudja, igaza volt. Maighdin mindig Faile-lal volt! Faile igazi kincsnek tartotta az asszonyt. És Lini úgy viselkedett, mintha ő lett volna Maighdin anyja, bár a fiatalabb nő néha láthatóan nem örült ennek a kitüntető ragaszkodásnak. – Visszahozom őket! – ígérte meg. – Mindannyiukat! – Kis híján elcsuklott a hangja. – Folytassa csak a munkáját! – Mondta némileg rekedten, aztán sietve hozzátette: – Nemsokára eszem! Most meg kell néznem... a... – Be sem fejezte a mondatot, csak elballagott.

Semmit sem kellett megnéznie. Semmi másra nem tudott gondolni sem, csak Faile járt az eszében. Azt sem tudta, hova megy, míg csak ki nem ért a kocsik közül.

A lovak mögött vagy száz lépésnyire egy kis kőszirt emelkedett feketén a bokrok közül. Onnan tisztán láthatta Elyas és a többiek nyomait. Onnan tisztán láthatja majd, mikor visszaérnek. Az orra elárulta, hogy nem lesz egyedül odafenn, és azt is tudta, hogy kivel kell megosztania a szirtet. A másik férfi nem figyelt, mert Perrin már szinte a tetőn volt, mikor felpattant. Eddig guggolva leste a tájat. Tallanvor páncélkesztyűs keze bizonytalanul feszült rá kardja markolatára, és a fiatal férfi zavartan nézte Perrint. Magas volt, láthatóan sok pofont kapott már az élettől, és nemigen rázta meg semmi. Most talán attól tartott, hogy Perrin ordítozni kezd vele, hogy nem volt ott, mikor az aielek elfogták Faile-t, bár a nő többször egyértelműen elutasította, hogy testőrt adjon mellé. Csak Chiadot és Baint tűrte meg, de őket láthatóan nem testőrként tartotta maga mellett. De az is lehet, hogy Tallanvor attól félt, hogy Perrin visszaküldi a kocsikhoz, hogy egyedül lehessen idefenn. Perrin igyekezett nem úgy nézni, mintha ő lenne a – mit is mondott Lini? – a halál, kasza nélkül. Tallanvor szerelmes volt Maighdinbe, és ha Faile gyanújának volt némi alapja, nemsokára össze is házasodtak volna. Neki is éppannyi joga volt itt lenni, mint Perrinnek!

Ott álltak a szirten, míg csak le nem szállt az alkony, de semmi sem mozdult a behavazott erdőben, bárhogy lestek is. A sötétség rezzenetlenül kúszott elő az ágak alól, és Masema sem érkezett meg, de Perrint cseppet sem érdekelte, hogy mi van Masemával. A hold keskeny karéja ezüstösen ragyogott, és majdnem olyan fényesen csillogott a hófehér havon, mintha telihold lett volna. Aztán sötét, hasas felhők száguldottak át előtte, és a hold kékes árnyakat vetett a hóra, majd az árnyék elnyelt minden fényt. Száraz surrogással megeredt a hó. A hó, ami elrejtett minden jelet és nyomot. A két férfi csendben állt a hidegben, bámulták a hóesést, vártak és reméltek.

Harmadik fejezet

Szokások

Az első pillanattól kezdve, hogy elfogták őket, és megindultak anyaszült meztelenül a behavazott erdőn át, Faile leginkább a fagyhaláltól tartott. A szél felerősödött, majd elhalt, aztán újra felerősödött, és újra elhalt. Alig pár fán volt már csak levél, és az is nagyobbrészt aszottan, barnán csüngött az ágakról. A szél szinte akadálytalanul száguldott át a fák között, és bármilyen gyenge volt is, jeges karomként szántott végig meztelen bőrükön. Perrinre szinte nem is gondolt, csak az jutott néha az eszébe, hogy hátha valahogy hírét veszi majd Masema titokzatos ügyleteinek. És hogy reméli, időben tudomást szerez a shaidókról. Még ha most már csak abban reménykedhetett is, hogy Berelain, az a mocskos szajha fogja elmondani neki a híreket. Remélte, hogy Berelainnek sikerült megszöknie, és mindent elmondott Perrinnek! Aztán pedig beleesett egy lyukba, és kitörte a nyakát! De pillanatnyilag épp elég baja volt azon kívül is, hogy a férje miatt aggódjon.

Nemrég még ősziesnek vélte az időt, de hát az emberek ősszel könnyen megfagytak Saldaeában, és rajta nem volt más ruha, csak egy pár sötét gyapjúharisnya. Aminek az egyik felével a kezét kötötték össze a háta mögött, a másikat pedig pórázként vetették a nyakába. A bátorság pedig nem melegítette át meztelen testét. Túl hideg volt ahhoz, hogy megizzadhasson, de a lába nemsokára már fájt és remegett, úgy megerőltette, hogy foglyul ejtői nyomában maradhasson. Az elkendőzött arcú férfiakból és Hajadonokból álló shaidó menetoszlop mindig lelassult egy kicsit, mikor térdig érő hóba értek, de szinte azonnal újra futni kezdtek, ahogy a hó már csak a bokájukig ért, és láthatóan nem fáradtak el, akármennyit szaladtak is. Hosszú távon a lovakkal is felvették volna a versenyt. Remegve küszködött a póráz végén, és igyekezett nagy kortyokban nyelni a jeges levegőt, miközben összeszorította a fogát, hogy nehogy hangosan vacogjon. Kevesebb shaidót számlált össze, mint a támadás alatt gondolta volna, talán ha százötven harcost, de mindegyikük kezében ott csillogott a lándzsa és az íj. Aligha tudta volna meglepni őket bárki is. Éberen, könnyedén villantak át a fák között, csak a hó roppant meg halkan térdig érő, puha bőrcsizmájuk alatt. Barna, szürke, zöld ruhájuk élesen elütött a hófehér környezettől. Bain és Chiad azt mondták, hogy a zöldet csak azután adták hozzá a cadin'sor rejtőszíneihez, miután átjöttek a Sárkányfalon, hogy a zöld vidéken is el tudjanak bújni, ha úgy hozza a szükség. Most, hogy leesett a hó, miért nem egészítették ki fehérrel is? Így viszonylag messziről észre lehetett őket venni! Igyekezett mindent megfigyelni, mindent megjegyezni, amit később esetleg a hasznukra fordíthatott volna. Remélte, hogy a többi fogoly is nyitva tartja a szemét! Perrin persze majd vadászni fog rájuk, de nem számított arra, hogy megmentik. Ha csak arra számíthatott volna, akkor akár abba is beletörődhetett volna, hogy örökké fogoly marad! Különben is, minél előbb meg kell majd szökniük, lehetőleg akkor, még mielőtt a csapat csatlakozik a shaidók főerejéhez! Egyelőre még nem jött rá, hogyan fognak megszökni, de tudta, hogy meg kell tenniük! Talán, ha egy kis szerencséjük volt, a többi shaidó még napokra állomásozott tőlük. Amadiciában óriási fejetlenség volt, senki sem tudta, mi történik, de azért arról csak értesültek volna, ha több ezer shaidó vonul nem messze tőlük! Egyszer, még a rohanás eleje felé megpróbált visszanézni a többi nőre, akit vele együtt fogtak el, de csak annyit ért el, hogy beleesett egy jókora hókupacba. A jeges fehérség félig eltemette, és riadtan kapkodott levegő után. Ennél már csak az volt rosszabb, mikor az a hatalmas darab shaidó, aki a pórázát fogta, benyúlt a hóba, és egyszerűen talpra állította. Rolan legalább olyan széles volt, mint Perrin, és vagy egy fejjel magasabb. Belemarkolt Faile hajába, felhúzta, aztán a fenekére csapott, hogy induljon, fusson tovább. Mintha csak egy lovat nógatott volna gyorsabb mozgásra! Bár Faile anyaszült meztelen volt, Rolan egyáltalán nem úgy nézett rá, mint ahogy egy férfi nézett volna egy nőre! Ennek egyrészt örült, másrészt viszont... zavarba ejtette a dolog. Persze egyáltalán nem akarta, hogy a férfi buján legeltesse rajta a szemét, vagy akár csak érdeklődést mutasson iránta, de ez az üres tekintet szinte már sértésszámba ment! Ezek után igyekezett nem elesni, bár ahogy az órák számolatlanul, pihenő nélkül pörögtek le ebben az őrült menetben, egyre nehezebb volt talpon maradnia. Eleinte még azon gondolkozott, hogy vajon melyik füle fog először lefagyni, de ahogy a reggel lassan délutánba fordult, és még mindig nem pihentek, minden figyelmét a lába kötötte le. Rolan és az előtte szaladók törtek neki is valamiféle ösvényt, de épp elég fagyott hószilánkot hagytak ahhoz, hogy összevágják a lábát, és egy idő után Faile élénkvörös nyomot hagyott a hóban. És a hideg még ennél is rosszabb volt. Látott már fagymarást, nem is egyszer. Vajon mennyi idő kell még ahhoz, hogy a lábujjai elkezdjenek megfeketedni? Minden lépésnél remegve nyújtogatta a lábujjait, és folyamatosan mozgatta a kezét. A lábujjak és az ujjak haltak el először, de minden szabadon hagyott bőrfelületet megtámadhatott a hideg. Remélte, hogy az arca és a teste többi része valahogy megússza. A lábujja iszonyatosan fájt, ahogy kinyújtogatta, és a mély, vágott sebek csak úgy lángoltak, de még a fájdalom is jobb volt a tompa zsibbadásnál. A zsibbadás után már nem sok ideje maradt az embernek, mielőtt elhaltak a végtagjai. Lép, nyújt, lép, nyújt! Ez töltötte ki minden gondolatát. Remegő lábbal szaladt tovább, és egyre mozgatta a lábujját és az ujját is, nehogy megfagyjanak. Futott tovább.

Hirtelen beleszaladt Rolanba, és lihegve, zihálva pattant le a férfi széles mellkasáról.

Amilyen kába volt, észre sem vette, hogy a férfi megállt. Éppúgy, mint az előtte futók, akiknek egy része hátrapillogott, a többiek pedig gyanakodva, harcra készen néztek körbe. Faile ennyit vett észre, mielőtt Rolan belemarkolt a hajába, elkapta a lábát, gyorsan átfogta a bokáját, és a következő pillanatban elhomályosult a látása. A férfi feldobta a vállára, és Faile fejjel lefelé lógott Rolan tegeze mellett. A nőt sértett harag öntötte el, ahogy a férfi ide-oda helyezgette, hogy rájöjjön, hogyan tudná a legkönnyebben cipelni, de Faile hamar elfojtotta a dühét. Nem ez volt a megfelelő hely vagy a megfelelő idő arra, hogy dühösen kiabálni kezdjen! A lába kikerült a jeges hóból, és csak ez számított. És így legalább rendesen tud majd lélegezni. Bár azért Rolan igazán figyelmeztethette volna!

Nagy nehezen felemelte a nyakát, hogy megnézze, mi van a társaival, és örömmel konstatálta, hogy még mindannyian megvannak. Meztelenek voltak, és foglyok, de Faile egészen biztos volt benne, hogy a shaidók csak a holtakat hagyták volna hátra. A többieket is vagy a harisnyájukkal fogták pórázra, vagy a ruhájukból levágott selyemcsíkokkal, és szinte mindannyiuknak hátrakötötték a karjukat. Alliandre már nem görnyedezett, hogy valahogy eltakarhassa magát. Láthatóan mostanra már Ghealdan királynőjében is elnyomta a szégyenlősséget a fáradtság és a jeges hideg. Remegett, lihegett, és alighanem fel is borult volna, ha a pórázát fogó kurta kis aiel nem támasztotta volna meg a könyökénél fogva. A „kurta kis” aiel persze egyáltalán nem volt alacsony, épp csak nem tűnt volna fel a vízföldiek között – hacsak nem azért, mert a válla még Rolanénál is szélesebb volt. Alliandre hosszú, fekete haja kócos volt, az arca elkínzott. A mögötte támolygó Maighdin majdnem ugyanolyan rossz bőrben volt, zihálva kapkodott levegő után, vörös-arany haja kuszán lógott az arcába, és kék szeme élesen meredt a semmibe. Valahogy mégiscsak talpon maradt, akkor is, mikor a pórázát fogó, csontos, nyurga Hajadon felemelte az egyik, majd a másik lábát is, hogy megnézze, milyen állapotban van. Meglepő módon Faile még Alliandrénél is jóval királynőibbnek tűnt, bármilyen kócos volt is.

Velük ellentétben Chiad és Bain egyáltalán nem volt rosszabb bőrben, mint a shaidók, bár persze Chiad arca lassan sárgásba váltott, és egyre jobban bedagadt. Komoly ütést kapott, mikor elfogták őket. Bain rövid, lángvörös hajában feketén csillant a száradt vér, és fagyott, sötét csíkok keretezték az arcát is. A sebesülése csúnya volt, és alighanem heget fog majd hagyni. A két Hajadon könnyedén lélegzett, és magától emelte fel a lábát, hogy megvizsgálhassák. Ők is foglyok voltak, bár őket nem kötötték meg – csak a láncnál is erősebb szokások. Beletörődtek a sorsukba, és elfogadták, hogy egy évig és egy napig gai'shainként szolgálják foglyul ejtőiket. Bain és Chiad talán segítenek majd a szökésben – Faile-nak fogalma sem volt arról, hogy ezt mennyire tiltják a szokásaik –, de ők maguk semmiképp sem próbálnák meg elhagyni a shaidó tábort.

A foglyok sorát Lacile és Arrela zárták. Mindenben a Hajadonokat próbálták utánozni, bár persze senkit sem érdekelt, hogy mit csinálnak. Egy magas aiel egészen egyszerűen a hóna alá csapta Lacile-t, hogy megvizsgálhassa a lábát, és a lány arcát bíborvörösre festette a szégyen. Arrela magas volt, de az a két Hajadon, aki a gondjaiba vette, még Faile-nál is magasabbra nőttek, és megalázó könnyedséggel kezelték a nyurga tearit. A nő sötét arca eltorzult, ahogy a lábát bökdösték, de az is lehet, hogy a Hajadonok gyorsan villogó kézjelei miatt keseredett neki a nő. Faile remélte, hogy most az egyszer nem keveri bajba őket. A Cha Faile tagjai mind az aieleket utánozták, és úgy akartak élni, ahogy az aielek, de Arrela nem érte be ennyivel, hanem Hajadon akart lenni. Rettentően bántotta, hogy Sulin nem volt hajlandó megtanítani neki a Hajadonok kézjeleit! Talán még dühösebb lett volna, ha tudja, hogy Chiad és Bain megtanított ezt-azt Faile-nak. Persze nem sokat, és Faile csak miden második jelet fogott fel, de ennyi épp elég volt. Még szerencse, hogy Arrela nem értette, mit mondanak! A két Hajadon úgy vélte, hogy a vízföldinek nagyon puha a talpa, és összességében szánalmasan puhány és elkényeztetett. Arrela biztos elkeseredett volna, ha tudja.

Szerencsére Faile feleslegesen aggódott Arrela miatt. A teari nő megdermedt, mikor az egyik Hajadon átvetette a vállán – úgy tett, mintha megtántorodott volna, de a szabad kezével intett valamit társnőjének, mire az a kendő mögött elnevette magát –, de elég volt egy pillantást vetnie Chiadra és Bainre, akik már ernyedten lógtak egy-egy aiel hátán, és ő is elengedte magát. Lacile felvinnyogott, mikor a széles vállú aiel hirtelen a vállára dobta, de aztán elhallgatott, bár az arca még mindig vérvörösen virított. Néha kifejezetten hasznos volt, hogy mindenben az aieleket akarták utánozni! Alliandre és Maighdin, akiktől pedig Faile egyáltalán nem várta volna, hogy bajt kevernek, azonban nem hagyták magukat. Mikor rájöttek, hogy mi vár rájuk, vad harcba kezdtek. Persze két meztelen, kimerült, összekötözött nő esetében igazán komoly harcról nem lehetett szó, de kétségbeesetten kiáltoztak, és belerúgtak mindenkibe, aki a közelükbe merészkedett. Maighdin még a fogát is belemélyesztette az egyik figyelmetlenebb aiel csuklójába, és úgy lógott rajta, mint valami véreb!

– Hagyjátok, bolondok! – kiáltott fel Faile. – Alliandre! Maighdin! Hagyjátok, hadd vigyenek titeket! Parancsolom!

Sem a szobalánya, sem a hűbérese nem figyeltek oda. Maighdin úgy hörgött, mint egy oroszlán, és egyre vadabbul harapta az aielt. Alliandrét lassan lefogták, de még mindig kiabált, és össze-vissza kaszált a lábával. Faile kinyitotta a száját, hogy rájuk kiáltson.

– A gai'shain csendben marad! – mordult fel Rolan, és keményen a fenekére csapott.

Faile a fogát csikorgatta, és magában morgott. És erre újra a fenekére csaptak! A fickó az övére tűzte a késeit. Ha akár csak az egyiket el tudná kapni! Nem. Amit nem lehetett elkerülni, azt bizony el kellett tűrni, bármilyen nehéz volt is. Meg akart szökni, nem pedig ostoba hősieskedésbe ölni minden erejét!

Maighdin küzdelme sem tartott sokkal tovább mint Alliandréé, bár két férfi kellett hozzá, hogy ki tudják fejteni a shaidó kezét a nő fogai közül. Faile legnagyobb meglepetésére a zömök aiel egyáltalán nem tűnt dühösnek, csak lerázta a karjáról a vért, és nevetett egyet. Ez persze nem mentette meg Maighdint. Egy szemvillanás múlva már ő is a hóban hevert, Alliandre mellett. Pár pillanatig még döbbenten vergődtek a vad hidegben, aztán két shaidó vált ki a fák közül. A férfi és a Hajadon egy-egy hajlékony vesszőről fejtette le éppen a kérget. A fekvő nők lapockájába léptek, félresöpörték megkötözött kezüket, és nemsokára már vörös csíkok szabdalták a nők hófehér csípőjét.

Eleinte még mindkét nő vadul küzdött, és össze-vissza dobálták magukat, bármilyen erősen is nyomták a hóba őket. Most még annyi értelme sem volt az ellenállásnak, mint az előbb. Legfeljebb a fejüket tudták ide-oda rángatni, és a karjukkal csapkodhattak. Alliandre megállás nélkül visítozott, hogy ezt nem tehetik vele. Végül is, egy királynő részéről ez teljesen érthető volt, bár az adott körülmények között nem tűnt túl bölcsnek. Láthatóan megtehették vele, sőt, mi több, meg is tették! Meglepő módon Maighdin ugyanolyan sértetten kiabált, mint Alliandre. Bárki azt hihette volna, hogy ő is királyi vérből való, nem pedig csak egy vidéki nemesasszony szobalánya! Faile történetesen tudta, hogy nemrég Lini is megvesszőzte Maighdint, és azt is tudta, hogy a nő akkor nem csapott ekkora jelenetet. De bárhogy volt is, a tiltakozás nem segített a két nőn. Egészen addig verték őket, míg el nem ernyedtek, és nem kezdtek artikulátlanul, tele torokból vonítani fájdalmukban. És még utána is egy kicsit, csak hogy ne feledjék el a leckét. Mikor végül ugyanúgy felkapták őket, mint a többi foglyot, már egyáltalán nem küzdöttek, csak hangtalanul, fájdalmasan sírtak. Faile egyáltalán nem sajnálta őket. Minden egyes ütést megérdemeltek! Függetlenül attól, hogy össze-vissza volt vagdosva a lábuk, és egyre inkább fenyegette őket a fagymarás, minél tovább maradtak kinn a hidegben, annál nagyobb volt az esélye annak, hogy valamelyikük egészen egyszerűen kihűl. A shaidók alighanem valamiféle menedékre vitték őket, és Alliandre és Maighdin késleltették, hogy odajussanak. Talán csak egy negyedórát vesztettek ezzel, de ilyen időben minden egyes perc élet-halál kérdése lehetett! És a tetejébe biztos volt abban is, hogy még az aielek ébersége is alábbhagy majd egy kicsit, ha már megérkeztek valahová, és tüzet raktak. Amíg cipelték őket, legalább pihenhettek, és felkészülhettek arra, hogy az alkalmas pillanatban cselekedjenek.

A shaidók ugyanolyan könnyedén szaladtak tovább a foglyokkal a vállukon, mint az előbb, sőt, mintha még gyorsabban haladtak volna! Faile össze-vissza gurult Rolan vállán, az oldalába bele-belenyomódott a tegez, és lassan szédülni kezdett. Rolan minden egyes lépésénél megrándult a teste. Nagy nehezen megpróbált kialakítani valami olyan testhelyzetet, amiben nem bökdösnék és dobálnák ilyen keményen.

– Maradj nyugton, mert leesel! – morogta Rolan, és megveregette Faile csípőjét. Mintha csak egy lovat próbált volna megnyugtatni!

Faile felemelte a fejét, és összevont szemöldökkel Alliandréra nézett. Ghealdan királynőjéből nem látszott túl sok, és az a kevés is csupa vörös csík volt a térdétől egész a derekáig. Ha jobban belegondolt, egy kis késlekedés és pár botütés igazán nem komoly büntetés azért, hogy kiharapjon egy darabot ebből a ronda disznóból, aki úgy kezeli, mintha csak egy zsák búza volna! De ő nem a kezét harapná meg. Hanem mondjuk a nyakát, ha lehet.

Bátor gondolat, de ostoba. És haszontalan. A tetejébe pedig veszedelmes! Most, hogy Rolan cipelte, ugyanúgy kellett küzdenie a hideg ellen, mint az előbb. Sőt, bizonyos szempontból ez még rosszabb volt, mint amikor futnia kellett! Akkor legalább küszködnie kellett azért, hogy talpon maradjon, és ez ébren is tartotta, de ahogy lassan közelgett az este, és egyre mélyült a sötétség, Rolan ütemes futása álomba ringatta. Nem! A hideg kezdte megbénítani az agyát! Az lassította le a vérét! Küzdenie kellett ellene, vagy meghal!

Ütemesen mozgatta a kezét, összekötözött karját, aztán megfeszítette és elernyesztette a lábát. Újra megfeszítette, újra elernyesztette, és nem hagyta, hogy az izmai megdermedjenek, a vére pedig kihűljön. Perrinre gondolt, azt tervezte, hogy mihez is kellene kezdenie Masemával, és hogyan fogja majd meggyőzni Perrint, ha vonakodna. Átgondolta azt is, hogy mit fog mondani, ha a férje ráébred, hogy a Cha Faile tagjai voltaképp neki kémkedtek, és kitervelte, hogyan fogja majd lecsillapítani Perrin haragját, vagy mire irányítja át. A férj haragjának másra irányítása komoly művészet volt, és Faile egy igazán tapasztalt asszonytól, a tulajdon anyjától sajátította el. Pompás vita lesz! És utána még pompásabb lesz a kibékülés! Ha a kibékülésre gondolt, elfelejtette mozgatni a kezét és a lábát, így hát igyekezett inkább a vitánál maradni. A hideg azonban elködösítette a gondolatait. Gyakran elvesztette a fonalat. Ilyenkor megrázta a fejét, és igyekezett újrakezdeni a vitát. Rolan fel-felmordult, hogy nyughasson már, és meglepő módon ez is segített Faile-nak ébren maradni. A hang legalább kizökkentette az egyre álmosítóbb gondolatmenetből. Lassan már annak is örült, hogy a férfi rá-rásózott a fenekére. Nehéz volt beismernie, hogy ez is segít ébren maradnia, sőt, egy idő után egyenesen azért mocorgott, hogy Rolan megüsse. Bármit, csak ne aludjon el! Meg nem tudta volna mondani, hogy mennyi idő múlt el, mióta fogságba estek, de egyre gyengébben tudott csak mozogni, és a végén már Rolan rá sem mordult, és nem érezte szükségesnek, hogy a fenekére csapjon. A Fényre, azt akarta, hogy a férfi úgy üsse, mint egy kétfenekű dobot!

Mi a Fénynek akarnék én ilyesmit, gondolta lassan, tompán, és az agya egy mélyen elrejtett, éber zuga rájött, hogy veszített. Az éjszaka sötétebbnek tűnt, mint valaha. Még a hold gyenge fényét sem látta a havon. Érezte, ahogy csúszik, egyre gyorsabban, egyre mélyebbre, a feneketlen, ásító sötét felé. Szótlanul sikított, és álomba zuhant.

Álmok jöttek, álmok mentek. Perrin ölében ült, a férfi olyan erősen szorította, hogy meg sem tudott mozdulni, és a széles kőkandallóban hatalmas tűz lobogott. A férfi göndör szakálla az arcát karistolta, és Perrin olyan erősen a fülébe harapott, hogy az már fájt.

Hirtelen szélroham süvített végig a szobán, és egyetlen ordítással kioltotta a tüzet, mintha csak gyertyaláng lett volna. Perrin köddé vált, és elsuhant a vihar szárnyán. Faile egyedül maradt a jeges hidegben, küzdött a széllel, de az felkapta és megpörgette. A végén már azt sem tudta, hol van. Egyedül, egészen egyedül zuhant a végtelen, jeges mélybe, és tudta, hogy sohasem találja meg Perrint.

Fagyos vidéken rohant át, egyik hófúvásból a másikba esett, elzuhant, aztán rettegve újra talpra kecmergett, és szaladt tovább. Hatalmas kortyokban nyelte a levegőt, bár olyan hideg volt, hogy úgy érezte, mintha minden egyes lélegzetvételnél borotvapengék hasítanák végig a torkát. Jégcsapok villogtak körülötte a kopár, halott ágakon, és a fagyos szél túlvilági siratóként harsogott a dermedt, fehér erdőn. Perrin nagyon dühös volt rá, és el kellett szöknie.

Valahogy nem tudta felidézni a vita pontos tárgyát, csak azt, hogy végül sikerült úgy feldühítenie az ő csodaszép farkasát, hogy az dobálózni kezdett. Bár Perrin sosem dobálózott semmivel! A térdére akarta fektetni Faile-t, hogy elfenekelje. Egyszer már csinált ilyet. Akkor meg most miért futott el előle? A végén úgyis kibékülnek! És persze aztán úgyis megfizet neki, amiért így megszégyenítette. Persze néha úgy megdobta szegény Perrint egy-egy jól irányzott kupával vagy kancsóval, hogy a férfinak kiserkent a vére, de Perrin is tudta, hogy azt nem gondolta komolyan. És Faile tisztában volt vele, hogy Perrin sosem bántotta volna. De azt is tudta, hogy futnia kell, mozognia, vagy meghal.

Ha elkap, gondolta szárazon, legalább egyik-másik testrészem nem fog tovább fázni! A puszta gondolattól is elnevette magát, és nevetett, nevetett, míg csak a halott, fehér táj meg nem pördült körülötte. Faile tudta, hogy nemsokára ő is éppolyan halott lesz, mint ezek a fehér, fagyos fák.

A hatalmas máglya Faile fölé tornyosult, és az óriási hasábok fülsüketítő robajjal égtek. Anyaszült meztelen volt, és fázott, a Fényre, hogy fázott! Bármilyen közel araszolt is a tűzhöz, a csontjai jéghidegek voltak, és a húsa mintha széthasadt volna minden egyes mozdulatnál. Egyre közelebb és közelebb kúszott a tűzhöz. A forróság már szinte elviselhetetlen volt. Faile fájdalmasan felszisszent, de odabenn, a bőre alatt, még mindig fagyos és dermedt volt minden. Még közelebb ment. Ó, a Fényre, milyen meleg volt, milyen iszonyatosan, égetően forró! És odabenn még mindig fázott. Még közelebb! Már sikoltott, úgy égette a tűz, de ott, legbelül még mindig jéggé volt fagyva. Közelebb! Még közelebb! Meg fog halni! Sikoltott, de nem hallott semmit, süket csönd töltötte meg a világot. És hideg, jeges hideg. Nappal volt, de ónszínű felhők takarták az eget. A hó hatalmas, sűrű pelyhekben hullott a fák között. A szél nem volt erős, de jegesen hasított a bőrébe. A vékony ágakon hatalmas hótornyok épültek, majd összeroskadtak a tulajdon súlyuk alatt, és lehullottak a földre. Az éhség szinte szétmarta a belsejét. Egy nagyon magas, csontos, fehér csuklyás köpenybe burkolódzó férfi valamit a szájába erőltetett. Egy jókora agyagbögre pereme volt az. A férfi szeme döbbenetesen zöld volt, mintha két smaragd villant volna rá, és az arcát csúf sebhelyek borították. Egy hatalmas, barna takarón térdelt Faile-lal, egy másik, szürke csíkos takaró pedig a nő derekára volt csavarva. A méztől nehéz, édes, forró tea íze csak most olvadt szét Faile nyelvén, és hirtelen megragadta a férfi csuklóját, nehogy elvegye tőle a bögrét. A foga neki-nekikoccant a mázas agyagnak, úgy vacogott, de mohón, hatalmas kortyokban nyelte magába az édes nedűt.

– Ne igyál olyan gyorsan: egy cseppet sem szabad kiöntened! – mondta a zöld szemű férfi szelíden. Szelídsége meglepő ellentétben állt vad arcával, és rekedtes, mély hangjával. – Megsértették a büszkeségedet! Bár te vízföldi vagy, úgyhogy lehet, hogy ez nem is számít!

Faile csak most ébredt rá, hogy már nem álmodik. A gondolatok lassú, tünékeny árnyékként fénylettek fel az elméjében, és szertefoszlottak, ha túl gyorsan kapott utánuk. A fehér ruhás vadember gai'shain volt! Eloldották a kezét, és már nincs póráz a nyakában! A férfi kirántotta a kezét Faile gyenge szorításából, de csak azért, hogy a bögrét újra megtöltse valami sötét folyadékkal a vállán lógó, bőr vízestömlőből. Gőz csapott fel a bögréből, és Faile ismét megérezte a tea édes illatát. Úgy remegett, hogy majdnem feldőlt. Szorosan maga köré tekerte a vastag, csíkos takarót. Égető fájdalom hasított a lábába, és ha akart volna, akkor sem tudott volna felállni. Bár egyelőre ez eszébe sem jutott. Ha guggolva maradt, csak a lábfeje lógott ki a takaró alól, de ha felállt volna, akkor az egész lába kilátszik, sőt lehet, hogy még ennél is több mindent felfed! Inkább a hidegtől félt, mint a szégyentől, de be kellett látnia, hogy előbb-utóbb mindkettővel szembe kell néznie. Az éhség egyre élesebben mardosta, és nem tudta abbahagyni a remegést. Belül még mindig jéggé volt dermedve, és a forró tea már csak távoli emléknek tűnt. Olyan gyenge volt, hogy meg sem bírt mozdulni. A legszívesebben le sem vette volna a tekintetét a bögréjéről, és csak azt nézte volna vágyakozva, hogyan töltik meg újra édes, forró teával, ám erőt vett magán, és körülnézett, hogy mi van a társaival. Mindannyian ott voltak mellette, Maighdin, Alliandre, mindenki: jókora takarókon kuporogtak félig térdelve, félig fekve, és vadul remegtek hófoltos, kisebb takaróik alatt. Mindegyikük előtt ott térdelt már egy gai'shain egy-egy vízestömlővel és csészével vagy bögrével a kezében, és még Chiad és Bain is úgy kortyolták a forró italt, mintha a szomjhaláltól rettegtek volna. Valaki lemosta Bain arcáról a vért, de mostanra már a két aiel Hajadon sem volt jobb állapotban a többi fogolynál. Alliandrétől egész Lacile-ig, minden egyes társa úgy nézett ki, mintha – mit is szokott erre Perrin mondani? – hátrafelé áthúzták volna őket egy tű fokán. De mindegyikük életben volt még, és csak ez számított. Csak az tud megszökni, aki életben marad!

Rolan és a többi algai'd'siswai, aki Faile-t és társait foglyul ejtette, ott ácsorgott a térdeplő csoportocska mellett. Öt férfi és három nő álldogált a térdig érő hóban, fekete kendőjük a mellkasukra lógott, és nyugodtan nézték a foglyokat és a gai'shainokat. Faile egy pillanatra elbizonytalanodott, és összevont szemöldökkel méregette őket. Igyekezett megragadni az egyik síkos, illékony gondolatot, de... Igen, ez volt az! Hova lettek a többiek? Könnyebben meg tudnának szökni, ha a többieknek valamiért itt kellett volna hagyniuk őket! De volt még valami, még valami, amit ködös, álmos agya nem fogott fel. Aztán hirtelen megértette, hogy mit lát a nyolc aiel mögött, és a kérdés egyszerre érkezett a válasszal. Honnan kerültek elő a gai'shainok? Vagy száz lépésnyire tőlük, a fák és a sűrű hóesés takarásában mintha emberek, málhás állatok és kocsik haladtak volna el. Haladtak? Ugyan! Özönlöttek! Aielek százai, ezrei mentek el mellettük! Százötven shaidó helyett már egy egész törzs vette körül! Hihetetlennek tűnt, hogy ennyi ember elhaladhatott alig egy napi járóföldre Abilától anélkül, hogy bárki beszámolt volna róluk! Még úgy is hihetetlen volt, hogy tudta, miféle fejetlenség uralkodik a vidéken – de bármilyen döbbenetesnek is tűnt, most a tulajdon két szemével láthatta, hogy így van. Hirtelen ólmos fáradtság öntötte el. Lehet, hogy így sem lesz nehezebb megszökniük, de valahogy most már nem bízott benne.

– Hogyan sértettek meg? – kérdezte remegve, és becsukta a száját, hogy ne vacogjon hangosan. Aztán, mikor a gai'shain újra felé emelte a bögrét, sietve kinyitotta, és rátapadt a szegényes agyagedényre. Mohón kortyolta a teát, félrenyelte, majdnem megfulladt, úgy köhögött, és igyekezett lassabban, nyugodtabban inni. Bármikor máskor émelyítőnek találta volna, hogy ennyi mézet raknak a teába, de most élvezte, hogy édes, és némileg az éhségét is csillapította.

– Ti vízföldiek semmit sem tudtok – mondta a sebhelyes fickó lekicsinylően. – A gai'shainoknak meztelennek kell lenniük, és amíg csak nem öltöztetik őket fehérbe, nem vehetnek fel semmiféle ruhát. De attól tartottak, hogy halálra fagytok, és csak a tulajdon kabátjaikba csavarhattak be titeket. Ezzel megszégyenítettek, és gyengének neveztek titeket, bár nem tudom, hogy a vízföldieket egyáltalán meg lehet-e szégyeníteni. Rolan és a többiek nagy része mera'din, de Efalin igazán tudhatta volna, hogy mit illik, és mit nem! Nem lett volna szabad megengednie!

Megszégyenítették volna? Inkább felbőszítették! Faile nem akart elfordulni a bögrétől, így csak a szemével vágott a hatalmas fickó felé, aki úgy cipelte ide, mint egy zsák búzát, és közben kegyetlenül el is fenekelte! Halványan mintha emlékezett volna arra is, hogy szinte örült neki, mikor a férfi megütötte, de hát ez lehetetlen volt! Lehetetlen! Még szép, hogy nem örült neki! Rolan egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki egész éjjel és az előző nap nagyobbik részében is futott, és közben a vállán hordozott egy felnőtt embert. Lehelete egyenletesen, nyugodtan gomolygott a hidegben. Mera'din? Faile úgy gondolta, hogy ez árvát jelent az ősi nyelven, de nem értette, mire célozhatott ezzel a nagydarab gai'shain. Bár határozottan megvetően mondta. Meg kell majd kérdeznie Baint és Chiadot, és csak remélheti, hogy ez nem azok közé a dolgok közé tartozik, amiről az aielek még a legközelebbi barátaiknak sem beszélnek, ha azok vízföldiek. Minden információdarabka elősegítheti a megmenekülésüket!

Szóval becsavarták a kabátjukba a foglyokat, nehogy megfagyjanak? Pedig Rolanon és a többieken kívül senki nem fagyott volna meg! Bár persze lehet, hogy tényleg tartozik egy kis szívességgel a férfinak, amiért betakarta. Összességében nézve azonban csak nagyon kis szívességgel tartozhat! Talán beéri azzal, hogy csak levágja a fülét! Már persze, akkor ha valaha is elégtételt tud venni rajta, több ezer shaidó között! Több ezer? Több százezer shaidó volt, ha jól tudta, és ezeknek a nagy része algai'd'siswai volt! Dühösen próbálta meg leküzdeni az elkeseredettséget. Igenis meg fog szökni, és igenis le fogja vágni annak a gazembernek a fülét!

– Majd teszek róla, hogy Rolan megkapja, amit érdemel – morogta, mikor a gai'shain újra elvette tőle a bögrét, hogy megint megtöltse. Összeszűkült szemmel, gyanakodva méregette Faile-t, és a nő sietve hozzátette: – Amint te is mondtad, vízföldiek vagyunk. Szinte mindannyian! Mi nem követjük a ji'e'tohot! Az aiel hagyományok szerint minket nem is lehetne gai'shainná tenni! Vagy tévedek?

A férfi sebhelyes arca mit sem változott, még a szeme sem rebbent. Faile-on átsuhant egy halvány, tompa gondolat, hogy talán túl korai volna még feltenni ezt a kérdést, és nem ártana előbb megismernie a terepet, de a gondolatait lelassította a hideg, és már nem tudta visszafogni magát.

– És mi van, ha a shaidók úgy döntenek, hogy nem csak ezt az egy szokást szegik meg? Lehet, hogy téged sem fognak elengedni, hiába töltöd le az egy évet és egy napot!

– A shaidók annyi szokást szegnek meg, amennyit csak jólesik nekik – mondta a férfi békésen –, de én tartom a szavam! Még több mint fél évig fehéret kell hordanom! Addig pedig úgy szolgálom őket, ahogy a szokás megköveteli! Ha ilyen sokat tudsz beszélni, talán már elég teát ittál!

Faile esetlenül elvette tőle a teát. A férfi felvonta a szemöldökét, és a nő sietve visszarángatta magára a takarót. Már amennyire ezt fél kézzel, remegve lehetett! Érezte, hogy elvörösödik. Ez a férfi egyáltalán nem úgy nézett rá, mint egy zsák búzára! A Fényre, úgy csetlik-botlik, mint egy vak ökör! Gondolkoznia kellene, összpontosítania, terveznie! Az agya volt az egyetlen fegyver, amit nem vehettek el tőle! És jelenleg teljesen megdermesztette a hideg! Mélyen belekortyolt a forró, mézes teába, és nekiállt azon gondolkozni, hogyan is fordíthatná az előnyére, hogy több százezer shaidó fogja közre. De nem jutott semmi sem az eszébe. Semmi sem.

Negyedik fejezet

Ajánlatok

– Mi van itt? – kérdezte egy nő kemény hangja. Faile felnézett, és egy pillanatra még a teáról is elfeledkezett.

Két aiel nő, és egy alacsony, gai'shain asszony közeledett feléjük. Olykor térd felett is a fehér hószőnyegbe süppedtek, de erős, töretlen léptekkel jöttek. A magas aiel nők legalábbis méltóságteljesen lépkedtek – a fehér ruhás gai'shain inkább csak botladozott és bukdácsolt, úgy igyekezett lépést tartani velük. Az egyik nő a vállát markolta, hogy nehogy eszébe jusson lemaradni vagy késlekedni. Mind a hárman igen figyelemreméltóak voltak. A fehér ruhás nő alázatosan lehajtotta a fejét, és csak annyira emelte fel a tekintetét, hogy ne essen hasra, a kezét pedig engedelmesen összefonta, ahogy az egy gai'shainhoz illett, de a ruhája úgy csillogott, mintha selyemből lett volna! A gai'shainok nem hordhattak ékszert, de a fehér köpenyt egy széles, rubintokkal kivert aranyöv fogta össze, és a csuklya alól kivillant az öv nyakörvszerűen vastag párja is. Királyi ékszer volt, még a legtehetősebb nemesek sem igen engedhettek meg maguknak ilyet. De bármilyen furcsa volt is a gai'shain, Faile a másik két nőt leste dermedten. Valahonnan rögtön tudta, hogy Tudós Asszonyok. Túlságosan is magabiztosak voltak ahhoz, hogy bármi mások lehettek volna: láthatóan hozzászoktak ahhoz, hogy kérdés nélkül engedelmeskednek a parancsaiknak. És mindamellett a puszta megjelenésük is döbbenetes volt! Az, amelyik a selyemruhás gai'shaint taszigálta, egy szikár, kék szemű keselyű, sötét kendővel a hajában, éppolyan magas volt, mint a legtöbb aiel férfi, és a másik még Perrinnél is vagy két fejjel magasabb lehetett! Ugyanakkor mégsem volt testes, kivéve egy tájon. Homokszín szőke haja a derekáig ért, és csak egy széles, sötét kendő fogta vissza, hogy az arcába ne hulljon, míg barna vállkendője lazán a hátára volt vetve, és szét-szétnyílt. Döbbenetesen dús keble félig kibukott halvány blúzából. Hogyan nem fagyott meg, mikor így meztelenkedik ebben a jeges hidegben? Az a rengeteg elefántcsont és arany nyaklánc perzselően hideg lehet ebben a fagyban!

Mikor megálltak a térdeplő foglyok előtt, a keselyűarcú nő először undorodva végigmérte foglyul ejtőiket, aztán szabad kezével intett nekik, hogy mehetnek. Valamiért egy pillanatra sem engedte el a gai'shain vállát. A három Hajadon azonnal megfordult, és elindult, hogy a közelben elhaladó shaidók áradatához csatlakozzon. Az egyik férfi is habozás nélkül engedelmeskedett, de Rolan és a többiek összenéztek, mielőtt követték volna. Talán ez jelentett valamit – talán nem. Faile most már tudta, hogy mit érezhet az örvénybe került fuldokló, aki minden szalmaszálba belekap, hátha az megtartja.

– Mi volna más, mint újabb gai'shainok a mi drága Sevannánknak – mondta a döbbenetesen magas nő vidám hangon. Éles arca volt, páran talán csinosnak is tartották volna, de a másik Tudós Asszonyhoz képest kifejezetten puhánynak tűnt. – Therava, te is tudod, hogy Sevanna nem nyugszik, míg az egész világ nem lesz gai'shain! Hogy őszinte legyek, ez ellen nekem sincs semmi kifogásom! – nevetett fel könnyedén.

A keselyűtekintetű Tudós Asszony nem nevetett. Az arca kőmerev volt, a hangja pedig kőkemény.

– Sevannának már így is túl sok gai'shainja van, Someryn! Túl sok gai'shainunk van! Csak vánszorgunk miattuk, holott szárnyalnunk kellene!

Vastekintete végigsöpört a térdeplő nőkön.

Faile elfintorodott, mikor a pillantása ráesett, és sietve a bögrébe rejtette az arcát. Még soha életében nem találkozott Theravával, de egy szempillantás alatt felismerte a fajtáját. Ez az embertípus mindenkit meg akart törni, akiben ellenkezést vélt felfedezni, és egy barátságos pillantást is képes volt kihívásnak venni. Akkor is épp elég rossz volt a fajtája, ha az udvarba került, pulykakakas kisnemes volt, de ha netán sikerülne kivívniuk ennek a keselyűnek a személyes ellenszenvét, hát sosem fognak tudni megszökni innen! A biztonság kedvéért persze a szeme sarkából továbbra is figyelte a nőt. Olyan érzés volt, mintha egy viperát látna, ami csillogó pikkelyekkel, kitátott szájjal, az arcának meresztett fogakkal himbálódzik úgy egy lábnyira tőle.

Szelíd vagyok és alázatos, gondolta. Szelíden és alázatosan térdelek a hóban, és semmi másra sem gondolok, mint hogy milyen finom ez a tea! Nem kell kétszer rám nézned, te gonosz, vén banya! Remélte, hogy a többiek is észrevették, hogy milyen veszedelmes nővel van dolguk!

Alliandre nem jött rá, miféle ellenféllel néz farkasszemet. Megpróbált dermedt, dagadt lábára állni, aztán fintorogva visszaroskadt. Térdelt, de kihúzta magát, felszegte a fejét, és úgy tekerte maga köré vörös csíkos takaróját, mintha a legdíszesebb selyemkendőt vonná össze egy ékkövekkel díszített, királynői ruha felett. Meztelen, fehér combja és kócos haja ugyan rontott az összképen, de így is mérhetetlenül büszke volt.

– Alliandre Maritha Kiragin vagyok, Ghealdan királynője – jelentette be hangosan, és minden porcikájából áradt az uralkodó lenézése az egyszerű erdei rablók iránt, akik tőrbe csalták. – Bölcsen tennétek, ha jól bánnátok velünk és a társnőinkkel, és megbüntetnétek azokat, akik ilyen durván viselkedtek velünk! Nagy váltságdíjat kaphattok értünk, nagyobbat, mint amiről akárcsak álmodozni mertetek volna, és esetleg még a bűneiteket is megbocsátjuk! Biztosítsatok megfelelő szállást felséges személyünknek, hűbérúrnőnknek és személyi szobalányának, míg csak a tárgyalások véget nem érnek! A többiek kevesebbel is beérik, de nem eshet bántódásuk! Nem kaptok egy árva garast sem, ha hűbérúrnőnk szolgáinak akár csak egy hajszála is görbül!

Faile a legszívesebben felnyögött volna – hát ez az ostoba némber tényleg azt hitte, hogy egyszerű rablókkal van dolguk? –, de nem volt rá ideje.

– Ez igaz, Galina? Tényleg egy vízföldi királynőt fogtunk el? – A foglyok mögül újabb nő lovagolt elő, hatalmas, fekete heréltje könnyedén lépdelt a mély hóban. Faile úgy vélte, ő is aiel lehet, bár egyáltalán nem volt benne biztos. Nehéz dolga volt, hiszen az új jövevény lóháton ült, márpedig az aielek nem becsülték sokra a lovakat – de legalább olyan magas volt, mint Faile, és ez csak az aieleknél nem számított ritkaságnak. Különösen ezekkel a smaragdzöld szemekkel és napbarnította arcbőrrel! De mégis... Bő, sötét szoknyája első ránézésre úgy festett, mint a Tudós Asszony szoknyája, de középen felhasították, hogy könnyebb lovaglás essen benne, és mintha selyem lett volna, nem pedig gyapjú. Halvány, krémszínű blúza is selyem volt, és a szoknyából élénkvörös csizmácskák kandikáltak ki. Dús aranyhaját vörös selyem-brokát kendő fogta hátra, és egy ujjnyi vastag, rubintokkal díszített aranydiadém csillogott a kendő felett. A Tudós Asszony szépen megmunkált arany és elefántcsont nyakláncaival ellentétben ezen a nőn hatalmas, szinte kötélvastag igazgyöngy láncok, smaragdok és zafírok villogtak, és egy öklömnyi rubint Somerynével is vetekedő, félig meztelen keblei között pihent. Karján szinte könyékig értek a különféle díszes karkötők, és bár az aielek nem viseltek gyűrűt, ennek a nőnek minden ujján vagyont érő drágakövek szikráztak. A Tudós Asszonyok megszokott sötétbarna vállkendője helyett az asszony vállát aranyhímzéssel és fehér prémmel szegett, skarlátvörös köpeny borította, és meg-meglibbent minden egyes jeges szélfuvallatra. A nő éppolyan esetlenül ült a nyeregben, mint az a pár aiel, akit lóhátra kényszerített a balszerencse.

– És egy királynő – a lovas láthatóan nem szokott még hozzá ezekhez a kifejezésekhez – hűbérúrnője? Ez ugye azt jelent, hogy a királynő hűséget esküdött neki? Akkor igazán hatalmas asszony lehet! Válaszolj, Galina!

A selyemruhás gai'shain válla megroskadt, és az arcát édeskés mosoly töltötte el, ahogy a lóháton kuporgó nőre nézett.

– Valóban nagy hatalmú nő lehet, ha egy királynő hűséget esküdött neki, Sevanna – mondta mohón. – Még sosem hallottam ilyesmiről! De azt hiszem, igazat mondott! Egyszer, sok-sok évvel ezelőtt már találkoztam Alliandrével, és azt hiszem, hogy az a lány, akit akkor láttam, könnyen ezzé az asszonnyá nőhette ki magát! És valóban Ghealdan királynőjévé koronázták! De hogy mit keres Amadiciában, azt nem tudom! A fehérköpenyek és Roedran egyaránt elfognák, ha csak sejtenék, hogy...!

– Elég lesz, Una! – mondta Therava határozottan. Láthatóan még erősebben szorította Galina vállát, mint eddig. – Tudod, hogy mennyire utálom, mikor fecsegsz!

A gai'shain olyan arcot vágott, mint akit pofon ütöttek, és becsukta a száját. Szinte tekergőzött vad igyekezetében, hogy minél megnyerőbbnek tűnjön, és olvadozva mosolygott Theravára. Még jobban próbálta kivívni az elégedettségét, mint az előbb Sevannáét. A szemében félelem villant. Sötét szeme volt. Nem lehetett aiel! Therava láthatóan nem törődött a nő imádatával: rászólt a kutyára, és a kutya engedelmeskedett. Ennyi. Csak Sevannát figyelte. Someryn oldalvást a gai'shainra pillantott, és megvetően elhúzta a száját, de aztán összefogta a kendőjét a melle előtt, és ő is Sevannára nézett. Ritkán lehetett az aielek arckifejezésében olvasni, de a két Tudós Asszony egyértelműen utálta Sevannát, ám ugyanakkor tartottak is tőle. Faile is a lóháton ülő nőre nézett a bögre pereme felett. Voltaképp ez már majdnem olyan volt, mintha Logaint vagy Mazrim Taimot látta volna. Sevanna is vérrel és tűzzel írta fel a nevét az égre. Cairhiennek hosszú-hosszú évekbe telik még, mire kiheveri, hogy oda vezette a shaidókat, és a háború hatása elérte már Andort és Teart is. Perrin egy Couladin nevű fickót okolt az egészért, de Faile épp eleget hallott az eseményekről ahhoz, hogy tudja, ki irányította a férfit a háttérből. És azt senki sem vitatta, hogy a Dumai Kútjánál esett mészárlás egyes-egyedül Sevanna hibája volt! Perrin majdnem meghalt! Ezért ő személyesen akart számolni Sevannával! Lehet, hogy meghagyja Rolannak a füleit, ha a nőt elintézheti! A szemkápráztató öltözetű nő lassan körbeléptette a lovát a foglyok körül, és zöld szeme majdnem olyan hidegen csillant, mint Theraváé. A fekete herélt patái alatt hirtelen élesen és hangosan csikordult a hó.

– Melyikőtök a szobalány? – Micsoda különös kérdés! Maighdin egy pillanatra habozott, megfeszült a szája, de végül csak kidugta a kezét a takaró alól. Sevanna elgondolkozva bólintott. – És melyikőtök a... hűbérúrnő?

Faile egy pillanatig azon gondolkozott, hogy eltitkolja, kicsoda, de aztán eszébe jutott, hogy Sevanna így is, úgy is megtudná. Vonakodva felemelte a kezét. És nem csak a hidegtől borzongott meg. Therava kegyetlen tekintettel, mohón leste. Figyelt. Sevannára, és azokra, akiket kiválasztott.

Faile el sem tudta képzelni, hogyan lehet nem törődni ezzel a vad, gyilkos pillantással, de Sevanna már el is fordult, és újra végigléptetett a foglyok előtt.

– Ilyen lábbal nem tudnak gyalogolni – mondta egy pillanat múlva. – Nem hinném, hogy a gyerekekkel kellene utaztatnunk őket! Gyógyítsd meg a lábukat, Galina!

Faile összerezzent, és majdnem elejtette az agyagbögrét, aztán a gai'shain felé lökte, és úgy tett, mintha eredetileg is ezt akarta volna csinálni. Amúgy is üres volt már! A sebhelyes fickó nyugodtan leemelte a válláról a tömlőt, és újból megtöltötte a bögrét. Gyógyítani? Biztos nem arra gondolt, hogy...

– Jól van – mondta Therava, és akkorát lökött a selyemruhás gai'shainon, hogy az majdnem felbucskázott –, csak aztán gyorsan csináld, kis Linám! Tudom, hogy nem akarsz kiábrándítani!

Galina nagy nehezen megőrizte az egyensúlyát, aztán elindult a foglyok felé. Néha combig a hóba süllyedt, és a ruhája messze szétterült körülötte a havon, de láthatóan semmire sem vágyott jobban, mint hogy odaérjen melléjük. A szeme tágra nyílt a rettegéstől, és kerek arcán az undor csatázott a... mohó vággyal? Mindenesetre gyomorforgató látvány volt.

Sevanna körbejárta őket, és visszaért oda, ahol Faile is jól láthatta. A Tudós Asszonyokkal szemben állt meg. Telt ajkát ingerülten félrebiggyesztette. A jeges szél bele-belekapott a köpenyébe, de láthatóan nem zavarta sem a hideg, sem a fejére hulló hó.

– Épp most kaptam a hírt! – A hangja nyugodt volt, bár a szeméből mintha villámok csaptak volna ki. – Ma este a jonine-ekkel táborozunk!

– Akkor megvan az ötödik klán is – válaszolta Therava szárazon. Láthatóan őt sem érdekelte a szél és a hó. – Öt klán, a többi hetvennyolc pedig ki tudja, hol kószálhat! Örülök, mert nem feledted el, hogy megesküdtél arra, hogy újra egyesíted a shaidókat, Sevanna! Nem várunk örökké!

Sevanna szeme most már nem villámokat szórt, hanem zöld vulkánként lobogott.

– Mindig betartom, amit ígértem, Therava! Jobban tennéd, ha erről pedig te nem feledkeznél meg! És azt se feledd, hogy te a tanácsadóm vagy! Én szólok a törzsfőnök helyett! – Megfordította a heréltjét, és a ló oldalába vágta a sarkát, hátha akkor az állat vágtában indul meg az emberáradat felé, bár ilyen időben egyetlen egy ló sem tudott volna lépésnél gyorsabban menni. A fekete herélt igyekezett gyorsan lépdelni, de alig haladt sebesebben, mint az előbb. Therava és Someryn kifejezéstelen arccal nézte, ahogy a ló és a lovas eltűnik a hófehér fátyol mögött.

Ez igencsak érdekes szóváltás volt, legalábbis Faile annak vélte. Azon nyomban felismerte a feszültséget és a kölcsönös gyűlöletet, ha látta. Talán még kihasználhatja ezt a gyengeséget, csak rá kellene jönnie, hogyan! És úgy tűnt, hogy közel sincs itt az összes shaidó! Bár azok alapján, amit a fák között látott, így is a kelleténél jóval többen voltak: az emberek és a kocsik csak nem fogyatkoztak, pedig már mióta itt térdeltek a hóban! Galina ekkor érte el, és egy időre Faile minden mást elfelejtett. Galina igyekezett valamiféle rongyos magabiztosságot erőltetni megviselt vonásaira, és egy szó nélkül a tenyerébe fogta Faile két kezét. A nő nem tudta, hogy felsóhajtott-e, vagy sem. A világ mintha megállt volna, és Faile félig felpattant. Az órák szótlanul száguldottak el mellette, de minden egyes szívverés mintha évszázadokig tartott volna. A fehér ruhás nő hátralépett, és Faile arccal a durva, barna takaróra zuhant. Lihegve kapkodott levegő után. A lába már nem fájt, de a Gyógyítástól mindig megéhezett az ember, és tegnap reggel óta semmit sem evett.

Bármit megevett volna, ami akár csak távolról is ételre emlékezteti! Már nem volt fáradt, de iszonyatosan gyengének érezte magát. Nagy nehezen felkönyökölt, bár a karja mintha egyfolytában össze akart volna csuklani, és remegve maga köré csavarta a csíkos takarót. Legalább annyira megrázta az, amit Galina ujján látott, mielőtt a nő elkapta volna, mint a Gyógyítás maga. Hálásan hagyta, hogy a sebhelyes férfi a szájához tartsa a forró, gőzölgő bögrét. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy meg tudta volna tartani a teát.

Galina nem vesztegette az idejét. Alliandre épp most próbált meg szédelegve talpra kecmeregni a takaróról, és észre sem vette, hogy csíkos leple a hóra csúszott. A tegnapi vesszőzés nyomai természetesen elmúltak. Maighdin még mindig a két takaró között hevert, és a tagjai ernyedten lógtak le a hóra. Gyengén megrázta magát, és megpróbált ő is feltápászkodni. Chiad egész testében megremegett, mikor Galina megfogta a fejét, szinte talpra pattant, és hatalmas hördüléssel szakadt ki belőle a levegő. Az arcát elfedő, sárgás duzzanat Faile szeme láttára apadt le. Mikor Galina továbblépett, hogy Baint is meggyógyítsa, a Hajadon úgy roskadt össze, mint akit leszúrtak, bár szinte azonnal elkezdte összeszedni magát.

Faile a teájára figyelt, és vad, dühös gondolatok kergették egymást a fejében. Az a vékony aranycsík Galina ujján egy nagykígyós gyűrű volt! Ha a Gyógyítás nem lett volna, azt hihette volna, hogy Galina attól kapta ezt a különös ajándékot, aki a többi ékszert is ráadta, de így...! Galina aes sedai volt! Nem lehetett más! De mit keresett itt egy aes sedai, ráadásul gai'shainnak öltöztetve? Arról nem is szólva, hogy láthatóan kész lett volna Sevanna kezét nyalni, és a legszívesebben megcsókolta volna Therava meztelen lábát! Egy aes sedai!

Galina most már az ernyedten heverő Arrela felett állt. Ő volt az utolsó fogoly, és az aes sedai enyhén lihegett a megerőltetéstől. Nem volt könnyű egymás után ennyit Gyógyítani! Úgy nézett Theravára, mint aki valamiféle dicséretet vár. A két Tudós Asszony rá sem nézett, csak megindult az emberáradat felé. Összedugták a fejüket, és halkan beszéltek. Az aes sedai várt még egy pillanatot, aztán elfintorodott, felkapta a ruháját, és olyan gyorsan eredt a nyomukba, amilyen gyorsan csak tudott, de többször is visszanézett. Faile még akkor is úgy érezte, hogy őket figyeli, mikor már elrejtette a sűrű hófüggöny. A másik irányból még több gai'shain érkezett. A tucatnyi férfi és nő közül csak egyetlen egy volt aiel: a magas, vörös hajú fickó arcát a halántékától az álláig egy régi, fehér heg szelte ketté. A foglyok között Faile látott alacsony, sápadt cairhienieket, és magasabb, sötét bőrű embereket is, akiket amadiciainak vagy altarainak gondolt. Sőt, még egy rézbőrű domani is volt velük! A domani és a többi nő széles, szoros aranyláncokat viseltek a derekuk körül, és vaskos, nyakörvszerű láncot a nyakukban. Az egyik férfinak is arany villogott a nyakában! Bárhogy volt is, Faile nem vesztegetett sok időt a gai'shainokon villogó ékszerekre – különös volt, hogy ilyesmit hordanak, de sokkal jobban izgatta az, amit hoztak. Étel és ruha!

Az újonnan jöttek egy része hatalmas kosarakat cipelt. Kenyér volt benne, sárga, érett sajt és szárított marhahús, és a mellettük várakozó gai'shainok bőven adtak nekik a forró teából, hogy legyen mivel leöblíteniük a falatot. Nem Faile volt az egyetlen, aki illetlen módon két kézzel tömte magába az ételt már öltözködés közben is, és jóval kevésbé érdekelte, hogy kilátszik-e a feneke vagy a melle, mint az, hogy minél hamarabb belebújhasson a ruhába. A csuklyás, fehér köpeny, és a két vastag alsóruha csodálatosan meleg volt. Már annak is örült, hogy a szél végre nem a mezítelen bőrét korbácsolja! Hát még, mikor felvette a vastag gyapjúharisnyákat, és a térdig érő, puha, aiel szabású bőrcsizmákat! Meglepő módon még a csizmákhoz használt bőrt is kifehérítették. De hiába öltözött fel, még mindig hatalmas űr tátongott benne. A hús olyan rágós volt, mint a csizmatalp, a sajt kőkeménnyé dermedt, és a kenyér sem volt sokkal puhább, de soha nem evett még pompásabbat! Már a látványuktól is kicsordult a nyála.

Épp egy darabka sajtot rágcsált, megkötötte a csizmája fűzőjét, felegyenesedett, lesimította a ruháját, és egy kis kenyeret tört volna magának, mikor az egyik aranyöves nő mellé lépett, és a vállán lógó zsákból előszedett egy újabb aranyláncot. Faile nagyot nyelt, és hátralépett.

– Köszönöm szépen, de azt hiszem, arra nem lesz szükségem. – Szédelegve ráébredt, hogy talán hiba volt jelentéktelen különcségnek tartania az ékszereket.

– Senkit sem érdekel, hogy te mit hiszel – mondta a kövérkés asszony elkínzottan. A kiejtése alapján amadiciai lehetett, és nemesasszony volt. – Most Sevanna úrnőt szolgálod. Felveszed, amit neked adnak, és betartod a parancsokat, vagy megbüntetnek, míg csak rá nem ébredsz a tulajdon ostobaságodra!

Pár lépéssel arrébb Maighdin épp a domanival küzdött: nem akarta, hogy nyakörvet rakjanak rá. Alliandre az aranyláncokkal ékesített férfi elől hátrált, és undorral vegyes félelem ült ki az arcára. A férfi egy övet nyújtott felé. Szerencsére mind a ketten megálltak, és kérdően Faile-ra néztek. Talán mégis használt valamit, hogy megverték őket az erdőben!

Faile nagyot sóhajtott, és bólintott egyet, aztán hagyta, hogy a kövérkés gai'shain rácsatolja a széles aranyövet. A másik két nő leengedte a kezét, és követte a példáját. Alliandrének ez már sok volt: kifejezéstelen arccal meredt a semmibe, és hagyta, hogy felövezzék, és nyakörvet rakjanak rá. Maighdin megvető, vad pillantásokkal méregette a karcsú domanit. Faile igyekezett biztatóan rájuk mosolyogni, de neki is a nehezére esett. Mikor a nyaklánc zárja rácsattant a nyakára, úgy érezte, mintha a börtönajtó döndülését hallotta volna. Az övet és a nyakörvet ugyanolyan könnyedén le lehetett venni, mint ahogy felrakták, de nem ámította magát azzal, hogy „Sevanna úrnő” gai'shainjait ne őriznék megkülönböztetett figyelemmel! Csapás csapás hátán! Most már lassan jobbra kellett fordulnia a dolgoknak! Egyszerűen jobbra kellett fordulnia!

Faile hamarosan már a hóban baktatott remegő lábakkal. Az egyik oldalán Alliandre bukdácsolt üres tekintettel, a másikon Maighdin utálkozott csendesen, és mindenütt gai'shainok özönlöttek körülöttük. Ki a málháslovakat vezette, ki hatalmas kosarakat cipelt, míg mások szántalpakra rakott terheket húztak. A kocsiknak és a kordéknak leszerelték a kerekeit, felrakták a rakomány tetejére, és széles szántalpakat eszkábáltak alájuk. Lehet, hogy a shaidóknak nem volt valami nagy gyakorlatuk abban, hogy hogyan kell hóban utazni, de hamar kitanulták a fortélyait. Sem Faile-nak, sem két társnőjének nem kellett egyelőre cipekednie, de a dundi amadiciai asszony minden kétséget kizáróan közölte velük, hogy másnaptól már nekik is ki kell venniük a részüket a hurcolkodásból. Bármennyi shaidó hiányzott is a törzsből, úgy nézett ki, mintha egy hatalmas város, sőt, egy egész nemzet indult volna útnak! A tizenkét-tizenhárom évesnél fiatalabb gyerekek kocsin ültek, de mindenki más gyalogolt. Minden férfin cadin'sor volt, de a legtöbb nő a Tudós Asszonyokéhoz hasonló szoknyát és blúzt viselt, és a férfiak nagy része legfeljebb, ha egy lándzsát hordott a kezében, és lágyabbnak, békésebbnek tűnt a többi aielnél. A lágyabb persze csak azt jelentette, hogy nem gránitból, hanem valami puhább kőből faragták őket. Mikor az amadiciai asszony végre magukra hagyta őket, anélkül hogy elárulta volna a nevét, vagy bármi többet mondott volna annál, mint hogy engedelmeskedjenek, mert különben megbüntetik őket, Faile ráébredt, hogy szem elől tévesztette Baint és a többieket a sűrű hóesésben. Senki sem próbálta meg egy bizonyos helyen tartani őket, így hát Maighdinnel és Alliandrével fel-alá vonszolták magukat a menetoszlop mellett, a társaikat keresve. Nehéz volt úgy gyalogolnia, hogy közben visszahúzta a ruhaujjába a kezét, különösen, mikor térd fölé érő hóban tipródtak, de még mindig így fázott a legkevésbé. Máshogy még rosszabb lett volna. A szél gondoskodott róla, hogy eszük ágában se legyen levenni a fejükről a csuklyát. A rikító aranyövek dacára sem nézte meg őket kétszer egyetlen egy shaidó és egyetlen egy gai'shain sem. De hiába vágtak át vagy egy tucatszor is a menetoszlopon, nem találták meg a többieket. Mindenütt fehér ruhás emberek jártak-keltek: több volt a gai'shain, mint a shaidó, de mind az arcukba húzták a csuklyájukat, és bármelyikük Faile egyik-másik társa lehetett volna.

– Ma este meg kell találnunk őket – mondta ki végül Maighdin. Meglepő módon neki sikerült méltóságteljesen átvonulnia a havon is, bár azért cseppet sem volt kecses látvány. Kék szeme éles tűzben égett csuklyája mélyén, és úgy markolta a nyakába kényszerített, vaskos aranyláncot, mintha egyetlen rántással le akarná tépni. – Jelenleg épp tízszer annyit gyalogolunk, mint bárki más! Hússzor annyit! Semmi értelme nem lenne olyan fáradtan megérkeznünk este a táborba, hogy mozdulni se tudjunk!

Faile másik oldalán Alliandre egy pillanatra mintha kizökkent volna a kábaságából, és kérdően felvonta a szemöldökét. Meglepte a Maighdin hangjában csendülő határozottság. Faile egyszerűen csak ránézett a szobalányára, de ez is elég volt ahhoz, hogy Maighdin zavartan elpiruljon, és dadogni kezdjen. Mi ütött ebbe a nőbe? Jól van, persze lehet, hogy nem ezt várta egy szolgától, de azért csak nem hibáztathatja Maighdint, hogy ő is szökésen töri a fejét! Milyen kár, hogy nem tud jobban fókuszálni! Faile régebben igencsak bízott a nő képességeiben, de aztán kiderült, hogy Maighdin olyan kevéssé tud csak fókuszálni, hogy annak semmi hasznát nem veszik.

– Igen, este kell folytatnunk a kutatást, Maighdin – értett vele egyet. És minden este, amíg csak meg nem találjuk őket. Ezt nem mondta ki. Gyorsan körbenézett, és ellenőrizte, hogy senki sincs olyan közel hozzájuk, hogy hallhassa, mit beszélnek. A shaidók, akár cadin'sort viseltek, akár nem, elszántan lépdeltek a hóban, mintha valami láthatatlan, de jól érezhető cél felé tartanának. A gai'shainok – a többi gai'shain – más célból siettek olyan lelkesen. Engedelmeskedjetek, vagy meg fognak büntetni titeket!

– Egyáltalán nem törődnek velünk – folytatta –, és lehet, hogy az egyikünk le tudna maradni, feltéve, hogy nem épp egy shaidó orra előtt próbál meg elosonni! Ha valamelyikőtök esélyt látna a dologra, próbálja meg! Ezek a fehér ruhák elrejtenek a hóban, és ha eljuttok egy faluig, akkor ez az arany, amit olyan nagylelkűen ránk tukmáltak, könnyen visszajuttathat titeket a férjemhez! Tudom, hogy követni fog minket! – Remélte, hogy Perrin nem ered túl hamar a nyomukba. Vagy hogy nem kerül túl közel hozzájuk. A shaidóknak komoly hadserege volt. Nem akkora, mint némelyik másik had, de így is jóval nagyobb Perrin seregénél. Alliandre elszántan, keményen nézett vissza rá.

– Nem hagynám itt – mondta halkan; halkan, de határozottan. – Nem szegem meg a hűségeskümet, úrnőm! Vagy önnel szököm el, vagy sehogy!

– Én sem mondhatok mást – mondta Maighdin. – Lehet, hogy csak egy egyszerű szobalány vagyok – keserű megvetéssel mondta ki ezt a szót –, de senkit sem hagynék itt ezeknek a... ezeknek a banditáknak!

A hangja nem csak határozott volt, de egyenest ellentmondást nem tűrő! Lininek elég hosszan el kell majd beszélgetnie vele, mielőtt újra használható szobalány lesz belőle!

Faile kinyitotta a száját, hogy ellentmondjon nekik – hogy rájuk parancsoljon: elvégre Alliandre a hűbérese volt, Maighdin meg a szobalánya, bármilyen heves vérmérsékletűvé tette is a fogság, és engedelmeskedniük kell neki! –, de a torkára fagyott a hang. A shaidók áradatán át magas, sötét alakok közeledtek feléjük, és lassan kendőbe burkolódzó aiel nőkké körvonalazódtak. Therava vezette őket. Mormolt valamit a többieknek, és azok egy kissé lemaradtak tőle, ő pedig Faile-hoz és a társaihoz lépett. Mellettük gyalogolt tovább. Éles, kegyetlen tekintete mintha még a Maighdinben égő tüzet is lelohasztotta volna, pedig épphogy csak rájuk nézett. Láthatóan nem tartotta őket annyira, hogy alaposabban szemügyre vegye bármelyiküket.

– Azon gondolkoztok, hogyan szökhetnétek el – kezdte. Senki más nem szólalt meg, de a Tudós Asszony felcsattant. – Meg se próbáljátok letagadni! – mondta megvetően.

– Megpróbáljuk úgy szolgálni, ahogy azt illik, Tudós Asszony – mondta Faile óvatosan. Lehajtotta a fejét, és igyekezett elkerülni a másik nő tekintetét.

– Tudsz valamit a szokásainkról. – Therava mintha meglepődött volna, de ez nem tartott sokáig. – Helyes! De ne hidd, hogy becsaptál! Tudom, hogy nem fogtok alázattal szolgálni! Mind a hárman elég elszántak vagytok, jóval elszántabbak, mint a legtöbb vízföldi! Van, aki meg sem próbál szökni, de tőlünk csak a holtak menekülnek el! Az élőket mindig visszahozzuk! Mindig!

– Nem feledjük el a szavait, Tudós Asszony – mondta Faile alázatosan. Mindig? Nos, persze mindig van egy első eset... – Mindannyian jól az eszünkbe véssük!

– Nagyon, nagyon helyes! – mormolta Therava. – Talán valakit, aki olyan vak, mint Sevanna, még meg is győznétek! De van valami, amit ti sem tudtok, gai'shain. A vízföldiek egy dologban különböznek a többi fehér ruhástól: titeket nem engedünk el egy év és egy nap múlva, hanem addig szolgáltok, amíg csak öregek, aszottak és használhatatlanok nem lesztek! Csak én menthetlek meg titeket!

Faile megbotlott a hóban, és kétségbeesetten kaszált a karjaival. Ha Maighdin és Alliandre nem kapták volna el, elesik. Therava türelmetlenül intett, hogy menjenek tovább. Faile úgy érezte, mindjárt elájul. Therava mentené meg őket? Chiad és Bain azt mondták, hogy az aielek nem ismerik a Házak Játékát, és megvetették a vízföldieket, amiért ilyesmivel éltek, de Faile felismerte, miféle áramlatok húzódnak most a mélyben. Erős, gyilkos áramlatok, és ha csak egy hibát is ejt, mindannyian meghalhatnak!

– Nem értem, miről beszél, Tudós Asszony! – mondta, és hirtelen azt kívánta, bárcsak ne lenne ilyen rekedt a hangja.

Pedig talán épp a rekedtség győzte meg Theravát. A hozzá hasonló emberek jobban hittek a félelemben, mint bármi másban. Bárhogy is, erre elmosolyodott: semmi melegség nem volt a mosolyban, épp csak felkunkorodott a szája széle, és némi száraz elégedettséget árult el.

– Mind a hárman meg fogjátok figyelni Sevannát, és kihallgatjátok, miket beszél! Minden nap kikérdez majd titeket az egyik Tudós Asszony, és szóról szóra elismétlitek, hogy mit mondott Sevanna, és kinek! Ha álmában beszél, megjegyzitek, hogy mit motyogott! Ha jól szolgáltok, teszek róla, hogy elhagyjunk titeket!

Faile-nak semmi kedve nem volt a dologhoz, de persze nem utasíthatta vissza a Tudós Asszonyt. Ha visszautasította volna, nem érik meg az éjszakát! Ebben egészen biztos volt. Therava nem kockáztatná, hogy elárulják! Lehet, hogy még a táborba sem jutnának el – a hó pillanatok alatt elrejtene három fehér ruhás hullát, és nem hitte volna, hogy bárki is tiltakozna, ha Therava itt és most átvágná három gai'shain torkát. Különben is, mindenki csak arra figyelt, hogyan haladhatna még gyorsabban ebben a Fényverte hóban! Talán észre sem vennék, mi történt!

– Ha megtudja... – Faile nagyot nyelt. Ez az átkozott nő arra kérte őket, hogy egy omladozó kőszirtre másszanak fel! Nem, nem kérte őket: azt parancsolta nekik! Vajon az aielek megölték a kémeket? Eddig még sosem jutott az eszébe, hogy ilyesmit kérdezzen Chiadtól és Baintől! – Megvéd minket, Tudós Asszony?

Az éles vonású nő két ujja közé csippentette Faile állát, megállította, és úgy felhúzta a fejét, hogy a lánynak lábujjhegyre kellett állnia. Therava szeme éppolyan acélosan tartotta fogva Faile tekintetét, mint ahogy a keze az arcát fogta. Faile szája kiszáradt. A nő tekintete pokoli kínokat ígért.

– Ha megtudja, én magam készítelek elő a sütésre, kicsi gai'shain! Úgyhogy nagyon igyekezz, nehogy rájöjjön! Ma este a sátrában fogtok felszolgálni száz társatokkal együtt: nem lesz túl sok dolgotok, úgyhogy alaposan meg tudjátok figyelni, mi történik!

Therava egy pillanatig merően őket nézte, aztán elégedetten biccentett egyet. Három gyenge vízföldit látott maga előtt, akik túl gyávák voltak ahhoz, hogy ne engedelmeskedjenek neki. Egy szó nélkül elengedte Faile-t, és elfordult. Pár pillanattal később már őt is és a többi Tudós Asszonyt is elnyelte a sűrűn zuhogó hó.

A három nő jó ideig csendben gyalogolt a hóban. Faile nem hozta föl még egyszer azt, hogy egyedül próbáljanak szökni, és esze ágában sem volt ráparancsolni a társnőire. Egészen biztos volt benne, hogy most még jobban tiltakoznának. Bármit gondoltak is eddig, ha most változtatnák meg a véleményüket, akkor úgy tűnne, mintha Therava ijesztette volna meg őket. Faile mindkettőjüket épp elég jól ismerte ahhoz, hogy tudja, Alliandre és Maighdin is előbb meghalna, semmint beismerje, hogy a Tudós Asszony megijesztette őket. A Fényre, őt magát halálra rémítette Therava! De inkább lenyelném a nyelvem, mint hogy ezt beismerjem bárki előtt is, tette hozzá szomorkásan.

– Azon gondolkoztam, hogy mire utalhatott, mikor a... sütést emlegette – bökte ki végül Alliandre. – A fehérköpeny Vallatók állítólag hatalmas rostélyon a nyílt tűz fölé teszik a foglyaikat, én legalábbis úgy hallottam...

Maighdin megremegett, és szorosabban maga köré csavarta a ruháját. Alliandre kihúzta a kezét a ruhaujjából, és együttérzően megveregette a másik nő vállát.

– Ne félj! Ha Sevannának száz szolgája van, lehet, hogy nem is jutunk olyan közel hozzá, hogy bármit is hallhassunk! És azt is megválogathatjuk, hogy mit mondunk el, és mit nem, nehogy ki lehessen találni, hogy a mi szánk járt el!

Maighdin keserűen felnevetett hófehér csuklyája alatt.

– Azt hiszed, hogy kisebb-nagyobb választásunk még mindig van, ugye? Nincs választásunk! Semmiféle választásunk! Hozzá kell szoknod, hogy milyen az, mikor már nincs kiút! Az a nő nem azért választott ki minket, mert erősebbnek hitt a többinél! – Szinte köpte a szavakat. – Fogadni mernék, hogy Therava Sevanna minden egyes szolgájával beszélt, és ha akár csak egyetlen egy szót is elfelejtünk elmondani neki, azt pontosan tudni fogja!

– Lehet, hogy igazad van – ismerte be Alliandre pillanatnyi döbbent csönd után –, de soha többé nem beszélhetsz így velem, Maighdin! A körülmények ugyan a legjobb esetben is igencsak... súlyosak... de ne feledkezz meg arról, hogy ki vagyok!

– Amíg nem szöktünk meg – válaszolt Maighdin –, te is éppúgy Sevanna szolgája vagy, mint én! Ha nem úgy gondolsz magadra, mint egy szolgára, ébren és álmodban is, minden áldott pillanatban, akár fel is mászhatsz már arra az átkozott rostélyra! És hagyj nekünk is egy kis helyet, mert minket is oda juttatsz!

Alliandre csuklyája elrejtette a nő arcát, de kihúzta magát, és büszkén az égnek emelte az arcát. Okos volt, és tudta, hogy mit kell tennie, de ha nem figyelt oda, valóban úgy viselkedett, mint egy királynő.

Faile szólalt meg, mielőtt Alliandre kirobbanhatott volna.

– Amíg nem szöktünk meg, mindannyian szolgák vagyunk – mondta határozottan. A Fényre, épp az hiányzott neki, hogy ezek ketten is egymásnak essenek! – De bocsánatot kérsz, Maighdin! Itt és most!

A szolgálólány lehajtott fejjel mormolt valamiféle bocsánatkérést, és Faile nem kérte, hogy ismételje meg hangosabban is.

– Ami pedig téged illet, Alliandre, remélem, engedelmes, jó szolga leszel! – A nő halkan, tiltakozóan felnyögött, de Faile nem törődött vele. – Ha azt akarjuk, hogy akár csak a legkisebb esélyünk is nyílhasson a menekvésre, akkor engedelmeskednünk kell a shaidóknak! Keményen fogunk dolgozni, és igyekszünk minél kevesebb feltűnést kelteni! – Mintha nem rájuk figyelne már így is mindenki ebben az átkozott táborban! – És azt is el fogjuk mondani Theravának, ha Sevanna tüsszentett egyet! El nem tudom képzelni, hogy Sevanna mit csinálna velünk, ha rájönne, hogy kémkedünk utána, de azt hiszem, arról mindannyiunknak van némi fogalma, hogy Therava mit csinálna, ha nem engedelmeskednénk az utasításainak!

Erre mindenki elhallgatott. A másik két nő is el tudta képzelni, hogy milyen lenne Therava bosszúja – és alighanem az még a kellemesebb része lenne, ha megölné őket!

Délre a hóesés is elállt. A napot továbbra is sötét, ólomszínű felhők rejtették el, de Faile úgy vélte, dél lehet, mert kaptak enni egy keveset. Az emberek nem álltak meg, de hirtelen több száz gai'shain indult meg mindenhonnan, és hatalmas, kenyérrel, hússal és sajttal telt kosarakkal és zsákokkal a kezükben végigjárták az egész menetoszlopot. A tömlőkben ezúttal nem tea volt, hanem hideg víz. Olyan jeges volt, hogy Faile foga belesajdult minden egyes kortyba. Meglepő módon nem volt éhesebb, mint amennyire a gyaloglás indokolta volna. Mikor Perrint egyszer egy aes sedai Gyógyította meg, utána két napig egyfolytában evett! Talán ő azért nem volt olyan éhes, mert nem sérült meg olyan komolyan? Az is feltűnt neki, hogy sem Alliandre, sem Maighdin nem evett sokkal többet, mint ő. A Gyógyításról eszébe jutott Galina, és minden egyes kérdése egyetlen hitetlenkedő, hatalmas „miértbe” olvadt. Miért nyalná egy aes sedai – hiszen csak aes sedai lehetett – Sevanna és Therava talpát? Miért nyalná bárki talpát? Egy aes sedai akár segíthetne is nekik megszökni. És akár el is árulhatná őket, ha előnyt tudna belőle kovácsolni! Az aes sedai-ok azt csinálták, amit csak akartak, és az ember nem tehetett mást, mint hogy beletörődik ebbe. Kivéve, ha az az ember Rand al'Thor maga, de hát ő ta'veren volt, és a tetejébe még az Újjászületett Sárkány is. Faile pedig csak egy egyszerű nő, akinek nem volt túl sok elképzelése arról, hogyan is szökhetne meg innen, és a helyzete már így is aggasztóan veszedelmes volt. Arról nem is szólva, hogy nem csak magára kellett vigyáznia, de az embereiért is felelősséggel tartozott! Minden segítségre szüksége lehetett, bárkitől érkezett is! A jeges szél mintha egy kicsit elült volna, ahogy Galinán gondolkozott, és aztán újra eleredt a hó. Még sűrűbben esett, mint reggel, és alig látott el tíz lépésnyire. Nem tudta eldönteni, hogy megbízhat-e az aes sedai-ban, vagy sem.

Hirtelen észrevette, hogy egy másik fehér ruhás nő bámulja, bár majdnem eltakarja a hó. De bármilyen sűrű volt is a havazás, a széles, rubintokkal kirakott aranyövet nem homályosíthatta el. Faile megérintette társnői karját, és Galina felé biccentett. Mikor Galina észrevette, hogy meglátták, Alliandre és Maighdin közé furakodott. Egyáltalán nem mozgott kecsesen a hóban, de láthatóan jobban hozzá volt már szokva a naphosszat tartó gyalogláshoz, mint ők. Most egyáltalán nem tűnt hízelkedőnek. Kerek arca kemény volt, és a tekintete éles. De egyre forgatta a fejét, mintha azt figyelné, hogy nem vette-e észre valaki, hogy az új gai'shainokkal beszélget. Úgy nézett ki, mint egy házimacska, aki leopárdnak képzeli magát.

– Tudjátok, hogy ki vagyok? – kérdezte parancsolóan, de a hangját már tíz lépésnyiről sem lehetett volna meghallani. – Tudjátok, hogy mi vagyok?

– Aes sedai-nak tűnik – mondta Faile óvatosan. – Bár tagadhatatlan, hogy ez meglehetősen különös hely egy aes sedai számára!

Sem Alliandre, sem Maighdin nem rezzent össze a bejelentésre. Nyilván ők maguk is észrevették a nagykígyós gyűrűt, amit Galina most is idegesen csavargatott.

Galina arcát elöntötte a vér, és igyekezett úgy tenni, mintha dühös lenne.

– Bármit csinálok is itt, az csak a Tornyot szolgálja, gyermekem – mondta hidegen. Az arckifejezéséből egyértelmű volt, hogy ők, egyszerű halandók még csak elképzelni sem tudnák, miféle küldetést teljesít jelenleg, de a szeme vadul villogott körbe, hogy észrevegye, ha valaki netán figyeli őket. – Nem szabad elbuknom! Elég, ha ennyit tudsz!

– Tudnunk kell, hogy megbízhatunk-e magában – mondta Alliandre nyugodtan. – Nyilvánvalóan a Toronyban képezték ki, különben nem tudna Gyógyítani, de egy nő akkor is megkaphatja a gyűrűt, ha végül nem nyeri el a kendőt, és nem tudom elhinni, hogy ön aes sedai lenne!

Úgy tűnt, hogy nem csak Faile gondolkozott el a nő hirtelen felbukkanásán. Galina telt ajka megfeszült, és ökölbe szorított kezét Alliandre szeméhez emelte – nem volt egyértelmű, hogy azzal fenyegeti a nőt, hogy megüti, a gyűrűjét mutatja, vagy egyszerre teszi mind a kettőt.

– Azt hiszed, hogy veled majd jobban bánnak, mert meg vagy koronázva? Mert nemrég még királynő voltál? – Most már kétségkívül dühös volt. Elfelejtett körbekémlelni, hogy figyelik-e, és hangosan, maró gúnnyal beszélt. Olyan mérges volt, hogy a nyála is kifröccsent. – Te is ugyanúgy hordod majd a bort Sevannának, és mosod a hátát, mint az összes többi! Az összes szolgája nemes volt, gazdag kereskedő, vagy olyan ember, aki sokáig szolgált főuraknál! Minden áldott nap megkorbácsoltatja öt szolgáját, akármit csinálnak is, csak azért, hogy a többiek igyekezzenek minél inkább a kedvében járni! Mindannyian keresik a kegyét, és gondolkozás nélkül beárulják a társaikat! Az első alkalommal, mikor szökni próbál az ember, véresre korbácsolják a talpát, hogy ne tudjon járni, és gúzsba kötve, kifacsarva szállítják a kocsin, amíg csak be nem heged a lába! Másodjára sokkal rosszabb lesz, és harmadjára még annál is szörnyűségesebb! Van itt egy fickó, nemrég még fehérköpeny volt. Már kilencszer próbált meg elszökni. Kemény férfi volt, de mikor a legutóbb visszahozták, már azelőtt sírt és könyörgött, hogy levetkőztették volna a veréshez!

Alliandre egyáltalán nem fogadta jól a kioktatás. Sértetten felhördült, és Maighdin is kurtán rámordult az aes sedai-ra.

– Veled is ez történt? Akár aes sedai vagy, akár csak beavatott, szégyent hoztál a Toronyra!

– Hallgass, ha a feljebbvalóid beszélnek, te vad! – csattant fel Galina. A Fényre, ha ez így megy tovább, mindjárt neki fognak esni egymásnak!

– Ha segíteni fog nekünk megszökni, akkor mondja azt – vetette oda Faile a selyemruhás aes sedai-nak. Elhitte, hogy tényleg aes sedai, de minden másban kételkedett. – Ha pedig nem, akkor bökje ki, hogy mit akar?

Előttük egy szekér körvonalai sötétlettek át a sűrű hóesésen: enyhén megdőlt, mert az egyik szántalp lejött róla. Egy kovácshoz mérten izmos shaidó gyorsan maga köré gyűjtött pár erősebb gai'shaint, akik egy emelőrudat kerítettek, és azzal próbálták felemelni a kocsit, hogy vissza lehessen csúsztatni alá a szántalpat. Faile és társai megvárták, amíg a csapat eloszlott, és csak azután folytatták a beszélgetést.

– Tényleg ő a hűbérúrnőd, Alliandre? – kérdezte Galina parancsolóan, mikor már az utolsó gai'shain is eltűnt. Az arca még mindig lángolt dühében, és a hangja metszően gúnyos volt. – Ki ő, hogy hűséget esküdtél neki?

– Engem is megkérdezhetett volna – mondta Faile hidegen. A Fény égesse meg az aes sedai-okat és azt a nyomorult titkolózásukat! Néha már azt hitte, hogy egy aes sedai azt sem ismerné be, hogy az ég kék, ha nem látna benne valamiféle személyes előnyt! – Faile t'Aybara úrnő vagyok, és ez épp elég is lesz! Segíteni akar nekünk, vagy sem?

Galina fél térdre bukott, és olyan erősen méregette Faile-t, hogy a fiatalabb nő már-már úgy érezte, hibát követett el, mikor elárulta a nevét. Egy pillanattal később már tudta, hogy nagy hibát ejtett. Az aes sedai felegyenesedett, és kellemetlen kis mosoly szelte ketté az arcát. Most már nem tűnt dühösnek: épp ellenkezőleg, legalább olyan elégedett volt, mint az előbb Therava, sőt, ami még rosszabb volt, pont ugyanúgy volt elégedett, mint a kegyetlen arcú Tudós Asszony!

– T'Aybara – vigyorgott. – Szóval saldaeai vagy! És van egy fiatalember, egy bizonyos Perrin Aybara! Csak nem ő a férjed? Ó, látom, ezt is kitaláltam! Ez persze megmagyarázná Alliandre esküjét is! Sevannának nagyratörő tervei vannak egy másik fiatalemberrel, akinek gyakran emlegetik együtt a nevét a férjedével! Bizony, bizony, Rand al'Thorról van szó! Ha tudná, hogy a kezébe kerültél... Ó, ne félj, tőlem aztán nem tudja meg! – Tekintete hirtelen megkeményedett, és most már valóban leopárdnak tűnt. Éhező leopárdnak. – Addig semmiképp sem, amíg engedelmeskedtek nekem! Talán még megszökni is segítek!

– Mit akar tőlünk? – kérdezte Faile jóval határozottabban, mint amilyennek érezte magát. A Fényre, hogy az előbb még milyen dühös volt Alliandrére, hogy rájuk vonta a figyelmet azzal, hogy bemutatkozott, és erre ő is elköveti ugyanazt a hibát! Sőt, még rosszabbat! És én még azt hittem, hogy el tudom titkolni, kicsoda az apám, gondolta keserűen.

– Semmi különösen veszélyeset – válaszolta Galina. – Ugye emlékeztek még Theravára? Hát még szép, hogy emlékeztek rá! Theravát nehéz elfelejteni! Van valami a sátrában, egy körülbelül egy láb hosszú, fehér bot. Egy rézpántos, vörös ládában van, amit soha nem zárnak be. Ha elhozzátok nekem, magammal viszlek titeket, mikor elszököm!

– Ez valóban könnyűnek tűnik – mondta Alliandre kétkedve. – De ha ilyen egyszerű a dolog, miért nem hozza el maga?

– Mert itt vagytok nekem ti, hogy megcsináljátok helyettem! – hördült fel Galina. Csak most ébredt rá, hogy ordít, és a csuklyája majdnem leesett a fejéről, olyan hevesen kapta körbe a fejét, hogy megnézze, a közelben haladók nem hallgatóznak-e. Senki nem nézett feléjük a sűrű havon át, de vad, állati suttogássá halkította a hangját. – Ha nem hozzátok el, hagyom, hogy itt rohadjatok el, míg csak szürkék, öregek és ráncosak nem lesztek! És Sevanna mindent meg fog tudni Perrin Aybaráról!

– Ehhez időre lesz szükségünk – mondta Faile elkeseredetten. – Nem szökhetünk be Therava sátrába, amikor csak akarunk!

A Fényre, semmit sem akart kevésbé, mint hogy valaha is Therava sátrának a környékére kelljen mennie! De Galina azt mondta, hogy segíteni fog nekik... Bármilyen gonosz is ez az aes sedai, az aes sedai-ok nem tudnak hazudni!

– Van időtök – válaszolta Galina. – Előttetek az egész élet, Faile t'Aybara úrnő, ha csak nem vigyáztok magatokra! Ne hagyjatok cserben!

Még egyszer vadul Faile-ra meredt, aztán elbukdácsolt a hóban. A derekára szorította a kezét, mintha csak abban reménykedett volna, hogy a köntös bő, hófehér ujja elrejti a derekán csillogó, díszes aranyövet. Faile csendben bandukolt tovább. A társai sem szóltak egy szót sem. Erre aligha lehetett volna bármit is mondani! Alliandre láthatóan a gondolataiba mélyedt, a ruhaujjába süllyesztette a kezét, és úgy nézte a kavargó havat, mintha látna mögötte valamit. Maighdin továbbra is a nyakörvet szorongatta. Nem csak egy csapdába estek bele, de egyszerre háromba is, és bármelyik egy pillanat alatt megölheti őket. Faile azonban nem adta fel, és tudta, hogy valahogy mind a háromból ki fog mászni! Nagy nehezen lefeszítette a kezét a tulajdon nyakörvéről, és átverekedte magát a hóviharon. A fejében éppolyan vadul kavarogtak a tervek, mint a szeme előtt a hópihék.

Ötödik fejezet

Zászlók

Átrohant a hófödte pusztán, felemelte az orrát, és szagot keresett, egyetlen egy édes, drága illatot. A szakadó hó már nem olvadt el jeges bundáján, de a hideg sem rettenthette el. A mancsai dermedtek voltak, fájtak, de nem hagyta pihenni égő izmait, és egyre gyorsabban és gyorsabban szaladt tovább, míg csak egyetlen elmosódott csíkká nem olvadt a táj. Meg kellett találnia.

Hirtelen egy hatalmas, őszes, szürke farkas bukkant fel mellette. A füle tépett volt, a testét számtalan harc hege szabdalta, és a levegőből ugrott oda mellé, hogy a napnál is gyorsabban száguldjon vele. Hatalmas volt, szürke, de nem volt akkora, mint ő maga. Kiszakítja azoknak a torkát, akik elvitték tőle! Szétroppantja a csontjaikat!

A párod nincs itt, üzente neki Ugró, de te túlságosan is erősen jelen vagy, és túl hosszú ideje elhagytad már a tested! Vissza kell menned, Ifjú Bika, vagy meghalsz!

Meg kell találnom! Mintha már a gondolatai is lihegtek volna. Nem úgy gondolt már magára, mint Perrin Aybarára. Már Ifjú Bika volt. Egyszer régen itt találta meg a sólymot, és most is rá fog lelni! Rá kell lelnie! Még a halál sem rémítette úgy, mint hogy esetleg örökre elveszítheti!

A másik farkas egyetlen szürke villanással ugrott az oldalának. Hiába volt Ifjú Bika a nagyobb, már fáradt volt, és hatalmas puffanással felborult. Nagy nehezen talpra kecmergett a mély hóban, és Ugró torkának esett. Semmi sem számított, csak a sólyom!

A sebhelyes farkas felrepült, mint egy madár, és Ifjú Bika ismét a hóba rogyott. Ugró mögötte ért földet a hóban.

– Ide figyelj, kölyök! – üzente Ugró vadul. – Az elmédet eltorzította a rettegés! A párod nincs itt, de te meghalsz, ha tovább maradsz! Keresd az ébrenlét világában! Csak ott találhatod meg! Menj vissza, és találd meg!

Perrin szeme hirtelen felpattant. Iszonyatosan fáradt volt, és úgy érezte, mintha a gyomra helyén egyetlen fájó seb lenne, de az éhség mit sem számított a szívét szaggató űr mellett. Teljesen kiürült volt, és mintha saját magához sem lett volna köze, mintha ez a Perrin Aybara valaki más lenne, és nem ő szenvedne ilyen kegyetlenül. A feje fölött meg-megrebbent a sátor kék-arany csíkos teteje az erős szélben. Idebenn sötét volt, és nehéz árnyékok ültek meg mindent, de a vászontetőn halványan átragyogott az aranyló napfény. És a tegnapi események éppúgy nem csak múló rémálmok voltak, mint az előbb Ugró. A Fényre, majdnem megölte Ugrót! A farkasálomban a halál... végleges. A levegő kellemesen meleg volt, de Perrint ennek ellenére kirázta a hideg. Tollal töltött matracokon feküdt, egy széles, díszesen faragott és aranyozott támoszlopokkal szegélyezett ágyon. A parázsló szén szagán át is megérezte az édeskés, nehéz parfümöt és a nő illatát. Senki más nem volt a sátorban.

Fel sem emelte a fejét a párnájáról, csak megkérdezte.

– Megtalálták már, Berelain? – A feje túl nehéz volt ahhoz, hogy felemelje.

Az egyik tábori szék halkan felnyikordult, mikor a nő megmozdult. Perrin épp elégszer volt már itt Faile-lal. Mindig itt tanácskoztak. A sátor elég nagy lett volna egy népes családnak is, és Berelain elegáns bútorai egy palotában is megállták volna a helyüket. A csupa arany, díszesen faragott asztalokat, székeket, sőt, még magát az ágyat is szét lehetett szedni, és egyszerű csapok tartották csak össze. Ez nagyon hasznos volt az utazásnál, hiszen könnyedén szekérre lehetett rakni őket, de nem voltak igazán erősek. A parfüm édeskés illatán túl Perrin azt is tisztán érezte, hogy Berelain meglepődött azon, hogy tudja, hogy a sátorban van, de a nő hangja nem árulta el a döbbenetét.

– Nem. A te felderítőid még nem értek vissza, az enyémek pedig... Minthogy napnyugtára sem tértek vissza, kiküldtem utánuk egy komolyabb csapatot. Az embereimet mind megölték, rajtuk ütöttek, mielőtt akár hat mérföldnyire juthattak volna! Kiadtam Gallenne kapitánynak a parancsot, hogy őrizze jobban a tábort. Arganda is számos emberét lóra ültette, és felderítőket is kiküldött, bárhogy igyekeztem is lebeszélni róla. Az az ember teljesen megőrült! Azt hiszi, hogy senki más nem tudja megtalálni Alliandrét, csak ő! Tartok tőle, hogy azt hiszi, más meg sem próbálja! És továbbra sem bízik az aielekben!

Perrin szorosan megmarkolta a puha gyapjútakarót. Gault senki sem lephette meg, és Jondyn is legalább olyan ügyes volt, mint ő. Még egy aiel sem tudná észrevétlenül megközelíteni! Még mindig kutattak, és ez csak azt jelenthette, hogy Faile még életben van! Ha megtalálták volna a holttestét, már visszatértek volna! Most már csak ebben reménykedhetett. Felemelte az egyik kék takarót. Anyaszült meztelen volt alatta.

– Ezt mivel magyarázod?

A nő hangja mit sem változott, de a szagába az óvatosság éles, tiszta illata vegyült.

– Te és az embered is halálra fagytatok volna, ha nem küldök ki valakit, hogy keressen meg, mikor Nurelle visszaért a felderítőkről szóló hírekkel. Senki más nem mert megzavarni: állítólag úgy morogtál rájuk, mint egy éhes farkas, ha csak hozzád szóltak! Mikor megtaláltunk, már annyira elkábultál a hidegtől, hogy azt sem hallottad, hogy ha beszéltünk hozzád, és a másik fickó meg kis híján összeesett. A szolgálólány, az a Lini, magánál tartotta: egy kis meleg leves és némi alvás hamar rendbe hozta! De téged ide hozattalak. Ha nincs Annuora, a legjobb esetben is elveszítetted volna a lábujjaidat! Annuora... ő láthatóan még azután is attól tartott, hogy meghalsz, mikor már meggyógyított téged! Úgy aludtál, mint aki már meghalt! Azt mondta, hogy olyan vagy, mintha elveszítetted volna a lelkedet, és akárhány takarót raktunk is rád, jéghideg maradtál! Én is éreztem, mikor hozzád értem!

Az érvelés hosszas volt és kimerítő, de mégsem magyarázta meg a helyzetet. Perrinben felcsapott a harag, de hamar elfojtotta ezt a távoli, vad dühöt. Faile mindig akkor volt a legféltékenyebb, ha kiabált Berelainnel. Akkor sem fogja feldühíteni ez a némber!

– Grady és Neald is meggyógyíthattak volna – mondta szárazon. – És még Masuri és Seonid is közelebb voltak!

– Először a tulajdon tanácsadóm jutott az eszembe. A többiekről egészen elfeledkeztem, kis híján itt voltunk már, mikor rájöttem, hogy ők is velünk vannak! És különben is, mit számít, hogy ki Gyógyított meg?

Milyen érthető! És ha megkérdezné, hogy miért maga Mayene Úrnője vigyázott az álmára egy félhomályos sátorban, miért nem bízta rá valamelyik szolgálólányra, a katonákra, vagy akár Annuorára, arra is érthető, logikus választ adna! De Perrin nem volt rá kíváncsi.

– Hol vannak a ruháim? – kérdezte, és felkönyökölt az ágyban. A hangja még mindig kifejezéstelen volt.

A sátrat csak a Berelain széke mellett álló asztalon lobogó, egyetlen gyertyácska világította meg, de Perrinnek ennyi fény bőven elég volt. Bármilyen fáradt volt is, tökéletesen tájékozódott a félhomályban. A nő meglepően illedelmesen volt öltözve, sötétkék ruhája elöl teljesen zárt volt, és a dús csipkegallér szinte az álláig ért. Berelainen majdnem olyan bután nézett ki az illedelmes ruha, mint egy vadmacskán a birkabőr. Az arcát félig elrejtették az árnyak. Gyönyörű volt és megbízhatatlan. Megtartotta, amit csak ígért, de az aes sedai-okhoz hasonlóan ő is csak azt ígérte meg, ami az érdekében állt, és amit nem fogadott meg, azzal könnyen elpusztíthatta az ellenfelét.

– Ott vannak, azon a ládán – intett kecsesen az egyik, csipkekézelőbe bújtatott kezével. – Kitisztíttattam Rosene-nel és Nanával, de most nagyobb szükséged van a pihenésre és az ételre, mint a ruháidra! És mielőtt még ennél, és megbeszélnénk a teendőket, szeretném elmondani, hogy senki más nem akarhatja nálam jobban, hogy Faile élve visszakerülhessen hozzánk! – Az arckifejezése olyan nyílt volt és őszinte, hogy Perrin el is hitte volna amit mond, ha nem épp Berelaintől hallja ezeket a szavakat. A Fényre, még a szaga is őszinte volt!

– Most kellenek a ruháim! – Nagy nehezen felült, és az egyik takaróval elfedte a lábát. Az előző napi ruhája ott hevert egy agyonaranyozott, szinte lyukasra faragott láda tetején, szépen összehajtogatva, tisztán. Prémszegélyes köpenyét a láda egyik végére terítették, és a fejszéje a láda oldalának volt támasztva. Csizmái a szemkápráztató virágmintás szőnyegen álltak, fényesre tisztítva. A Fényre, de fáradt volt! Nem tudta, hogy mennyi ideig járhatta a farkasálmot, de az ott töltött idő ébren töltött időnek számított, a pihenés szempontjából legalábbis mindenképpen. A hasa hangosan korgott.

– És ennem is kellene valamit!

Berelain elkeseredetten felnyögött, lesimította a ruháját, és elítélően felvetette az állát.

– Annuora nem örül majd, ha arra kell visszatérnie a Tudós Asszonytól, hogy felkeltél! – mondta határozottan. – Nem tehetsz úgy, mintha az aes sedai-ok szava neked mit sem számítana! Te nem vagy Rand al'Thor! Előbb vagy utóbb ezt ők is bebizonyítják neked!

De végül csak kiment a sátorból. Hideg huzat csapott be a nyomában. Olyan dühös volt, hogy még csak a köpenyét sem vette fel! Perrin egy pillanatra kinézett az ajtón, és látta, hogy még mindig havazik.

Azok után, hogy egész éjszaka esett, még az sem biztos, hogy Jondyn megtalálja majd a nyomokat! Igyekezett nem erre gondolni.

Négy jókora serpenyőben égett a parázs, de a lába szinte azonnal fázni kezdett, amint letette a vaskos szőnyegre. A ruháihoz sietett. Inkább csak támolygott, bár igyekezett minél gyorsabban odaérni. Olyan fáradt volt, hogy a legszívesebben lefeküdt volna a szőnyegre, és azonnal elaludt volna! És a tetejébe olyan gyengének érezte magát, mint egy ma született bárány! Talán ez is csak azért volt, mert túl sokáig maradt a farkasálomban – olyan elszántan meg akarta találni Faile-t, hogy még a testét is itt hagyta érte –, de alighanem a Gyógyítás is elgyengítette. És miután előző nap reggeli óta egy falatot sem evett, és egész éjszaka a hóban ácsorgott, nem nagyon volt erőtartaléka. Úgy remegett, hogy az alsóneműjét is alig tudta felhúzni! De Jondyn meg fogja találni Faile-t! Vagy ha ő nem, hát Gaul! Életben fogják találni! Semmi más nem számított! Kába volt és tompa. Nem várta volna, hogy maga Berelain is visszajön, de még a nadrágját sem húzta fel, mikor a sátorajtó újra meglibbent, és a nő édes parfümjét vágta az orrába a felcsapó huzat. A férfi úgy érezte, mintha a nő tekintete csiklandozva simogatná a hátát, de nem kezdett el kapkodni: úgy fejezte be az öltözést, mintha csak egyedül lett volna. Nem akarta megadni a nőnek azt az örömöt, hogy azt higgye, zavarba jött attól, hogy nézi. Szándékosan nem pillantott Berelainre.

– Rosene mindjárt hoz egy kis meleg ételt – mondta. – Azt hiszem, csak birkapörkölt van, de mondtam neki, hogy vagy három emberre valót hozzon!

A nő egy pillanatig habozott, és Perrin hallotta, ahogy könnyű kis papucsa megcsúszik a szőnyegen. Berelain felsóhajtott.

– Perrin, tudom, hogy most borzasztóan el vagy keseredve. Alighanem sok minden olyasmi kavarog benned, amit egy másik férfival nem tudnál megosztani! Nem nagyon tudom elképzelni, amint Lini vállán sírsz, úgyhogy felajánlom az enyémet! Kössünk fegyverszünetet, amíg nem találják meg Faile-t!

– Fegyverszünetet? – kérdezte a férfi, és óvatosan előrehajolt, hogy felhúzza a csizmáját. Óvatosan, mert különben orra esett volna. A jó vastag gyapjúharisnya és a vaskos, bőr csizmatalp hamar átmelegíti majd a lábát! – Miért kellene fegyverszünetet kötnünk?

A nő csendben maradt. Megvárta, hogy Perrin felhúzza a másik csizmáját is, visszahajtsa a térde alá a szárát, felvegye és bekösse az ingét.

Csak akkor szólalt meg, mikor Perrin már az ingét tűrte épp a nadrágjába.

– Jól van, Perrin. Ha azt akarod... – Bármit értett is ezalatt, a hangja kifejezetten elszántan csengett. Perrin egy pillanatra azt hitte, hogy becsapta az orra. A szaga alapján a nő egyenesen sértettnek tűnt! Mikor azonban ránézett, Berelain már mosolygott. Bár a szeme dühösen villogott, annyi szent!

– A Próféta emberei hajnaltájt kezdtek megérkezni – mondta kurtán –, de amennyire én tudom, ő maga még nem ért ide! Mielőtt újra találkoznál vele, nem ártana...

– Kezdtek megérkezni? – szakította félbe Perrin. – Masema beleegyezett, hogy csak egy százfős díszkíséretet hoz magával!

– Bármit mondott is, mikor a legutóbb hallottam, már vagy három-négyezer ember volt itt. Csupa rabló és tolvaj! Azt hiszem, minden fegyverképes ember ideözönlött a környékről. Mindenfelől csak ők jönnek!

Perrin sietve felrángatta a kabátját, rácsatolta az övet, és eligazgatta rajta a súlyos fejszét. Mindig nehezebbnek érezte, mint amilyen valójában volt.

– Erről még beszélünk! A Fény égessen meg, nem hagyom, hogy ezt a gyilkos gyülevészhadat a nyakamba varrja!

– A gyülevészhad semmiség Masemához képest. Ő az igazán veszélyes ebben a játszmában! – A nő hangja hideg maradt, de az illatába gondosan uralt félelem vegyült. Mint mindig, ahányszor csak Masema szóba került! – A Tudós Asszonyok és a nővérek igazat mondtak! De ha neked az sem elég, amit a tulajdon két szemeddel láttál, akkor elmondom azt is, hogy a seanchanokkal találkozgatott!

Perrin úgy érezte, mint akit kalapáccsal vágtak fejbe. Különösen azok után, amit Balwer az altarai csatákról mesélt!

– Honnan tudod? – kérdezte ingerülten. – A fürkészeid mondták?

Berelain két fürkészt is magával hozott Mayene-ből, és kiküldte őket, ahányszor csak egy város vagy egy falu közelébe értek, hogy hadd tudjanak meg mindent, amit csak lehet. Őszintén szólva a két fickó együtt sem tudott meg feleannyit sem, mint Balwer egymaga! Vagy legalábbis Berelain nem árulta el, hogy többet tudtak volna! A nő sajnálkozva rázta meg a fejét.

– Faile... követői mondták. Hárman közülük épp akkor csatlakoztak hozzánk, mikor az aielek megtámadtak minket. Beszéltek egy emberrel, aki látta, amint leszállt egy hatalmas, repülő jószág Abila mellett. – Kicsit talán túlzónak tűnhetett, ahogy megremegett, de a szaga alapján tényleg ennyire meg volt rémülve. Perrin ezen egy cseppet sem csodálkozott: ő maga már látott ilyen bestiákat, és még egy trallok sem tűnt gonoszabbnak náluk! Igazi árnyfattyak voltak! – Az a dög egy utast is hozott. Egész Abiláig, ott is Masema házáig követték! Azt hiszem, nem ez volt az első találkozójuk! Úgy tűnt, mintha már alaposan begyakorolták volna!

Hirtelen elmosolyodott. Kicsit gúnyos volt az arca, és a szeme csábosan villant. Ezúttal a szaga is illett az arckifejezéséhez.

– Nagyon szomorú vagyok, hogy el akartad hitetni velem, hogy az a száraz kis titkárod több mindent talált, mint az én fürkészeim, miközben két tucat kémed is volt, csak Faile követőinek álcáztad őket! Be kell vallanom, sikerült is becsapnod! Azt szeretem benned, hogy mindig meg tudsz lepni! Most miért tűnsz ilyen riadtnak? Komolyan azt hitted, hogy megbízhatsz Masemában, azok után, amit láttál és hallottál?

Perrin döbbent pillantásának semmi köze nem volt Masemához. Ez a hír jelenthetett egészen döbbenetes dolgokat is, de a férfi azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy az ő szempontjából tökéletesen érdektelen apróság. Lehet, hogy Masema a seanchanokat is a Sárkány Nagyúr hitére akarta téríteni. Amilyen őrült volt, gondolkodás nélkül kinézte belőle! De... Faile arra használta azokat a bolondokat, hogy kémkedjenek! Hogy belopózzanak Abilába? És még a Fény tudja, hova! Ó, persze, Faile mindig azt mondta, hogy a kémkedés a feleség dolga, és Perrin már azt is sokallta, hogy a palotákban felszed minden pletykát – de ez tényleg minden határon túlment! Legalább szólt volna neki! Vagy csak azért hallgatta el, mert nem csak a követői ütötték bele az orrukat olyasmibe, amibe nem kellett volna? Ez igazán Faile-ra vallott volna! Valóban olyan volt, mint egy sólyom: büszke és vakmerő! Lehet, hogy úgy vélte, nincs is mulatságosabb annál, mintha olykor ő maga is kémkedhet egy keveset! Nem, nem lesz rá dühös! Most semmiképpen sem! A Fényre, Faile egészen biztosan mulatságosnak találta volna, ha kémkedhet!

– Örülök, hogy tudsz titkot tartani – mormolta Berelain. – Azt hittem, hogy a diszkréció élesen elüt az alaptermészetedtől, de örülök, hogy tévedtem! Most különösen nagy szükségünk van arra, hogy tudjuk, mit lehet továbbadni, és mit nem! Az embereimet nem az aielek ölték meg! Hacsak az aielek nem tértek át a fejszére és a számszeríjra lándzsa és íj helyett!

Perrin felkapta a fejét, és akárhogy igyekezett is higgadt maradni, parázsló dühvel mérte végig a nőt.

– És ezt csak most mondod? Vagy van még valami más is, amit elfelejtettél mondani, valami, ami sajnos kiment abból a csinos kis fejedből?

– Hogy kérdezhetsz ilyet? – Berelain kis híján nevetett. – Mezítelenre kellene vetkőznöm, ha még többet meg akarnék neked mutatni, mint amit eddig tettem!

Széttárta a karját, és csábosan megriszálta magát, mintha csak ezzel akarná érzékeltetni, mire gondolt.

Perrin undorodva felhördült. Faile eltűnt, és csak a Fény tudta, hogy vajon életben van-e még – a Fény adja, hogy életben legyen! – és Berelain épp most akar még nyilvánvalóbban kikezdeni vele, mint eddig bármikor? De hát Berelain miért is változott volna meg? Örülhetett volna, hogy legalább annyi illem volt benne, hogy akkor nem zavarta, mikor épp öltözködött! A nő elgondolkozva végigmérte, és a mutatóujjával végigsimított az ajkán.

– Bármit hallottál is, te csak a harmadik férfi leszel, akivel megosztom az ágyam. – A tekintete... buján fénylett... de a hangja alapján akár azt is mondhatta volna, hogy ő lesz a harmadik férfi, akivel aznap reggel beszélt! A szaga pedig... Leginkább arra emlékeztette Perrint, hogy alighanem ilyen szaga lehet egy farkasnak is, aki a bozótosba gabalyodott őzet talál. – A másik kettő pusztán politikából került oda. De téged a gyönyör kedvéért választanálak! És több szempontból is nagy öröm lenne veled hálnom!

A hangja meglepően metszően csendült. Rosene épp ekkor lépett be a sátorba jeges szélfuvallat kíséretében. Kék köpenyét hátravetette, és mosolyogva cipelt egy jókora, ovális ezüsttálat, amit fehér kendővel takartak le. Perrin becsukta a száját, és remélte, hogy a nő nem hallott semmit. Berelain elmosolyodott – láthatóan egy cseppet sem érdekelte, hogy mit hallott a szobalánya, és mit nem! A zömök asszony lerakta a tálcát a legnagyobb asztalra, szétterítette kék-arany csíkozású szoknyáját, és mélyen meghajolt Berelain felé. Majd vetett egy jóval kurtább pukedlit Perrin irányába is. A tekintete egy pillanatra elidőzött a férfin, és éppolyan elégedetten mosolygott, mint az úrnője. Berelain egy kurta intésére maga köré kapta a köpenyét, és mosolyogva kisietett a sátorból. Jól van, a Fény égesse meg, hát hallotta! A tálcáról pörkölt és forralt bor ínycsiklandó illata áradt, de Perrin akkor sem maradt volna itt, ha el van törve a lába. Akármilyen hangosan korgott is a gyomra!

A vállára dobta a köpenyét, és büszkén kivonult a sűrű hóesésbe. A kesztyűjét csak odakinn vette fel. A napot vastag, ónszínű felhők takarták, de a fény állásából így is meg tudta állapítani, hogy alig pár órával múlhatott hajnal. A hóba máris ösvényeket törtek a katonák, de az ágakon vaskos takaróként feküdt a vakítóan fehér hó, és teljesen elfedte az örökzöldeket. A vihar még közel sem fejeződött be. A Fényre, hát hogy mondhatott neki ilyeneket az a némber? És miért mondott neki ilyeneket, épp most?!

– Ne feledd! – kiáltott utána Berelain, és meg sem próbálta lehalkítani a hangját! – Bízom a diszkréciódban!

Perrin elfintorodott, és meggyorsította a lépteit.

Pár lépéssel később rájött, hogy elfelejtette megkérdezni, Masema emberei merrefelé táboroznak. Körülötte mindenfelé a Szárnyas Gárda tagjai melegedtek a tábortüzeknél. Mindegyiken páncél volt, és nem mentek messzire felnyergelt lovaiktól. A lándzsáik kéznél voltak, takaros gúlákba támasztották őket, és a vörös szalagok vadul csapkodtak a szélben. A tüzek között a fák dacára is könnyen egyenes vonalat lehetett volna húzni, és méretben is szinte teljesen egyformák voltak. A szekerek, amiket délre haladtukban szereztek, már mind meg voltak rakodva, a lovakat befogták, és szigorú, egyenes vonalba állították.

A fák nem takarták el teljesen a dombtetőt. A folyóköziek továbbra is odafenn őrködtek, de a sátrakat már lebontották, és Perrin tisztán látta a felmálházott lovakat is. Mintha egy pillanatra egy fekete kabát is megvillant volna: az egyik asha'man is odafenn járt, bár Perrin meg nem tudta volna mondani, melyikük. A ghealdaniak még mindig a dombtetőt méregették komoran, de összességében ők is éppúgy menetkésznek tűntek, mint a mayene-iek. A két tábor szinte ugyanúgy volt elrendezve. De Perrin sehol sem vette észre, hogy a közelben több ezer ember gyülekezne, és azt sem látta, hogy széles ösvényeket törtek volna a hóban. Ami azt illeti, a három tábor között egyetlen egy lábnyom sem látszott. Ha Annuora a Tudós Asszonyoknál volt, akkor már jó ideje ott lehetett! Miről beszélhettek? Alighanem arról, hogyan ölhetnék meg Masemát anélkül, hogy Perrin rájönne, ők tehetnek róla. Egy pillanatra visszanézett Berelain sátrára, de a puszta gondolattól is kirázta a hideg, hogy esetleg vissza kellene mennie oda.

Már csak egyetlen sátor állt Berelain sátrán kívül, az is kék-arany csíkos, de jóval kisebb: Berelain két szolgálólányáé volt. Rosene és Nana a szakadó hó dacára is kinn ültek a sátor előtt egy kis padon, és köpenyben, csuklyában melengették a kezüket egy aprócska tábortűz felett. Teljesen egyformák voltak, és egyiküket sem lehetett volna csinosnak mondani. Mégis két férfi ücsörgött mellettük: alighanem azért nem mentek be a sátorba, hogy az egyik parázstartó mellett melegedjenek. Úgy tűnt, hogy Berelain illendőbb viselkedést követelt meg a szobalányaitól, mint amilyenre ő maga képes volt. A nő fürkészei általában egy árva szót sem szóltak – Perrin társaságában legalábbis meglehetősen csendesek voltak –, de most vidáman cseverésztek és nevetgéltek a két szolgálólánnyal. Egyszerű ruhákat hordtak, és olyan jellegtelenek voltak, hogy az ember akkor sem vette volna észre őket, ha nekik megy az utcán. Perrin még mindig nem tudta Santest megkülönböztetni Gendartól. A tűz egyik oldalán lógó kondérból pörköltillat áradt. Perrin igyekezett nem törődni vele, de a hasa egyre hangosabban korgott.

Ahogy közelebb ért, elhallgattak, és mielőtt a tűzhöz lépett volna, Santes és Gendar már Berelain sátra felé pislogtak kifejezéstelen arccal, aztán felálltak, szorosan maguk köré vonták a köpenyüket, és elsiettek anélkül, hogy Perrin szemébe néztek volna. Rosene és Nana először Perrint bámulták, aztán a hatalmas sátrat, és a szájuk elé tették a kezüket, úgy nevettek. Perrin nem is tudta, hogy most elpiruljon, vagy felordítson.

– Egészen véletlenül nem tudnátok megmondani, hogy merrefelé gyülekeznek a Próféta emberei? – kérdezte. A hangja higgadtan csengett, de a két nő felvont szemöldöke, vidáman csillogó tekintete hihetetlenül felbőszítette. – Az úrnőtök elfelejtette pontosan megmondani!

A két szolgálólány összenézett a csuklyájuk rejtekében, és ismét felnevetett. Perrin egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy vajon egészen épelméjűek-e, de biztos volt benne, hogy Berelain nem tűrne meg maga körül ostoba nőket ilyen bizalmi pozícióban.

Hosszas vihorászás és nézelődés után, miközben pukkadozva felmérték Perrint, Berelain sátrát, és kacarászva egymásra néztek, Nana azt mondta, hogy egyáltalán nem biztos benne, de talán mintha arrafelé lennének. Bizonytalanul délkelet felé intett. Rosene úgy hallotta az úrnőjétől, hogy nem egész két mérföldnyire voltak tőlük. Vagy háromra? Nem is tudta hirtelen. Még mindig nevettek, mikor Perrin otthagyta őket. Talán tényleg gyengeelméjűek voltak!

Fáradtan megkerülte a dombot, és egyre azon gondolkozott, hogy most mihez kezdjen. Csapnivaló kedve volt, és cseppet sem vidította fel, hogy térdig érő szűzhóban kellett átverekednie magát a mayene-i táborból a folyóközibe. És attól sem lett rózsásabb a hangulata, hogy rájött, mit is kellene tennie. És csak egyre rosszabb lett, ahogy a saját embereihez ért.

Minden úgy volt, ahogy parancsolta. A cairhieniek köpenyükbe burkolódzva ültek a magas bakon, és a csuklójukra vagy a könyökhajlatukba tekerték a gyeplőt, úgy vártak. A váltás lovak között is alacsony alakok sürgölődtek: igyekeztek lecsillapítani az izgatott állatokat. Azok a folyóköziek, akik nem a dombon őrködtek, kis tábortüzek mellett guggoltak. Fel voltak öltözve, és útra készen szorongatták lovuk kantárját. Össze-vissza táboroztak, nem úgy, mint a rendhez és fegyelemhez szokott mayene-iek és ghealdaniak, de már bebizonyították a rátermettségüket a trallokok és az aielek ellen is. Mindenkinek ott lógott a vállán az íja, és a derekán egy nyílvesszőkkel teli tegez csüngött. A legtöbbjüknél kard vagy rövidkard is volt. Meglepő módon Grady is az egyik tűz mellett ült. A két asha'man általában elkülönült a többiektől, és a folyóköziek egyáltalán nem bánták, hogy nem barátkoznak velük. Senki sem beszélt, mindenkit az kötött le, hogy hogyan melegedhetne meg egy kicsit ebben a cudar hidegben. Perrinnek elég volt ránéznie az elkeseredett, komor arcokra, hogy tudja, Jondyn nem ért még vissza, sem Gaul, sem pedig Elyas, vagy bárki más. Még mindig bízhatott abban, hogy visszahozzák Faile-t! Vagy legalább meg tudják mondani, hogy hol tartják fogva. Egy ideig úgy tűnt, hogy ennél jobbat nem is várhat ettől a naptól. Manetheren vörös sasa és tulajdon farkasfejes zászlója ernyedten lógott a hóesésben. Egy kocsinak támasztották a két zászlórudat.

Úgy tervezte, hogy majd ha elindul Cairhien felé Masemával, akkor is használni fogja őket, ugyanúgy, mint ahogy dél felé jövet tette. Ha valaki elég őrült volt ahhoz, hogy megpróbálja feléleszteni Manetheren régi dicsőségét, senki sem kérdezte, még mit akarhat, vagy hogy van-e valami más oka is arra, hogy egy kisebbfajta hadsereggel vonul fel-alá. Örültek, hogy nem marad a környékükön, és nem akar tőlük semmit, eszük ágában sem volt kikezdeni vele! Épp elég baja volt az errefelé élőknek anélkül is, hogy még egy hadseregbe is bele akartak volna kötni. Hadd harcoljon valaki más, hadd veszítse el valaki más azokat az embereket, akikre tavasszal még szükség lesz a vetésnél! Manetheren egykori határai szinte az egész mai Murandyt magukba foglalták, és kis szerencsével eljuthatott volna Andorba is, ahol Rand erős kézzel uralkodott, mielőtt fel kellett volna adnia ezt az álcát. De ez most megváltozott, és ő is tudta, hogy miféle árat kell a változásért fizetnie. Micsoda borzalmas árat! Kész lett volna fizetni, de tudta, hogy ezt a tartozást nem rajta hajtják majd be. Bár már így is rémálmai voltak miatta.

Hatodik fejezet

Az őrület szaga

Perrin sokáig kereste Dannilt a zuhogó hóban. Végül egy kis tábortűz mellett lelt rá. Átverekedte magát a lovak között. Az emberek felegyenesedtek és elhátráltak, hogy kényelmesen elférjen. Nem tudták, hogy vajon szüksége van-e az együttérzésükre, így inkább tapintatosan elfordították a fejüket, és a csuklyájukba rejtették az arcukat.

– Tudod, hol vannak Masema emberei? – kérdezte, és nagy nehezen elfojtott egy hatalmas ásítást. A teste aludni akart, de nem volt rá ideje.

– Körülbelül három mérföldnyire délkelet felé – mondta Dannil savanyúan, és ingerülten megrángatta a bajszát. Szóval azoknak az ostoba libáknak mégis igazuk volt! – Úgy szállongnak ide, mint a vadkacsák a Vízierdőbe őszidőn, és a legtöbben úgy néznek ki, mint akik a tulajdon anyjukat is szívesen megnyúznák, csak hogy történjen már valami!

A lóarcú Lem al'Dai nagyot köpött a foghíján keresztül, amit egy réges-régi kocsmai verekedésben szerzett egy gyapjúkereskedőtől. Lem szeretett verekedni, és úgy tűnt, hogy szívesen összekapna Masema egyik-másik emberével.

– Meg is tennék, ha Masema azt kérné tőlük – mondta Perrin csendesen. – Tegyetek róla, hogy ezt mindenki tudja! Hallottátok, hogyan haltak meg Berelain emberei? – Dannil kurtán biccentett, és a többiek mérgesen felmordultak, aztán zavartan csoszogtak a hóban. – Csak hogy ti is tudjátok! De egyelőre még nincs rá bizonyítékunk!

Lem felhorkant, és a többiek is éppolyan kedvetlennek tűntek, mint Dannil. Ők is látták már, miféle pusztításra képesek Masema hívei.

A hó még jobban megeredt, és az emberek kabátján megültek a hatalmas, fehér pelyhek. A lovak a lábuk közé húzták a farkukat, hátha úgy kevésbé fáznak. Pár órán belül újra ki fog törni a hóvihar. Ha nem előbb! Ilyen időben nem lenne szabad elhagyniuk a tábortüzeket! Ilyen időben nem lenne szabad utazniuk!

– Hozzál le mindenkit a dombról, és induljatok el a rajtaütés helyszíne felé! – adta ki az utasítást. Ez volt az egyik döntés, amit a két tábor közti úton hozott. Már így is túl sokáig késlekedett, és egyáltalán nem számított, hogy kicsoda vagy micsoda várhat rájuk odakinn. A szökevény aieleknek így is túlságosan nagy volt az előnyük, és hacsak nem keletre vagy délre indultak, valaki már biztos hírt hozott volna róluk. És mostanra már nyilvánvalóan számítottak arra is, hogy követi őket! – Addig lovagolunk, amíg csak nem találunk egyértelmű nyomokat. Aztán Neald vagy Grady Kaput nyit, és átvisz minket. Küldj egy-egy embert Berelainhez és Argandához is! Azt akarom, hogy a mayene-iek és a ghealdaniak is elinduljanak! Aztán küldj ki felderítőket, és biztosítsd az oldalunkat is. Mondd meg nekik, hogy ne csak az aieleken járjon az eszük, hanem figyeljenek arra is, honnan máshonnan érhet minket támadás! Nem akarok csak úgy beleszaladni valakibe anélkül, hogy tudnám, milyen kilátásaim vannak! És kérjétek meg a Tudós Asszonyokat, hogy maradjanak szorosan mellettünk! – Elképzelhetőnek tartotta, hogy Arganda a parancsa ellenére is megpróbálná kivallatni az aiel asszonyokat. Ha pedig a Tudós Asszonyok akár önvédelemből is, de megölnének egy-két ghealdanit, akkor lehet, hogy Arganda a hűségesküje dacára is megrohanná az aieleket. – Légy olyan határozott, amilyen határozott csak lenni mersz!

Dannil nyugodtan hallgatta az utasításokat, de ennél az utolsónál zavartan elfintorodott. Alighanem éppolyan határozott lesz, mintha az edmondmezei Nőkörrel kellene szembeszállnia!

– Ahogy parancsolja, Perrin nagyúr! – mondta mereven, és a homlokához emelte az öklét, aztán magas kápájú nyergébe lendült, és fennhangon parancsokat kezdett ordítani.

Perrin körül mindenki megmozdult, hogy lóra szálljon, és a férfi épphogy csak el tudta kapni Kenly Maerin karját. Szólt neki, hogy nyergeltesse fel Dacost, és hozza oda hozzá.

Kenly széles, sokatmondó vigyorral tisztelgett.

– Ahogy parancsolja, Perrin nagyúr! Azonnal hozom!

Kenly eliramlott a lovak felé, hogy előkerítse Dacost. Maga mögött húzta barna heréltjét, de sietett, ahogy csak bírt. Perrin magában morgott. A kölyöknek igazán nem kellene szakállat növeszteni, ha egyszer egy pillanatra sem bírja megállni, hogy ne vakarászza az arcát! És különben is, idétlenül ritkás csomókban nőtt!

A tűz mellé húzódott, úgy várt a lovára. Faile azt mondta, hogy hozzá kell szoknia ahhoz, hogy mindenki nagyuramozza, hajlong előtte, meg tiszteleg neki, és a legtöbbször már észre sem vette – de ma mintha még ez is fokozta volna a boldogtalanságát. Úgy érezte, hogy folyamatosan növekvő szakadék választja el a gyermekkori pajtásaitól is, és egyedül ő próbálkozott azzal, hogy megszüntesse ezt a szakadékot. Gill mester magában morogva, a tűz mellett melegedve talált rá.

– Bocsásson meg, hogy megzavarom, uram – mondta Gill, sietve meghajolt, és lekapta vaskos kalapját. Rózsaszín fejbőre átderengett ritkás haján. Egész életében városban lakott, és nehezen bírta a hideget. A fickó nem volt alázatoskodó, a caemlyni fogadósokra ez nem is lett volna jellemző, de láthatóan élvezte, ha udvariaskodhat. És pompásan illett rá a házvezető szerepe. Faile mérhetetlenül meg volt vele elégedve. – Az ifjú Tallanvorról van szó! Hajnalhasadtakor felnyergelte a lovát, és nekivágott az erdőnek! Azt mondta, hogy uram megengedte neki, hogy elmenjen, ha... Ha addig senki nem hozott volna hírt az eltűntekről! De nem voltam benne biztos, hogy elmehet, hiszen uram senki mást nem engedett el!

Az ostoba barma! Tallanvor egyértelműen úgy viselkedett, mint egy tapasztalt katona, bár Perrin semmit sem tudott arról, hogy kicsoda, vagy honnan jött. De hogy nekivág egyedül az aielek ellen! Mintha egy nyúl indulna, hogy levadássza a menyéteket! A Fényre, bárcsak én is vele tarthattam volna! Nem kellett volna törődnöm vele, hogy mit mond Berelain a rajtaütésekről! De volt még egy rajtaütés. És lehet, hogy Arganda emberei is úgy végezték! De mégis el kellett indulnia... El kellett indulnia.

– Igen – mondta ki hangosan. – Azt mondtam neki, hogy mehet!

Ha bevallotta volna, hogy nem engedte el Tallanvort, akkor később meg kellett volna büntetnie a férfit. Az uraságoknak ilyesmivel is kellett bajlódnia. Már persze akkor, ha még életben találják azt az ostobát! – Úgy beszél, Gill mester, mint aki a legszívesebben maga is vadászni menne!

– Meglehetősen... kedvelem Maighdint, uram! – válaszolta Gill mester. A hangjában csendes büszkeség rezgett, és kihúzta magát, mintha csak Perrin azt mondta volna, hogy ő már túl öreg és túl kövér az efféle mókához. A szagába ingerültség vegyült, és Perrin érezte, hogy érzékeny és sértődött, de a hidegtől kivörösödött arcán nem látszott semmi. – Nem úgy, mint Tallanvor, még szép, hogy nem, de akkor is nagyon kedvelem! És persze Faile úrnőért is aggódom – tette hozzá sietve. – Csak úgy érzem, mintha egész életemben ismertem volna Maighdint! Jobb sorsot érdemelne!

Perrin lehelete fehéren gőzölgött.

– Megértem, Gill mester! – Valóban meg is értette. Ő is mindenkit meg akart menteni, de tudta, hogy ha csak egy embert szabadíthatna ki az aielek fogságából, felkapná Faile-t, és nem vesződne a többiekkel! Bármit elveszíthetett, de őt nem! A lovak szaga szinte mindent elnyomott, de hirtelen újabb, ingerült illatot érzett meg, és hátranézett.

Lini a felfordulás kellős közepén állt, és dühösen méregette Perrint. Egyszer-egyszer arrébb lépett, nehogy a megbolydult emberek őt is letapossák. Egyik csontos kezével a köpenyét markolta, a másikban pedig egy karhosszúságú, réztüskékkel kivert bunkósbotot fogott. Kész csoda, hogy ő nem ment el Tallanvorral!

– Ha bármit megtudok róluk, azonnal szólok! – ígérte neki Perrin. A hasa hirtelen megkordult, és eszébe jutott az az ínycsiklandozó pörkölt, amit otthagyott Berelain sátrában. Szinte érezte a lencse és a birkahús felséges ízét. Aztán újra ásított egy hatalmasat.

– Bocsásson meg, Lini – mondta, mikor újra meg tudott szólalni. – Nem aludtam túl sokat tegnap éjjel, és nem ettem egy falatot sem! Tudna valamit keríteni nekem? Egy kis kenyeret, vagy bármit, ami még elöl van!

– Már mindenki rég megreggelizett – csattant fel az idős asszony. – A morzsákat is felcsipegették, és az üstöket elmosták! Már el is rakták mindet! Nagy hasfájás lesz a vége, ha valaki túl sok edénybe belekóstol! Különösen, ha valaki máséból eszik!

A nő hangja elégedetlen mormolásba fulladt, és hosszan, mérgesen Perrinre meredt, mielőtt dühös arccal elvonult volna.

– Túl sok edényből? – motyogta Perrin. – Én egyetlen egyből sem ettem! Nem a hasam fáj, hanem éhes vagyok!

Lini átvonult a táboron, és felszegett fejjel kerülgette a lovakat és a szekereket. Hárman-négyen is megszólították, de mindegyikre csak rávakkantott, sőt az egyiket még a bunkósbottal is megfenyegette, mert nem hagyta békén! Teljesen belebolondult abba, hogy Maighdin eltűnt!

– Vagy ez is az egyik kedvenc mondása volt? Hát, ennél azért több értelmük szokott lenni...

– Ó... nos, mindenesetre most már... – Gill mester újból lekapta a kalapját, belenézett, aztán sietve visszahúzta a fejére. – Nekem most már... ööö... mennem kell, uram! Meg kell néznem a kocsikat! Hogy mindenki a helyén van-e!

– A vak is látja, hogy a kocsik rendben vannak – vetette oda Perrin. – Ki vele, miről van szó?!

Gill zavartan kapkodta a fejét ide-oda, hogy újabb kifogást keressen. Nem talált egyet sem, és egész testében megremegett.

– Úgyis... úgyis megtudja előbb vagy utóbb – nyögte. – Tudja, uram, Lini... – Mély levegőt vett, és kihúzta magát. – Lini hajnalhasadtakor átment a mayene-i táborba, hogy megkérdezze, uram hogy van, és... ööö... és miért nem jött vissza! Az Úrnő sátrában még sötét volt, de az egyik szolgálólány már felébredt, és azt mondta Lininek... Szóval arra célzott... Úgy értem... Ne nézzen rám így, uram!

Perrin elrendezte a vonásait. Vagy legalábbis igyekezett. De a harag megragadt a hangjában.

– A Fény égessen meg, ott aludtam! Semmi mást nem csináltam, csak aludtam! Mint akit agyonütöttek! Ezt mondd meg Lininek is!

A kövérkés férfit heves köhögőroham rázta meg.

– Ééén? – sípolta Gill mester, mikor végre levegőhöz jutott. – Hogy én mondjam meg Lininek? Betöri a fejem, ha csak ilyesmire célzok is! Szerintem Lini a legvadabb viharban született, Far Maddingban! És szerintem rászólt a viharra, hogy hallgasson el! És úgy vélem a vihar el is hallgatott!

– Ön a shambayan – nézett rá keményen Perrin. – Nem hinném, hogy ez csak annyit takar, hogy a szekereket kell felügyelnie!

A legszívesebben átharapta volna az első szembejövő torkát!

Gill is megérezte a hangulatát. Motyogva elbúcsúzott, kurtán meghajolt, és a köpenyébe burkolódzva elsietett. Perrin egészen biztos volt benne, hogy nem Linit keresi. Gill mester tartotta rendben a háztartásukat, de Linivel még ő is óvatosan bánt. A nővel mindenki óvatosan bánt, csak Faile nem.

Perrin mogorván nézte, ahogy a felderítők szétrajzanak a szakadó hóban. Még ki sem értek a szekerek közül, már a fákat lesték mind a tízen. A Fényre, a nők mindent elhittek a férfiakról, csak rossz legyen! És ami még rosszabb volt, most még volt is min rágódniuk! Eddig azt hitte, hogy csak Rosene és Nana miatt kell aggódnia. A Fényre, Lini alighanem mindent elmondott Breane-nek, Faile másik szobalányának is, és mostanra már egészen biztos, hogy minden egyes nő tudja a táborban, hogy Perrin hol töltötte az éjszakát! A lovászok és a szekérhajtók között épp elég nő volt, és amilyenek ezek a cairhieniek voltak, Perrin abban is biztos lehetett, hogy azonnal továbbadták a férfiaknak is! A Folyóközben nem nézték jó szemmel az ilyesmit, és ha egyszer híre kelt, hogy valaki hűtlenkedett, hát nehezen mosta le magáról! Hirtelen új fényben tűnt fel előtte az is, hogy elhúzódtak előle az emberek, hogy nem mertek a szemébe nézni, sőt, eszébe jutott, hogy mi van, ha Lem nem is azért köpött ki, mert ennyire megveti a Próféta embereit! És Kenly vigyora is milyen gúnyos volt! Csak annak örült, hogy Faile nem hinne egy efféle pletykának. Még szép, hogy nem hinne! Hogyan is hihetne!

Kenly dülöngélve szaladt át a havon, és lelkesen húzta maga után Dacost és a tulajdon lovát. Mindkét állatot megviselte a hideg. A fülüket lesunyták, a farkukat a lábuk közé húzták, és a hatalmas mén nem harapott játékosan Kenly lova felé, pedig mindig azt szokta.

– Ne villogtasd mindig a fogadat! – dördült rá Perrin a fiúra, és kirántotta a kezéből Dacos kantárját. A fiú kétkedve végigmérte, aztán sértett pillantások közepette ellovagolt.

Perrin morogva ellenőrizte a ló nyergét. Itt volt az ideje, hogy megkeresse Masemát, de még nem ült fel a lóra. Azt mondta magában, hogy csak azért nem, mert fáradt és éhes, pihenni szeretne egy keveset, és keresne valamit enni, ha lehet. Ezt mondta magának, de voltaképp azért nem indult, mert nem tudta elűzni a felégett falvak és tanyák képét, és maga előtt látta az elszenesedett holttesteket, az út mellé fellógatott férfiak, asszonyok és kisgyermekek hulláit. Ha Rand még mindig Altarában volt, akkor is hosszú út várt rájuk. Hosszú út, és neki nem volt más választása, mint hogy nekikezdjen. Azaz, az összes többi választás csak még rosszabb lett volna.

Dacos nyergének támasztotta a homlokát, és úgy állt ott, mint akit valami bűvölet dermesztett meg. Hirtelen vagy egy tucat fiatal bolond vette körül. Megérkeztek azok az ifjú bajkeverők, akik Faile sarkában loholtak mindig. Perrin nagyot sóhajtott, és kihúzta magát. Nem bánta volna, ha mindegyiket betemeti a hó!

Selande Dacos háta mögött állt meg. Az alacsony, karcsú nő a csípőjére tette zöld kesztyűs kezét, és mérgesen nézett Perrinre. Álltában is csak úgy áradt belőle a gőg. Bár a hó egyre sűrűbben esett, a köpenye egyik szárnyát hátravetette, hogy könnyebben a kardjához férjen. Sötétkék kabátját hat színes csík szelte át. Mindegyik nő férfiruhát viselt, és kardot hordott, valamint általában kétszer olyan lelkesen nekiestek volna bárkinek, mint a férfiak. Már ha ez egyáltalán lehetséges volt!

Ezek a fiatal férfiak és nők egyaránt igen sértődékenyek voltak, és ha Faile nem szólt volna rájuk, minden nap vagy két tucat párbajt vívtak volna. A Selande mögött felsorakozó kölykökből csak úgy áradt a düh, a sértettség, a mogorva, tehetetlen harag és a dac túlfűtött bűze. Perrinnek belefájdult az orra a kellemetlen szagba.

– Látlak, Perrin nagyúr! – mondta Selande pattogós, cairhieni kiejtéssel. – Szemlátomást mindenki indulásra készül, de nekünk még mindig nem adták oda a lovainkat! Gondoskodna róla, hogy ezt a sérelmet jóvátegyék?

Selande nem annyira kérte, mint inkább követelte a lovaikat. Ezek szerint látta, ugye? Hát Perrin cseppet sem örült, hogy láthatta!

– Az aielek gyalogolnak – mondta, és elnyomott egy ásítást. Cseppet sem érdekelte, hogy milyen dühösen méregetik. Igyekezett nem az ágyra gondolni. – Ha nem vagytok hajlandóak gyalogolni, akkor utazhattok kocsin is!

– Ezt nem teheti meg velünk! – csattant fel az egyik teari lány gőgösen. Az egyik kezével a köpenyét szorította, a másikkal a kardja markolatát. Medore magas volt, sötét arcában élénken csillant kék szeme, és bár nem volt döbbenetesen gyönyörű, nem sok hiányzott hozzá, hogy igazi szépség legyen. Kabátja puffos, vörös csíkos ujja meglehetősen idétlenül nézett ki telt keblei mellett. – Vörösbegy a kedvenc lovam! Nem hagyom, hogy más ülje meg!

– Három – mondta Selande érthetetlenül. – Mikor este megállunk, megbeszéljük, hogy hogyan állsz toh dolgában, Medore Damara!

Medore apja ugyan már évekkel ezelőtt visszavonult a birtokára, de Astoril ettől függetlenül Tear egyik Nagyura volt. A nemesek között sokat számított volna a rangja, hiszen Selande egy jelentéktelen cairhieni Ház gyermeke volt, de Medore most mégis nagyot nyelt, és a szeme elkerekedett. Láthatóan attól félt, hogy elevenen fogják megnyúzni!

Perrinnek hirtelen nagyon elege lett ezekből a bolondokból, és abból az értelmetlen kotyvalékból, amit az aiel szokásokból és a nemesek szokott gőgjéből kavartak ki maguknak.

– Mikor kezdtetek el a feleségemnek kémkedni? – kiáltott rájuk. Akkor sem dermedhettek volna meg jobban, ha megfagytak volna.

– Faile úrnő néha megbízott minket egy-két aprósággal – mondta Selande rövid hallgatás után, óvatos hangon. Csak úgy áradt belőle a gyanakvás szaga. Az egész banda úgy bűzlött, mint egy rókacsalád, amely azon gondolkozik, hogy vajon egy borz támadta-e meg a tanyájukat.

– A feleségem ugye valóban vadászni ment, Selande! – hördült fel a férfi indulatosan. – Eddig sosem jutott az eszébe, hogy vadásszon! – Hatalmas lánggal lobogott benne a harag, és a reggel történtek csak még jobban feldühítették. Ellökte Dacost, és közelebb lépett az aprócska nőhöz. Fölé tornyosult. A mén ingerülten vetette fel a fejét: megérezte a gazdája hangulatát. Perrin keze fájt, olyan erősen szorította a kantárt. – Vagy csak azért lovagolt ki, hogy veletek találkozzon, mikor visszaértek Abilából? Ugye azért rabolták el, mert ti kémkedtetek? – Ennek semmi értelme nem volt, és Perrin rá is jött, hogy ostobaságot beszél, amint kimondta a szavakat. Faile akárhol szót válthatott volna velük. És egészen biztos, hogy nem Berelain jelenlétében kérdezte volna ki az embereit! A Fényre, mit az embereit! A kémeit! Hiba volt gondolkozás nélkül rájuk mordulnia. Csak ezeknek a bolondoknak köszönhette, hogy tud Masemáról és a seanchanokról. De valakinek már neki akart menni, valakinek már neki kellett mennie, és azok, akiket a legszívesebben szétszedett volna, már messze jártak. És elvitték magukkal Faile-t.

Selande nem hátrált meg a haragja láttán. A nő szeme elkeskenyedett, és az ujjait hol szétnyitotta, hol ráfeszítette a kardja markolatára. És ezzel nem volt egyedül.

– Az életünket adtuk volna Faile úrnőért! – köpte. – Soha nem tettünk volna olyasmit, ami veszélyt hozott volna rá! Vízesküt tettünk neki!

A hangjából az is egyértelmű volt, hogy a vízesküt Faile-nak tették, és nem Perrinnek.

A férfi tudta, hogy bocsánatot kellene kérnie. Tudta, de nem tette meg.

– Megkaphatjátok a lovaitokat – mondta helyette –, ha a szavatokat adjátok, hogy engedelmeskedtek nekem, és nem próbálkoztok semmi őrültséggel!

Ezek nem egyszerűen őrültek voltak, hanem sült bolondok! Képesek lettek volna egyedül nekivágni az erdőnek, ha megtudták volna, hogy Faile-t hol tartják fogva! És képesek lettek volna megöletni Faile-t a tulajdon ostobaságukkal.

– Ha megtaláltuk őket, én fogom eldönteni, hogyan kellene kiszabadítanunk a foglyokat. Ha a vízeskütök mást mond erről, akkor kössétek csomóba, mert ha nem, én kötlek titeket csomóba!

Selande állkapcsa megfeszült, és az arca még viharosabb lett, de végül biccentett egyet.

– Beleegyezem! – mondta, mintha erővel kellett volna kipréselnie magából ezt az ígéretet. Az egyik teari, egy hosszú orrú, Carion nevű fickó, ellenkezve morgott, de mikor Selande felemelte az ujját, azonnal elhallgatott. Amilyen csapott álla volt, biztos sajnálta, hogy a csapat szokásainak értelmében le kellett vágnia teari stílusú kis kecskeszakállát! A kis nőcske szorosan a markában tartotta a többieket, de ettől még ő is éppolyan bolond volt, mint a társai. Vízeskü, még mit nem! Egy pillanatra sem vette le a tekintetét Perrinről.

– Engedelmeskedünk önnek, amíg csak Faile úrnő vissza nem tér. Utána ismét őt szolgáljuk. És ő majd eldönti, miféle tohhal tartozunk! – Ezt alighanem a többi holdkórosnak címezte, és nem Perrinnek.

– Ez megteszi – vetette oda a nőnek. A hangja még mindig érdes volt, akárhogy próbálta is száműzni belőle a haragot. – Tudom, hogy mindannyian hűségesen szolgáltátok. Ezt becsülöm bennetek!

Mást nem is becsült bennük! Persze ez nem volt valami nagy bocsánatkérés, és nem is elégedtek meg vele. Selande morgott valamit, a többiek pedig szótlanul, mérges pillantásokkal vonultak el. Ha duzzognak, hát duzzogjanak! Amíg megtartják a szavukat, felőle megjátszhatják a sértett királykisasszonyt! Ha jobban belegondol, az egész banda nem tett még keresztbe két szalmaszálat egész életében!

A tábor lassan kiürült. A szekerek megindultak délnek. Lassan csúsztak a lovak mögött a széles szántalpakon. A lovak mély nyomokat hagytak, de a szánok épphogy csak belesüppedtek a hóba, és a sűrű havazás szinte azonnal elfedte a nyomukat. Az utolsó folyóköziek, akik eddig a dombot őrizték, most szálltak nyeregbe, és csatlakoztak a szekerek mellett haladó társaikhoz. Az egyik oldalon feltűnt a Tudós Asszonyok csapata: még a málhás állatokat vezető gai'shain is lóháton ült. Akármilyen határozott volt is Dannil, vagy ami még valószínűbb, akármilyen határozatlan, a Tudós Asszonyokat láthatóan könnyen meg lehetett győzni arról, hogy szorosan maradjanak mellettük. Mikor feltűnt Seonid és Masuri kecses, ügyes alakja, úgy tűnt, mintha a Tudós Asszonyok még esetlenebbül kuporognának a nyeregben, bár még ők is született lovasnak tűntek a gai'shainok mellett. A havazás harmadik napja óta a fehér ruhás férfiak és nők is lovagoltak, de még mindig úgy kapaszkodtak a nyeregkápába, mintha attól félnének, hogy bármikor leeshetnek. Csak azért ültek fel egyáltalán az állatokra, mert a Tudós Asszonyok ellentmondást nem tűrő hangon megparancsolták nekik, és ha senki nem figyelt rájuk, le is siklottak a nyeregből, hogy gyalogolhassanak.

Perrin nagy nehezen felkászálódott Dacosra. Nem volt benne biztos, hogy ő maga nem esne le, ha nem kapaszkodna olyan erősen. De nem halogathatta tovább ezt a kis lovaglást, bármennyire el akarta odázni. Ölni tudott volna egy darabka kenyérért. Vagy egy kis sajtért. Vagy egy frissen elejtett nyúlért.

– Aielek! – kiáltotta valaki a menetoszlop elején, és hirtelen mindenki megállt. Kiáltások harsantak, továbbadták a hírt, hátha van még, aki nem hallotta, és a férfiak zord arccal kapták le az íjat a hátukról. A szekérhajtók felálltak az ülésükre, hogy jobban lássanak, vagy leugrottak a hóba, és a kerekek közé bújtak. Perrin felmordult, és Dacos oldalába vágta a sarkantyúját.

Dannil az oszlop elején volt, még mindig a nyeregben ült, akárcsak az a két átkozott zászlós. A többiek, vagy harminc derék folyóközi legény, már a földön álltak, és felhúzták az íjukat. Azok, akikre a lovakat bízták, izgatottan mutogattak mindenfelé, és vadul lökdösődtek. Grady és Neald is ott voltak: előre néztek, de nyugodtan ültek a lovukon. Mindenki más izgatottan bűzlött. Az asha'manek nem riadtak meg – a szaguk alapján csak felkészültek bármiféle helyzetre.

Perrin jóval tisztábban látta, hogy mit néznek a fák között, mint az emberei. Tíz elkendőzött aiel szaladt feléjük a szakadó hóban, és az egyikük egy magas, fehér lovat vezetett maga mellett. Nem sokkal mögöttük három köpenyes, csuklyás férfi lovagolt. Az aielek valamiért egészen furcsán mozogtak. És a lóra egy hosszúkás csomagot kötöztek. Perrin szívét jeges ujjakkal markolta a félelem, amíg csak rá nem ébredt, hogy a csomag túl kicsi ahhoz, hogy valakinek a holtteste lehetne.

– Tegyétek el az íjaitokat – mondta –, az ott Alliandre heréltje! Csak a mi embereink lehetnek! Hát nem látjátok, hogy mindegyik aiel Hajadon?

Egyikük sem volt elég magas ahhoz, hogy aiel férfi lehessen.

– Azt is alig látom, hogy aielek! – morogta Dannil, és lopva Perrinre nézett. Mindannyian tudták, hogy Perrinnek igen éles a szeme, sőt, még büszkék voltak is rá – nem olyan rég még mindenre büszkék voltak, amit Perrin csinált –, de a férfi igyekezett eltitkolni előlük, hogy egészen pontosan meddig lát el. Most nem érdekelte az sem, ha megtudják.

– A mieink – mondta Dannilnak. – Mindenki maradjon a helyén!

Lassan előrelovagolt, hogy beszélhessen a visszatérő felderítőkkel. A Hajadonok közeledtére letekerték a fejükről a kendőt. Mostanra már a csuklyás lovasok egyikét is felismerte: Furen Alharra volt az. Ezek szerint a három őrző kísérte vissza a Hajadonokat. Perrin nem tartotta valószínűnek, hogy az őrzők elváltak volna egymástól. A lovaik majdnem olyan fáradtnak tűntek, mint amilyennek ő érezte magát, és kis híján összerogytak a kimerültségtől. A legszívesebben megsarkantyúzta volna Dacost, hogy ugorjon, szárnyaljon, mielőbb odaérjen hozzájuk, és minél előbb hallhassa a híreiket. Bár nem – belegondolni sem mert, miféle híreket hozhattak! A holttesteket alighanem megtalálták a hollók, a rókák, a borzok, és még a Fény tudja, hány éhes állat kószálhatott az erdőben! Lehet, hogy azt gondolták, hogy könyörületesebb, ha nem hozzák vissza ide a maradványokat! Nem! Faile-nak élnie kellett! Igyekezett a fejébe verni, hogy a felesége még él, de a puszta gondolat, hogy meghalhatott, úgy fájt, mintha két kézzel markolta volna meg a kardja pengéjét.

Mikor már elég közel volt a Hajadonokhoz, leszállt a nyeregből, és tántorogva, támolyogva kapaszkodott a lóba, nehogy elessen. Kába volt, csak az az egy gondolat, az az egyetlen fájó reménység ragyogott napfényként a fejében, hogy Faile-nak élnie kellett! Most már az apró részletek is hirtelen élesen rajzolódtak ki előtte, és érthetetlen okból a legfurcsább apróságokat vette észre. Alliandre díszes nyergéhez nem egy csomagot kötöztek, hanem sok apró csomagocskát, amelyek leginkább széthagyott rongyokra emlékeztették. A Hajadonok hótalpakat viseltek. Alighanem út közben eszkábálták őket össze: a nyurga fenyőágakon még ott zöldellettek a tűlevelek is. Ezért mozogtak volna olyan furcsán? Biztos Jondyn mutatta meg nekik, hogyan kell hótalpat csinálni! A Fény áldja az eszét! Perrin igyekezett a hírekre összpontosítani. Úgy érezte, hogy a szíve mindjárt kiugrik a mellkasából. Sulin a bal kezébe vette a lándzsáját és a pajzsát, és leemelt egy kis rongycsomót a nyeregről, mielőtt hozzá lépett volna. A cserzett arcán végigfutó, rózsaszín heg megvonaglott, ahogy elmosolyodott.

– Jó híreket hoztunk, Perrin Aybara – mondta lágyan, és a férfi kezébe nyomta a sötétkék kelmét. – A feleséged él!

Alharra összenézett Seonid másik őrzőjével, Teryl Wynterrel. Wynter elfintorodott. Masuri őrzője, Rovair Kirklin mereven nézett maga elé. Wynter pödört bajszánál is jobban látszott, hogy ők egyáltalán nem tartották olyan jó hírnek, amit hoztak.

– A többiek továbbmentek, hátha találnak még valamit – folytatta az ősz Hajadon. – Bár már így is épp elég furcsaságot fedeztünk fel!

Perrin hagyta, hadd nyíljon szét a kezében a különös kis csomag. Faile ruhája volt az: elöl és az ujjain valaki óvatosan szétvágta. Mélyen belélegezte a felesége illatát, a virágszappan halvány utóízét, Faile édeskés parfümjét, és azt a csodálatos, pompás szagot, ami Faile volt, Faile és senki más. Nem érzett rajta vért. Mostanra már a többi Hajadon is köré gyűlt. A legtöbben idősebb nők voltak, az arcuk kemény, bár egyikük sem volt olyan kőmerev, mint Sulin. Az őrzők lepattantak a nyeregből. Egyáltalán nem úgy tűntek, mint akik egész éjszaka nyeregben ültek. A Hajadonok mögött maradtak, nem furakodtak közelebb.

– Mindegyik férfit megölték – mondta az egyik nyurga Hajadon –, de a megtalált ruhák alapján, Alliandre Kiragin, Maighdin Dorlain, Lacile Aldorwin, Arrela Shiego és két másik nő gai'shain lett. – A két másik nő alighanem Bain és Chiad lehetett: ha név szerint is kimondták volna, hogy foglyul ejtették őket, azzal még nagyobb szégyenbe taszították volna mindkettőjüket. Perrin mostanra már sok mindent tudott az aielekről. – Ez ellenkezik a szokásainkkal, de alighanem megvédi őket.

Wynter kétkedve vonta fel a szemöldökét, de aztán úgy tett, mint aki csak a csuklyáját igazgatja. Perrin hirtelen meglátta, hogy a ruha úgy volt szétvágva, mintha valaki egy állatot nyúzott volna meg! Megtántorodott. Valaki levágta Faile-ról a ruhát! A hangja megremegett.

– Csak nőket fogtak el?

Egy Briain nevű fiatal, kerek képű Hajadon megrázta a fejét.

– Három férfit is gai'shainná tettek volna, de ellenálltak nekik, és ezért késsel és lándzsával végeztek velük. A többieket mind nyílvessző ölte meg.

– Nem úgy van, ahogy gondolod, Perrin Aybara – tette hozzá Elienda sietve, bár a hangjában megdöbbenés csendült. Magas volt, vállas, de mégis szinte anyásnak tűnt volna, ha Perrin nem látta volna már, ahogy puszta kézzel leütött egy felnőtt férfit. – Aki egy gai'shaint bánt, az legalább akkora bűnt követ el, mint aki egy gyermekre vagy egy kovácsra emel kezet! Egészen biztos vagyok benne, hogy még csak meg sem büntetik őket, ha képesek lesznek szelíden viselkedni, amíg csak vissza nem szerezzük őket! De erre mások biztos megtanítják őket!

Mások: megint Bainről és Chiadról volt szó.

– Merre mentek? – kérdezte a férfi. Vajon Faile képes szelíden viselkedni? Nem nagyon tudta elképzelni róla! De legalább megpróbálja, biztos, hogy megpróbálja, és csak addig kell kibírnia, amíg Perrinék megtalálják őket!

– Majdnem egyenest délnek – válaszolta Sulin. – Inkább jóval délnek, mint keletnek. Miután a hó már teljesen elfedte a nyomukat, Jondyn Barran másfajta jeleket vett észre. Azt hiszem, a többiek is ezt követik. Majdnem annyit lát, mint Elyas Machera. Sok látnivalónk volt. – A hátán lógó tegez mellé tűzte a lándzsáját, a pajzsát pedig az övén lévő, jókora kés markolatára akasztotta. Az ujjai felvillantak, és a jelbeszédre válaszul Elienda leakasztott egy másik, nagyobb rongycsomót a nyeregről, és odaadta Sulinnak. – Sokan járják az erdőt, Perrin Aybara, és furcsa dolgok történnek! De először ezeket kellene látnod! – Sulin egy újabb szétvágott ruhát hajtogatott szét. Zöld volt, és Perrin mintha úgy emlékezett volna, hogy Alliandrén látta. – Ezeket ott találtuk, ahol a feleségedet elfogták!

A ruhában negyven, ötven aiel nyíl csillogott. A hegyükön sötét foltok éktelenkedtek, és Perrin orrát megcsapta az alvadt vér szaga.

– Taardad – emelt ki Sulin egy nyilat a sok közül, aztán a földre dobta. – Miagoma – még kettőt a földre hajított. – Goshien – erre megvonaglott az arca: ő maga is a goshien törzs szülötte volt. Egyesével megnevezte az összes törzset, az aieleket kivéve, és addig szórta a földre a nyílvesszőket, míg már csak a köteg fele maradt a kezében. Aztán magasra emelte a szétvágott ruhát, hogy mindenki jól láthassa, és a földre öntötte a maradékot. – Shaidó – mondta jelentőségteljesen.

Perrin a mellére szorította Faile ruháját – az, hogy érezhette az asszony illatát, egyszerre enyhítette és az őrületig korbácsolta a fájdalmát –, és mogorván a hóban heverő nyilakra nézett. A felét már most betemette a folyamatosan szakadó hó.

– Túl sok shaidó van közöttük – mondta. Legalább ötszáz mérföldnyire kellene lenniük innen, a Rokonirtó Tőrében, körbezárva, halálra ítélve! De ha pár Tudós Asszony megtudta, hogyan kell Utazni... Vagy ha az egyik Kitaszított segített nekik... A Fényre, össze-vissza kalandoztak a gondolatai! Mi közük lehetett volna ehhez a Kitaszítottaknak? Össze-vissza kalandoztak a gondolatai, mikor tisztán kellett volna látnia! Az elméje legalább olyan fáradt volt, mint a teste. – A többiek pedig azok közül kerültek ki, akik nem fogadták el, hogy Rand lenne a car'a'carn. – Azok az átkozott színek megint megkavarodtak a fejében. De most nem volt ideje a színekre! Most csak Faile-ra volt ideje! – Csatlakoztak a shaidókhoz! – A legtöbb Hajadon kerülte a tekintetét, de páran, köztük Elienda, dühösen meredtek rá. Ők is tudták, hogy igaza van, de nem szerették hallani. – Hányan lehettek összesen, mit gondoltok? Ugye nem az egész törzs?

Ha az összes shaidó itt lett volna, arról csak kaptak volna hírt! Persze, sok helyütt hallottak aiel fosztogatásokról, de annyi shaidó nem lehetett a környéken! Bármekkora kavarodás van is most Amadiciában, ennyi aielt mindenki észrevett volna!

– Elegen vannak ahhoz, hogy nagy bajba keverjenek minket – morogta magában Wynter. Nem Perrin fülének szánta a megjegyzést.

Sulin ismét a díszes nyeregre kötött csomagocskák közé nyúlt, és egy cadin'sorba öltöztetett rongybabát húzott elő.

– Ezt Elyas Machera találta, mielőtt visszafordultunk volna, vagy negyven mérföldnyire innen. – Megrázta a fejét, és egy pillanatra a hangja és a szaga egyaránt... értetlen lett. – Azt mondta, megérezte a szagát a hó alatt. Jondyn Barran is, és ők is találtak olyan nyomokat a fákon, amelyek szerintük arra utaltak, hogy szekerek haladtak arra. Sok szekér. Nagyon sok szekér. Ha gyermekek is vannak velük... Azt hiszem, az csak azt jelentheti, hogy egy egész klán vonult el arra, Perrin Aybara! Vagy akár több is! De a legkisebb klánnal is van vagy ezer lándzsa, és ha szükség van rá, nem csak annyi! Ha szükség van rá, mindenki lándzsát ragad, csak a kovácsok nem! Napokkal előttünk járnak, és délnek tartanak. Talán több nappal is, mint hittem volna. A hóban nehéz eldönteni. De azt hiszem, hogy akik elragadták a feleségedet, azok csatlakozni fognak hozzájuk.

– Ez a kovács lándzsát ragadott – mormolta Perrin. Ezer harcos, vagy akár több is! Neki is több mint ezer embere volt, ha a Szárnyas Gárdát és Arganda embereit is hozzászámolta a folyóköziekhez. De ha aielekkel kell szembeszállnia, nos, akkor a shaidók vannak előnyben! Megtapogatta a Sulin kezében csüngő babát. Vajon egy shaidó gyermek még most is azon sír, hogy elvesztette a kedvenc babáját? – Délre megyünk!

Épp elfordult volna, hogy felszálljon Dacos nyergébe, mikor Sulin megfogta a karját.

– Mondtam, hogy más érdekes dolgokat is láttunk. Elyas Machera kétszer is lótrágyát és tábortüzek nyomát találta a hó alatt. Sok ló és sok tábortűz nyomát.

– Ezrekét – tette hozzá Alharra. Fekete szeme nyugodtan nézett Perrinre, és a hangja is higgadt volt, szinte gondtalan. – Ötezer, tízezer vagy talán még több ember járt arra. Nehéz megmondani. De katonák voltak. És mindkét helyen ugyanaz a sereg járhatott. Machera és Barranis egyetértenek velem. Bárkik is azok, ők is szinte nyílegyenesen délnek mennek!

– Lehet, hogy semmi közük nincs az aielekhez, de lehet, hogy ők is a shaidókat követik – tette hozzá Sulin. Metszően az őrzőre nézett, nem tetszett neki, hogy a férfi félbeszakította, de alig egy lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Háromszor is láttunk afféle szárnyas jószágokat, mint amiket szerinted a seanchanok használnak. Hatalmas, redős bőrszárnyuk volt, és emberek ültek a nyakukban. És kétszer is láttunk ilyen nyomokat. – Lehajolt, felkapott egy nyílvesszőt a földről, és kerekded jelet rajzolt a hóba. Leginkább egy medve talpára emlékeztetett, de a hat lábujj mindegyike hosszabb volt egy ember ujjánál. – Néha karmok is vannak rajta – mondta, és berajzolta az állat karmait. Hosszabbak voltak, mint a Ködhegység legnagyobb medvéié! – Hosszúkat lép. Azt hiszem, nagyon is gyorsan szalad! Tudod, mi lehet az?

Perrin még csak nem is sejtette. Még soha nem hallott hat lábujjú állatról, hacsak a folyóközi macskákról nem. Annak idején meg is lepődött, hogy máshol a macskáknak is csak öt ujja van. De nem volt nehéz kitalálni.

– Alighanem egy újabb seanchan vadállat. – Szóval dél felé nem csak shaidók várták, de seanchanok, és még mi is? Vagy a fehérköpenyek, vagy egy seanchan hadsereg? Más nem lehetett. Megbízott Balwer értesüléseiben. – Akkor is délre megyünk!

A Hajadonok úgy néztek rá, mintha csak azt mondta volna, hogy esik a hó. Perrin nagy nehezen felhúzta magát a nyeregbe, és visszaindult a menetoszlop felé. Az őrzők gyalog jöttek mögötte, vezették egy kicsit az elcsigázott állatokat. A Hajadonok magukkal vitték Alliandre fehér heréltjét, és odaszaladtak a közelben várakozó Tudós Asszonyokhoz. Masuri és Seonid előrelovagolt, hogy minél előbb találkozhassanak az őrzőikkel. Perrin nem is értette, hogy miért nem gyűltek köré már hamarabb, hogy mindenbe beleüthessék az orrukat. Talán csak azért, hogy magára hagyhassák a bánatával, ha netán a visszatérők rossz hírt hoztak volna. Talán. Igyekezett valahogy összerakni az új értesüléseket. A shaidók, bármennyien lehettek is. A seanchanok. Egy lovas hadsereg. Fehérköpenyek vagy seanchanok. Az egész olyan volt, mint azok a kirakójátékok, amelyek készítésére olyan sokáig tanítgatta Luhhan mester. Ha az ember tudta, hogyan kell összerakni a bonyolult vascsavarokat, játszi könnyedséggel összecsusszantak és szétváltak a darabok. De most kába volt, és egyetlen egy darabka sem illett a másikhoz, akárhogy forgatta is. Mire visszaért a folyóköziekhez, már mindenki lóháton ült. Akik az előbb megfeszített íjjal álltak a földön, most szégyenkezve néztek rá. Mindenki várakozva, feszülten leste.

– Életben van – mondta, és mintha csak most mertek volna ismét levegőt venni az emberek. A többi hírt különös beletörődéssel vették tudomásul, sőt, néha úgy bólogattak, mintha nem is vártak volna mást.

– Nem most nézünk először szembe túlerővel – mondta Dannil. – Mit tervez, uram?

Perrin elfintorodott. A férfi olyan merev volt, mintha fából faragták volna.

– Először is, vagy negyven mérföldet Utazunk délnek. Aztán majd meglátjuk. Neald, te előremész, és megkeresed Elyast és a többieket! Mondd el nekik, mit tervezünk! Mostanra már jóval messzebbre lehetnek. És vigyázz magadra! Tíz-tizenkét Tudós Asszony ellen még neked sincs sok esélyed! – Egy egész klánnal alighanem lesz ennyi fókuszálni képes Tudós Asszony. Talán több is. És mi van, ha nem csak egy klán vonul délre? Ráér aggódni miatta, ha már megtalálta őket! Neald biccentett egyet, aztán visszaindult a tábor felé. Ott már megjegyezte a földet. Ezek után már csak pár parancsot kellett kiadnia. Lovasokat küldött a mayene-iekhez és a ghealdaniakhoz, akik külön vonultak tőlük, éppúgy, ahogy külön is táboroztak. Grady úgy gondolta, hogy mire mindenkit összegyűjtenek, meg tudja tanulni itt is a terepet, és nem kell visszamenniük, mint ahogy Nealdnak kellett. Ezek után már csak egyetlen dolog volt hátra.

– Meg kell találnom Masemát, Dannil – mondta Perrin. – Vagy valakit, aki átad neki egy üzenetet. Ha van egy kis szerencsém, nemsokára visszatérek!

– Ha egyedül megy azok közé az anyaszomorítók közé, nem kis szerencsére lesz szüksége, uram! – válaszolta Dannil. – Hallottam, ahogy önről beszélnek! Azt mondták, hogy árnyfattyú, mert aranyszínű a szeme. – Perrin szemébe nézett, aztán elfordította a fejét. – Azt mondták, hogy az Újjászületett Sárkány megszelídítette, de attól még árnyfattyú! Nem ártana magával vinnie pár tucat embert, hogy megvédjék!

Perrin habozva veregette meg Dacos nyakát. Pár tucat ember nem lenne elég, ha Masema emberei tényleg azt hinnék, hogy árnyfattyú, és úgy döntenének, hogy majd kézbe veszik a dolgot. Az összes folyóközi nem lenne elég ellenük! Talán nem is kellene szólnia Masemának! Majd rájön magától is... A füle hirtelen egy kékbegy trilláját kapta el nyugat felől, aztán egy másodikét. Ezt már a többiek is meghallották. A döntés már nem az ő kezében volt. Tudta, mi fog történni, csak azt nem tudta eldönteni, hogy vajon ennek mi köze lehet ahhoz, hogy ta'veren. Körbefordította Dacost, és várt.

A folyóköziek tudták, hogy mit jelent, ha az otthon honos madár hangját hallják. Emberek jönnek, több mint egy tucatnyi, és nem biztos, hogy békével vannak. Ha barátok lennének, rigófütty csendült volna meg, és ha egyértelműen ellenséges szándékkal közeledett volna valaki, akkor a szajkó rikoltását hozta volna a szellő. Ezúttal jobban viselték magukat. Az oszlop nyugati oldalán minden második ember leszállt a nyeregből, és a mellette álló kezébe nyomta a kantárt, majd előszedte az íját. Az idegenek libasorban jöttek, mintha ezzel is a létszámukat akarták volna hangsúlyozni. Talán százan lehettek. Két lovas kissé előrébb jött. A társaság fele hatalmas lándzsákat hordozott. Nem tűzték a nyeregre, hanem a kezükben fogták, mintha csak arra készülnének, hogy hirtelen a hónuk alá csapják, és rohamoznak. Gyors lépésben közeledtek. A többségen volt valamiféle páncél vagy mellvért, illetve sisak, de ritka volt az, akinek mind a kettő jutott. Így is jobban fel voltak szerelve, mint Masema legtöbb követője. Az elöl lovagoló emberek egyike Masema maga volt, átszellemült arca úgy ragyogott ki a csuklyájából, mint egy veszett hegyi oroszlán pofája a sötét barlangjából. Vajon azok közül a lándzsák közül hányon lobogott vörös szalag még tegnap is?

Masema csak akkor emelte fel a kezét, és intette hátra az embereit, mikor már alig pár lépésnyire lehetett Perrintől. Hátralökte a csuklyáját, és megvetően végigmérte a földön álló, felajzott nyíllal várakozó folyóközieket. Láthatóan nem zavarta, hogy tar fejére esik a hó. Nagydarab férfi léptetett mellette: egy jókora kard lógott a hátán, egy másik pedig a nyergére volt erősítve. Ő magán tartotta a csuklyát, de Perrin egészen biztos volt benne, hogy ugyanúgy kopaszra borotváltatta a fejét, mint Masema. A fickó láthatóan egyforma elszántsággal méregette a folyóközieket és a Prófétát. Fekete szeme majdnem olyan vad tűzzel égett, mint Masemáé. Perrin épp azon gondolkozott, hogy felvilágosítja őket arról, hogy ilyen közelről a folyóközi íjak nemcsak, hogy könnyedén átütik a páncélt, de nagy valószínűséggel az ember hátán bukkannak ki. A legszívesebben Masema szemébe vágta volna, hogy tud a seanchanokról is. De Berelain diszkrécióra intette. És talán ezek között a körülmények között valóban az volt a legbölcsebb megoldás!

– Azért jöttél, hogy velem beszélhess? – kérdezte Masema hirtelen. A fickónak még a hangja is forrongott az őrülettől! Soha semmit nem mondott csak úgy. Neki csak fontos gondolatai voltak. Az arcán felcsillanó, fagyos kis mosolyt kurta fintorba torzította egy háromszög alakú sebhely. Amúgy sem volt valami barátságos. – Mindegy! Most itt vagyok! Mint ahogy mostanra már nyilvánvalóan te is tudod, azok, akik úgy döntöttek, hogy a Sárkány Nagyurat követik, a Fény áldja a nevét is, nem akarnak itt maradni. Nem is követelhetem meg tőlük! Ők is éppúgy csak őt szolgálják, mint ahogy én magam teszem!

Perrin látta, ahogy a lángözön átzúdul Amadiciába, felperzseli Altarát, és talán ott sem áll meg. Mindenütt halál és pusztulás jár a nyomában. Mély levegőt vett, és szinte magába szívta a hideget. Faile mindennél többet ért! Mindennél! Ha a pokol tüzén kellett ezért égnie, hát akkor ott fog égni!

– Vidd az embereid keletre – mondta, és maga is megdöbbent azon, hogy milyen határozott a hangja. – Majd utolérlek, amint tudlak! A feleségemet elrabolták az aielek. Délre megyek, hogy kiszabadítsam.

Most az egyszer megláthatta, hogy milyen az, amikor Masema is meglepődik.

– Az aielek? Tehát az egész nem csak rémhír és vaklárma? – Az oszlop túlsó oldalán várakozó Tudós Asszonyra meredt mérgesen. – Délre, azt mondod?

A nyeregkápára támaszkodott, és visszafordult, hogy mélyen Perrin szemébe nézhessen. Az őrület teljesen átitatta a szagát, és Perrin akárhogy igyekezett is, a józanságnak egyetlen foszlányát sem érezte benne.

– Veled megyek – mondta végül Masema, mintha most jutott volna döntésre. Perrin döbbenten hallgatta: a fickó láthatóan égett a vágytól, hogy minél előbb beszélhessen Randdel! Épp csak azt nem hagyta, hogy az Egyetlen Hatalommal utazzanak hozzá. – Mindenki, aki a Sárkány Nagyurat szolgálja, a Fény áldja a nevét is, velem jön. Az aiel vadak elpusztítása a Fényt szolgálja!

A tekintete a Tudós Asszonyokra rebbent, és a mosolya még hidegebb volt, mint az előbb.

– Örömmel fogadnám a segítségét – hazudta Perrin. Ez a csőcselék haszontalan lenne az aielek ellen! Bár persze több ezren voltak. És már megvertek nem egy sereget, még ha eddig nem is találkoztak aiel haderővel. A kirakójáték egyik darabkája a helyére csusszant. Alig tartotta magát a nyeregben, olyan fáradt volt, hogy kis híján leesett, és nem értette, hogy miféle összefüggést látott meg hirtelen, csak tudta, hogy valami, ami eddig nem volt tiszta, hirtelen világossá vált. Különben is, az nem fog megtörténni! – De jócskán megelőztek! Utaznom kell, az Egyetlen Hatalmat kell használnom, ha be akarom érni őket! Tudom, hogy érez ezzel kapcsolatban!

A Masema mögött sorakozó emberek közt zavart mormogás futott végig, és vészjóslóan igazgatták a fegyverüket. Perrin hallotta, hogy átkozódnak, és azt mondják, „aranyszemű” és „árnyfattyú”. A másik borotvált fejű fickó úgy meredt Perrinre, mintha istenkáromláson kapta volna, de Masema csak nézte, és a puszta pillantásával igyekezett belelátni a lelkébe, a tervei, a szándékai közé.

– Azt hiszem, szomorú lenne, ha baj érné a feleségedet – mondta ki végül az őrült Próféta. A hangsúlyából egyértelmű volt, hogy Randre gondol, bár az Újjászületett Sárkány nevének kimondása is szentségtörésnek számított. – Ez egyszer feladjuk az... elveinket. De csak most az egyszer! És csak azért, hogy megtalálhassuk a feleségedet, csak azért, mert te a barátja vagy! Csak azért!

Nyugodtan beszélt – önmagához képest meglepően nyugodtan –, de mélyen ülő, fekete szeme vad tűzzel égett, és az arcát elképesztő düh torzította el. Perrin kinyitotta a száját, aztán becsukta. Nem szólt egy szót sem. Előbb hitte volna el, hogy a nap nyugaton kel fel, mint hogy Masema azt mondja, amit most hallott! Perrin hirtelen úgy érezte, hogy Faile talán nagyobb biztonságban van a shaidókkal, mint ő maga itt, a tulajdon emberei között.

Hetedik fejezet

Caemlyn utcái

Elayne kíséretét sokan megbámulták, ahogy végiglovagoltak Caemlyn dimbes-dombos, széles utcáin. A prémszegélyes, skarlátvörös köpeny mellén tündöklő aranyliliom magában is világossá tette volna a főváros lakói előtt, hogy kit látnak, de Elayne hátracsúsztatta a csuklyáját is, hogy mindenki láthassa a homlokán csillogó, egyetlen arany rózsaszálat ábrázoló nemesfém diadémot. A leányörökös koronáját. Nemcsak Elayne Trakand volt, a Trakand Ház feje, de Elayne, a leányörökös. Hadd lássa mindenki! Hadd jusson eszükbe, ki ő!

Az Újváros kupolái fehéren, aranyon csillogtak a sápadt, reggeli fényben, és a főutakat szegélyező fák csupasz ágain gyémántként szikráztak a hatalmas jégcsapok. Még így, déltájban sem volt ereje a napnak, bár hála a Fénynek, ezúttal egyetlen felhőfoszlány sem éktelenítette a döbbenetesen kék eget. Hideg volt, a lehelete majdnem megfagyott, de most, hogy már a legkeskenyebb sikátorokban is elhányták a havat a kopottas kockakövekről, a város ismét feléledt, és az utcákon csak úgy zúgott, zsongott a tömeg. A kocsisokat és szekérhajtókat éppolyan szoros igába fogta a munka, a kenyérkereset, mint a lovaikat. Lehajtott fejjel araszoltak át az emberek között, és talán magukban átkozták a jó időt. Egy hatalmas vizeskocsi robogott el mellettük: a hangok alapján üres lehetett. Alighanem azért sietett vissza, hogy újra megtöltsék, mielőtt megint útnak indul a mostanában elszaporodott gyújtogatások egyikéhez. Az a kevés utcai árus és házaló, aki még nem rekedt be a hidegben, vad rikoltásokkal töltötte meg a levegőt, de a legtöbb ember sietett, ahogy csak tudott, és nem hagyta el az otthona melegét, ha tehette. Nem mintha ebben a tömegben lehetett volna sietni! A város teljesen megtelt: többen laktak már benne, mint Tar Valonban! Ilyen zsúfoltságban még lóháton sem lehetett gyorsabban mozogni, mint gyalog! Elayne egész reggel csak két vagy három hintót látott az utcán, és azok is csigalassúsággal kúsztak végig az utcákon. Az utasaik vagy betegek voltak, vagy hosszú útra készültek – vagy pedig teljesen megbolondultak.

Mindenki, aki csak látta a kíséretét, megállt, hogy megnézze. Többen is mutogatni kezdtek, vagy magasba emelték a gyerekeiket, hogy azok majd egyszer, sok-sok év múlva elmesélhessék az unokáiknak, hogy látták. Persze az, hogy azt mondják majd, hogy Andor leendő királynőjét látták, vagy csak azt a szerencsétlen lányt, aki rövid ideig irányította a várost, egyelőre még nem lehetett tudni. A legtöbben csak bámultak, de itt is, ott is kiáltozni kezdtek.

– Trakand! Trakand! – harsant fel, sőt, volt aki azt kiabálta, hogy: – Elayne és Andor!

Elayne persze örült volna, hogyha többen megéljenzik, de még a csend is jobb volt, mintha kifütyülték volna. Az andoriak sosem rejtették véka alá a véleményüket, és a caemlyniek pedig különösen nyíltszavúak voltak. A lázadások általában úgy törtek ki, és a királynők általában úgy vesztették el a trónjukat, hogy Caemlyn népe az utcákra vonult, és kimondta a véleményét. Elayne szívét jeges félelem szorította össze egy pillanatra. Az ősi mondás szerint az uralta Andort, aki Caemlynt. Persze ez így ebben a formában nem volt teljesen igaz, mint ahogy azt Rand esete is mutatta, de Andor szíve akkor is Caemlyn volt. Már bevette a várost – az Oroszlános lobogó és a Trakand Ház ezüst kulcsköve egymás mellett lógott a városfalakon –, de még nem vette be a caemlyniek szívét. Márpedig az fontosabb volt, mint a puszta kőfalak birtoklása!

Egy szép napon még mindannyian megfognak éljenezni, ígérte magának csendesen. Egy szép napon még büszkék lesznek rám! Teszek róla! De ma még magányosnak érezte magát, ahogy átvágott a csendes, bámészkodó tömegen. Örült volna, ha Aviendha elkísérte volna, már csak azért is, hogy legyen kivel beszélgetnie, de az aiel lánynak esze ágában sem volt azért lóhátra másznia, hogy körbejárja a várost. Különben is, Elayne érezte, hol van. Az egész nem sokban emlékeztetett a Birgittéhez fűződő kötéshez, de Elayne így is érezte, hogy a nővére a városban van. Olyan volt, mintha csak egy láthatatlan szellem kísérte volna mindenhová. Nagyon megnyugtatta.

A társai is magukra vonták a figyelmet. Sareitha még alig három éve volt csak aes sedai, és sötét, szögletes arca még nem vette fel a nővérek kortalanságát. Leginkább tehetős kereskedőnek tűnt drága, bronzszínű gyapjúruhájában, és zafírral kirakott, ezüst köpenycsatjával. Az őrzője, Ned Yarman, közvetlenül mögötte lovagolt, és nem csoda, hogy magára vonzotta az emberek tekintetét. A magas, széles vállú fiatal férfi szeme égszínkék volt, vállig érő, hullámos haja búzaszőke, és az őrzők színváltó köpenyét hordta. Úgy nézett ki, mintha nem lenne teste, hanem csak a semmiből tűnne elő a feje a magas, szürke herélt felett, ami szintén nem látszott teljesen, hiszen a köpeny jó darabon eltakarta a hátát. Mindenki tudta, hogy ki hordhatja ezt a köpenyt, és azt is tudták, hogy a közelsége egy aes sedai jelenlétére utal. De a társaság többi tagja is legalább ennyi kíváncsi pillantást vonzott. Az Elayne körül csoportosuló nyolc nő mind vörös kabátot viselt, és a királynő gárdájának sisakját és mellvértjét. Szokatlan látvány volt, annyi szent. Ami azt illeti, a caemlyni nép még soha nem is látott ilyet. Elayne épp ezért választotta ki a nyolc nőt a többi újonc közül.

A hadnagyuk Caseille Raskovni, legalább olyan nyurga és kemény volt, mint bármelyik aiel Hajadon. Elayne még sosem hallott női kereskedőtestőrről, de lám, Caseille volt az élő példa arra, hogy mégis van ilyen. Saját szavai szerint már húsz éve űzte ezt a mesterséget. Zömök, aranyderes heréltje sörényébe apró csengettyűket fűzött: alighanem arafeli volt, de nem beszélt sokat a múltjáról. A nyolc nő közül csak egy volt andori: Deni Colford eddig egy városszéli kocsmában dolgozott, és a részeg szekérhajtók között tartott rendet. Már erősen őszült, és nyugodt, kifejezéstelen arca volt. Meglepő foglalkozást választott. Egyelőre még nem bánt jól a csípőjéről lógó karddal, de Birgitte szerint ritka gyors keze volt, a szeme pedig még a kezénél is sebesebb, és kivételesen jól bánt a másik oldalán lógó, karhosszúságú bunkósbottal. A többiek általában Kürtvadászok voltak, ahányan, annyifélék – magasak, alacsonyak, karcsúak, szélesek, harmatos tekintetűek és őszülő halántékúak. A múltjuk legalább olyan változatos volt, mint a küllemük: sokan éppúgy nem beszéltek szívesen a régi életükről, mint Caseille, míg mások egyértelműen eltúlozták a fontosságukat. A Kürtvadászok már csak ilyenek voltak. De szerencsére mindannyian örültek, hogy jelentkezhettek a királynő gárdájába. És ami még fontosabb, átmentek Birgitte alapos vizsgálatán!

– Ezek az utcák nem biztonságosak – mondta Sareitha hirtelen, és megsarkantyúzta gesztenyeszín lovát, hogy Elayne fekete ménje mellé léptessen. Tűzszívű kis híján megharapta a szelíd kanca nyakát, mielőtt Elayne-nek sikerült volna elrántania a fejét. Az utca összeszűkült, összenyomta a tömeget, és közelebb kényszerítette hozzájuk a testőröket. A Barna nővér arca maga volt a megtestesült aes sedai nyugalom, de a hangjába éles aggodalom vegyült.

– Ekkora tömegben bármi megtörténhet! Ne feledd el, hogy kik laknak az Ezüst Hattyúban, alig két mérföldre innen! Tíz nővér egyetlen fogadóban... Nos, aligha azért utaztak ide, hogy együtt lakjanak egy kicsit! Könnyen lehet, hogy maga Elaida küldte őket!

– És az is lehet, hogy nem ő küldte őket! – válaszolta Elayne nyugodtan. Jóval nyugodtabban, mint amilyen valójában volt. A nővérek nagy része láthatóan várakozó álláspontra helyezkedett, és nem állt egyik oldalra sem, míg csak ki nem derül majd, hogy a Toronyért folytatott küzdelemben vajon Egwene vagy Elaida győz-e. Ketten hagyták el az Ezüst Hattyút, és hárman érkeztek meg, csak mióta ő Caemlynben volt! Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha valaki egy bizonyos céllal küldte volna ide őket. És egyik sem volt Piros: Elaida egészen biztosan ragaszkodott volna hozzá, hogy a csapatban legalább egy Piros nővér legyen. Ennek ellenére olyan alaposan megfigyeltette őket, amilyen alaposan csak tudta, bár ezt nem kötötte Sareitha orrára. Elaida jóval elszántabban el akarta fogni, mintha csak egy egyszerű, szökött beavatott lett volna, vagy Egwene barátnője, vagy az Elaida által lázadóknak titulált nővérek egyike. Fogalma sem volt róla, miért akarja a nő ennyire. Egy királynő, aki egyszersmind aes sedai is, nagyon sokat érne a Fehér Toronynak, de ha most elragadnák Tar Valonba, soha nem lenne belőle királynő! Ami azt illeti, Elaida még akkor adta ki azt az utasítást, hogy minden lehetséges eszközzel vigyék vissza a Toronyba, mikor még úgy tűnt, hogy hosszú-hosszú évekig szó sem lehet róla, hogy trónra jutna! Azóta gondolkozott azon, hogy miért kellhet ennyire annak az átkozott nőnek, mióta Ronde Macura kitöltötte neki azt az átkozott teát, ami eltompította a fókuszáló nőket. Aggasztó volt ez az újabb rejtély, különösen most, hogy ország-világ előtt kihirdette, hol van.

A tekintete egy pillanatra megakadt egy fekete hajú nőn. A nő hátravetette kék köpenyének csuklyáját, és szinte oda sem pillantott Elayne-re, csak besietett egy gyertyakészítő műhelyébe. Súlyos gyapjúzsák lógott a vállán. Elayne úgy vélte, hogy nem lehetett aes sedai. Csak egy egyszerű nő, aki Zaidához hasonlóan szépen öregedett.

– Különben is – folytatta határozott hangon –, nem hagyom, hogy megbénítson az Elaidától való félelem!

Mit akarhatnak azok a nővérek az Ezüst Hattyúban?

Sareitha felhorkant, ráadásul meglehetősen hangosan, és láthatóan a legszívesebben a szemét forgatta volna ekkora ostobaság hallatán, de azt szerencsére mégsem merte. Elayne gyakran elfogott egy-egy furcsa pillantást a Palotában lakó nővérektől. Alighanem ilyenkor arra gondoltak, hogyan is kapta meg a vállkendőt, de a felszínen legalább már elismerték, hogy ő is ugyanolyan aes sedai, sőt, hogy Nynaeve-et kivéve mindegyiküknél magasabban áll. Ez persze nem jelentette azt, hogy nem mondták a szemébe a véleményüket, méghozzá jóval gyakrabban, mint egy hozzá hasonlóan erős nővérnek merték volna, ha az a szokott úton nyerte el a kendőt.

– Akkor hagyjuk Elaidát – mondta Sareitha –, és jusson eszedbe, hogy rajta kívül is hányan szívesen kézre kerítenének! Egyetlen jól irányzott kövecske, és máris csak egy magatehetetlen rongybaba vagy, akit bárki könnyedén el tud lopni a felfordulásban!

Sareitha tényleg azt hitte, hogy Elayne azt sem tudja, hogy a víz nedves? Különben is, a többi trónkövetelő elrablása igazán hétköznapi dolog volt Andorban! Minden ellenséges Háznak megvoltak a maga ügynökei Caemlynben, és mindegyik csak arra várt, hogy elrabolhassa. Elayne a nyakát tette volna rá, hogy így van! Nem mintha akár csak szikrányi esélyük is lenne a sikerre – addig semmiképp sem, amíg még tud fókuszálni –, de biztos volt benne, hogy mindegyik megpróbálná elragadni, ha alkalmat adna rá. Már az elején tudta, hogy a játszma nem ér véget azzal, hogy biztonságban elérte Caemlynt!

– Ha nem merem elhagyni a Palotát, akkor az emberek sosem állnak mögém, Sareitha! – mondta halkan. – Látniuk kell: látniuk kell, hogy ki merek jönni, hogy végig merek menni az utcán, hogy semmitől sem félek!

Ezért döntött amellett is, hogy csak nyolc testőrt hoz magával, és nem ötvenet, ahogy Birgitte szerette volna. Birgitte egyszerűen képtelen volt felfogni a politika finomságait!

– És különben is, legalább két kőre lenne szükségük, hiszen te is itt vagy mellettem!

Sareitha ismét felhorkant, és Elayne igyekezett tudomást sem venni a másik nő tiszteletlen makacsságáról. Örült volna, ha a jelenlétéről sem kellett volna tudomást vennie, de sajnos ezt nem engedhette meg magának. És nem csak azért lovagolt ki, hogy az emberek lássák. Halwin Norry napestig tudta volna sorolni a számokat és a szárazabbnál szárazabb adatokat, és bár nyugodt, reszelős hangjától Elayne majdnem elaludt, úgy érezte, hogy neki magának is meg kell néznie a helyzetet. Norry előadásában még egy lehetséges lázadás is olyan unalmasnak hatott, mintha a város víztározóiról lett volna szó, vagy a csatornarendszer megtisztításának költségeiről.

A városban rengeteg volt a külföldi, és itt is, ott is villás szakállú kandoriak, borotvált felsőajkú, nagy szakállú illianiak tűntek fel, vagy arafeliek, ezüst csengettyűkkel a hajukban, rézbőrű domaniak, olajbogyó színű altaraiak, sötét bőrű teariek, és alacsony, sápadt cairhieniek. Néhányan közülük kereskedők voltak, akiket a hírtelen jött tél marasztott a városban, vagy akik azt remélték, hogy a kíméletlen időjárással dacolva versenytársaik elé kerülhetnek. Sima, magabiztos arcukról csak úgy sütött a meggyőződés, hogy a kereskedelem a nemzetek étele és itala, és mindannyian a főszakácsok közé tartoznak – bár egy-egy üvegköves rézbross vagy olcsón, ócskán festett kabát elárulta, hogy nem mind olyan tehetős, mint amilyennek tetteti magát. A legtöbb gyalogos azonban kopottas, szakadt holmit viselt, a térdük kilátszott elfoszlott nadrágjukból, ruháik szegélye már szétszakadt, és a köpenyük is igencsak megviselt volt – már ha egyáltalán telt nekik köpenyre! Menekültek voltak, és vagy a szülőföldjüket feldúló háborúk elől menekültek ide, vagy azért indultak útnak, mert azt hitték, hogy az Újjászületett Sárkány eljövetele megtört minden kötést, ami eddig otthon tartotta őket. Összegörnyedtek a hidegben, az arcuk üres volt, céltalan, és hagyták, hadd lökdösse őket kénye-kedve szerint a tömeg.

Elayne észrevett egy tompa tekintetű nőt, akit ide-oda sodort a tömeg. Egy kisgyerek ült a vállán. Elayne az erszénye felé nyúlt, és az egyik gárdista kezébe nyomott egy érmét. A kerek arcú nő tekintete hideg volt. Azt mondta, hogy Ghealdanból jött, és hogy egy kisnemes leánya volt – lehet, hogy Tzigan valóban ghealdani volt, de Elayne a többiben igencsak kételkedett. A nő lehajolt, hogy odaadja a pénzt a nőnek, de az olyan kimerült volt, hogy észre sem vette. Túl sok ehhez hasonló szerencsétlen volt a városban. A Palota naponta több ezer embert etetett meg, az ingyenkonyhákat sok helyütt meg lehetett találni a városban, de sokan ahhoz is túl gyengék voltak, hogy odáig elvonszolják magukat. Elayne halk imát rebegett az anyáért és gyermekéért, és visszasüllyesztette a pénzt az erszényébe.

– Nem etethetsz meg mindenkit – mondta Sareitha halkan.

– Andorban egyetlen gyermek sem éhezhet! – jelentette ki Elayne, mintha csak törvénykezne. De nem tudta, mit tehetne ellene. Caemlyn még mindig bővében volt az élelemnek, de nem parancsolhatott rá az emberekre, hogy egyenek!

Azok közül, akik ilyen állapotban érkeztek Caemlynbe, már nem mindenki viselt rongyokat, és nem volt mindenkinek ilyen reménytelen és üres a tekintete. Bármiért hagyták is el az otthonaikat, az emberek egy része úgy érezte, hogy épp eleget utazott, és eszükbe jutott elhagyott mesterségük és elhagyott vagyonkájuk. Caemlynben azonban mindenki, akinek volt valami épkézláb ötlete, hamar talált magának egy vállalkozó kedvű bankárt, aki kisegítette némi kölcsönbe adott tőkével. Manapság gombamód szaporodtak az új üzletek Caemlynben. Elayne csak ma reggel három új órásmestert látott! Ha körbenézett, két üveges boltot is észrevett, és a város északi részében vagy harminc új manufaktúrát építettek. Ezentúl Caemlyn eladni, és nem venni fogja majd a legkiválóbb minőségű üveget és kristályt. A városban megindult a csipkeverés is, és legalább olyan minőségű munkák kerültek ki az új mesterek kezei alól, mint a híres lugardi csipke. Ez persze nem is volt meglepő, hiszen a munkások nagy része valóban Lugardból menekült ide. Elayne-t ez felvidította egy kicsit – az új boltokból becsordogáló adók nagyban segítenek majd neki, bár persze tudta, hogy addig még el kell telnie egy kis időnek: idő kell ahhoz, hogy termeljenek annyit, amennyiből adót is tudnak majd fizetni –, de most nem az új mestereket nézte. A tömegben itt is, ott is zsoldosok tűntek fel. Andoriak és külhoniak vegyesen; mindegyik oldalán ott csüngött a kard, és még akkor is peckesen, gőgösen lépkedtek, ha a tömeg lelassította őket. A kereskedők testőrei is állig felfegyverkezve közlekedtek. A durva, széles vállú férfiak arrébb löktek mindenkit, aki az útjukba került, de még így is szelídnek és józannak tűntek a zsoldoskatonákhoz képest. És kevésbé voltak sebhelyesek. Zsoldosok lapultak az utcákon, mint a mazsola az édes tésztában. Most, hogy ennyire sokan voltak, és ilyen kevés megbízójuk akadt a vad, téli időjárásban, Elayne úgy vélte, hogy olcsóbbak lesznek. Hacsak Dyelin fenyegetése nem volt túlzás, és nem egész Andorral kell fizetnie értük! És valahonnan elég andorit kell keresnie ahhoz, hogy a gárdában ne legyenek túlsúlyban az idegenek. És valahonnan elég pénzt kell kerítenie ahhoz is, hogy fizetni tudja a zsoldjukat!

Hirtelen megérezte Birgittét. Az őrző dühös volt – mostanában szinte mindig haragudott valamiért – és közeledett hozzájuk. Nagyon dühös volt, és nagyon gyorsan közeledett. Rossz kombináció. Elayne elkeseredetten sóhajtott fel. Kiadta a parancsot, hogy a lehető legrövidebb úton induljanak vissza a Palotához – Birgitte is arról jött a kötés tanúsága szerint, és egyenesen össze fognak találkozni –, úgyhogy a legközelebbi sarkon délnek fordultak, és megindultak lefelé a Tű utcán. Az utca maga elég széles volt, bár össze-vissza kanyargott, mint egy hegyi patak – felkúszott az egyik dombra, le a másik oldalon, és újra fel –, de egyszer régen, jó pár nemzedékkel ezelőtt itt laktak a város tűkészítői. Most főképp fogadók és ivók szegélyezték, valamint cipészek, szabók, órások, és még ki tudja, mi minden – csak tűkészítő nem volt az egész utcában egy sem.

Mielőtt akár csak a Belső Városba visszaérkeztek volna, Birgitte megtalálta őket. Épp a Körteárusok utcáján kapaszkodtak fel, ahol a gyümölcskereskedők már Ishara ideje óta vezetgették szerény boltjaikat, bár most, télidőben nem dúskáltak ők sem az áruban. Birgitte a tömeg ellenére vágtában közeledett, skarlát köpenye szárnyként csapkodott körülötte, és az emberek alig győztek elugrálni a lova elől. Csak akkor lassított le, mikor meglátta őket.

Mintha csak az előbbi sietségét akarná ellensúlyozni, most megállt, és végigmérte a gárdistákat, sőt, még Caseille tisztelgését is viszonozta, mielőtt Elayne mellé léptetett volna. A többiekkel ellentétben nem volt nála kard, és páncélt sem viselt. A régi életeiből megmaradt emlékek lassan elhalványultak – mostanában már nem nagyon tudott visszaemlékezni arra sem, hogy Tar Valon alapítása előtt miket csinált –, de azért egy-egy darabka mindig a felszínre került. Birgitte egészen biztos volt benne, hogy ahányszor csak kardot vett a kezébe, kis híján meghalt. Sőt, elég sokszor nem csak kis híján halt meg, hanem tényleg elvesztette az életét. Felhúrozott íja azonban ott lógott a nyergen egy bőrtegezben, és a másik lába mellett egy nyílvesszőkkel leli tegez pihent. Csak úgy forrongott a dühtől, és az arca minden egyes szónál egyre mérgesebb lett.

– Egy félig megfagyott galamb repült be a Palota galambdúcába nem sokkal ezelőtt. Aringillből küldték. A Naeant és Eleniát kísérő embereket megölték, alig öt mérföldre a város falaitól. Szerencsére az egyik ló véres nyereggel visszakullogott az istállóba, különben még hetekig nem tudtuk volna meg, mi történt! Azt hiszem, annyira viszont nem leszünk szerencsések, hogy kiderüljön, hogy egyszerű erdei rablók vitték el őket!

Tűzszívű nyugtalanul táncolt pár lépést, de Elayne keményen visszafogta. Valaki a tömegben mintha a Trakand Házat éltette volna. De az is lehet, hogy nem: az utcai árusok olyan hangosan ordibáltak, hogy semmit nem tudott kivenni.

– Ezek szerint van egy kémük a Palotában – mondta, aztán összeszorította a száját, és azt kívánta, bárcsak ne szólta volna el magát Sareitha előtt.

Birgittét láthatóan ez mit sem érdekelte.

– Hacsak nem volt a környéken egy ta'veren, akiről elfelejtettek szólni nekünk – válaszolta szárazon. – Talán most már beleegyezel, hogy testőröket adjak melléd! Csak pár gárdistáról lenne szó, akiket alaposan megválogatok, és...

– Nem! – A Palota volt az otthona! Ott nem rejtőzhet őrök mögé! A Barna nővérre nézet, és sóhajtott egyet. Sareitha odaadó figyelemmel hallgatta minden szavát. Nem lett volna értelme tovább titkolóznia. Most már nem. – Szóltál az Első Szobalánynak?

Birgitte oldalvást ránézett, és a kötésen vad harag áradt Elayne felé. Nagyanyádat tanítanád kötni, kérdezte a tekintet.

– Minden egyes alkalmazottat ki fog kérdezni, aki nem szolgálta az édesanyádat legalább öt évig. És nem vagyok abban sem biztos, hogy a régebbieket nem faggatja ki! Olyan arcot vágott, mikor beszámoltam neki az egészről, hogy én is örültem, hogy egy darabban kijutottam a szobájából! Én majd beszélek a többiekkel.

A gárdistákra gondolt, bár ezt nem mondta volna ki Caseille és társai füle hallatára. Elayne nem tartotta túl valószínűnek, hogy köztük lenne a kém. A toborzás persze pompás alkalmat biztosított volna arra, hogy valaki kémeket juttasson a közelébe, de egy gárdista egyáltalán nem tudott meg annyit, hogy ez megérhette volna.

– Ha kémek vannak a Palotában – mondta Sareitha halkan –, akkor lehetnek ott a kémeknél veszélyesebb ügynökök is! Talán valóban el kellene fogadnod Birgitte úrnő javaslatát, és testőrséget kellene magad köré rendelned! Volt már rá példa...

Birgitte a Barna nővér felé villantotta a fogát, bár ha ezt mosolynak szánta, hát nem sikerült igazán jól. Bármennyire utálta is, ha a rangjára utaltak, most reménykedve nézett Elayne-re.

– Azt mondtam hogy nem, és úgy is értettem, hogy nem! – csattant fel a lány. Egy koldus, aki foghíjas mosollyal, és levett kalappal közeledett a lassan köröző lovak felé, riadtan ugrott hátra, és elszaladt a tömegben, még mielőtt Elayne az erszényéhez kaphatott volna. A lány nem volt benne biztos, hogy vajon azért ilyen dühös, mert felzaklatta, hogy már megint ezzel nyaggatják, vagy Birgitte dühét tükrözi, de nem is érdekelte a dolog.

– Nekem magamnak kellett volna elhoznom őket! – hördült fel keserűen. Ehelyett azonban csak Kaput nyitott a hírnöknek, és a nap hátralevő részét bankárokkal és kereskedőkkel tárgyalva töltötte el. – És az egész aringilli helyőrséget melléjük kellett volna adnom kíséretnek! Tíz ember halt meg csak azért, mert hibáztam! És ami még ennél is rosszabb – a Fény segéljen, valóban rosszabb – elvesztettem miatta Naeant és Eleniát!

Birgitte vaskos, aranyszín hajfonata, ami a köpenyén kívül lógott, meglendült, ahogy a nő elszántan megrázta a fejét.

– Először is, a királynők nem szokták maguk csinálni a dolgokat. Végtére is nyamvadt királynők, vagy mi a fene! – A haragja mintha csitult volna egy keveset, de a helyét átvette az ingerültség, és a hangjába mindkét érzelem belevegyült. Nagyon akarta, hogy Elayne-t testőrök hada vegye körül. Alighanem még a fürdőkádban is! – Vége már azoknak az időknek, mikor magadban kalandozhattál! Legközelebb majd azt veszed a fejedbe, hogy álruhában kiosonsz a Palotából, és talán napszállta után is a városban csavarogsz, mikor bármelyik részeg utcai verekedő betörheti a fejed úgy, hogy észre sem veszed, mi történt veled!

Elayne kihúzta magát a nyeregben – Birgitte tudott a dologról – még szép, hogy tudott! Elayne egyelőre nem sejtette, hogyan kerülhetné ki a kötést, bár biztos volt benne, hogy valahogy ki lehet kerülni – de nem volt joga itt és most felhozni! Ha Birgitte tovább célozgat, nemsokára minden egyes nővér, az összes őrző, és a tetejébe az egész gárda a nyomában lesz! Olyan nevetséges volt, hogy mindenki az ő biztonsága miatt aggódott! Mintha sohasem járt volna Ebou Darban vagy Tanchicóban, és nem lett volna ott Falmében sem! És különben is, csak egyszer csinált ilyet! Eddig legalábbis csak egyszer! És Aviendha is elkísérte!

– A hideg, sötét utcák nyomába sem érhetnek a kandallóból áradó tűznek és egy jó könyvnek – vetette közbe Sareitha elábrándozva, mintha csak magában beszélne. Érdeklődve nézte az utcát szegélyező boltok kirakatát. – Én a magam részéről roppantmód nem szeretek a jeges járdán csúszkálni, különösen sötétben, különösen egy szál gyertya nélkül! A csinos fiatal lányok valamiért azt hiszik, hogy az egyszerű ruha és a koszos arc láthatatlanná teszik őket! – A Barna nővér hanghordozása mit sem változott, és Elayne először fel sem fogta, mit hall. – Kemény tanulópénz, ha valakit leütnek a részeges duhajok, és bevonszolják egy sötét sikátorba, hogy a kedvüket töltsék vele! Persze ha az ember elég szerencsés ahhoz, hogy épp vele legyen egy barátnője, aki, mit ad Fény, szintén tud fókuszálni, sőt, még ahhoz is elég szerencsés, hogy a barátnőjét épp csak megüsse az egyik részeg, de ne üsse le, akkor... De hát az ember nem lehet mindig szerencsés! Ugye ön is így gondolja, Birgitte úrnő?

Elayne egy pillanatra lehunyta a szemét. Aviendha mondta, hogy valaki követte őket, de ő meg volt győződve róla, hogy csak egy zsebmetsző járt a környéken. És különben is, az egész nem így történt! Nem egészen így! Birgitte tekintete alapos fejmosást ígért. Miért nem fogja már fel ez a nő is, hogy az őrzők egész egyszerűen nem szidták le az aes sedai-jaikat?

– Másodjára pedig – folytatta a nő szigorú arccal –, akár tíz embert küldtél volna velük, akár háromszázat, azok az átkozottak ugyanolyan átkozottul szétverték volna őket! A Fény égessen meg, a terv jó volt! Pár ember feltűnés nélkül Caemlynbe hozhatta volna Naeant és Eleniát! Ha kiüríttetted volna az egész helyőrséget, minden átkozott bajkeverő Andor keleti részére rohan! Bárki vitte is el őket, egészen biztosan vitt magával elég embert harmincszor akkora sereg ellen is! És alighanem a két nő tetejébe még Aringillt is megkaparintotta volna magának! Bármilyen kicsi is a helyőrség, Aringill mindenkit bizonytalanságban tart, aki az ország keleti részéből indulna ellened, és minél több cairhieni gárdistád lesz ott, annál jobb, hiszen szinte mindegyik hű hozzád!

Ahhoz képest, hogy Birgitte milyen kétségbeesetten tagadta, hogy több lenne egy egyszerű íjásznál, egész jól átlátta a helyzetet! Csak azt hagyta ki, hogy Aringillel együtt a folyón közlekedő hajók vámját is elvesztette volna.

– De ki vihette el őket, Birgitte úrnő? – kérdezte Sareitha, és előrehajolt, hogy átnézhessen a szőke nőre Elayne feje felett. – Ez igen fontos kérdés lenne!

Birgitte hangosan, nyögve sóhajtott egyet.

– Attól tartok, hogy ezt nemsokára így is, úgy is megtudjuk – mondta Elayne. A Barna nővér kérdően felvonta a szemöldökét. A lány csak nehezen állta meg, hogy ne csikorgassa a fogát. Mióta hazaért, a legszívesebben egyfolytában a fogát csikorgatta volna.

Egy zöld selyemruhás taraboni nő ellépett a lovak útjából, és mélyen, kecsesen meghajolt. Vékonyka hajfonatai csilingelve csúsztak ki a csuklyája alól. Aprócska, alacsony komornája esetlenül igyekezett utánozni úrnőjét, és majdnem elejtette számtalan kisebb-nagyobb csomagja egyikét. A mögöttük álló, széles vállú, nagydarab fickók kihúzták magukat. Vasalt végű botok csillogtak a kezükben, és hosszú, súlyos bőrkabátjukról lecsúszott volna a tőr.

Elayne megbiccentette a fejét, úgy fogadta a taraboni nő köszönését. Eddig még egyetlen andori sem volt vele ilyen udvarias. A nő könnyű fátyla mögött felsejlő csinos arc túlságosan is öreg volt ahhoz, hogy egy aes sedai-é lehetett volna. A Fényre, épp elég dolga van anélkül is, hogy még most is Elaidától rettegne!

– Nagyon egyszerű, Sareitha – mondta feszült hangon. – Hajarid Sarand raboltatta el őket, akkor Elenia a következőt ajánlja fel Naeannak: vagy Elenia háta mögé állítja az Arawn Házat, és cserébe kap pár apróbb birtokot, vagy szép csöndben átvágják a torkát, a testét meg elkaparják az egyik pajta mögött. Naean nem adja be a derekát egykönnyen, de a Háza már most sem tud megegyezni abban, hogy ki vezesse őket, amíg Naean vissza nem tér, és továbbra is hazudni fognak. Elenia kínvallatással fenyegetőzik majd, talán meg is teszi, és végül Arawn így is, úgy is Sarand mellé áll, és Elenia trónigényét támogatja. Anshar és Baryn is nemsokára csatlakozni fognak hozzá: oda mennek, ahol erőt látnak. Ha Naean emberei vitték el őket, akkor Naean ugyanezt az ajánlatot teszi Eleniának. Jarid nekimegy az Arawnoknak, hacsak Elenia azt nem mondja neki, hogy ne tegye: márpedig ő csak akkor tartaná vissza a férjét, ha úgy vélné, hogy Jarid semmiképp sem mentheti meg. Úgyhogy reméljük, hogy pár héten belül arról kapunk híreket, hogy valaki az Arawn birtokokat dúlja! – Ha nem, gondolta Elayne, akkor négy Házzal kell szembenéznem, és még abban sem lehetek biztos, hogy akár csak két Házat tudhatok magam mögött!

– Ezt nagyon... okosan kikövetkeztetted... – mondta Sareitha, és egy kicsit mintha meg lett volna lepődve.

– Biztos vagyok benne, hogy idővel te is kitaláltad volna! – mondta Elayne édeskésen, és elégedettség öntötte el, mikor észrevette, hogy a másik nő zavartan pislog. A Fényre, az anyja már tíz évesen is többet várt volna tőle ennél!

A Palotához vezető visszaút hátralevő része csendben telt el, és Elayne szinte észre sem vette a Belső Város csodaszép mozaikfalait és a gyönyörű kilátást. Ehelyett a Caemlynben bujkáló aes sedai-okra gondolt, a Palotát ellepő kémekre, arra, hogy vajon ki rabolhatta el Eleniát és Naeant, hogy Birgitte mennyivel tudna gyorsabban gárdistákat toborozni, és hogy vajon eljött-e az ideje annak, hogy eladja a Palota kincseit és a tulajdon ékszereit is. Meglehetősen borongós lista volt ez, de az arcán nem látszott, hogy bármi is nyugtalanítaná: békés, fensőbbséges mosollyal vette tudomásul, ha nagy ritkán megéljenezték. Egy királynő nem mutathatta ki, hogy fél – különösen akkor nem, ha félt.

A királyi palota hófehér csipkecsodának tűnt a bágyadt téli napsütésben. A Belső Város legmagasabb dombtetőjén, az egész város legmagasabb pontján emelkedett, és díszes erkélyek, oszlopos sétányok szegélyezték. Karcsú tornyai és aranyozott kupolái mérföldekre elcsillogtak tiszta időben, és Andor hatalmát árasztották magukból. A palota elején, a Királynő téren, hatalmas bejárat volt. Régebben ezen a téren gyűltek össze az emberek, hogy meghallgassák a királynők beszédeit, és ujjongva fejezzék ki hálájukat és hódolatukat. Elayne a Palota hátsó bejáratához ment, és Tűzszívű acélpatkói hangosan csengtek a kövezett udvaron, ahogy belovagolt a főistálló elé. A széles udvart magas, boltíves ajtók szegélyezték mindkét oldalt: az istállókba vezettek. Egyetlen jókora zömök, hófehérre festett erkély nézett le rájuk. A magas, oszlopos sétányok közül elég sokról ide lehetett látni, bár itt mindig komoly munka folyt. A palotába vezető, egyszerű bejárat előtt egy tucat gárdista készült, hogy leváltsa a téren őrködő társait. Mereven álltak a lovaik mellett. A hadnagyuk, egy ősz, bicegő fickó, aki még Gareth Bryne alatt szolgált zászlósként, szigorú tekintettel méregette őket. A külső fal mellett harminc további gárdista készülődött – ők a Belső Városba indultak, őrjáratra. Hétköznapi esetben lett volna pár gárdista, akinek az a feladata, hogy a város utcáit ellenőrizze, de most, hogy ilyen kevesen maradtak, a palotaőröknek is ki kellett venniük a részüket a járőrözésből.

Careane Fransi is ott volt. A zömök nőn elegáns, zöld csíkos lovaglóruha volt, és egy kék-zöld mintás köpeny. Már szürke heréltje nyergében ült, miközben egyik őrzője, Venr Kosaan, épp pej lovára kászálódott fel. A pengevékony férfi göndör, sötét hajába és szakállába itt-ott már ősz szálak vegyültek, és egyszerű, barna gyapjúköpenyt viselt. Láthatóan nem akarták, hogy mindenki tudja, kifélék, mifélék. Elayne érkezése felbolydította az istállót. Bár Careane és Kosaan persze nyugodt maradt, mindenki más döbbenten kezdett el fel-alá szaladgálni. A Zöld nővér elgondolkozva méregette őket, de Kosaan még ennyi érzelmet sem mutatott. Egyszerűen csak biccentett Birgittének és Yarmannak, ahogy az az őrzők között szokás volt, és semmi több. Vissza sem néztek, csak kilovagoltak a kapun, amint Elayne kíséretének az utolsó tagja is elvonult az útjukból. A fal mellett álldogáló lovasok felegyenesedtek a nyeregben, úgy nézték az újonnan jötteket, és a tér elé készülők is el-elfordították a fejüket, hogy jobban lássák, ki jött. Még vagy egy óra hosszat nem várták vissza, és mindenki, aki az orránál messzebb látott, érezte, hogy a helyzet igen érzékeny. A pletykák gyorsabban terjedtek a katonák között, mint bárhol máshol, és csak a Fény tudja, hogy ez mit jelentett, figyelembe véve, hogy a férfiak amúgy is mennyit pletykáltak! Ezek itt minden bizonnyal tudták, hogy Birgitte sietve kilovagolt, és most Elayne-nel tért vissza, méghozzá idő előtt! Vajon a többi Ház megtámadta volna Caemlynt? Már a falak alatt vannak? Vajon kiküldik őket is, holott még Dyelin embereivel együtt sincsenek annyian, hogy meg tudnák védeni a várost? Pár pillanatig mindenkin eluralkodott a döbbenet és a kétségbeesés, de aztán a cserzett bőrű veterán zászlós elvakkantott egy kurta parancsot, és mindenki visszafordult a helyére, és mereven, szabályosan tisztelgett. A zászlós mellett állók közül csak hárman szolgáltak itt pár napnál hosszabb ideje, de egyik újonc sem volt tapasztalatlan.

Az istállóból vörös egyenruhás lovászok szaladtak elő, a bal vállukon ott fehérlett Andor oroszlánja. Kevés dolguk volt. A gárdisták csendben leszálltak a nyeregből Birgitte egyetlen kurta parancsszavára, és elvezették a lovaikat a magas, boltíves ajtók mögé. Birgitte lepattant a nyeregből, és az egyik lovásznak dobta a lova kantárját, de nem lehetett gyorsabb Yarmannál, aki máris a földön állt, és Sareitha lovát csitítgatta, míg a Barna nővér lekászálódott a nyeregből. Yarman még „friss fogás volt”, és egy éve sem lehetett Sareitha őrzője – a kifejezés még azokból az ősi időkből származott, mikor az aes sedai-ok nem kérték ki a férfiak beleegyezését, mielőtt megkötötték volna őket –, és nagyon elszántan végezte a dolgát. Birgitte összevont szemöldökkel állt, és úgy tűnt, mintha a négyórás őrjáratra kilovagoló gárdistákat nézte volna. Elayne egészen biztos volt benne, hogy a nő csak rápillantott a katonákra, de valami egészen máson gondolkozott.

Mindenesetre neki más dolga volt, mint hogy Birgitte miatt aggódjon, igyekezett minél kevésbé gyanakodva méregetni a Tűzszívű kantárját fogó, nyurga asszonyságot, és azt a zömök fickót, aki egy bőrfedelű kis zsámolyt tett le a ló elé, hogy Elayne minél könnyebben leszállhasson. A férfi nem mosolygott, csak komoly arccal végezte a munkáját, a nő pedig a ló orrát simogatta, és halkan, kedvesen suttogott neki. Egyikük sem nézett Elayne-re, csak tisztelettudóan meghajoltak előtte – láthatóan úgy vélték, hogy a hajlongás kevésbé fontos, mint az, hogy Elayne-t ne dobja le a lova, ha esetleg megvadulna a hajbókoló emberektől. Nem mintha szüksége lett volna a segítségükre. De hát most már nem vidéken volt, és itt a palotában, el kellett fogadnia bizonyos formaságokat. Ennek ellenére nehéz volt nem fintorognia. Elindult, a két lovász pedig elvezette Tűzszívűt. Nehéz volt nem visszanéznie.

Az istállóudvarból nyíló ablaktalan terem sötét volt, bár pár tükrös állólámpát meggyújtottak. Itt egyszerűnek számított a berendezés, és a lámpákat sem aranyozták, sőt, a kovácsoltvas állványzat egyszerűen csak meg volt csavarva, nem díszítették mással. Minden nagyon egyszerű volt és praktikus, az oszlopfők dísztelenek, a fehér kőfalak üresek és simák. Mostanra már mindenki tudta, hogy visszaérkeztek, és alighogy beléptek a terembe, vagy fél tucat szolga jelent meg, és hajlongva, pukedlizve elvették a köpenyüket és a kesztyűjüket. Az egyenruhájuk csak annyiban különbözött a lovászokétól, hogy a vörös kabáton fehér kézelő és gallér villogott, és Andor Fehér Oroszlánja a szívük fölött világított, nem a vállukon. Elayne senkit sem ismert fel a szolgálatban lévők közül. A Palota legtöbb szolgája új volt, míg mások már visszavonultak, és csak azért álltak újra a Palota szolgálatába, mert Rand elijesztette a többieket. Egy kopasz, tésztaképű férfi nem állta Elayne tekintetét, de lehet, hogy csak attól félt, hogy a nő tiszteletlenségnek venné, ha a szemébe nézne. Egy karcsú, bandzsa lány túlságosan is lelkesen hajolt meg és mosolygott fel Elayne-re, de lehet, hogy csak így akarta kimutatni, hogy mennyire örül, hogy szolgálhatja. Elayne otthagyta őket, mielőtt igazán felmérgesedett volna, hogy egyet sem ismer, és egyben sem bízhat. A gyanú keserűbb volt minden orvosságnál. Birgitte követte.

Sareitha és az őrzője pár lépéssel arrébb elváltak tőlük. A Barna nővér bocsánatkérően valami könyvekről motyogott, amit még ma meg akar nézni a könyvtárban. A palotában sok könyv volt, bár persze nem ért fel a nagyobb könyvtárakkal – Sareitha mégis minden áldott nap órákat elszöszölt a könyvek között, és gyakran vett le olyan köteteket is a polcról, amilyeneket saját bevallása szerint még nem látott sehol máshol. Yarman egy pillanatra sem tágított a sarkából. Elkanyarodtak az egyik keresztfolyosón. Úgy néztek ki, mintha egy kövérkés, fekete hattyú úszna el egy meglepően kecses gólyával a nyomában. A férfi karján most is ott lógott a köpenye, szépen, gondosan összehajtva. Az őrzők ritkán engedték ki a kezük közül a köpenyüket. Kosaan is alighanem a nyeregtáskájában rejtegette.

– Szeretnél egy őrzőköpenyt, Birgitte? – kérdezte Elayne menet közben. Irigyelte Birgitte széles nadrágját. Még a felhasított lovaglószoknyában is csak tipegni lehetett. De legalább most lovaglócsizma volt rajta, és nem papucs! A puszta vörös-fehér padlócsempe dermesztően hideg volt papucsban. Nem volt annyi szőnyeg, hogy a folyosókat is leterítsék: örültek, hogy a szobákba jutott. És különben is, a szolgák folyamatos járkálása hamar elkoptatta volna a szőnyegeket! – Amint Egwene kezén lesz a Torony, csináltatok neked egyet! Igazán itt lenne az ideje, hogy neked is legyen!

– Rohadtul nem törődöm azokkal a francette köpenyekkel – mordult fel Birgitte komoran. A szája baljós, vékony vonallá keskenyedett. – Olyan gyorsan játszódott le az egész, hogy azt hittem, csak megbotlottál, és beverted azt a dinnye fejedet! Vér és hamu! A Fény tudja, mi történhetett volna, ha...!

– Nem kell bocsánatot kérned, Birgitte – mondta Elayne hidegen. A kötésen át sértett harag és mérhetetlen felháborodás áradt feléje, de nem hagyta szóhoz jutni a másikat. Épp elég volt, hogy Birgitte kettesben összeszidta: nem tűri el, hogy a folyosón veszekedjen vele, mikor mindenütt szolgák szaladgálnak, fényesítik a faragott fatáblákat, és meggyújtják vagy eloltják az aranyozott, díszes állólámpákat! A szolgák ugyan épphogy csak abbahagyták a dolgukat, pukedliztek egyet Birgitte és Elayne felé, aztán csinálták tovább, amit addig, de egészen biztos, hogy feltűnt nekik, hogy a gárda tábornoka milyen viharos tekintettel néz mindenkire, és hallani akartak minden mondatfoszlányt, amit csak el tudtak kapni! – Azért nem voltál ott velem, mert nem akartam, hogy ott legyél. Fogadni mernék, hogy Sareitha sem hozta magával Nedet!

Eddig nem hitte volna, hogy Birgitte arca még jobban elsötétülhet. Talán hiba volt felhoznia Sareithát! Elayne gyorsan témát váltott.

– És igazán itt lenne az ideje változtatni a beszédmodorodon! Lassan úgy beszélsz, mint valami útszéli...

– Az én... beszédmodoromon? – mormolta Birgitte fenyegetően. Még a járása is megváltozott: most nem hatalmas, döngő léptekkel vonult, hanem kecsesen, óvatosan lépdelt, mint egy leopárd. – Te beszélsz? Hogy néha káromkodom? Én legalább tudom, mit hordok össze! Tudom, mi mit jelent, és hova illik, hova nem! – Elayne elvörösödött, és kihúzta magát. Ő is tudta, miket mond! A legtöbbször. Épp elégszer.

– Ami pedig Yarmant illeti – folytatta Birgitte még mindig ugyanazon a halk, veszedelmes hangon –, pompás fickó, de még mindig nem szokott hozzá, hogy őrző. Ártatlan, harmatos pillantással enged meg mindent az aes sedai-jának! Ugrik, ha Sareitha csak csettint egyet! Én sosem méregettelek harmatos tekintettel, és nem ugrálok, ha csettintgetsz, ugye tudod? Ugye ezért akartál megvesztegetni a ranggal és a birtokkal? Azt hitted, azzal lekenyerezhetsz? Nem ez lenne az első butaság, ami megfordul abban a csinos kis fejedben! Meglepő, hiszen általában olyan okos vagy, de... No mindegy. Az íróasztalom ki sem látszik azok alól az átkozott jelentések alól, és mindet el kell olvasnom, ha azt akarom, hogy akár csak fele annyi gárdistád is legyen, mint amennyit kértél. De ma este még beszélgetünk egy nagyot! Most pedig ha megbocsát, úrnőm... – tette hozzá igen határozottan. A meghajlása szinte gúnyosan mély volt. Elvonult, és hosszú, arany hajfonata úgy borzolódott fel, mint egy felbosszantott macska farka.

Elayne tehetetlen dühében dobbantott egyet. Birgitte megérdemelte azt a rangot és azt a birtokot, csak mióta megkötötte, azóta megérdemelte vagy tízszer, azelőtt meg vagy tízezerszer! Jó, persze a másik szempont is az eszébe jutott, de csak miután már eldöntötte a dolgot. És különben is, semmit sem használt! Akár a hűbérúrnője volt, akár az aes sedai-ja, Birgitte maga választotta meg, hogy melyik parancsnak engedelmeskedik, és melyiknek nem. Olyankor persze nem, ha valóban fontos dologról volt szó – vagy legalábbis olyasmiről, amit Birgitte is fontosnak gondolt –, de bármi más került elő, máris makacskodott, és különösen a felesleges kockázatoktól meg az illetlen viselkedéstől óvta Elayne-t! Mintha az Ezüstíjas Birgitte akár egy szót is szólhatna, ha valaki az életét kockáztatta! És ami az illetlen viselkedést illette... Birgitte kocsmákba járt mulatni! Ivott, kártyázott, és szemérmetlenül méregette a csinos férfiakat! Szerette megnézni a jóképű férfiakat is, bár láthatóan azok hozták igazán lázba, akik úgy néztek ki, mintha túl sokáig verték volna a fejüket! Elayne nem akarta megváltoztatni – felnézett rá, számított rá, és a barátai között tartotta számon –, de azért örült volna, ha a kapcsolatukban több van az őrzők és az aes sedai-ok viszonyából. És kevesebb a tapasztalt nővér és a butácska húg szerepéből.

Elayne hirtelen ráébredt, hogy ott áll a folyosó közepén, és dühösen mered a semmibe. A szolgák zavartan kerülgették, és úgy húzták be a nyakukat, mintha attól tartanának, hogy rájuk ilyen dühös. Elmosolyodott, és intett az egyik magas, pattanásos képű fiúnak, aki épp felé tartott a folyosón. A kölyök olyan esetlenül és mélyen hajolt meg, hogy kis híján orra esett.

– Keresd meg Harfor asszonyt, és mondd meg neki, hogy azonnal várom a szobámban – mondta, aztán cseppet sem barátságtalan hangon hozzátette. – És ne feledd, a feletteseid nem lesznek elégedettek veled, ha rájönnek, hogy fel-alá csámborogsz a Palotában, mikor dolgoznod kéne!

A fiú úgy tátotta el a száját, mintha Elayne a gondolataiban olvasott volna. Talán azt hitte, hogy tényleg a gondolataiban olvasott! A tekintete a lány ujján csillogó nagykígyós gyűrűre siklott, halkan felcsuklott, és egy újabb, még mélyebb és még esetlenebb meghajlás után elszelelt. Úgy szaladt, mint akit a trallokok kergetnek! Elayne önkéntelenül is elmosolyodott. Szúrópróba volt, de hát a fiú amúgy is túl fiatal lett volna ahhoz, hogy kémkedjen, és túl ideges ahhoz, hogy ne a munka elől szökjön! Másfelől viszont... Elayne mosolya elfakult. Másfelől viszont a kölyök alig valamivel volt fiatalabb nála.

Nyolcadik fejezet

A Tengeri Nép és a Vérség

Elayne cseppet sem lepődött meg azon, hogy már azelőtt összetalálkozott az Első Szobalánnyal, hogy a szobájába ért volna. Végül is mind a ketten ugyanoda indultak, és nagyjából ugyanonnan. Harfor asszony pukedlizett, aztán mellé lépett, és vele sétált tovább. Az egyik kezében egy domborkötéses bőrmappát cipelt. Legalább olyan korán felkelt, mint Elayne, de lehet, hogy még nála is korábban, de vörös ruháját mintha most vasalták volna, és az elején a Fehér Oroszlán olyan makulátlanul csillogott, mint a hó. A szolgák mélyebben meghajoltak és gyorsabban dolgoztak, mikor őt is észrevették. Reene Harfor nem volt véreskezű, de éppolyan szigorúan fogta a Palota szolgálóit, mint Gareth Bryne a gárdát.

– Attól tartok, még nem kaptam el a kémet, úrnőm – mondta Elayne kérdésére, aztán lehalkította a hangját, hogy csak a lány hallja. – De azt hiszem, rábukkantam egy párra! Egy férfiról és egy nőről van szó, mind a ketten megboldogult édesanyja, a királynő uralkodásának utolsó hónapjaiban kerültek ide. Azonnal elhagyták a Palotát, mikor kiderült, hogy a többieket kikérdezem. Még csak a holmijukat sem szedték össze, sőt, a köpenyüket sem vették fel! Azt hiszem, ez felér egy beismerő vallomással! Hacsak nem azért szöktek el, mert valami más gaztettet követtek el – tette hozzá vonakodva. – Sajnos az elmúlt időben volt néhány apróbb lopás.

Elayne elgondolkozva bólintott. Naean és Elenia túlságosan is sokszor jártak a Palotában édesanyja uralkodásának utolsó hónapjaiban. Bőven volt rá alkalmuk, hogy ügynököket csempésszenek a személyzet tagjai közé. Mind a ketten sokszor megfordultak a Palotában, de nem csak ők voltak gyakori vendégek azok közül, akik egykor ellenezték, hogy Morgase trónra kerüljön, aztán elfogadták az amnesztiáját, csak azért, hogy később újra elárulhassák. Elayne nem akarta elkövetni ugyanezt a hibát. Ó, persze, mindenkinek meg kell bocsátania, akinek csak lehet, vagy ő maga vetné el a polgárháború magvait, de úgy tervezte, hogy megfigyelteti azokat, akik épphogy csak kiérdemelték a bocsánatát. Mint egy macska, aki azokat a patkányokat vizslatja, akik azt állítják, hogy mostantól nem érdeklik őket a magtárak.

– Kémek voltak – mondta komoran. – És alighanem rajtuk kívül is vannak kémek a szolgák között. És nem csak a Házak küldtek ide ügynököket. Az Ezüst Hattyúban lakó nővérek is megvásárolhattak pár embert!

– Tovább kutatok, úrnőm – mondta Reene, és enyhén meghajtotta a fejét. A hangja tökéletesen tisztelettudó volt, és még csak fel sem emelte a szemöldökét, de Elayne megint úgy érezte magát, mintha a nagymamáját akarta volna a kötés fortélyaira megtanítani. Bárcsak Birgitte is olyan udvariasan végezné a dolgát, mint Harfor asszony! – Szerencse, hogy ilyen korán visszatértek – folytatta a kövérkés asszonyság. – Attól tartok, igen zsúfolt délutánnak néz majd elébe! Először is, Norry mester akar önnel beszélni. Azt mondja, hogy halaszthatatlan ügyben. – A szája egy pillanatra megkeményedett. Mindig tudni akarta, hogy ki miért kíván Elayne színe elé jutni: nem kíváncsiságból, csak hogy elkerülhesse, hogy a lányt lényegtelen problémákkal zaklassák, mikor úgyis annyi dolga van. Az Első írnok persze sosem árulta el neki, hogy miről van szó. Éppúgy, mint ahogy Harfor asszony sem számolt be Norry mesternek a saját dolgáról. Mind a ketten féltékenyen őrködtek a felségterületük felett. Reene Harfor megrázta a fejét, és nem törődött többet Norry mesterrel. – Utána a dohánykereskedők képviselői szeretnének önnel beszélni, majd a takácsok. Mind a két csoport azért jött, hogy engedményeket kérjen az adózás terén, a nehéz időkre való tekintettel. Úrnőmnek nem kell az én tanácsom ahhoz, hogy meg tudja mondani nekik, hogy mindenkire nehéz idők járnak, nem csak a dohánykereskedőkre és a takácsokra! A külországi kereskedők is beszélni szeretnének önnel: meglehetősen nagy csoportjuk gyűlt most itt össze. Ők nem akarnak mást, csak hogy a jókívánságaikat kifejezhessék, persze csak úgy, hogy az ne hangozzon támogatásnak vagy ígéretnek: meg akarják szerezni az ön jóindulatát is, ha lehet, anélkül, hogy elvesztenék bárki másét! De azt hiszem, egy rövid találkozónak bele kellene férnie! – A hóna alá csapott, vaskos mappára tette kövér ujját. – Ezenkívül a Palota számláit is alá kellene írnia, mielőtt átviszem őket Norry mesternek! Azt hiszem, nem fognak neki tetszeni! Télen az ember nem is várna ilyet, de a liszt tele van kukacokkal és mollyal, és a füstölt sonkák több mint fele megrohadt! Akárcsak a füstölt hal! – A hangja tiszteletteljes volt, de határozott. Nagyon határozott.

Andorban én uralkodom, mondta egyszer Elayne anyja, mikor kettesben voltak, de néha azt hiszem, Reene Harfor meg rajtam uralkodik. Morgase akkor nevetett, de a hangja épp elég komoly volt ahhoz, hogy Elayne tudja, ezt szó szerint értette. Ha jobban belegondolt, Harfor asszony tízszer olyan rossz lett volna őrzőnek, mint Birgitte!

Elayne-nek semmi kedve nem volt Halwin Norryhoz vagy a kereskedőkhöz. A legszívesebben beült volna egy csendes sarokba, és azon gondolkozott volna, hogy ki kémkedhet itt a Palotában, hogy ki vihette el Naeant és Eleniát, és hogy mit tehet, hogy megakadályozza a háborút. De nem feledkezhetett el arról, hogy Norry mester tartotta életben Caemlynt, miután az anyja meghalt. Sőt, ami azt illeti, alighanem azóta is csak rajta múlott a város jóléte, hogy Morgase Rahvin karmai közé került, bár Norry kitért a téma elől. Láthatóan még mindig sértette mindaz, ami akkor történt, bár nem nagyon éreztette Elayne-nel. Egészen egyszerűen nem engedhette meg magának, hogy elküldje az Első Írnokot! És különben is, a férfi még sosem mondta semmire, hogy halaszthatatlan! És a kereskedők jóindulatára is szüksége volt, még ha csak külországbéliek voltak, akkor is! És a számlákat is alá kellett írnia! Kukacok és molyok? És megromlott a hús? Télen? Ez tényleg több, mint különös volt! Elértek a lakosztálya magas, oroszlánfaragásos ajtajához. Kisebbek voltak az oroszlánok, mint az anyja egykori lakosztályának az ajtaján, és kisebbek voltak a szobák is, de Elayne-nek eszébe sem jutott, hogy használhatná a királynői lakosztályt. Ez éppolyan hivalkodó lett volna, mintha ráül az Oroszlános Trónra, mielőtt elismerik a Rózsakoronára való jogát!

Nagy sóhajjal vette át a mappát.

A folyosó túlsó végén meglátta Solain Morgeillint és Keraille Surtovnit. Úgy siettek, ahogy csak anélkül tudtak, hogy futásnak eredtek volna. A kettejük közé szorult, mogorva nő nyakán mintha ezüst villant volna, bár a Vérség egy hosszú, zöld selyemsálat tekert az asszony nyakába, hogy valahogy elrejtsék az a'damet. Előbb vagy utóbb úgyis észre fogja venni valaki, és akkor csak a Fény tudja, miket kezdenek majd pletykálni! Jobb lett volna, ha a seanchan nőket nem kellett volna mozgatni, de nem volt más választásuk. A Vérség tagjai és a Tengeri Nép szélkeresői így is annyira megtöltötték a szobákat, hogy mindenütt két-három ággyal több volt a kelleténél, és a Palota pincéit raktározásra tervezték, nem pedig börtönnek. Hogy lehet, hogy Rand mindig rájött, mivel okozhatja neki a legtöbb gondot? Az, hogy férfi volt, még nem magyarázta meg a dolgot! Solain és Keraille eltűntek a sarkon a foglyukkal együtt.

– Corly asszony is látni akarta ma reggel, úrnőm. – Reene hangja túlságosan is semleges volt. Ő is a Vérség két tagját figyelte, és az arcán még ott csillogott egy helytelenítő fintor utófénye. A Tengeri Nép meglehetősen különös volt, de az Első Szobalány mégiscsak el tudta képzelni, hogy mit keres a Palotában egy klán szélkeresője és a kísérete, bár fogalma sem volt, hogy mi lehet egy klán szélkeresője. De egy magas rangú külhoni akkor is egy magas rangú külföldi volt, és az ilyeneknek nemcsak, hogy szabad volt különösnek lenniük, de az ember egyenesen azt várta tőlük! De Harfor asszony azt fel nem tudta fogni, hogy Elayne miért fogadott be vagy százötven kereskedőt és mesterasszonyt. Sem a Vérség, sem a Kötögető-kör nem jelentett volna neki semmit, még ha hallotta volna is, hogy így hívják őket, és semmit sem értett az aes sedai-ok és az újonnan jöttek közti, különös feszültségből. Azokat a nőket sem értette, akiket az asha'manek hoztak Caemlynbe, és akik foglyok voltak, bár nem csukták őket börtönbe, és akiket elzártak mindenki más elől, és nem beszélhettek senkivel, csak azokkal, akik néha-néha átkísérték őket az épület egyik szárnyából a másikba. Az Első Szobalány tudta, hogy vannak dolgok, amiről nem szabad kérdezősködnie, de láthatóan nehezen viselte, ha nem értette, hogy mi történik a Palotában. A hangja persze mit sem változott. – Azt mondta, hogy jó híreket hozott, vagy legalábbis majdhogynem jó híreket. De nem kérte külön, hogy úrnőm később kihallgassa!

Bármiféle jó hír csak jobb lehetett, mint hogy át kelljen néznie a számlákat, és Elayne reménykedett benne, hogy jól sejti, miről beszélt Corly asszony. Visszatette a mappát az Első Szobalány kezébe.

– Kérem, hagyja az íróasztalomon! – mondta. – És mondja meg Norry mesternek, hogy hamarosan fogadom!

Elindult arrafelé, amerre a Vérség ment a foglyával, és szoknyája dacára is gyorsan lépkedett. Akármiféle hírrel várja is Reanne Corly, Norry mesterre és a kereskedőkre is kell időt szakítania, és arról sem feledkezhetett meg, hogy átnézze és aláírja a számlákat. Az uralkodás végeérhetetlen munkával és nagyon kevés szabadidővel járt. Nagyon, nagyon kevés szabadidővel! Birgitte ott lapult az agya mélyében, és kivételesen ingerültnek és dühösnek tűnt. Alighanem az íróasztalára halmozott papírkupacokat számolta fel éppen. Nos, ma neki sem lesz több ideje a pihenésre, mint amíg átöltözik a lovaglóruhájából valami szebbe, és amíg bekapja az ebédjét! Úgyhogy nagyon gyorsan lépdelt, és alig figyelt oda arra, hogy mi van az orra előtt. Mi lehetett, amire még Norry mester is azt mondta, hogy halaszthatatlan? Aligha az utcák állapotáról akart beszámolni neki! És arra sem látott sok esélyt, hogy Harfor asszony elkapja az összes kémet... Ahogy befordult az egyik keresztfolyosóra, csak azért nem ütközött Vandene-be, mert megérezte, hogy egy fókuszálni képes nő jön vele szembe. Mind a ketten riadtan léptek hátra. Láthatóan a Zöld nővér is elmerült a gondolataiban. Két társa láttán Elayne önkéntelenül is felvonta a szemöldökét. Kirstian és Zarya egyszerű, hófehér ruhát viseltek, és szelíd arccal, engedelmesen álltak Vandene mögött. A hajukat egyszerűen csak hátrafogták, és egyikük sem viselt ékszereket. Az aes sedai-ok helytelenítették, hogy a novíciák ékszert hordjanak. A Vérség tagjai voltak – Kirstian a Kötögető-körben is benne volt, ami azt illeti –, de annak idején elszöktek a Toronyból, és a Torony törvényei egészen pontosan leírták, hogy az ilyen szökevényekkel mit kell tenniük, akármeddig voltak is távol. Az elfogottaktól elvárták, hogy mindenben tökéletesek legyenek, és hogy bebizonyítsák, hogy mennyire szeretnék elérni a vállkendőt. Azokat az apró kis hibákat, amiket másnak elnéztek, náluk vasszigorral torolták meg. Mikor visszatértek Tar Valonba, még ennél is keményebben megbüntették őket: a nagy nyilvánosság előtt megkorbácsolták mindannyiukat, és utána még egy évig különös figyelemmel kísérték a munkájukat. A szökevényekbe beleverték, hogy soha, de soha többet nem akar elszökni a Toronyból. Soha! A félig képzett nők egészen egyszerűen túlságosan is veszélyesek voltak ahhoz, hogy szabadon lehetett volna őket engedni.

Elayne megpróbált engedékeny lenni, ahányszor csak velük lehetett – a Vérség tagjai aligha voltak félig képzettek: legalább akkora tapasztalatuk volt az Egyetlen Hatalom használatában, mint az aes sedai-oknak, még ha kevesebb tanulás állt is a hátuk mögött –, de rá kellett jönnie, hogy ezt még a Vérség legtöbb tagja sem nézi jó szemmel. Most, hogy újabb esélyt kaptak arra, hogy aes sedai-ok lehessenek, vagy hogy azok aes sedai-ok lehessenek, akik elég erősek hozzá, meglepő lelkesedéssel a magukévá tették a Torony törvényeit. Elayne már meg sem hökkent a két nő tekintetéből áradó, alig leplezett mohóságon, és a szinte tapintható igyekezeten, hogy jónak és engedelmesnek tűnjenek. Ők is éppúgy aes sedai-ok akartak lenni, mint a többiek. Csak azt nem várta volna, hogy épp Vandene mellett kössenek ki! Az idős nővér mostanáig mintha tudomást sem vett volna a két nő létezéséről.

– Épp téged kerestelek, Elayne – mondta Vandene köszönés és udvariaskodás nélkül. Tarkóján összefogott, hófehér haja mindig is idősnek mutatta, bár az arca éppolyan kortalan volt, mint a többi aes sedai-é. Mióta megölték a nővérét, a keserűség a csontjába ivódott, és a tekintetébe is kiült, most pedig úgy nézett ki, mint egy kérlelhetetlen, szigorú bíró. Régebben karcsú volt: most csont és bőr, és az arca beesett. – Ezek a gyermekek... – kurta fintorral elhallgatott.

A novíciákat valóban gyermekeknek kellett szólítani. A legtöbb nőt nem az rázta meg igazán, mikor a Toronyba érkezett, hogy gyermekként kezelik, hanem az, mikor rájött, hogy amíg novícia, addig éppolyan kevéssé képes felelősen irányítani a cselekedeteit, mint egy kisgyermek, és éppúgy gondatlanul megsebezheti, sőt meg is ölheti a társait! A novíciákat valóban gyermeknek kellett szólítani, de ebben az esetben ez láthatóan még Vandene-nek is nehezére esett. A legtöbb novícia tizenöt, tizenhat éves korában került a Toronyba, és csak páran voltak, akik már betöltötték a tizennyolcat – ők is csak úgy kerülhettek be, hogy hihetően letagadták a valós korukat. Az aes sedai-okkal ellentétben a Vérség körében a kor határozta meg a rangsort, és Zarya – aki mostanában Garenia Rosoindének hívatta magát, de Zarya Alkaese-ként írták be a novíciakönyvbe, és a Zarya névre hallgatott – az erős orrú, széles szájú Zarya már több mint kilencven éves volt, bár alig tűnt huszonegy-kettőnek. Egyiküknek sem volt az aes sedai-okéhoz hasonlóan kortalan az arca, bár mind a ketten sokat használták a hatalmat. A csinos, fekete szemű Kirstian kicsit öregebbnek tűnt a társnőjénél – ránézésre talán ha harmincnak mondta volna az ember. Valójában háromszáz éves volt, és Elayne egészen biztos volt benne, hogy ennél még Vandene is fiatalabb. Kirstian olyan régen megszökött már a Toronyból, hogy újra fel merte venni az eredeti nevét. Vagy legalábbis részeit. Nem, egyáltalán nem tartoztak a megszokott novíciák közé.

– Ezek a gyermekek – folytatta Vandene némileg határozottabban, és összeráncolta a homlokát –, sokat gondolkoztak a Harlonhídon történteken.

Ott gyilkolták meg a nővérét. És Ispan Shefart is, bár Vandene láthatóan ezt nem bánta jobban, mintha valaki egy veszett kutyát ütött volna agyon. – Sajnos ahelyett, hogy befogták volna a szájukat, és megtartották volna maguknak a gondolataikat, hozzám fordultak! De legalább nem ott fecserésztek, ahol mindenki hallhatta volna őket!

Elayne összevonta a szemöldökét. Mostanra már a Palota összes lakója hallott a kettős gyilkosságról.

– Nem értem – kezdte lassan. És óvatosan. Esze ágában sem volt újabb támpontot adni a párocskának, ha esetleg mégsem derítettek volna ki minden jól elrejtett titkot. – Kitalálták, hogy árnybarátok ölték meg őket, és nem erdei rablók?

Mindenkinek azt mondták, hogy a két nőt zsiványok támadták meg, hiszen egyedül voltak egy erdei kunyhóban. Az terjesztették, hogy az ékszereik miatt ölték meg őket. Csak ő, Vandene, Nynaeve és Lan tudta, hogy mi történt. Mostanáig legalábbis. Ennyit biztos, hogy kitaláltak, mert különben Vandene nem hozta volna őket ide.

– Még rosszabb – mondta a nő, körülnézett, és közelebb lépett, hogy ne a folyosó közepén álljanak. Elayne követte. Innen jól láthatták, ha valaki közeledik a folyosón. A két novícia továbbra is egy lépéssel a Zöld nővér mögött maradt, de lelkesen követték, bárhova ment is. Nagyon kíváncsinak tűntek. Jó pár szolga sertepertélt a környéken, de egyikük sem jött közelebb, és egyikük sem volt hallótávolságon belül. Vandene mindenesetre lehalkította a hangját. Az elégedetlenség azonban így is átsütött a szavain. – Rájöttek, hogy a gyilkos csak Merilille, Sareitha vagy Careane lehet. Azt hiszem, hogy ez egy elég ügyes gondolatmenet, de először is, nem lett volna szabad ilyesmin gondolkozniuk! Az óráiknak le kellett volna kötniük őket annyira, hogy ne maradjon ilyen butaságokra idejük!

Bár a Zöld nővér igencsak zordan méregette a párost, Zarya és Kirstian csak úgy ragyogott a büszkeségtől. A szidásban nem kevés dicséret is lapult, és Vandene ritkán dicsért meg bárkit is.

Elayne nem vetette fel, hogy talán a két novíciát jobban lekötötték volna az óráik, ha Vandene is hajlandó lett volna tanítani őket. Elayne-nek és Nynaeve-nek túl sok dolga volt ahhoz, hogy taníthassanak, és most, hogy a szélkeresőket is oktatniuk kellett – Nynaeve-en kívül mindenki tartott már nekik órákat –, senkinek sem volt sem ereje, sem pedig ideje, hogy a két novíciával is bajlódjon. Az Atha'an Miere nőket igen kimerítő dolog volt tanítani – teljesen kifacsarták az embert! És nem tisztelték az aes sedai-okat! És a partlakók rangja még annyira sem érdekelte őket!

– Legalább nem mondták el másnak – mormolta Elayne. Még szerencse, hogy legalább nem mondták el a többieknek! Mikor megtalálták Adeleas és Ispan holttestét, mindannyian azonnal tudták, hogy ezt csak egy aes sedai tehette. Kármingyökér tövissel bénították meg őket, mielőtt végeztek volna velük, és szinte teljesen lehetetlennek tűnt, hogy a szélkeresők ismerhettek volna egy olyan gyógyfüvet, ami csak a szárazföld szívében terem meg. És abban még Vandene is egészen biztos volt, hogy a Vérség tagjai között nem lehetett egyetlen árnybarát sem. Ispan ugyan elszökött novíciakorában, és egész Ebou Darig jutott, de az aes sedai-ok elfogták, és visszavitték Tar Valonba, mielőtt a Vérség felfedhette volna előtte, hogy többek pár nosztalgiázó barátnál, akiket egykor kitettek a Toronyból, és most szívesen segítenek a hozzájuk hasonlóknak. Adeleas és Vandene alaposan kivallatták, és sok mindent megtudtak tőle. Az árnybarát nővérnek valahogy sikerült elkerülnie, hogy a Fekete ajahról beszéljen, és csak néhány réges-régi, elavult tervet tudtak kiszedni belőle, de miután Adeleas és Vandene megtörték, bármi másról szívesen fecsegett. Nem bántak vele kesztyűs kézzel, és alaposan kifaggatták, de Ispan sem tudott többet a Vérségről, mint bármelyik másik aes sedai. Ha a Vérségben lettek volna árnybarátok, akkor a Fekete ajah tagjai mindent tudtak volna róluk! Ami azt jelentette, hogy bármennyire nehéz volt is elfogadni, de a gyilkos csak azon három nő egyike lehetett, akiket annyira megszerettek a hosszú út alatt. Egy Fekete nővér járkál közöttük. Vagy akár több is. Mindannyian igyekeztek minél nagyobb titokban tartani a dolgot, legalább addig, amíg rá nem bukkantak a tettesre. Ha kiderülne, hogy a Fekete ajah itt van, az egész Palotán úrrá lenne a fejetlen rettegés. Talán az egész városon. A Fényre, ki mindenki gondolkozhatott még el azon, hogy valójában mi történt Harlonhídon? És vajon lesz elég eszük ahhoz, hogy hallgassanak?

– Valakinek kézbe kell őket vennie – mondta Vandene határozottan –, nehogy továbbra is bajt keverjenek! Rendszeres órákra van szükségük, és arra, hogy keményen megdolgoztassátok őket! – A két novícia arcán egy kicsit mintha megfakult volna a lelkesedés. De csak egy nagyon kicsit. Kevés órájuk volt eddig, de az nagyon kemény, és mindegyik tanáruk vasszigorral bánt velük. – Ez azt jelenti, hogy neked vagy Nynaeve-nek kell tanítanotok őket!

Elayne elkeseredetten csettintett egyet.

– Vandene, arra sincs időm, hogy gondolkozzam! Már így is nagy megerőltetés, hogy néha-néha nekem kell tanítanom őket! Nynaeve-re kell bíznod a dolgot!

– Mit kell Nynaeve-re bízni? – harsant fel a nő hangja vidáman, és melléjük lépett. Valahonnan szerzett egy hosszú, sárga szegélyű, élénk virágokkal és levelekkel hímzett kendőt, amit most a könyökére csúsztatott. Sötétkék ruhájának nyakkivágása a hideg dacára is szokatlanul mély volt az andori szokásokhoz képest, bár vastag, sötét hajfonata előrevetve kígyózott át két keble között, és némileg csökkentette az amúgy zavarba ejtő betekintést. A pici, vörös pötty a homloka közepén, a ki'sain, meglehetősen furcsán nézett ki. Malkieri szokás szerint a férjes asszonyokat ez a piros kis pötty jelölte, és amint erről Nynaeve is tudomást szerzett, azonnal felfestette. Most a hajfonatával játszadozott, és meglehetősen... elégedettnek tűnt. Nynaeve al'Mearára egyáltalán nem volt jellemző ez az állapot! Elayne összerezzent, mikor észrevette Lant is, aki pár lépéssel arrébb ólálkodott, és egyszerre nézett mind a négy irányba. Olyan magas volt, mint a legtöbb aiel, a válla egy kovácshoz is illett volna, de a sötétzöld kabátos, kemény arcú férfi mégis úgy mozgott, mint egy kísértet. A kardját még itt, a Palotában sem tette le. Elayne megborzongott, ahányszor csak ránézett. A férfi hideg, kék szeméből maga a halál pillantott rá. Kivéve persze, ha Lan épp Nynaeve-et nézte.

Az elégedettség azonnal eltűnt Nynaeve mosolyából, amint megtudta, hogy mi lenne a dolga. Most már nem játszadozott a hajfonatával, hanem szorosan megmarkolta.

– Na, ide figyeljetek! – hördült fel. – Lehet, hogy Elayne megjátssza, hogy a politika minden idejét leköti, de nekem tényleg nincs egy szabad percem sem! A Vérségnek már a fele eltűnt volna, ha Alise nem tartana köztük olyan szigorúan rendet, és minthogy neki esélye sincs arra, hogy valaha is megkapja a vállkendőt, nem tudom, meddig akar még bárkit is itt tartani! A többiek meg azt hiszik, hogy vitatkozhatnak velem! Tegnap Sumeko... kislánynak szólított! – Elvicsorodott, de hát így vagy úgy, az egész az ő hibája volt. Ő morgott mindig, hogy a Véreknek nem kellene az aes sedai-ok talpát nyalni, hanem igazán viselkedhetnének felnőtt nőhöz méltóan! Nos, már tényleg nem nyalták az aes sedai-ok talpát. A legtöbben rákaptak, hogy a saját szabályaik szerint ítéljék meg a nővéreket, és nem egyszer előfordult, hogy az aes sedai megbukott a vizsgán! Az persze nem Nynaeve hibája volt, hogy alig tűnt húszévesnek. Meglehetősen korán lelassult az öregedése. De hát a Vérségben a kor számított a legtöbbet, és hát Nynaeve maga akarta velük tölteni az ideje javát! Most nem rángatta a hajfonatát, de olyan erősen húzta, mintha szép lassan a fejbőrét is le akarná rántani a fejéről.

– És azok az átkozott szélkeresők! A nyomorult némberek! Nyomorult, mocskos, átkozott némberek! Ha nem lenne az az átkozott alku, én... Komolyan azt hiszitek, hogy már csak pár síró-rívó, nyavalygó novíciára van szükségem? – Kirstian szája egy pillanatra elkeskenyedett, és Zarya szeme sértetten villant meg, mielőtt újra felölthették volna magukra a novíciák szelíd álarcát. Álarc volt, az egyszer biztos: de hát megtanulták már, hogy a novíciák nem feleselhetnek az aes sedai-okkal. Elayne elfojtotta azt a vágyát, hogy mindenáron megoldja ezt a helyzetet is. A legszívesebben felpofozta volna Kirstiant és Zaryát is. Mindent felkavartak azzal, hogy nem tudták befogni a szájukat! És fel akarta pofozni Nynaeve-et is! Szóval kiharcolták, hogy ő is tartson órát a Tengeri Népnek? Jól van, meg is érdemelte!

– Nem játszok meg semmit, Nynaeve, és ezt te is nagyon jól tudod! Számtalanszor kikértem már a tanácsodat! – Mély levegőt vett, és igyekezett megnyugodni. A Vandene és a két novícia mögött serénykedő szolgák egy pillanatra megálltak, és kidülledt szemmel nézték a kis csoportosulást. Elayne nem hitte volna, hogy észrevették Lant, bármilyen nagydarab férfi volt is. A veszekedő aes sedai-ok épp elég érdekes látványt nyújtottak ahhoz, hogy a szolgák ne legyenek másra kíváncsiak. A veszekedő aes sedai-ok sosem jelentettek semmi jót! – Valakinek kézbe kell őket vennie – mondta aztán jóval halkabban. – Vagy szerintetek csak megparancsoljuk nekik, hogy felejtsenek el mindent? Nézz már rájuk, Nynaeve! Ha magukra hagyjuk őket, egy szempillantás múlva már megint azon dolgoznak, hogy kitalálják, ki volt a tettes! Nem mentek volna oda Vandene-hez, ha nem remélték volna, hogy hagyja, hadd segítsenek!

A két nő egy szemvillanás alatt az ártatlan tekintetű, buta kis novícia mintaképe lett, és sértetten néztek Elayne-re, mint akik már magát a feltételezést is elutasítják. Elayne nem hitt nekik. Már évszázadok óta gyakorolták, hogyan tűnjenek másnak, mint amik!

– És miért is ne segíthetnének? – kérdezte Nynaeve rövid hallgatás után, és megigazította a kendőjét. – A Fényre, Elayne igazán nem kellene elfeledkezned arról, hogy nem olyanok, mint a legtöbb novícia, akikkel eddig dolgunk volt!

Elayne a legszívesebben csípősen visszavágott volna – a legtöbb novícia, akivel eddig dolgunk volt? Nynaeve ugyan sosem volt novícia, de még nem is olyan régen beavatott volt, sőt, igen gyakorta síró-rívó és nyafogó beavatott! De mielőtt megszólalhatott volna, Nynaeve már folytatta is.

– Egészen biztos, hogy Vandene tudná őket használni – mondta. – És mikor épp nem dolgoznak az ügyön, taníthatná őket! Emlékszem, valaki már mondta, hogy régebben te is tanítottál novíciákat, Vandene! Akkor ezt meg is oldottuk...

A két novícia szélesen, mohón elmosolyodott, épphogy csak nem dörzsölgették elégedetten a kezüket, de Vandene dühösen vonta össze a szemöldökét.

– Nincs arra szükségem, hogy még két novíciára is vigyáznom kelljen, miközben...

– Éppolyan vak vagy, mint Elayne! – szakította félbe Nynaeve. – Mindkettőjüknek nagy gyakorlatuk van abban, hogy másnak adják ki magukat, mint amik! Különösen az aes sedai-ok előtt! A te utasításaidat követve dolgoznának, és akkor végre lenne időd enni és aludni is! Azt hiszem, mostanában egyikkel sem foglalkoztál eleget!

Kihúzta magát, és a karjára fonta a vállkendőt. Elképesztő mutatvány volt. Nynaeve legalább olyan alacsony volt, mint Zarya, és sokkal, sokkal kisebb volt akár Vandene-nél, akár Kirstiannál – mégis ő tűnt messze a legmagasabbnak négyük közül. Elayne szívesen megtanulta volna tőle, hogy ezt hogyan kell csinálni. Bár egy olyan ruhában, mint Nynaeve-é, nem próbálta volna meg! Ha még egy kicsit nyújtózkodik, leesik róla a ruha, és ott áll egy szál alsóneműben! De a megjelenése így is pompázatos volt. Ő maga volt a megtestesült Parancs.

– Ez lesz, Vandene! – mondta határozottan. Az idősebb nővér komor arckifejezése csak lassan fakult el, de végül elfogadta Nynaeve javaslatát. Nynaeve jóval erősebb volt az Egyetlen Hatalomban, mint ő, és bár lehet, hogy tudatosan sosem gondolta végig a dolgot, a mélyen belenevelt szokásoknak megfelelően meghunyászkodott az akarata előtt. Mire visszafordult a két novíciához, már összeszedte magát, és az arca éppolyan nyugodt volt, mint Adeleas halála óta bármikor. Ami azt jelentette, hogy a szigorú bíró még nem rendeli el a kivégzést. Talán csak holnap. Megviselt arca kemény volt, és komor.

– Valóban tanítottam novíciákat egy ideig – mondta. – Egy rövid ideig. A novíciák főnöke úgy vélte, hogy túl keményen bántam a tanítványaimmal! – A páros lelkesedése mintha egy kicsit megcsappant volna. – Sereille Bagandnak hívták!

Zarya arca éppolyan sápadt lett, mint Kirstiané, és Kirstian megingott, mintha el akart volna ájulni. Sereille Bagand mind novíciafőnökként, mind amyrlinként legendás volt. Legendásan kíméletlen és szigorú.

– És különben is, eszem eleget! – fordult Vandene Nynaeve-hez. – De mindennek olyan íze van, mintha hamut ennék!

Kurtán intett a két novíciának, és elindultak. Elhaladtak Lan mellett: a két novícia remegve lépkedett.

– Makacs nőszemély – morogta Nynaeve, és a homlokát ráncolva nézett a távozók után. A hangját átitatta az együttérzés. – Vagy két tucat füvet ismerek, amitől jobban aludna, de nem akarja elfogadni egyiket sem! Már azon töprengtem, hogy belecsempészem az esti borába!

Elayne arra gondolt, hogy egy bölcs uralkodó mindig tudja, hogy mikor kell beszélnie, és mikor nem. Ha jobban belegondolt, ez nem csak az uralkodók részéről lett volna bölcs dolog! Nem mondta ki, hogy Nynaeve csak ne nevezzen senkit sem makacsnak, mert az olyan lenne, mintha a bagoly mondaná a verébnek, hogy nagyfejű.

– Tudod, hogy miféle híreket akarhat elmondani nekem Reanne? – kérdezte helyette. – Azt mondta, hogy jó hírek, vagy legalábbis majdnem jók. Harfor asszony legalábbis ezt mondta.

– Nem találkoztam vele még ma reggel – motyogta a másik nő, és még mindig Vandene után nézett. – Még csak most hagytam el a szobámat!

Hirtelen megrázta magát, és valamiért gyanakodva Elayne-re meredt. Aztán Lanra! Miért épp Lanra? A férfi rezzenéstelen arccal őrködött tovább.

Nynaeve azt mondta, hogy a házassága csodálatos, és ebben az egy kérdésben megrázóan őszinte volt a többi nővel szemben. Elayne mégsem tudott hinni neki. Úgy vélte, Nynaeve hazudik, hogy ezzel rejtse el, mekkorát csalódott. Lan alighanem még álmában is kész volt megvédeni, és kész volt harcolni érte. De az olyan lehetett, mintha az ember egy éhes oroszlánnal aludt volna! És különben is, ez a kőmerev tekintet minden nászágyat megfagyasztott volna! Szerencsére Nynaeve-nek fogalma sem volt arról, hogy Elayne így vélekedik a házasságáról. De a nő most mégis elmosolyodott. Meglepően vidám kis mosoly volt az. Vidám, és... Talán lesajnáló? Ugyan, dehogy! Biztos csak képzelgett!

– Tudom, hol lehet Reanne – mondta Nynaeve, és visszaeresztette a könyökére a kendőt. – Gyere, elvezetlek hozzá!

Elayne is pontosan tudta, hogy Reanne hol lehet, ha épp nem Nynaeve-vel van, de uralkodott magán, és nem szólt egy szót sem. Hagyta, Nynaeve hadd vezesse. Mintegy vezeklésképp csinálta, amiért az előbb vitába bonyolódott, mikor éppen a kibékülést kellett volna szorgalmaznia. Lan szorosan a nyomukban maradt, jeges, kék tekintete alaposan átnézett minden zugot. A legtöbb szolga összerezzent, amikor az őrző ránézett. Egy fiatal, fakó hajú lány egyenesen felkapta a szoknyáját, és futásnak eredt. Zavarában nekiment egy állólámpának, és kis híján feldöntötte, annyira szeretett volna minél messzebb lenni.

Elayne-nek erről eszébe jutott Naean és Elenia, valamint a kémek. Sietve be is számolt minderről Nynaeve-nek. A nő meglehetősen nyugodtan fogadta a híreket. Egyetértett Elayne-nel abban, hogy nemsokára megtudják, ki rabolta el a két nőt, és lekicsinylő horkantással díjazta Sareitha kételyeit. Ami azt illeti, kifejtette, hogy mennyire meglepte, hogy egyáltalán még Aringillben találták a két foglyot.

– Nem akartam elhinni, hogy még mindig ott vannak, mikor végre megérkeztünk Caemlynbe! A vak is láthatta, hogy előbb vagy utóbb ide hozatjuk őket! És sokkal könnyebb valakit egy kisvárosból kilopni, mint innen! – Kisváros? Aringill még nem is olyan régen hatalmasnak tűnt volna előtte! – Ami pedig a kémeket illeti... – Összevont szemöldökkel végigmért egy nyúlánk, őszes hajú férfit, aki épp olajat töltött az egyik állólámpába, és megrázta a fejét. – Még szép, hogy a Palota tele van kémekkel! Tudtam, hogy így van, már az elején tudtam! Odafigyelhetnél arra, hogy mikor mit beszélsz, Elayne! Ne mondj semmit sem, ha olyanok is hallhatják, akiket nem ismersz: feltéve persze, ha nem akarod, hogy holnapra az egész város erről beszéljen!

Mikor kell beszélni, és mikor kell hallgatni. A bölcs uralkodó tudja, gondolta Elayne, és beharapta a száját. Néha irgalmatlanul nehéz volt bölcsnek lennie Nynaeve társaságában!

Nynaeve-nek is megvoltak a maga újságai. A Vérség tizennyolc tagja, akik egész Caemlynig követték őket, elhagyták a Palotát. De nem szöktek el, nem ám! Minthogy egyikük sem volt elég erős ahhoz, hogy Utazhasson, Nynaeve maga nyitott nekik Kaput, és Altarába, Amadiciába és Tarabonba küldte őket, hogy a seanchanok által uralt vidékeken igyekezzenek felkutatni és megmenteni a Vérség még ott rejtőző tagjait, és visszahozzák őket Caemlynbe.

Igazán jó lett volna, ha Nynaeve ezt előző nap mondta volna el, mikor a kis csapat útnak indult, vagy ha netán már akkor tájékoztatták volna őt is, mikor Nynaeve és Reanne eldöntötte, hogy elengedik őket. De Elayne ezt már fel sem vetette.

– Nagyon bátrak. – Csak ennyit mondott. – Nem lesz egyszerű dolguk, ha el akarják kerülni, hogy elfogják őket!

– Bátrak, hát persze – mondta Nynaeve ingerülten, és újra megmarkolta a hajfonatát. – De nem ezért választottuk őket! Alise azt mondta, hogy ők fognak először világgá menni, hacsak nem adunk nekik valami tennivalót! – Hátrapillantott Lanra, és sietve lekapta a kezét a hajáról. – Nem értem, Egwene hogy gondolta ezt az egészet – sóhajtott egy nagyot. – Az addig rendben, hogy azt mondta, a Vérség minden egyes tagja valamiféle kapcsolatban lehet a Toronnyal, no de mégis, miféle kapcsolatban? A legtöbben nem elég erősek ahhoz, hogy megkapják a vállkendőt! Sokan még csak beavatottak sem lehetnek! És aligha viselnék el, hogy egy életen át novíciák vagy beavatottak legyenek!

Elayne ezúttal azért hallgatott, mert nem tudott mit mondani. Az ígéretet be kellett tartani, és hát ő maga tette... Egwene nevében, igaz, és Egwene parancsára, de ő maga mondta ki, és sosem szegte meg a szavát. Bár el sem tudta képzelni, hogyan fogja megtartani, hacsak Egwene nem talál ki valamilyen tényleg csodálatos megoldást!

Reanne Corly ott volt, ahol Elayne is kereste volna. A kis szoba két keskeny ablaka a Palota egy csendes, aprócska, szökőkúttal díszített belső udvarára nézett. A szökőkút persze nem csobogott télen, és a boltívekbe illesztett üvegtáblák zárttá, sötétté tették a helységet. Az egyszerű, sötét csempét nem fedte szőnyeg, és csak egy keskeny asztal és két szék szolgált berendezésül. Két másik asszony volt Reanne-nel, mikor Elayne-ék beléptek. Alise Tenjile egyszerű, magas nyakú szürke ruhában pillantott rájuk az asztal másik végéről. Első ránézésre középkorúnak tűnt, és kellemes, jellegtelen arca volt. Ha az ember jobban megismerte, már egyáltalán nem tűnt jellegtelennek – épp ellenkezőleg! – és bizony igen kellemetlen tudott lenni, ha úgy akarta. Felpillantott, és máris visszatért a munkájához. Az aes sedai-ok, az őrzők és a leányörökösök nem hatották meg Alise-t. Mostanában már egyáltalán nem. Reanne is az asztal mellett ült, az arcát számtalan ránc szabdalta, és a hajában több volt már a szürke, mint a fekete. Díszes, zöld ruhát viselt. Annak idején elbukott a beavatottak vizsgáján, és most, hogy kapott még egy esélyt, elkezdte annak az ajahnak a színét hordani, amibe majd egy szép nap tartozni is akart. Vele szemben egy egyszerű, barna gyapjúruhás nő ücsörgött. Makacs ellenkezés ült az arcán, sötét szeme Reanne-re tapadt, és a tekintete elkerülte a kettőjük között fekvő, ezüstösen kígyózó a'damet, mintha csak valami döglött kígyó lett volna. Az arckifejezésének ellentmondott az, hogy a keze remegve simogatta az asztal szélét, és hogy Reanne magabiztosan mosolygott.

– Ne mondd, hogy az egyikük végre elhitte, amit lát! – kiáltott fel Nynaeve mielőtt Lan becsukhatta volna az ajtót. Undorodva a barna ruhás nőre nézett, mintha csak meg akarta volna tépni, vagy valami még rosszabbat akart volna vele csinálni, aztán Alise-re nézett. Elayne úgy vélte, hogy Alise-től még Nynaeve is tartott. A nő egyáltalán nem volt erős az Egyetlen Hatalomban, és soha nem kaphatta volna meg a vállkendőt, de hozzászokott ahhoz, hogy ő irányítsa a dolgokat, és a legmakacsabbakat is könnyedén engedelmességre szoktatta. Még az aes sedai-okat is. Elayne úgy vélte, hogy voltaképp ő maga is tart egy kicsit Alise-től. Egy egészen kicsit.

– Még mindig tagadják, hogy tudnának fókuszálni – morogta Alise. Összefonta a karját, és elégedetlenül nézte a Reanne-nel szemben ülő nőt. – Azt hiszem, valójában tényleg nem tudnak, de érzek bennük... valamit. Nem azt a fajta szikrát, amivel a legtöbb fókuszálni képes nő együtt születik, de mégis leginkább arra emlékeztet. Olyan, mintha a határán lennének a képességnek, és az egyik lábukat már felemelték volna, hogy átlépjenek, de... Még soha nem éreztem ilyet! Mindenesetre arról már leszoktak, hogy ököllel támadjanak nekünk! Azt hiszem, legalább ezt az egyet sikerült elrendeznem velük!

A barna ruhás nő dacosan, félve rávicsorgott, de ahogy Alise keményen a szemébe nézett, elkapta a fejét, és riadtan megremegett a szája széle. Ha Alise valakivel elrendezett valamit, azt általában igen alaposan tette. A nő keze továbbra is az asztalt simogatta. Elayne úgy gondolta, hogy fel sem tűnik neki, mit tesz.

– Még mindig tagadják, hogy látnák a fonatokat, de persze csak magukat akarják ámítani vele – mondta Reanne magas, dallamos hangján. Anyáskodó mosollyal viszonozta a fogoly dühös pillantását. Bármelyik nővér megirigyelhette volna Reanne önuralmát és nyugalmát. Ő volt a Kötögető-kör Legöregebbje, az egész Vérség feje. A szabályaik szerint a Kötögető-kör csak Ebou Darban működött, de így is ő volt a legidősebb azok közül, akik Caemlynbe jöttek. Vagy száz évvel volt idősebb a valaha élt legöregebb aes sedai-nál, és nyugodt, határozott fellépésével a legtöbb nővért lefőzte. – Azt mondják, hogy becsapjuk őket az Egyetlen Hatalommal, hogy arra használjuk a saidart, hogy elhiggyék, az a'dam rájuk is hat. De előbb vagy utóbb kifogynak a kifogásokból! – Magához húzta az ezüstös pórázt, és egy röpke, ügyes mozdulattal szétnyitotta. – Megpróbáljuk még egyszer, Marii?

A barna ruhás nő, Marii, még mindig nem nézett a Reanne kezében himbálózó ezüstpórázra, de megdermedt, és a keze remegni kezdett.

Elayne felsóhajtott. Rand ezt küldte neki ajándékba. Ajándékba! Huszonkilenc sul'damot, mindet az a'dam fogságában, és öt damanet. Utálta ezt a kifejezést. Azt jelentette, hogy „akit pórázon vezetnek”, vagy egyszerűen csak annyit, hogy a „pórázos”. De hát tényleg azok voltak! Az öt damanet egy pillanatra sem lehetett kiengedni az a'damből, egészen egyszerűen csak azért nem, mert akkor azon nyomban megpróbálták volna kiszabadítani azokat a seanchan nőket, akik ilyen megalázó fogságba kényszerítették őket! Ennél még pár cérnaszállal összekötött leopárd is jobb ajándék lett volna! A leopárdok legalább nem tudtak fókuszálni! Azért a Vérségre bízták őket, mert senki másnak nem volt rájuk ideje. De ő persze rögtön rájött, hogy mit kell velük tennie. Meg kell őket győzniük arról, hogy ők is tudnak fókuszálni, és vissza kell őket küldeni a seanchanokhoz. Nynaeve-en kívül csak Egwene, Aviendha és a Vérség pár tagja tudta, mit tervez. Nynaeve és Egwene kételkedtek abban, hogy ez működni fog, de bármennyire is igyekeznek majd a sul'damok eltitkolni, hogy mit tudtak meg, ha egyszer már visszatértek az övéikhez, előbb vagy utóbb az egyikük csak elszólja magát! Hacsak nem jelentik a feletteseiknek, amint megérkeztek. A seanchanok nagyon furcsák voltak: még a seanchan damanek is azt hitték, hogy minden egyes fókuszálni képes nőt pórázra kell kötni, mert különben veszélyt jelent az összes többi emberre. A sul'damok, akik képesek voltak a pórázon tartott nőkkel bánni, nagy megbecsülésnek örvendtek egész Seanchanban. Ha kiderülne, hogy a sul'damok ugyanúgy tudnak fókuszálni, mint a póráz túlsó végén tartott damanek, az alapvetően megrázná a seanchan világképet. Talán le is rombolná. Eleinte olyan egyszerűnek tűnt minden!

– Reanne, nekem azt mondták, hogy jó hírekkel szolgálsz – mondta. – Ha a sul'damok még mindig nem törtek meg, akkor miről van szó?

Alise összevont szemmel méregette az ajtóban őrködő Lant. Nem örült annak, hogy a férfi is ismeri a terveiket, de nem szólt egy szót sem.

– Egy pillanat, ha megbocsátanak – mormolta Reanne, pusztán udvariasságból. Nynaeve tényleg túlságosan is jó munkát végzett, mikor leszoktatta őket a talpnyalásról! – Semmi szükség nincs arra, hogy ő is hallja, mit beszélünk!

Hirtelen körbevette a saidar ragyogása. Meglebbentette az ujját, úgy irányította a Levegő fonatait, amik Mariit a székéhez kötötték, aztán elvágta mindegyiket, majd összefogta az ujjait, mintha csak utánozni akarná azt a fajta, kúp alakú védelmet, amit a hallgatózás ellen szőttek. A kézmozdulatok természetesen nem tartoztak hozzá a fókuszáláshoz, de Reanne-nek szüksége volt rájuk, mert annak idején így tanulta meg az egyes fonatokat. A sul'dam megvetően húzta el a száját. Az Egyetlen Hatalom nem ijesztette meg.

– Nyugodtan, ráérünk – vetette közbe Nynaeve maró gúnnyal, és a csípőjére tette a kezét. – Nem sietünk sehova!

Alise-zel ellentétben Reanne-től egy cseppet sem tartott. Bár ami azt illeti, most már Reanne sem tartott Nynaeve-től. A Legidősebb valóban ráérősen végezte a dolgát, elgyönyörködött minden egyes mozdulatban, és elégedetten bólintott, mielőtt felkelt volna. A Vérség tagjai olyan keveset fókuszáltak, amilyen keveset lehetett, nehogy valaki felfigyeljen rájuk – most kiélvezte, hogy annyiszor érintheti meg a Forrást, ahányszor csak akarja, és büszke volt arra, hogy milyen szépen szövi a saidar fonatait.

– A jó hír az – felkelt, és lesimította a szoknyáját –, hogy három damane is felkészült arra, hogy levegyük róluk a pórázt. Talán.

Elayne felvonta a szemöldökét, és döbbenten összenézett Nynaeve-vel. Az öt damane közül, akit Taim a Palotába hozott, egyet Tomafőn fogtak el a seanchanok, egyet pedig Tanchicóban. A többiek mind Seanchanban születtek.

– Két seanchan nő, Larille és Jillari, még mindig azt állítja, hogy megérdemlik a pórázt, sőt, hogy pórázon kell őket tartanunk. – Reanne undorodva húzta el a száját, de csak egy pillanatra állt meg. – Láthatóan megrémíti őket a szabadság gondolata. Alivia viszont megváltozott. Azt állítja, hogy eddig is csak azért csinálta, mert félt, hogy újra elfogják a seanchanok. Azt mondja, hogy minden egyes sul'damot gyűlöl, és tényleg úgy tesz, mintha utálná őket. Morog rájuk, szidja őket, de mégis... – Reanne kétkedve rázta meg a fejét. – Elayne, tizenhárom vagy tizennégy éves korában fogták pórázra, már nem emlékszik mikor, és több mint négyszáz éve damane! És mindamellett... Alivia... Alivia számottevően erősebb, mint Nynaeve! – szakadt ki belőle egyszerre. A Vérség nyíltan beszélt a tagok koráról, de nehezen tudták rávenni magukat arra, hogy valakinek az Egyetlen Hatalomban való erejét megvitassák. – Vajon el merjük engedni? Egy seanchan vadat, aki akár az egész Palotát romba tudja dönteni? – A Vérség tagjai legalább annyira lenézték a vadakat, mint az aes sedai-ok. A többség legalábbis igen.

Azok a nővérek, akik sokat forgolódtak Nynaeve körül, mostanra már megtanulták, hogy jobb, ha óvatosan használják ezt a kifejezést. Nynaeve igencsak dühös lett, ha valaki megvetően azt mondta valakire, hogy vad. Most hitetlenkedve nézett Reanne-re. Talán azt latolgatta, mit tegyenek. Elayne tudta, hogy ő hogyan döntene, de ehhez semmi köze nem volt: ez nem a trónról szólt, nem Andorról, nem az ő életéről. Ezt egy aes sedai-nak kellett eldöntenie, és itt és most Nynaeve volt az, aki kettejük közül dönthetett.

– Ha nem engeditek el – mondta Lan halkan az ajtóból –, akkor akár vissza is adhatnátok a seanchanoknak! – Egyáltalán nem zavarta, hogy mind a négy nő sötéten méregette, amint mély hangja lélekharangként kondult meg a szűk szobában. – Oda kell rá figyelnetek, mit tesz, de ha nem veszitek le róla a pórázt, holott ezt akarja, akkor semmivel sem vagytok jobbak náluk!

– Ezt nem te döntőd el, őrző! – mondta Alise határozottan. A férfi nyugodtan állta szigorú tekintetét, és a nő egy idő után undorodva felhorkant, aztán széttárta a kezét. – Beszélned kellene a fejével, ha kettesben lesztek, Nynaeve!

Nynaeve alighanem épp különösen meg lehetett szeppenve Alise-től, mert erre elvörösödött.

– Nehogy azt hidd, hogy ezt elviszi szárazon – mondta könnyed hangon, de nem mert Lanra nézni. Végre mintha az ő tudatához is eljutott volna, hogy milyen hideg van, és a vállára húzta a sárga kendőt. Aztán megköszörülte a torkát. – De akkor is igaza van! Legalább a másik kettő miatt nem kell még aggódnunk! Csak azt nem értem, hogy tarthatott ennyi ideig, hogy ne utánozzák már azokat az ostoba seanchanokat!

– Nem tudom – sóhajtott fel Reanne. – Kara valamiféle javasasszony volt Tomafőn, mint azt te is tudod. Nagy befolyással bírt a falujában. Persze vad volt ő is. Azt hinné az ember, hogy minden egyes seanchant gyűlöl, de ez egyáltalán nincs így! Kifejezetten szereti azt a sul'damot, akit vele együtt fogtak el, és aggasztja, hogy a sul'damoknak esetleg baja eshet. Lemore még csak tizenkilenc éves. Egy elkényeztetett nemeskisasszony, akiben balszerencséjére épp aznap éledt fel a szikra, amikor Tanchico elesett. Azt mondja, hogy utálja a seanchanokat, és meg akar nekik fizetni mindazért, amit Tanchicóban tettek, de éppúgy hallgat a damane nevére, a Larie-ra, mint arra, hogy Lemore, és mosolyog a sul'damokra, sőt, még azt is hagyja, hogy megveregessék az arcát! Nem mondanám, hogy nem bízom bennük. Egyáltalán nem félek attól, hogy szabadon engedjük őket, nem úgy, mint Alivia esetében, de azt hiszem, hogy egyikük sem mondana ellent egy sul'damnak. Azt hiszem, hogy ha egy sul'dam azt parancsolná, hogy segítsen nekik megszökni, hát segítene. Sőt, attól tartok, hogy ha az egyik sul'dam megpróbálná visszatenni rá a pórázt, hagyná magát!

A szavait hosszú csend követte.

Nynaeve mintha befelé figyelt volna. Alighanem magával küzdött. Megragadta a hajfonatát, aztán elengedte, és szorosan összefonta a karját. A sárga kendő széle meglibbent, ahogy a nő megremegett. Mindenkire dühösen nézett. Csak Lanra nem. Igyekezett tudomást sem venni a férfiról.

Végül aztán mély levegőt vett, és kihúzta magát. Szembefordult Alise-zel és Reanne-nel.

– Le kell vennünk az a'dameket. Itt tartjuk őket, amíg csak biztosak nem lehetünk abban, hogy nem segítenének a sul'damoknak. Lemore-t még akkor sem engedjük el: fehérben a helye! Gondoskodunk róla, hogy sose legyenek egyedül, és odafigyelünk arra is, hogy ne beszélhessenek a sul'damokkal. De az a'damet le kell vennünk, és kész!

Vadul kiabált, mintha arra számított volna, hogy ellenkezni fognak, de Elayne arcán széles mosoly ült. Nem örült neki, hogy még három emberrel bővült azoknak a sora, akikben nem bízhatott meg, de nem tehettek mást! Reanne csak biccentett egyet, hogy megértette – pillanatnyi várakozás után –, de Alise elmosolyodott, és megkerülte az asztalt, hogy megveregesse Nynaeve vállát. Nynaeve elvörösödött. Igyekezett úgy tenni, mintha csak a torkát köszörülte volna, és a seanchan nőre fintorogna, de nem sikerült elrejtenie, hogy meghatódott. És Lan így is, úgy is tönkretette az igyekezetét.

– Tai'shar Manetheren – mondta halkan.

Nynaeve eltátotta a száját, aztán hatalmas, remegő mosoly öntötte el az arcát. Könnycseppek csillogtak a szemében, és a férje felé fordult. Ragyogott az arca. Lan visszamosolygott rá, és ezúttal nem volt semmiféle hidegség a tekintetében.

Elayne nehezen állta csak meg, hogy ne tátogjon döbbenten. A Fényre! Lehet, hogy Lan mégsem fagyasztotta meg a nászágyukat? Elayne érezte, ahogy a puszta gondolattól is átforrósodik az arca. Igyekezett rá sem nézni az ifjú párra. Inkább Mariit figyelte. A seanchan nőt még mindig a székbe kötözték a fonatok, és mereven előre nézett. Kövérkés arcán csak úgy csurogtak a könnyek. Egyenesen előre nézett. A fonatokat bámulta, amelyek elzárták tőle a hangot. Most nem tagadhatta le, hogy látja őket! De mikor Elayne hangot adott a véleményének, Reanne csak megrázta a fejét.

– Mindannyian sírva fakadnak, ha túl sokáig nézetjük velük a fonatokat, Elayne – mondta fáradtan, és egy egészen kicsit szomorúan. – De mikor eltűnnek a fonatok, meggyőzik magukat, hogy csak mi csaptuk be őket, és nem láttak semmit. Nincs más választásuk, ezt neked is be kell látnod! Különben damanek lennének, és nem sul'damok. Nem, sokáig tart majd meggyőzni arról a kutyaidomárt, hogy valójában ő is eb! Attól tartok, hogy nem is voltak olyan jók ezek a hírek, ugye?

– Nem igazán – válaszolta Elayne szomorúan. Nem, nem voltak ezek jó hírek! Csak újabb gondot jelentettek, újabb gondot az eddigiek mellé. Hány rossz hírt lehet még elviselni, mielőtt az embert maga alá temetik a gondok? Előbb vagy utóbb kellett jó híreket is kapnia!

Kilencedik fejezet

Egy csésze tea

Elayne visszaért a lakosztályába, és sietve levetette a ruháját. Essande segített neki. Az ősz hajú nő már nyugalomba vonult, és csak azért tért vissza, mert nem volt elég szolga a Palotában. A karcsú, méltóságteljes asszony kicsit lassan mozgott ugyan, de értette a dolgát, és nem vesztegette az idejét fecsegésre. Sőt, voltaképp alig szólalt meg, legfeljebb ha annyit javasolt, hogy milyen ruhát kellene az úrnőnek felvennie, és minden egyes nap megjegyezte, hogy Elayne milyen kísértetiesen hasonlít az édesanyjára. A széles márványkandallóban vidáman táncoltak a lángok a hosszú fahasábokon, de a szobában a lobogó tűz dacára is csípős hideg volt. Elayne sietve magára öltötte a kikészített, selymesen puha, sötétkék gyapjúruhát. A ruha magas nyakán és ujján aprócska igazgyöngyökből kivarrt minta kúszott végig. Egy ezüsttel díszített övet vett fel hozzá, egy aprócska, ezüsthüvelyű tőrt, és egy ezüsttel hímzett, sötétkék bársonypapucskát. Nem volt benne biztos, hogy lesz ideje átöltözni, mielőtt a kereskedőkkel találkozna, és már a puszta megjelenésével is nagy hatást akart kelteni.

Arról is gondoskodnia kellett, hogy Birgitte is ott legyen vele. Birgitte pompásan nézett ki az egyenruhájában. És az őrző még annak is örülne, ha a kereskedők kihallgatása elvonná egy kicsit a munkájától! Az Elayne agya mélyén nyugvó, egyre ingerültebb, egyre feszültebb érzelemcsomó alapján a lány úgy gondolta, hogy a királynői gárda hadseregtábornoka igencsak unja már a jelentéseket. Gyorsan a fülébe akasztotta az igazgyöngy függőket, és elbocsátotta Essandét, hadd menjen vissza a tulajdon kandallója mellé, a többi nyugdíjas közé. A nő mindig tagadta, hogy bármi baja lenne, akárhányszor ajánlotta is fel Elayne, hogy meggyógyítja, de az asszony úgy vélte, hogy alighanem az ízületeire húzódott a kor és a hideg. Különben is, már kész volt. Most nem vette fel a leányörökös kis koronáját, visszatette a helyére, az aprócska, elefántcsont ékszeres doboz tetejére. Nem volt sok ékszere. A legtöbbet már így is el kellett adnia, és könnyen lehet, hogy a többi is erre a sorsra jut, hacsak nem talál ki valamit. De egyelőre nem tehetett ellene semmit, és nem lett volna sok értelme ezen keseregnie. Pár percig pihenhetett, de nemsokára újra bele kellett vetnie magát a munkába.

Madarakkal díszített, sötét faberakásos fogadószobája mindkét végén egy-egy díszes párkányú, hatalmas kandalló terpeszkedett, és sokkal jobban átfűtötték a kicsinyke termet, mint az öltözőszoba tűzhelye. A fehér padlócsempét borító, több rétegnyi, vaskos szőnyegen azonban így is átütött a hideg. Elayne legnagyobb meglepetésére Halwin Norry már odabenn várta. Úgy tűnt, hogy a munka nem várja meg, hogy belevesse magát, hanem ő veti rá magát a lányra. Az Első Írnok felkelt az alacsony támlájú karosszékből, mikor Elayne belépett, beesett melléhez szorított egy bőrmappát, és bicegve megkerülte a szoba közepén álló, faragott asztalt, hogy esetlenül meghajoljon. Norry magas volt és csontos. Hosszú orrot birtokolt, és ritkás, fehér haja tollbokrétaként ágaskodott a füle mögött. Elayne-t leginkább egy kócsagra emlékeztette. Ugyan a számvitelt magát a beosztott írnokok végezték el, skarlátvörös tabardját mégis aprócska tintafolt éktelenítette. A folt persze már réginek tűnt, és Elayne azon gondolkozott, hogy vajon a férfi azért szorítja-e így a mappát, mert újabb tintafoltokat próbál vele elrejteni. Csak azóta szokott rá, hogy mindig a melléhez fogja a mappát, mióta elkezdte az ünnepi ruháját hordani, úgy két nappal Harfor asszony után. Elayne nem tudta eldönteni, hogy vajon a férfi azért kezdte-e az ünneplőjét hordani, hogy ezzel is kifejezze a lány iránti hűségét, vagy azért, mert nem akarta, hogy az Első Szobalány lefőzze.

– Bocsásson meg, úrnőm, hogy így önre török – mondta –, de azt hiszem, fontos, sőt, talán halaszthatatlan ügyeket hozok az ön színe elé!

Akár fontos dolgokról volt szó, akár nem, a hangja most is álmosítóan csendült.

– Természetesen nem haragszom, Norry mester! Nem akartam volna sürgetni! – A férfi zavartan pislogott, és Elayne alig tudott elfojtani egy sóhajt. Néha úgy érezte, hogy a férfi nem is kicsit süket: úgy forgatta a fejét, mintha csak a hangokat akarná feltűnés nélkül elfogni. Lehet, hogy ezért beszélt olyan álmosító egyhangúsággal? Mindenesetre Elayne-nek egy kicsit hangosabban kellett megszólalnia. Az is lehet, hogy a fickó egyszerűen csak ilyen unalmas volt, és kész. – Üljön le, és mondjon el nekem mindent ezekről a fontos ügyekről!

Elayne helyet foglalt az egyik faragott karosszékbe, és intett Norrynak, hogy foglaljon helyet ő is, ám a férfi állva maradt. Sosem ült le. Elayne hátradőlt, hogy kényelmesebben üljön, keresztbe vetette a lábát, és megigazította a szoknyáját.

Norry nem kezdett el a mappában kutatni. Bármi volt is a papírokon, azt mind kívülről tudta, és az iratokat mindig csak azért hozta magával, hogy ha netán Elayne a tulajdon két szemével is meg akarna győződni arról, mi áll bennük, meg tudja mutatni.

– A legfrissebb, és talán a legfontosabb hír az, úrnőm, hogy danabari birtokain nagyobb mennyiségű timsót fedeztek fel. A legjobb minőségű timsót. Azt hiszem, a bankárok... hogy is mondjam... kevésbé fognak habozni, ha egyszer tudomást szereztek erről! – Kurtán elmosolyodott, és a szája felfelé görbült egy pillanatra. Norry mestertől ez a határtalan öröm jele volt.

Elayne kihúzta magát, amint meghallotta azt a szót, hogy timsó, és jóval szélesebben mosolygott, mint az írnok. Ez végre jó hír volt! Ha nem Norry lett volna vele, talán el is nevette volna magát örömében! Olyan boldog volt, hogy egy pillanatra mintha még Birgitte ingerültsége is elfakult volna. A kelmefestők és a takácsok hihetetlen mennyiségű timsót használtak, akárcsak az üvegfújók, a papírgyártók, és még számtalan más mesterember. Igazán jó minőségűt eddig csak Ghealdanban találtak, és csak a timsó kereskedésből befolyó adó elég volt ahhoz, hogy hosszú évszázadokra biztosítsa Ghealdan jólétét és trónját! A teari és arafeli timsó közel sem volt olyan finom, de így is legalább annyit adott a két állam háztartásába, mint az olívaolaj vagy a drágakövek.

– Ez valóban fontos hír volt, Norry mester! Napok óta a legjobb hír! – Talán azóta a legjobb, hogy Caemlynbe értek, de az elmúlt napokban biztosan nem történt semmi ehhez fogható. – Milyen gyorsan tudná leküzdeni a bankárok... habozását?

A bankárok nem is annyira haboztak, mint inkább a lehető legudvariasabban, de azért igen határozottan, becsapták előtte az ajtót. A bankárok az utolsó rongyos lovászinasig tudták, hogy hányan állnak mögötte, és hányan állnak az ellenfelei mögött. Ennek ellenére Elayne nem kételkedett abban, hogy a timsó nagy vagyonhoz juttatja. Láthatóan Norry is osztotta az optimizmusát.

– Azt hiszem, elég hamar le tudom küzdeni ezt az akadály, és elég jó feltételeket tudok kialkudni számunkra. Megmondom nekik, hogy ha az ő ajánlataik nem lennének elég kedvezőek, körbenézek Tearben és Cairhienben. Nem hinném, hogy megkockáztatják, hogy elbukják a vámot, úrnőm! – És mindezt szárazon, tárgyilagosan, az öröm legkisebb szikrája nélkül mondta. Még csak elégedettség sem csengett a hangjában! – Természetesen csak a jövőbeli bevételek rovására tudom felvenni a kölcsönöket, és hát kiadások is lesznek. A bányát meg kell nyitni. A szállítást meg kell fizetni. Danabar hegyvidéken fekszik, és messze van a lugardi úttól. Ennek ellenére úgy vélem, elég pénzt kapunk ahhoz, hogy kiállíthassa a gárdát, amiről álmodozott. És hogy megalapíthassa az Akadémiát is.

– Úgy látom, több mint elég pénzem lesz, ha egyszer feladta azt a tervét, hogy lebeszél az Akadémia megépítéséről, Norry mester! – mondta a lány kis híján nevetve. A férfi féltékenyebben őrködött Andor kincstára felett, mint egy kotlós, akinek csak egyetlen csibéje kelt ki, és a lehető legelszántabban ellenezte, hogy Elayne átvegye Randtől azt az iskolát, amit a férfi itt, Caemlynben alapított. Addig sorakoztatta fel az újabb és újabb ellenérveket, míg a lány már úgy nem érezte, mintha lyukat fúrnának a fejébe. Az iskola egyelőre csak pár tudósból állt, akik a tanítványaikkal együtt az Újváros különféle fogadóiban húzták meg magukat, de még télen is minden áldott nap újabb és újabb kutatók érkeztek, és már így is sokan zsörtölődtek, hogy több helyre lenne szükségük. Elayne-nek esze ágában sem lett volna egy egész palotát nekik adnia, de valamit azért tenni akart értük. Norry Andor vagyonát kezelte, de neki Andor jövőjét kellett a kezébe vennie! A Tarmon Gai'don egyre közelgett, de Elayne hinni akarta, hogy lesz utána is jövő, akár megtörte Rand a világot, akár nem. Ha nem hitt volna ebben, akkor nem lett volna értelme küzdeni, és képtelen lett volna leülni a porba, megadni magát a biztos halálnak. Még ha tudta volna, hogy az Utolsó Csatával minden véget ér, akkor sem lett volna képes tétlenül várakozni! Rand azért alapította meg az iskolákat, hogy ha széttörné a világot, akkor is maradjon valami, de ez az iskola Andoré lesz, nem pedig Rand al'Thoré. A Rózsa Akadémia, amit Morgase Trakand emlékére alapítanak. Lesz jövő, és a jövő emberei sem feledik majd el az édesanyját.

– Vagy úgy döntött, hogy a cairhieni arany mégiscsak az Újjászületett Sárkánytól származott?

– Még mindig úgy vélem, hogy kevés az esélye, hogy ez kiderüljön, úrnőm, de a Tar Valonból érkezett friss hírek alapján már nem lenne értelme ezen aggódnunk. – A hangszíne szemernyit sem változott, de egyértelműen izgatott volt. A mappán dobolt keskeny, fürge, pókszerű ujjaival. – Az... izé... A Fehér Torony kiadott egy dekrétumot, mely szerint... hogy is mondjam... Elismerik, hogy Rand úr az Újjászületett Sárkány, és felajánlják neki a... minek is hívják... védelmüket és irányításukat. Valamint kitaszítanak mindenkit, aki nem a Tornyon keresztül próbál kapcsolatba lépni vele. Nem lenne bölcs dolog a fejünkre hozni Tar Valon haragját, mint azt nyilván ön is tudja, úrnőm! – Jelentőségteljesen a lány kezén csillogó nagykígyós gyűrűre nézett. Természetesen hallott a Torony kettészakadásáról: mostanra már a legtudatlanabb seleisini gyümölcstermesztő is tudta, hogy mi történt. De szerencsére eddig nem kérdezte meg, hogy Elayne melyik oldalt támogatja. Bár egyértelműen először azt akarta mondani, hogy „Amyrlin Trón”, és nem azt, hogy „Fehér Torony”. És a Fény tudja, hogy mit akart „Rand úr” helyett mondani! Elayne nem haragudott rá emiatt. Norry óvatos ember volt, és az ő pozíciójában ez lehetett az egyik legnagyobb erény.

Elaida nyilatkozata viszont megdöbbentette. Összevont szemöldökkel, gondterhelten babrálta a gyűrűjét. Elaida hosszabb ideje hordta a gyűrűt, mint amennyi ideje Elayne egyáltalán megszületett. Arrogáns volt, önhitt, soha nem fogadta el, hogy bárki másnak is igaza lehet, de nem volt ostoba! Épp ellenkezőleg!

– Komolyan gondolja, hogy Rand elfogadna egy ilyen ajánlatot? – kérdezte félig magától. – A Fehér Torony védelme és irányítása? El nem tudom képzelni, ennél hogyan tudná jobban elvadítani magától!

Irányítás? Randet ostorral sem lehetett volna irányítani!

– Lehet, hogy már el is fogadta, ha hihetünk a cairhieni jelentéseknek, úrnőm. – Norry alighanem tiltakozott volna, ha bárki is kémfőnöknek nevezi. De legalábbis undorodva elhúzta volna a száját. Az Első Írnok dolga a kincstár rendben tartása volt, ő felügyelte a főváros írnokait, és ő látta el tanáccsal az uralkodót az államügyekben. Természetesen nem volt az ajahokhoz és az egyes nővérekhez hasonló, jól kiépített kémhálózata. De rendszeresen levelezett a többi fővárosban lakó, sokat tudó és nagyhatalmú emberekkel, és a tanácsai általában több mint hasznosak voltak. – Minden áldott héten küld egy galambot, és úgy tűnik, hogy nem sokkal azután, hogy az előzőt útnak indította, valaki megtámadta a Nap Palotát. Az Egyetlen Hatalommal.

– Az Egyetlen Hatalommal? – kiáltott fel Elayne, és döbbenten előredőlt. Norry csak biccentett egyet. A hangja alapján akár az utcák újrakövezéséről is beszélhetett volna.

– A levelezőpartnerem legalábbis ezt írta, úrnőm! Lehet, hogy az aes sedai-ok tették, vagy az asha'manek, de az sem zárható ki, hogy maguk a Kitaszítottak voltak azok. Attól tartok, itt csak a pletykákra hagyatkozott. Az az épületszárny, ahol az Újjászületett Sárkány lakosztálya volt, szinte teljesen megsemmisült, és az Újjászületett Sárkány maga eltűnt. A legtöbben azt hiszik, hogy Tar Valonba ment, hogy térdet hajtson az Amyrlin Trón előtt. Néhányan úgy vélik, hogy meghalt a támadás során, de a legtöbb ember szerint még életben van. Azt tanácsolnám, hogy ne tegyen semmit, úrnőm, amíg nem kapunk tisztább képet a dologról! – Félrebillentette a fejét, és rövid szünetet tartott. – Azok alapján, amit én láttam belőle, úrnőm – mondta lassan –, a magam részéről nem hinném, hogy meghalt, amíg nem virrasztottam mellette legalább három éjen át!

Elayne döbbenten nézett rá. Ez kis híján egy tréfa volt! Vagy legalábbis valami olyasféle! Halwin Norrytól! Ő sem gondolta, hogy Rand meghalt volna. Rand nem halhatott meg! Ami pedig azt illeti, hogy térdet hajtott volna Elaida előtt... Ugyan! Rand túl makacs volt ahhoz, hogy bárkinek is behódoljon! Jó pár dolog egyszerűbb lett volna, ha rá tudták volna venni, hogy hajoljon meg Egwene előtt, de nem volt rá hajlandó, pedig Egwene gyermekkori játszópajtása volt! Elaidának annyi esélye sem lett volna rá, hogy betörje a férfit, mint egy kecskének arra, hogy báli ruhában keringőzzön! Különösen, ha Rand hírét veszi ennek a dekrétumnak. De ki támadhatta meg? A seanchanok biztos nem tudták volna Cairhienben megtámadni! Ha a Kitaszítottak már ilyen nyíltan mertek volna cselekedni, akkor alighanem még az eddigieknél is nagyobb pusztításra és káoszra kell számítaniuk. De az lett volna a legrosszabb, ha az asha'manek követték volna el a merényletet. Ha a tulajdon teremtményei is ellene fordulnak... Nem! Nem védhette meg, bármennyire is szüksége lett volna rá. Randnek magának kellett megbirkóznia ezekkel a dolgokkal.

Az a bolond, morogta magában. Alighanem most is azokkal a szép színes zászlókkal masírozik körbe-körbe, mintha senki sem próbálta volna megölni! Jobb lesz, ha vigyázol magadra, Rand al'Thor, vagy ha legközelebb találkozunk, addig pofozlak, amíg ketté nem áll a füled is!

– És még mi mindent írtak a levelezőtársai, Norry mester? – kérdezte hangosan, és félretette Rand gondját. Még úgysem beszélhetett vele, Andor ügyeit viszont neki kellett elintéznie.

Norry mester levelezőtársai sok mindenről beszámoltak, bár némelyik hír már elavult. Nem mindegyik levél írója bízta galambra az üzenetét, és a levelek, még ha a legmegbízhatóbb kereskedőnek adták is őket, a legjobb esetben is hónapokig utaztak, mielőtt célba értek volna. A kevésbé megbízható kereskedők pedig bezsebelték a kézbesítési díjat, de nem vitték el a levelet a címzettnek. Csak kevesen engedhették meg maguknak, hogy futárral üzenjenek. Elayne sokat gondolkozott azon, hogy ha rendeződik a helyzet, alapít egy Királyi Postát. Norry sajnálkozott, hogy a legfrissebb Ebou Dar-i és amadori híreit is már hetek óta beszélik mindenfelé.

A hírek egy része pedig nem volt fontos. Az Első Írnok levelezőtársai nem kémek voltak: beszámoltak a város eseményeiről, írtak az udvari pletykákról, de nem kutattak. Tearben most az volt a legnagyobb újság, hogy a Tengeri Nép egyre több hajója kelt át vezető nélkül a Sárkány Ujjain, és mostanra már szinte teljesen ellepték a folyótorkolatot. Az Atha'an Miere hajók állítólag a tengeren többször is harcba keveredtek a seanchanokkal, bár ez alighanem csak pletyka volt. Illian csendes volt, mindenütt Rand katonái tartózkodtak, és az ország csak lassan tért magához a Rand és a seanchanok közti háborúból. Senki nem tudott ennél többet – abban sem voltak biztosak, hogy vajon Rand a harc végeztével járt-e a városban, vagy sem. Saldaea királynője továbbra is hosszú vidéki körútján tartózkodott, de Elayne erről már hallott. Úgy tűnt, hogy Kandor királynője sincs Chachinban már hónapok óta, és Shienar királya még mindig a Fertő határát vizsgálja, bár a Fertő maga nyugodtabb volt, mint valaha. Lugardban Roedran király minden harcra képes és sereggel bíró nemesembert maga köré gyűjtött, és a város, ami eddig csak azon aggódott, hogy az andori határ közelében táborozó két hatalmas haderő, az aes sedai-ok és az andoriak serege mit akarhat, most azon is hiába törte a fejét, hogy ez a szétszórt fiatal kéjenc, ez a Roedran mit tervez.

– Ez ügyben mit tanácsol? – kérdezte, mikor a férfi befejezte a beszámolót, bár nem volt szüksége a segítségére. Ami azt illeti, a többi esetben is tudta volna, mit kell tennie. A legtöbb dolog túlságosan is messze volt ahhoz, hogy befolyásolhassa az andori eseményeket, vagy túlságosan is jelentéktelen ahhoz, hogy nagy vihart kavarjon. De akkor is meg illett kérdeznie, hogy mit tanácsol a férfi, ha előre tudta, hogy a válasz az lesz, hogy ne tegyen semmit. Norry mester pedig udvariasan és pontosan megválaszolta minden kérdését. De Murandy nem volt sem messze, sem pedig jelentéktelennek nem számított. A férfi ezúttal beharapta az ajkát, és mintha habozott volna. Norry lassú volt és módszeres, de nem szokott habozni.

– Ebben az egy esetben nem tudok mit tanácsolni, úrnőm – mondta végül. – Máskor azt javasolnám, hogy küldjön egy követet Roedranhoz, hogy kitapogathassuk, mit is akar. Lehet, hogy tart az északi eseményektől, vagy pedig hitelt ad azoknak a híreszteléseknek, hogy aielek pusztítanak a vidéken. Ugyanakkor az is lehet, hogy bár sosem volt különösebben kalandvágyó, most megpróbál betámadni Észak-Altarába. Vagy Andorba, ami szintén nem lenne meglepő a jelen körülmények között. Sajnos azonban... – Még mindig a melléhez szorította a mappát, de most széttárta a karját, és sóhajtott egyet. Talán bocsánatkérően, talán csalódottan.

Sajnos azonban Elayne még nem volt királynő, és Roedran semmiképp sem engedné a közelébe a követét. Ha Elayne mégsem nyerné el a trónt, de a király fogadta volna a követét, a sikeres andori trónkövetelő jókora darabot kihasíthatna Murandyből, hogy megmutassa Roedrannak, ki itt az úr, miközben Luan nagyúr és a többiek már így is berendezkedtek murandyi földön. De Elayne többet tudott az ügyről, mint az Első Írnok: nemrég beszélt Egwene-nel. Esze ágában sem volt elárulni, hogy honnan tudja, amit tud, de úgy döntött, nem hagyja, hogy a férfi továbbra is kétségek közt vergődjön. Alighanem ezért remegett meg a szája: tudta ő is, hogy mit kellene tenniük, és tudta, hogy semmiképp sem tehetik meg.

– Tudom, hogy mit akar Roedran, Norry mester! Murandyt akarja! Az országában lévő andori nemesek hűségesküt fogadtak el több észak-murandybeli nemestől is, és ettől a többi murandyi igencsak ideges lett. Van egy nagyobb csapat zsoldos a környéken... Igazából a Sárkány követői, de Roedran azt hiszi, hogy zsoldosok... A király titokban felbérelte őket, hogy maradjanak ott, és viselkedjenek fenyegetően, miután a másik két sereg elvonult. Úgy tervezi, hogy ez a fenyegetés majd elég szorosan hozzá köti a nemeseket, és talán egyik sem meri majd elsőként vállalni, hogy ellene fordul, azután sem, hogy az összes sereg elvonult. Ha a terve sikerrel járna, a jövőben még gondot okozhat nekünk, már csak azért is, mert alighanem vissza akarná kapni azokat az északi területeket, de egyelőre nem fenyegeti Andort!

Norry szeme elkerekedett, és oldalra billentette a fejét, úgy nézte a lányt. Megnyalta a szája szélét, és csak utána kezdett el beszélni.

– Ez sok mindent megmagyarázna, úrnőm! Igencsak sok mindent! – Ismét megnyalta a szája szélét. – Volt még valami abban a cairhieni levélben, amit... hogy is mondjam... elfelejtettem említeni. Mint azt ön is jól tudja, Cairhienben mindenki tisztában van azzal, hogy ön a Naptrónra is igényt tart, és sokan támogatják is. Úgy tűnik, a legtöbb cairhieni nyíltan azt tervezi, hogy Andorba vonulnak, hogy segítsenek önnek elnyerni az Oroszlános Trónt, így pedig hamarabb elfoglalhassa a Naptrónt is! Gondolom, nincs szüksége arra, hogy ebben az esetben az én szerény tanácsomat kérje...

Elayne bólintott. Úgy érezte, hogy a körülményekhez képest egész nyugodt maradt. A cairhieniek még többet ártanának neki, mint ha zsoldosokat fogadna fel! Andor és Cairhien már nem egyszer állt egymással háborúban! Norry nem felejtette el a dolgot. Norry sohasem felejtett el semmit! Akkor viszont miért döntött úgy, hogy mégis elmondja neki mindezt, ahelyett hogy hagyta volna, hogy váratlanul érje a dolog, és ne tudjon felkészülni a cairhieni támogatók érkezésére? Vajon meggyőzte, hogy ilyen sok mindent tud? Vajon megijedt, hogy Elayne rájön, hogy nem mondott el neki mindent? Úgy várt, mint egy száraz, szikkadt kócsag a zamatos kishalra!

– Készítsen elő egy levelet, amiről már csak az aláírásom és a pecsétem hiányzik, Norry mester, minden egyes cairhieni Ház számára. Először is, tisztázza benne, hogy én, mint Taringail Damodred lánya, jogosult vagyok a Naptrónra, és tegye világossá azt is, hogy amint Andorban megnyugszik a helyzet, odautazom, hogy nyilvánosan is bejelentsem a trónigényemet. Mondja meg nekik, hogy nem hozok magammal andori katonákat, hiszen tudom, hogy ha andori fegyverekkel lépnék cairhieni földre, azzal kivívnám Cairhien lakóinak jogos haragját. Befejezésül fejtse ki, hogy mennyire értékelem, hogy Cairhienben is sokan támogatják trónra lépésemet, és hogy remélem, az ország megosztottságát békésen rendezni tudjuk majd.

Akinek van egy csöpp esze, az megérti a rejtett üzenetet, és kis szerencsével elmagyarázza azoknak is, hogy mit kell tenniük, akik esetleg nem jöttek rá maguktól.

– Merész, de bölcs válasz, úrnőm – mondta Norry, és meghajlásképp leeresztette a vállát. – Ezt fogom tenni! Ha megkérdezhetném, úrnőm, volt ideje aláírni a számlákat? Ó, nem, semmi baj! Majd később átküldök értük valakit! – Mélyen, bár éppolyan esetlenül, mint eddig, meghajolt, és indulni készült, de aztán megállt. – Bocsásson meg, hogy ilyen merész szavakat mondok, de sokban emlékeztet megboldogult édesanyjára, a királynőre!

Elayne nézte, ahogy a férfi mögött becsukódik az ajtó, és azon gondolkozott, hogy vajon számíthat-e rá. Caemlynt éppúgy lehetetlenség lett volna az írnokok nélkül irányítani, mint egész Andort, és az Első Írnok könnyen térdre kényszeríthette volna a legerősebb királynőt is, ha nem néznek a körmére. Egy bók még nem ért fel egy hűségesküvel. De nem volt ideje sokat gondolkozni a dolgon, mert alighogy Norry elhagyta a szobát, három egyenruhás szobalány lépett be. Mindegyikük kezében hatalmas, ezüstfedeles tál volt. A fal mellett álló, hosszú asztalra tették le őket.

– Az Első Szobalány azt mondta, hogy úrnőm elfelejtett küldetni az ebédjéért – mondta egy kerekded, enyhén őszülő asszony, és pukedlizett, majd intett fiatalabb társnőinek, hogy emeljék fel a tálak magas, kúpos fedelét. – Úgyhogy több fogást is küldött, hogy legyen miből válogatnia!

Válogatnia? Elayne hitetlenkedve rázta meg a fejét a puszta látványra is, és hirtelen az eszébe jutott, hogy milyen régen volt is az a reggeli, amit valamikor hajnalhasadtakor kaphatott be.

Volt ott szeletelt bárány hátszín mustáros szószban, szárított fügével töltött kappan, diós püspökkenyér, zöldségkrém, krumplileves, mazsolával töltött, borsos káposztatekercsek, húsos lepény és egy kis tálka almás sütemény. Egy másik tányérkán hamiskás, tejszínhabos sütemények mosolyogtak. A két zömök kancsóból forralt bor édes illata áradt, hogy kiválaszthassa, vajon épp a fahéjashoz vagy a szegfűszegeshez van több kedve. Egy harmadik kannából fanyar teaillat gomolygott. Az egyik tálca sarkában megvetően ott kuporgott Elayne minden napra rendelt ebédje, az átszűrt, sovány húsleves és a szeletke kenyér is. Reene Harfor nem örült, hogy csak annyit eszik. Úgy vélte, hogy Elayne ijesztően sovány, és nem rejtette véka alá a véleményét. Az ősz hajú nő elégedetlenül nézte, ahogy Elayne leemelte a sovány levest, a kenyeret és a teát a tálcáról, és a szoba közepén álló asztalhoz vitette. Levett egy fehér vászonszalvétát is, egy vékony, kék porceláncsészét, valamint az ezüstös tálkában aranyló mézet. És egy kis tálkán pár szárított fügét. Aki teleeszi magát délben, kába lesz egész délután. Ez volt Lini egyik kedvenc mondása. A többiek azonban nem osztották a véleményét. Mindegyik szobalány kényelmesen gömbölyded volt, és csalódottan néztek maguk elé, mikor szinte érintetlenül kellett kivinniük a tálakat.

A leves pompás volt, kellően könnyű, de jólesően fűszeres, és a teába is pont annyi mentát tettek, ahogy azt Elayne szerette, de sajnos most sem volt nyugta. Nem költhette el egyedül az ebédjét – de legalább nem kellett azon gondolkoznia, hogy talán mégis kellett volna vennie egyet azokból a tejszínhabos süteményekből. Mielőtt akár csak két kanálnyi levest lenyelhetett volna, Dyelin robbant be a szobába, mint egy zöld ruhás forgószél. Hevesen zihált. Elayne letette a kanalát, és megkínálta egy kis teával. Csak később jött rá, hogy csak az az egy csésze van a szobában, amiből épp iszik, de Dyelin így is, úgy is visszautasította az italt. Komoran nézett maga elé.

– Egy hadsereg vonul át a Braem erdőn – jelentette be. – Az aiel háború óta nem láttak ekkora sereget! Egy kereskedő hozta a hírt, Új Braem mellől jött, és ma reggel érkezett. Megbízható, rendes ember, Tormonnak hívják. Illiani, és nem szokott megijedni az árnyékától. És nem szokott képzelegni sem! Azt mondja, hogy arafeli, kandori és shienari katonákat látott, több helyen is. Összességében ezreket. Tízezreket! – Belezuhant egy székbe, és a kezével legyezte magát. Az arca piros volt, mintha futva hozta volna meg a híreket. – Mi a Fényt keresnek a Határvidékiek kis híján Andorban?

– Azt hiszem, Randet – mondta Elayne. Nagy nehezen elfojtott egy ásítást, megitta a teáját, és töltött még egy keveset. Fárasztó délelőtt állt mögötte, de egy kis tea csak fölrázza!

Dyelin abbahagyta a legyezgetést, és kihúzta magát.

– Ugye nem azt hiszed, hogy ő küldte őket? Hogy... segítsenek neked?!

Ez a lehetőség még csak fel sem merült Elayne-ben. Néha már sajnálta, hogy elmondta az idősebb nőnek, hogy szerelmes Randbe.

– Nem hinném, hogy ilyet tett volna... Azaz... Szóval az nagy butaság lett volna!

A Fényre, de fáradt lett hirtelen! Néha Rand tényleg úgy viselkedett, mintha ő lett volna a világ ura, de ezt azért nem... Nem... Valahogy nem tudta elcsípni, hogy mit is nem tett volna a férfi.

Eltakarta a száját, és ásított egy hatalmasat, aztán hirtelen elkerekedett a szeme, és a csészéjére nézett. Kellemes, mentolos íz. Óvatosan letette a csészét, vagy legalábbis megpróbálta letenni. Kis híján az alátét mellé helyezte, és a tea kiborult, végigfolyt az asztalon. Tea. Vágottgyökér tea! Bár tudta, hogy semmi értelme nincs, kinyúlt a Forrás felé, és megpróbálta megtölteni magát a saidar fényével és gyönyörével, de ennyi erővel akár a szelet is megpróbálhatta volna zsákba tölteni! Birgitte ingerültsége mintha tompult volna, de még mindig ott lüktetett az agyában. Kétségbeesetten próbálta megragadni a félelmet, a kétségbeesést. A feje mintha gyapjúval lett volna teli, és az érzékei eltompultak. Segíts, Birgitte, gondolta kétségbeesetten. Segíts!

– Mi történt? – csattant fel Dyelin, és élesen felé hajolt. – Valami az eszedbe jutott, és az arckifejezésed alapján ez csak borzalmas lehet!

Elayne pislogott. El is felejtette, hogy a nő itt van, vele!

– Siess! – mondta rekedten, és nyelt egy nagyot, hogy kitisztuljon a torka. A nyelve mintha a kétszeresére dagadt volna. – Hozz segítséget! Engem... megmérgeztek! – Nem volt annyi ideje, hogy elmagyarázza, mi történt. – Siess!

Dyelin döbbenten nézett rá, nem tudott mozdulni sem, aztán megmarkolta a tőrét, és talpra kecmergett.

Az ajtó kinyílt, és egy szolga nézett be habozva. Elayne-t elöntötte a megkönnyebbülés. Dyelin nem szúrná le tanúk előtt! A férfi megnyalta a szája szélét, és egyik nőről a másikra nézett. Aztán bejött. És egy hosszú pengéjű tőrt húzott elő az övéből. Két másik vörös-fehér egyenruhás férfi követte. Mindkettőjük kezében kés villogott.

Nem halok meg úgy, mint egy zsákba kötött kölyökmacska, gondolta Elayne keserűen. Nagy nehezen talpra állt. A térde remegett, és fél kézzel az asztalba kapaszkodott, hogy ne essen el, de a másikkal elő tudta húzni a tulajdon tőrét. A díszes penge alig volt hosszabb, mint a keze, de a jelen körülmények között ez is megteszi. Meg is tette volna, de az ujjaiban nem volt elég erő, hogy megszorítsa a markolatot, egy kisgyerek is könnyűszerrel elvehette volna tőle. Nem halok meg anélkül, hogy küzdenék, gondolta. Olyan volt, mintha valami ragacsos szirupban mozgott volna, de nem hagyta magát. Nem adom fel! Küzdeni fogok! Furcsa, hogy milyen kevés idő telt el közben. Dyelin még csak most fordult oda a bérenceihez, és az utolsó férfi még csak most csukta be maga mögött az ajtót.

– Gyilkosság! – ordított fel Dyelin. Felkapta a széket, és a férfiak közé vágta. – Gyilkosság! Őrök! Őrök!

A három férfi szétrebbent a szék elől, de az egyik túl lassú volt, és elkaszálta a lábát. Hangos kiáltással az előtte lévőnek esett, és mind a ketten felborultak. A harmadik, egy karcsú, lenszőke fiú, döbbenetesen kék szemekkel, elsiklott mellettük, és felemelt késsel felé indult.

Dyelin elé állt, és megpróbálta levágni a tőrével, de a férfi kecses volt, és gyors, mint egy vadászmenyét. Könnyedén kivédte a támadást, aztán már ő vágott, és Dyelin hangos sikollyal hátratántorodott. A gyomrára szorította a kezét. A férfi könnyedén előrelépett, beleszúrt, és a nő felsikoltott, aztán összerogyott, mint egy rongybaba. A fickó átlépett fölötte, és Elayne felé indult.

A lány számára semmi más nem létezett, csak a gyilkos, és a gyilkos penge. A férfi nem sietett. A hatalmas, élénkkék szempár nyugodtan végigmérte. Lassan, kimérten közeledett. Természetesen! Hiszen tudta, hogy a lány aes sedai! És most azon gondolkozik, hogy vajon a főzet megtette-e a magáét! Elayne igyekezett kihúzni magát, és dühösen végigmérte, hátha ezzel nyer pár pillanatot, de a férfi máris bólintott egyet, és eltette a tőrét. Ha a lány bármit is tudott volna tenni, már rég megtette volna. A férfi arcán nem csillant öröm vagy élvezet. Egészen egyszerűen a dolgát végezte. Hirtelen megállt, és döbbenten nézett végig magán. Elayne is döbbenten nézett rá. A férfi mellkasából lábnyi véres acélpenge meredt elő. Vér bugyogott elő a száján, és hatalmas csattanással végigzuhant az asztalon.

Elayne remegve térdre esett, és épphogy csak el tudta kapni az asztal szélét, hogy ne essen még lejjebb. Döbbenten nézte a férfit. A vér zubogva ömlött a földre. A hátából egy kardmarkolat állt ki. Ólomnehéz gondolatok vánszorogtak Elayne fejében. Ennyi vért egészen egyszerűen nem lehet kimosni a szőnyegből! Lassan felemelte a fejét, és elnézett Dyelin mozdulatlan teste felett. Nem látta, hogy lélegezett volna. Az ajtóra. A nyitott ajtóra. A két másik merénylő közül az egyik az ajtó előtt hevert, és a feje szokatlan szögben csuklott a mellkasára. Persze, hiszen csak félig tartotta a nyaka. A harmadik egy másik vörös ruhás férfival küzdött, morogva, hörögve fetrengtek a padlón, és mind a ketten ugyanazt a tőrt próbálták elérni. Az orgyilkos a szabad kezével a másik markát próbálta lefeszegetni a torkáról. A másik markát? A fickónak olyan arca volt, mintha fejszével faragták volna ki. És a gárda fehér gallérját viselte.

Siess Birgitte, gondolta tompán Elayne. Kérlek, siess!

Aztán elnyelte a sötétség.

Tizedik fejezet

Egy sikeres terv

Elayne szeme a sötétséget kutatta, és egy ideig a ködös tompaságon táncoló, kusza árnyakat nézte. Fázott az arca, de a teste többi része izzadt volt és tűzforró. Valami leszorította a karját és a lábát. Egy pillanatra kétségbeesett félelem lett úrrá rajta. Aztán megérezte, hogy Aviendha is ott van a szobában. Az egyszerű, megnyugtató jelenlét átmosta. És ott volt Birgitte is, nyugodt, szorosan kézben tartott haragja ott lángolt a fejében. Örült, hogy ott vannak. A saját hálószobájában, a saját takarója alatt feküdt, és a feszes, gyolcs baldachin-mennyezetet nézte. A takaró alá forró vizes palackokat tuszkoltak be, attól volt olyan melege. A súlyos, télire való függönyöket félrehúzták az ágy oszlopairól, és a szobát csak a kandallóban pislákoló tűz világította meg. A vöröses fény inkább csak elmélyítette az árnyékokat, de nem űzte el őket.

Gondolkozás nélkül kinyúlt a Forrásért, és megtalálta. Megérintette a saidart, de nem kortyolt bele. Elfogta a vágy, hogy megtöltse vele magát, hogy magába fogadjon, amennyit csak tud, de vonakodva elengedte. Vonakodva, nagyon vonakodva, és nem csak azért, mert a vágy, hogy minél több saidart magába fogadhasson, minden egyes alkalommal erősebb és vadabb lett. Hanem azért is, mert a legnagyobb félelme azokban az utolsó, öntudatlan rettegésben eltöltött percekben nem az volt, hogy meghalhat, hanem hogy esetleg soha többé nem érintheti meg a Forrást. Régebben ezt hihetetlennek tartotta volna.

Hirtelen visszatértek az emlékei is, és remegve felült. A takarója a derekáig csúszott. Rögtön visszarántotta magára. A hideg levegő azonnal a bőrére dermesztette a verejtéket. Még csak az alsóneműjét sem hagyták rajta, és bárhogy is próbálta Aviendha fesztelenségét utánozni, mindig zavarba jött, ha meztelenül kellett mutatkoznia mások előtt.

– Dyelin – nyögött fel aggodalmasan, és vonaglott egyet, hogy maga köré csavarhassa a takarót. Nehezen ment neki: gyenge volt, és igencsak bizonytalan. – És az a gárdista! Ugye...?

– A fickón egy karcolás sem volt – mondta Nynaeve, és előlépett a táncoló, vörös árnyak közül. Most ő is árnyéknak tűnt. Elayne homlokára tette a kezét, és elégedetten morgott egyet. Kellően hűvösnek találta. – Dyelint meggyógyítottam. Időre lesz szüksége, hogy visszanyerje az erejét. Nagyon sok vért vesztett. Te is egész jól vagy! Egy ideig attól féltem, hogy csúnyán belázasodsz! Ez előfordulhat, ha az ember hirtelen így legyengül!

– Gyógynövényeket adott neked, de nem Gyógyított meg – mondta Birgitte mogorván. Az ágy lábánál ült, egy széken, de a sötétben csak zömök, kurta árnynak tűnt.

– Nynaeve al'Meara van olyan bölcs, hogy tudja, mire képes, és mire nem – mondta Aviendha nyugodtan. Csak fehér blúza és egy villanásnyi, csiszolt ezüst látszott belőle, valahol lenn, a fal mellett. Szokás szerint most is a padlóra ült, és nem egy székre. – Felismerte a vágottgyökér ízét a teában, és minthogy nem tudta, miféle fonatokat használhatna ellene, nem kockáztatta, hogy a saidarral kárt tegyen benned.

Nynaeve hangosan szipákolt. Az alighanem legalább annyira zavarta, hogy Aviendha megvédte, mint az, hogy Birgitte ilyen éles gúnnyal kritizálta. Talán még inkább. Jobb szerette volna, hogyha nem derül ki, mit tud, és mit nem. Nynaeve már csak ilyen volt. És mostanában még sokkal kényesebb volt arra, ha valaki azt hozta fel, hogy mit nem tud meggyógyítani. Különösen, mióta kiderült, hogy a Vérség nem egy tagja jobban ért a Gyógyításhoz, mint ő maga.

– Te is felismerhetted volna, Elayne! – mondta durván. – Mindenesetre a zöldmoha és a kecskefű lehet, hogy elaltat, de a gyomorbántalmakra is kiváló! Bár azt hiszem, hogy most jobban szeretnél aludni!

Elayne kihúzott egy forróvizes palackot a takaró alól, és a szőnyegre ejtette. Úgy érezte, ha ez így megy tovább, elevenen megfő. Kirázta a hideg. Annyira el szerette volna felejteni mindazt a nyomorúságot, amit azután élt át, hogy Macura először altatta el őt is és Nynaeve-et is a vágottgyökér teával! Bármiféle gyógynövényeket adott is neki Nynaeve, nem érezte magát olyan gyengének, mint a vágottgyökér tea után érezte volna. Úgy vélte, hogy fel tudna kelni, feltéve, hogy nem kell sokat gyalogolnia, vagy egy helyben ácsorognia. És tiszta volt a feje. Az üvegtáblákon holdfény csillant. Milyen késő éjszaka lehet?

Magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, és négy vékonyka szálat font a Tűzből. Meggyújtotta először az egyik, majd a másik aranyozott állólámpát. A kicsiny, tükrözött lángocskák túl fényesnek tűntek az eddigi sötéthez képest, és Birgitte a szeme elé kapta a kezét. A hadseregtábornok egyenruhája valóban pompásan állt rajta, a kereskedők alighanem tátott szájjal bámulták volna!

– Egy ideig még nem kellene fókuszálnod – morgott Nynaeve, és hunyorogva nézett körül a fényben. Még mindig ugyanazt a mélyen kivágott, sötétkék ruhát hordta, amit Elayne reggel látott rajta, és a sárga szegélyű kendőt a könyökére tűrte. – Jobb lenne, ha pár napig ágyban maradnál, hogy felerősödjél egy kissé! – Szigorúan a padlóra dobált forróvizes palackokra nézett. – És melegben kellene lenned! Jobb ám elkerülni a lázat, mint utólag Gyógyítani!

– Azt hiszem, Dyelin ma bebizonyította, hogy hű hozzám – mondta Elayne, és feltornyozta a párnáit, hogy kényelmesen hátra tudjon dőlni. Nynaeve undorodva tárta szét a kezét. Az ágy mellett álló éjjeli asztalkák egyikén egy ezüstkupa állt, színültig sötét, édes borral. Elayne bizalmatlanul méregette. – És méghozzá nem valami kellemes módon bizonyította be! Azt hiszem, tohhal tartozom neki, Aviendha!

Aviendha megvonta a vállát. Mióta visszaértek Caemlynbe, szinte nevetséges sietséggel ásta elő aiel ruháit, és amint tudta, lecserélte a selyemruhákat a fehér algode blúzra és a hatalmas, sötét szoknyákra. Mintha csak hirtelen megijedt volna a vízföldi luxustól! A derekára kötött, sötét kendő és a haját hátrafogó, egyszerű, szintén sötét kendőcske a Tudós Asszonyok tanítványának mintaképévé tette. Egyetlenegy ékszer csillant rajta, egy bonyolult ezüstlánc, amit Egwene-től kapott. Elayne még mindig nem értette, mire volt jó ez a nagy sietség. Melaine és a többiek láthatóan békén hagyták, amíg vízföldi ruhákat viselt, de amint visszavedlett az aiel holmikba, olyan szigorúan a kezükbe vették, mint a szökevény novíciákat az aes sedai-ok. Csak azért engedték meg, hogy a Palotában legyen néha – hogy egyáltalán betegye a lábát Caemlynbe –, mert Elayne és Aviendha anyavérek voltak.

– Ha úgy véled, hogy tohhal tartozol neki, akkor az úgy is van – mondta úgy, mintha csak a világ legkézenfekvőbb dolgát jelentené ki, aztán szeretetteljes feddésbe váltott. – De csak egészen kicsi tohhal, Elayne! Volt okod kételkedni benne! Nem vállalhatsz felelősséget minden egyes gondolatodért, nővérkém! – Felnevetett, mintha csak valami pompás viccet mondott volna. – Az azt jelentené, hogy túlságosan is büszke leszek rád, és a Tudós Asszonyok nem téged büntetnének meg érte!

Nynaeve elképedve forgatta a szemét, de Aviendha csak megrázta a fejét. Elnézte neki a tudatlanságát, de láthatóan azért próbára tette a türelmét. A Tudós Asszonyok nem csak azt tanították meg neki, hogyan bánjon az Egyetlen Hatalommal.

– Nos, azt egyikünk sem szeretné, ha ti ketten túlságosan is büszkék lennétek – mondta Birgitte, és a hangjában mintha fojtott nevetés rezgett volna. Az arca túlságosan is nyugodt volt, mintha csak így próbálná elrejteni, hogy a legszívesebben hangosan kacagna.

Aviendha rezzenetlen arccal, de gyanakodva méregette Birgittét. Mióta Elayne-nel anyavérekké fogadták egymást, Birgitte is adoptálta a lányt valamiféleképpen. Nem őrzőként, arról szó sem volt, hanem inkább mintha a húgává fogadta volna. Éppúgy bánt vele is, mint ahogy Elayne-nel szokott: kicsit anyáskodva, kicsit cinkosan. Aviendha egyáltalán nem volt benne biztos, hogy mit is kellene kezdenie a dologgal, és nem tudta, hogyan viszonozza. A helyzeten az sem segített, hogy most már ő is tudta, hogy Birgitte valójában kicsoda. Hol vadul dacolt vele, mintha csak meg akarta volna mutatni, hogy az Ezüstíjas Birgitte nem rémíti meg, hol pedig döbbenetesen szelíd volt vele szemben – és általában a lehető leghajmeresztőbb ugrásokat végezte a kettő között. Birgitte rámosolygott, de az arckifejezése elkomorodott, és felemelt egy keskeny kis csomagot az öléből, és szép lassan letekerte róla a piciny kendőt, amibe csavarták. Mire kibugyolálta a bőrmarkolatú, hosszú pengéjű tőrt, az arca kemény volt, és a kötésen át vad, jeges harag áradt Elayne felé. A lány azonnal felismerte a kést: utoljára a lenszőke orgyilkos kezében látta a párját.

– Nem elrabolni akartak, nővérkém – mondta Aviendha lágyan. Birgitte hangja sokkal keményebb volt.

– Miután Mellar megölte az első kettőt, a másodikat úgy, hogy az ajtóból a hátába dobta a kardját, mint valami átkozott mutatványos mocskos regéjében – a markolatánál fogva felemelte a fegyvert –, az utolsótól elvette ezt a tőrt, és azzal ölte meg. Összesen négy ilyen kés volt náluk. Ezt megmérgezték.

– A barna foltok a pengén a szürke üröm és a porrá tört barackmag keverékéből származnak – mondta Nynaeve, és leült az ágy szélére. Undorodva rázta meg a fejét. – Elég volt csak ránéznem a szemére és a nyelvére, és tudtam, hogy ez ölte meg, nem pedig a penge!

– Nos – válaszolta Elayne pár pillanat hallgatás után. Nos, valóban. – Vágottgyökér, hogy ne tudjak fókuszálni, de még csak lábra állni sem, és két ember, hogy elfogjon, míg a harmadik leszúr egy mérgezett tőrrel. Igen összetett terv.

– A vízföldiek szeretik az összetett terveket – mondta Aviendha. Zavartan Birgittére nézett, és csúszkált egy kicsit a fal mellett, majd hozzátette: – Legalábbis néhányan!

– Voltaképp egyszerű volt a tervük – mondta Birgitte, és éppolyan óvatosan csomagolta el a tőrt, mint ahogy az előbb kibontotta. – Könnyen hozzád lehetett férni. Mindenki tudta, hogy egyedül költöd el az ebéded. – Hosszú fonata csak úgy csapkodott, ahogy megrázta a fejét. – Szerencsére az első fickónak, aki elért hozzád, nem volt ilyen tőre: elég lett volna csak egyszer megszúrnia, és meghalsz! És szerencse, hogy Mellar épp arra járt, és hallotta, hogy egy férfi szitkozódik a szobádban! Ennyi szerencse még egy ta'verennek is a becsületére válna!

Nynaeve hangosan felhorkant.

– Elég lett volna megvágniuk a karodat ahhoz, hogy a méreg a véredbe kerüljön, és meghalj! A barackmag a legveszedelmesebb mérgek közé tartozik! Dyelinnek esélye sem lett volna, ha a többi pengét is megmérgezik!

Elayne körbenézett barátai üres, kifejezéstelen arcán, és sóhajtott egy nagyot. A terv igenis bonyolult volt. És kis híján sikeres. Mintha nem lenne elég baj, hogy a Palotában kémek vannak!

– Egy kisebb testőrség, Birgitte – mondta végül. – Valami... valami nem túl feltűnőt!

Tudhatta volna, hogy a nő erre is felkészült. Birgitte arca semmit sem változott, de a kötésen át az elégedettség egy szikrája lobbant fel.

– Azok a nők, akik ma vigyáztak rád – vágta rá gondolkozás nélkül. – Kezdetnek megteszik, aztán toborzunk még párat. Talán összesen vagy húszat, huszonegyet... Ha túl kevés testőröd lenne, nem tudnának éjjel-nappal figyelni rád, márpedig láthatóan erre átkozott nagy szükség lenne – tette hozzá határozottan, bár Elayne meg sem próbált tiltakozni. – A nők ott is meg tudnak védeni, ahova a férfiakat nem viheted magaddal, és minthogy nők, senki sem fogja őket komolyan venni. Nem lesznek feltűnők. A legtöbb ember azt hiszi majd, hogy csak a látszat kedvéért tartod őket, hogy ők a te Hajadonjaid, és mi teszünk róla, hogy úgy is nézzenek ki. Adunk nekik valami fejkendőt, vagy még egy színes övet. – Aviendha nagyon élesen nézett rá, de Birgitte úgy tett, mintha észre sem vette volna. – Csak azt nem tudom, hogy ki vezesse őket – mondta, és elgondolkozva összeráncolta a homlokát. – Két-három nemes, a Kürtvadászok közül, már így is panaszkodott, hogy szeretnének a „rangjuknak” megfelelő tisztséget. Azok az átkozott libák tudják, hogy hogyan kell parancsolni, de tartok tőle, hogy arról fogalmuk sincs, hogy miféle parancsokat kellene osztogatniuk! Caseille-t kinevezhetem hadnaggyá, de a szíve mélyén azt hiszem, hogy ő inkább zászlós-típus. – Birgitte megvonta a vállát.

– Talán az újak egyike-másika ígéretesebb lesz, de összességében úgy hiszem, hogy jobb követők, semmint vezetők!

Ó, igen, Birgitte ezt már mind réges-rég átgondolta! Összesen talán húsz vagy huszonegy? Oda kell figyelnie Birgittére, vagy nemsokára már ötven testőre lesz! Vagy még annál is több! És ott is vigyáznak rá, ahova egy férfit nem vihetne magával? Elayne arca megrándult. Ez alighanem azt jelentette, hogy a fürdőkádja mellett is testőrök állnak majd sorfalat!

– Caseille pompás lesz. Egy zászlósra csak rábízhatsz húsz embert! – Elayne egészen biztos volt abban, hogy Caseille-lel meg tudná beszélni, hogy ne legyen nagyon tolakodó az őrség. És hogy ne engedje be az őröket a fürdőszobába, miközben ő éppen mosakszik. – Az a fickó, aki az utolsó pillanatban érkezett. Róla mit tudsz, Birgitte?

– Doilin Mellar – mondta Birgitte lassan, és igencsak összevonta a szemöldökét. – Hidegszívű gazember, bár sokat mosolyog. Különösen a nőkre. Meg-megcsipkedi a szolgálólányokat, és az elmúlt négy napban hármat is ágyba vitt. Háromról legalábbis biztosan tudok. Szeret eldicsekedni a hódításaival. De nem erőlteti rá magát senkire, és ha egyszer egy nő nemet mond neki, akkor békén hagyja. Azt mondja, hogy kereskedők mellett szolgált testőrként, és hogy zsoldoskatona is volt egy időben, most pedig Kürtvadász. Tud is bánni a fegyverrel. És elég tapasztalt ahhoz, hogy hadnaggyá nevezzem ki. Andori, valahonnan Baerlon környékéről származik, és azt állította, hogy az Örökösödés idején az édesanyád oldalán harcolt. Akkoriban persze még csak kölyök lehetett, de tudja a megfelelő válaszokat, úgyhogy talán valóban igazat mondott. Ellenőriztem mindent, amit lehetett. A zsoldosok gondolkozás nélkül hazudnak a múltjukról, ha kell.

Elayne ölbe tett kézzel hevert, és Doilin Mellaron gondolkozott. Alig emlékezett valamire. Csak annyit tudott, hogy a fickó nyurga, karcsú, és éles az arca. Szinte látta, ahogy az egyik támadót fojtogatja, és a mérgezett tőrért verekszenek. És elég katonai tapasztalata van ahhoz, hogy Birgitte máris hadnaggyá nevezte ki. Birgitte igyekezett a tiszti posztokra andoriakat kinevezni. Épp időben érkezett ahhoz, hogy megmentse. Legyőzött három orgyilkost, és az egyiket a szoba másik végéből dobta hátba egy karddal. Tényleg, mint valami mutatványos meséjében!

– Megfelelő jutalmat érdemel. Léptessük elő kapitánnyá, és bízzuk rá a testőrséget! Caseille lehet a helyettese!

– Megőrültél? – csattant fel Nynaeve, de Elayne rögtön csitítgatni kezdte.

– Sokkal nagyobb biztonságban érzem magam, ha tudom, hogy ilyen emberek vigyáznak rám, Nynaeve! És engem nem fog megcsipkedni, különösen akkor nem, ha Caseille és még vagy húsz hozzá hasonló boszorkány vigyáz rám! Amilyen rossz híre van, egy lépést sem tehet majd egyedül! Azt mondtad, hogy húsz testőröm lesz, ugye, Birgitte? Akkor húszban maradunk.

– Körülbelül húsz – mondta Birgitte oda sem figyelve. – Vagy egy kicsit több.

Végigmérte Elayne-t, és a tekintete egyáltalán nem volt ilyen könnyed vagy figyelmetlen. Előrehajolt, a térdére tette a kezét, és élesen a lány szemébe nézett.

– Remélem, tudod, hogy mit csinálsz! – Jól van, most az egyszer végre úgy viselkedett, ahogy azt egy őrzőtől várta az ember, és nem állt neki veszekedni. – Mellar gárdahadnagyból Mellár gárdakapitány lesz, amiért megmentette a leányörökös életét. Ettől csak még peckesebbé válik. Hacsak nem akarod eltussolni az egész ügyet.

Elayne megrázta a fejét.

– Ó, nem, dehogy, épp ellenkezőleg! Hadd tudja meg az egész város! Valaki megpróbált meggyilkolni, és Mellar hadnagy... Mellár kapitány megmentette az életemet! De a méregről senkinek nem szólunk egy szót sem! Hátha valaki elszólja magát előttünk...

Nynaeve harákolt egyet, és dühösen a lányra nézett.

– Egy szép nap még túlságosan is okos leszel, Elayne! Olyan éles lesz az eszed, hogy megvágod vele magad!

– Elayne igenis okos, Nynaeve al'Meara! – Aviendha könnyedén felemelkedett, lesimította a szoknyáját, és szeretetteljesen megveregette szarumarkolatú kését. Jóval kisebb volt, mint az, amelyiket még Hajadonkorában használt, de így is veszedelmes fegyvernek tűnt. – És ott vagyok mellette én is, hogy megvédjem, ha kell! Most már megengedték, hogy mellette maradjak!

Nynaeve dühösen kinyitotta a száját. Aztán döbbenetes módon újra becsukta, és látható erőfeszítéssel igyekezett elsimítani a ruháját és az arcvonásait.

– Mit bámultok? – morogta zavartan. – Ha Elayne azt akarja, hogy ez a fickó mindig kéznél legyen, és megcsipkedje a popóját, ahányszor csak szeretné, ki vagyok én, hogy ellentmondjak neki?

Birgitte eltátotta a száját, és Elayne azon gondolkozott, hogy Aviendha vajon megfullad-e döbbenetében, vagy sem. Ami azt illeti, neki is majdnem kiesett a szeme.

A Palota legmagasabb tornyán halkan megcsendült az óra. Elayne összerezzent. Későbbre járt, mint gondolta volna.

– Nynaeve, lehet, hogy Egwene már vár ránk! – Sehol sem látta a ruháit. – Hol van az erszényem? Benne van a gyűrűm is!

A nagykígyós gyűrű az ujján volt, de most nem arra gondolt.

– Egyedül fogok találkozni Egwene-nel – mondta Nynaeve határozottan. – Nem vagy olyan állapotban, hogy eljöjj Tel'aran'rhiodba. És különben is, átaludtad az egész délutánt! Fogadni mernék, hogy holnap reggelig nem fogsz tudni aludni! És tudom, hogy nem voltál olyan szerencsés, hogy megtanuld, miképp kell éber transzban belépni az Álmok Világába! – Önelégülten mosolygott, mint aki biztos a győzelmében. Lehet, hogy Elayne nem tudta megtanulni, hogy kell transzba esnie, de Nynaeve olyan hányingert kapott, mikor Egwene megpróbálta megtanítani őket, hogy csak na!

– Fogadni mernél, ugye? – mormolta Elayne. – És mibe fogadunk? Mert épp most gondoltam arra, hogy megiszom azt ott – pillantott az asztalkán álló ezüstkupa tartalmára –, és fogadni mernék, hogy szinte azonnal elalszom tőle! Persze ha nem tettél bele semmit, és nem akartál valahogy rávenni, hogy megigyam... Jól van, jól van, tudom, hogy te sosem tennél ilyet! Szóval mibe fogadunk?

Az elviselhetetlen, öntelt mosoly leolvadt Nynaeve arcáról, és hatalmas, vörös foltok vették át a helyét.

– Szép kis dolog – állt fel Birgitte, és a csípőjére tette a kezét. Kihúzta magát, és feddő arccal állt meg az ágy végében. – Nynaeve megspórolta neked, hogy napokig hányjál, te meg itt kényeskedsz, mint valami mama kedvence? Talán ha megiszod azt a bort, szépen elalszol, és elfeledkezel arról, hogy éjnek évadján nekiállj az Álmok Világában kalandozni, akkor elhiszem, hogy eléggé felnőttél már ahhoz, hogy ne kelljen egy teljes testőrszázadot melléd rendelnem, csak hogy megmentsem az életed! Vagy talán be kellene fognom az orrod, hogy lenyeld azt a kotyvalékot?

Elayne nem hitte volna, hogy a nő akár csak eddig is képes lesz uralkodni magán. De mi az, hogy egy teljes testőrszázad? Aviendha talpra pattant, és szembefordult Birgittével, és alig várta meg, hogy a másik befejezze a mondandóját.

– Nem beszélhetsz így vele, Birgitte Trahelion! – csattant fel, és kihúzta magát, hogy a szőke őrző fölé tornyosuljon. Birgitte magas sarkú csizmában volt, így nem volt köztük nagy a magasságkülönbség, de Aviendha a karjára csavart kendővel most inkább Tudós Asszonynak nézett ki, mint egyszerű tanítványnak. Néhányuk nem is tűnt idősebbnek nála. – Te az őrzője vagy! Kérdezd meg Aan'alleint, hogy hogyan kell viselkedned, ha magadtól nem tudod! Ő a legkiválóbb emberek egyike, de mégis engedelmeskedik Nynaeve-nek!

Aan'allein Lan volt, a Magányos Férfi, akinek a történetét szinte minden aiel ismerte, és sokra becsülte.

Birgitte úgy mérte végig a lányt, mintha azt akarná kitalálni, mennyit is ér, és olyan lazán dőlt hátra, hogy szinte teljesen elvesztette azt a magasságbeli fölényét, amit a magas sarkú csizma jelentett. Gúnyosan elmosolyodott, és láthatóan felkészült arra, hogy kipukkantsa Aviendha buborékját. A legtöbbször sikerült neki. Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Nynaeve halkan és határozottan közbevágott.

– Ó, a Fény szerelmére, hagyd már, Birgitte! Ha Elayne azt mondja, hogy menni akar, akkor menni is fog! Most pedig hallgass! – Az ujjával a másik nő felé bökött. – Hallgass, ha nem akarod, hogy később még elbeszélgessünk erről a mai estéről!

Birgitte döbbenten nézett Nynaeve-re, és a szája hangtalanul mozgott. Az őrző kötésén hihetetlen harag és tehetetlenség áradt Elayne felé. A nő végül feladta, és visszazökkent a székébe. Szétdobta a lábát, elnyúlt, és az oroszlánfejes sarkantyún egyensúlyozgatta a csizmáját. Ha Elayne nem ismerte volna ilyen jól, azt hitte volna, hogy durcás!

Ezt aztán szívesen megtanulta volna Nynaeve-től! Régebben Nynaeve is éppúgy rettegett Birgittétől, mint Aviendha, de ez már a múlté volt. Teljesen megváltozott. Mostanában Nynaeve már éppolyan lelkesen összeszidta Birgittét is, mint bárki mást. És a nő sokkal jobban tartott tőle, mint a legtöbb ember. Éppolyan nő, mint az összes többi, mondta egyszer Nynaeve. Ő maga mondta nekem, és rájöttem, hogy igaza van. Mintha ez bármit is megmagyarázott volna! Birgitte akkor is Birgitte maradt.

– Az erszényemet? – vetette fel újra Elayne, és Birgitte felkelt, hogy odahozza neki az aranyhímzéses, vörös bársonyerszényt. Persze ez az őrző dolga volt, de Birgitte mindig tett valami gyilkos megjegyzést, ha ilyesmit kért tőle. Bár lehet, hogy most meg akarta várni, hogy visszatérjenek. Mély meghajlással nyújtotta át az erszényt Elayne-nek. Majd mogorván elfintorodott Aviendha és Nynaeve felé. Elayne felsóhajtott. Nem mintha a három nő nem kedvelte volna egymást – valójában egész jól kijöttek, ha néha-néha elfeledkeztek arról, hogy folyamatosan egymást piszkálják. Csak hát olykor egymásnak ütköztek.

A furcsa, csavart kőgyűrű egy egyszerű bőrszíj végén hevert a különféle érmék alatt, egy gondosan összehajtogatott, tollakkal teli selyemkendő mellett. Az volt Elayne legnagyobb kincse. A ter'angreal úgy nézett ki, mintha kőből készült volna, és kék, vörös és barna csíkok valamint pettyek tarkították, de a tapintása ruganyos volt, és csúszós, mint az acélé. De kőnek is, vasnak is túl nehéz lett volna. Elayne a nyakába vetette a bőrszíjat, és a két melle közé csúsztatta a gyűrűt. Szorosan bezárta az erszényt, és az asztalra tette. Felvette az ezüstserleget. Az illatán nem érezte, hogy bármit is tettek volna a pompás, testes borba, de azért felvonta a szemöldökét, és Nynaeve-re nézett.

– Én előbb a saját szobámba megyek – mondta Nynaeve mereven. Felemelkedett a matracról, és keményen Aviendhára, majd Birgittére nézett. A homlokán csillogó ki'saintól valahogy még határozottabbnak tűnt. – Ti ketten pedig maradjatok ébren, és tartsátok nyitva a szemeteket! Amíg nincsenek körülötte azok a nőszemélyek, veszélyben van! Utána pedig remélem, hogy nem kell külön emlékeztetnem titeket rá, mi a dolgotok!

– Azt hiszed, hogy ezt nem tudom magamtól is? – tiltakozott Aviendha, és Birgitte szinte ugyanakkor hördült fel.

– Nynaeve, én sem vagyok sültbolond!

– Beszéltek, amit akartok – válaszolta Nynaeve mindkettőjüknek –, és Elayne kedvéért remélem, hogy tényleg tudjátok, mi a dolgotok! – A vállára csúsztatta a kendőjét, és egy aes sedai magabiztosságával kilibbent a szobából. A fellebbezhetetlen parancsolás egyre jobban ment neki.

– Az ember azt hinné, hogy ő itt az a francos királynő – morogta Birgitte.

– Ha valaki túl büszke, hát ő az, Birgitte Trahelion! – mondta Aviendha morcosan. – Büszkébb, mint egy shaidó az egy szem kecskéjére!

Egyetértően biccentettek a másik felé.

De Elayne-nek feltűnt, hogy addig egyik sem szólalt meg, amíg az ajtó nem csukódott be Nynaeve mögött. A folyóközi asszony olyan sokáig tiltakozott az ellen, hogy aes sedai akar lenni, és végül milyen hamar ízig-vérig az lett! Talán Lan tehetett a dologról. Talán ő tanítgatta. Elvégre épp elég ideig szolgált egy aes sedai-t ahhoz, hogy tudja, Nynaeve-nek mit kell csinálnia! Még mindig nehezére esett uralkodnia magán, de láthatóan egyre jobban ment neki. Különösen azóta a furcsa esküvői szertartás óta. Az első korty borban egyszerűen csak a bor íze volt, méghozzá pompás, édes bor íze, de Elayne összevont szemöldökkel, zavartan nézett a serlegbe. Aztán hirtelen ráébredt, hogy mit tesz, és hogy miért nem bízik az italban. Még mindig erősen élt benne a teába rejtett vágottgyökér emléke. Vajon mit tehetett bele Nynaeve? Nem vágottgyökeret, hát persze, hogy nem – de akkor mit? Nehezére esett újra felemelnie a poharat, és belekortyolnia a borba. Aztán mérgesen lehajtotta az italt. Egészen egyszerűen csak szomjas voltam, mondta magának, és visszatette a serleget az ezüsttálcára. Nem akartam bebizonyítani semmit sem!

A két nő eleinte árgus szemekkel figyelte, de ahogy nekiállt elhelyezkedni, hogy kényelmesen aludhasson, egymásra néztek.

– Én a fogadószobában őrködöm – mondta Birgitte. – Ott van az íjam és a tegezem is. Te maradj itt, hogy tudj segíteni, ha valamire szüksége lenne.

Aviendha nem vitatkozott vele, hanem előhúzta az övéből a kést, és ugrásra készen letérdelt az ágy egyik oldalán, ahonnan jól láthatta, ha valaki belép az ajtón, anélkül hogy az illető észrevette volna.

– Kopogtass kétszer és mondd el a neved, mielőtt belépsz – mondta. – Máskülönben azt hiszem, hogy ellenség vagy!

És Birgitte úgy bólogatott, mintha ez lenne a legkézenfekvőbb dolog a világon!

– Ez az egész buta... – Elayne a szája elé emelte a kezét, és hatalmasat ásított. – Ez butaság! – fejezte be, mikor ismét szóhoz jutott. – Senki sem akar... – Újabb óriási ásítás, de akkora, hogy a karja is belefért volna a szájába! A Fényre, mit tehetett Nynaeve abba a borba? – Épp ma este meggyilkolni... – mondta álmosan. – És ti mind a ketten... Tudjátok...

A szemhéja nehezebb volt, mint az ólom, és bárhogy is próbálta nyitva tartani, lecsukódott. Öntudatlanul a párnába fúrta az arcát, és megpróbálta befejezni a mondatot, de...

A Nagyteremben volt, a Palota tróntermében. A Nagyterem tel'aran'rhiodi másában. A csavart gyűrű, ami az ébrenlét világában a kőnél is nehezebbnek tűnt, itt olyan könnyű volt, mintha bármikor kiröppenhetne a két keble közül. Pislákolt valamiféle fény, ami mintha mindenhonnan, de mégis sehonnan derengett volna elő. Nem volt olyan fényes, mint a napsütés vagy a lámpák fénye, de még ha éjszaka volt is, a különös derengés eléggé megvilágította a termet ahhoz, hogy pompásan lásson. Mint egy álomban. A soha el nem múló érzés, hogy láthatatlan szemek figyelik, egyáltalán nem volt álomszerű – sokkal jobban illett volna egy rémálomba –, de lassan már azt is megszokta.

A Nagyteremben hatalmas összejöveteleket tartottak. Itt fogadták a külhoni követeket is, itt írták alá a fontosabb nyilatkozatokat, itt jelentették be a háborúkat a főnemességnek, és a hosszúkás terem tökéletesen megfelelt a nevének és a szerepének. Most, hogy rajta kívül nem volt itt senki, embertelenül nagynak tűnt. Két sornyi, tíz láb magas, fénylő, fehér oszlop vonult végig a termen, és az egyik végén ott állt az Oroszlános Trón egy fehér márványemelvényen. A fehér lépcsőkön vörös szőnyeg zuhogott alá, és egészen a vörös-fehér padlócsempékig ért. A trónt egy nőre méretezték, de így is nagynak és pompázatosnak tűnt. Faragott, aranyozott oroszlánmancsai csillogtak, és a támla fölött egy rubinmezőben ott ágaskodott a Fehér Oroszlán, holdkőből kirakva. Látszott rajta, hogy bárki is ül benne, az hatalmas nemzetnek parancsol. A feje fölött, a boltíves tető alatt hatalmas, színes üvegablakok villogtak. Andor alapító királynői néztek le rá. Az arcukat a Fehér Oroszlán képe váltotta fel, és olyan dicsőséges csaták jelenetei, amelyekben Andor nagy nemzetté emelkedett a Sasszárny Artur széthulló birodalmából megmaradt magányos városka helyett. A Százéves Háború alatt született országok nagyobbik része mára már nem létezett, de Andor nemcsak, hogy megőrizte erejét az elmúlt ezer évben, de egyre szebben virágzott. Néha Elayne úgy érezte, mintha a képek őt méregetnék, és azt próbálnák kitalálni, hogy vajon Elayne Trakand méltó-e arra, hogy a nyomukba léphessen.

Alighogy megjelent a Nagyteremben, feltűnt egy újabb nő is. Az Oroszlános Trónon ült. Sötét hajú, fiatal lány volt, hosszú, vörös selyemruhája a padlóra omlott, és az ujján hímzett, ezüst oroszlánok csillogtak. A nyakában tyúktojás nagyságú rubinok tündököltek, és sötét haján a Rózsakorona fénylett. Az egyik keze könnyedén a trón oroszlánfejes karfáján nyugodott, és királynői pillantása végigsöpört a termen. Aztán megpillantotta Elayne-t, és az arcán felismerés és zavar csillant. A korona, az ékszerek és a selyem szertefoszlott, egyszerű gyapjúruha sejlett át alóla, és egy hosszú, hófehér köpeny. Egy pillanattal később a nő is eltűnt. Elayne vidáman elmosolyodott. Lám, még a konyhalányok is arról álmodtak, hogy az Oroszlános Trónra ülnek! Remélte, hogy a fiatal lány nem fog riadtan felébredni, mert azt hiszi, Elayne valami tiltott dolgon kapta, és azt is remélte, hogy továbbra is szépeket fog álmodni. És nem téved vissza a Tel'aran'rhiod veszedelmes világába.

A trónteremben azonban más is mozgott. A hosszú sorban álló, díszes aranylámpák szinte remegtek a magas oszlopok tövében. A hatalmas, boltíves ajtók hol kinyíltak, hol bezárultak egy-egy szemvillanás alatt. Az Álmok Világában csak azoknak a dolgoknak volt állandó tükörképe, amelyek már jó hosszú ideje egy helyben álltak.

Elayne maga elé képzelt egy hatalmas állótükröt, és az már ott is termett előtte. A tükörben magas nyakú, zöld selyemruha látszott. A derekát sűrű aranyhímzés borította. A lány fülében smaragdok csillogtak, és arany-vörös fürtjei között is apróbb smaragdok fénylettek. Elayne sietve eltüntette hajából az ékköveket, és elégedetten bólintott. A megjelenése illett Andor leányörököséhez, de nem volt túl hivalkodó. Az Álmok Világában nem ártott, ha odafigyelt az ember arra, hogy hogyan képzelte el magát, különben... Illedelmes, zöld selyemruhája hirtelen testhez álló, szoros taraboni öltözékké változott, majd a Tengeri Nép sötét, buggyos nadrágja villant rajta. Mezítláb volt, a fülében és az orrában aranykarikák csilingeltek, és még a kezén is ott voltak az Atha'an Miere tagjaira jellemző tetoválások. De nem volt rajta blúz – éppúgy, ahogy a Tengeri Nép asszonyai sem hordtak inget, ha a hajó már a nyílt tenger habjait szelte. Elayne elvörösödött, és sietve visszagondolta magára az előző, zöld ruhát, aztán rövid gondolkozás után a smaragd fülbevalók helyett csak egyszerű ezüstkarikákat képzelt el. Minél egyszerűbb ruhát hordott az ember, annál könnyebb volt olyannak megtartania, amilyennek akarta.

Eltüntette a tükröt – egészen egyszerűen csak nem gondolt rá tovább, és már ott sem volt –, és a feje fölött lebegő, komor arcokra nézett.

– Máskor is léptek már trónra ilyen fiatal lányok – vetette fel nekik. Persze nem volt erre olyan sok példa az elmúlt ezer évben, és a fiatal nők közül csak heten tudták hosszabb ideig a fejükön tartani a Rózsakoronát. – És volt, akit még nálam is fiatalabban koronáztak meg! – Igaz, ezek közül az egyik lány alig egy évig volt királynő. – Nem állítom, hogy én is olyan nagy uralkodó leszek, mint ti, de biztos vagyok benne, hogy nem hozok szégyent rátok!

– Az ablakokhoz beszélsz? – kérdezte Nynaeve, és Elayne riadtan összerezzent. A nő egy ugyanolyan gyűrűt viselt, mint Elayne, és kísértetiesen testetlennek tűnt. Szinte átlátszó volt. Összevont szemöldökkel indult meg Elayne felé, de kis híján hasra esett sötétkék taraboni ruhája hullámzó szoknyájában. A ruha botrányosan szűk volt: sokkal többet felfedett viselője bájaiból, mint az a ruha, amit Elayne az előbb magára képzelt. Nynaeve döbbenten végignézett magán, aztán hirtelen egy ugyanolyan színű, andori szabású selyemruhát viselt, ujján és a ruhaderekán vastag, dús aranyhímzéssel. Egyfolytában azon morgott, hogy a „jó, erős folyóközi gyapjú” mindenkinek elég jó, de meglepő módon még itt sem azt hordta, holott itt aztán valóban azt vehetett volna fel, amit akart.

– Mit tettél abba a borba, Nynaeve? – kérdezte Elayne. – Úgy elaludtam, mint egy elcsippentett gyertya!

– Ne próbáld meg másra terelni a szót! Ha az ablakokkal beszélgetsz, talán mégiscsak aludnod kellene ahelyett, hogy itt mászkálsz! A legszívesebben rád parancsolnék, hogy...

– Kérlek, azt ne tedd. Én nem Vandene vagyok, Nynaeve! A felét sem ismerem azoknak a hagyományoknak és szokásoknak, amit Vandene és a többiek már maguktól értetődőnek vesznek! De nem szeretek engedetlenkedni, úgyhogy kérlek, ne parancsolgass nekem!

– Jól van! – Nynaeve dühösen méregette, és erőteljesen megrángatta vastag, sötét hajfonatát. A ruhája egy egészen kicsit megváltozott: a szoknyája mintha még bővebb lett volna, a hímzés mintája átformálódott, és az arca mintha egy aes sedai kortalanságát öltötte volna magára. A halántékánál fehér vegyült a hajába. A szavai viszont ellentmondtak tiszteletet parancsoló, nyugodt megjelenésének. – De akkor hagyd, hogy én beszéljek, ha Egwene is ideér! Mármint arról, ami ma történt. Ti ketten mindig csak cseverésztek, mintha lefekvés előtt fésülgetnétek egymás haját. A Fényre! Nem akarom, hogy megint itt amyrlinkedjen nekem, márpedig ha megtudja, mi volt, egészen biztos, hogy leszedi a fejünket!

– Ha mit tudok meg? – kérdezte Egwene. Nynaeve riadtan nézett körbe, a tekintetében páni félelem csillant, és a selyemruha a sárga szegélyű kendővel együtt egy szemvillanás alatt a beavatottak csíkos, fehér ruhájába olvadt. Még a ki'sain is eltűnt a homlokáról. Az egész csak egy pillanatig tartott, aztán megint ugyanazt a ruhát viselte, mint az előbb, csak a hajából hiányoztak az őszes csíkok, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy Egwene elkeseredetten sóhajtson egyet. Túlságosan is régóta ismerte már Nynaeve-et. – Szóval miről van szó? – kérdezte határozottan.

Elayne mély levegőt vett. Nem akart semmit sem eltitkolni. Nem igazán. Semmi fontosat nem titkolt volna el Egwene elől! Csak... A jelen lelkiállapotában Nynaeve addig dadogott volna, míg felkel a nap, vagy pedig megmakacsolta volna magát, és addig hangoztatta volna, hogy nem is történt semmi, amíg bele nem őszülnek. Akkor pedig Egwene csak még jobban kérdezősködne.

– Valaki vágottgyökeret csempészett a délutáni teámba – mondta Elayne, és gyorsan, pontosan beszámolt az orgyilkosokról, Doilin Mellar hősies megjelenéséről, és arról, hogy Dyelin miképp bizonyította be a hűségét. Ha ennyi nem lett volna elég, még azt is hozzátette, hogy Naeant és Eleniát elrabolták, és hogy az Első Szobalány kémek után kutat a Palota személyzete között. Sőt, még azt is elmondta, hogy Zaryát és Kirstiant Vandene felügyeletére bízták, hogy Randet megtámadták, és eltűnt. Egwene-t mintha meg sem lepte volna a beszámoló – mikor Elayne Randről mesélt, egyenest félbeszakította, hogy erről már hallott –, és mikor megtudta, hogy Vandene továbbra sem derített ki többet a köztük bujkáló Fekete nővérről, csak megrázta a fejét. Pedig egyértelműen ez volt a legnagyobb gondja. – Ó, és lesz testőrségem is – fejezte be Elayne a híreket. – Húsz nő. Mellar kapitány vezeti majd őket. Nem hinném, hogy Birgitte képes lenne Hajadonokat találni nekem, de azt hiszem, az emberei olyan jók lesznek, amilyen jók csak lehetnek!

Egwene háta mögött megjelent egy támla nélküli karosszék, és a lány leült anélkül, hogy hátranézett volna. Sokkal jobban bánt az Álmok Világával, mint Elayne vagy Nynaeve. Sötétzöld lovaglóruhát viselt. A legfinomabb gyapjúból készült, és igen elegánsra szabták, de alapvetően egyszerű volt és dísztelen. Alighanem aznap ezt hordta az ébrenlét világában is. És egy pillanatra sem változott mássá, végig sötétzöld lovaglóruhában maradt.

– Azt mondanám, hogy csatlakozzatok hozzám Murandyban már holnap, sőt, akár ma éjjel – bólintott lassan –, ha nem tudnám, hogy a Vérség megérkezte mennyire felbolydítaná az Ülnököket.

Nynaeve láthatóan már magához tért, bár még egyszer megigazgatta a szoknyáját. Teljesen fölöslegesen. A ruhája most ezüstszállal volt kihímezve, nem pedig arannyal.

– Azt hittem, a Torony Csarnoka most már a kezedben van!

– Ez nagyjából olyan, mintha egy mérges menyét lenne a kezemben – mondta Egwene szárazon. – Egyfolytában tekeregnek és küzdenek, hátha csuklón tudnak harapni! Ó, persze mindenben azt teszik, amit csak mondok, feltéve, hogy az Elaida ellen hirdetett háborúról van szó. Abban nem ellenkezhetnek, bárhogy morognak is, hogy igazán nem kellene katonákra költeni azt a drága pénzt. De a Vérséggel kötött egyezség nem része a háborúnak, és azt sem tudnám a hadiállapotra fogni, hogy felfedtétek előttük, hogy a Torony mindvégig tudott róluk. Vagy legalábbis, hogy a Torony azt hitte, hogy mindvégig tud róluk. Az egész Csarnok rángógörcsöt kapna már attól a ténytől is, hogy mennyi mindent nem tudtak! Így is minden erejükkel azon vannak, hogy valahogy megakadályozzák, hogy újabb novíciákat toborozzunk.

– De hát azt nem tehetik meg, ugye? – csattant fel Nynaeve. Ő is odagondolt magának egy széket, ami pontosan úgy nézett ki, mint Egwene-é. Mikor megnézte, hogy ott van-e, és miközben ráült, háromlábú zsámolykává változott, és zömök, tanyasi karosszék lett, mire végre elhelyezkedett benne. És most már sötétkék lovaglóruha volt rajta. – Hiszen bejelentetted! Minden nőből lehet novícia, bármilyen idős is, ha egyszer átment a próbán! Egészen egyszerűen csak a Vérséggel kapcsolatban is tenned kellene egy nyilatkozatot, és kész!

Elayne a fogadószobájában álló egyik széket képzelte oda. Az ismerős tárgyakat sokkal könnyebb volt állandó formában tartani.

– Ó, hát persze, amit az amyrlin mond, az a törvény – sóhajtott fel Egwene. – Egészen addig, amíg a Csarnok ki nem találta, hogy kerülheti ki. A legutóbb azzal próbálkoztak, hogy csak tizenhat beavatott van velünk. Bár persze a legtöbb nővér még mindig úgy kezeli Theodrint és Faolaint, mintha beavatottak volnának. De még ha tizennyolcan is lennének, az sem volna elég ahhoz, hogy megtartsák azokat az órákat, amiket a beavatottak tartanának a novíciáknak. A nővéreknek kell helyettük tanítaniuk. Azt hiszem, a legtöbben abban reménykedtek, hogy a zord időjárás majd visszaveti a novíciák számát, de sajnos csalódniuk kellett. – Hirtelen elmosolyodott, és huncut fény csillant meg a szemében. – Van egy új novíciánk, akivel te is biztos szívesen találkoznál, Nynaeve! Sharina Melloynak hívják. Már nagymama. Azt hiszem, egyetértenél velem abban, hogy meglehetősen figyelemreméltó teremtés!

Nynaeve széke hirtelen eltűnt, és a nő hangos csattanással a földre zuhant. Mintha észre sem vette volna, mi történt vele, csak ült, és döbbenten, tátott szájjal bámult Egwene-re.

– Sharina Melloy? – kérdezte remegő hangon. – Novícia?

Elayne még sosem látott ahhoz hasonló ruhát, mint amilyet Nynaeve most viselt: hosszú, bő ujja volt, mély, szűk nyakkivágása, és hímzett virágok és jókora igazgyöngyök díszítették. Nynaeve haja ki volt bontva, a derekáig omlott, és csak egy aprócska, fonálvékony aranyszálakból szőtt, holdkövekkel és zafírokkal kirakott sapkácska volt rajta. Bal keze mutatóujján egyszerű aranygyűrű csillogott. Csak a ki'sain és a nagykígyós gyűrű maradt rajta ugyanolyan. Egwene döbbenten pislogott.

– Hol hallottad ezt a nevet?

Nynaeve nagy nehezen talpra kecmergett, és értetlenkedve nézett végig a ruháján. Aztán felemelte a bal kezét, és hitetlenkedve nézte az egyszerű aranygyűrűt. Meglepő módon mindent úgy hagyott magán, ahogy volt.

– Valószínűleg nem ugyanarról a nőről beszélünk – motyogta. – Nem lehet ugyanaz a nő!

Odagondolt egy újabb olyan széket, mint Egwene, és a homlokát ráncolva nézte, mintha csak meg akarná parancsolni neki, hogy maradjon, ahol és ahogy van. Mire leült, a szék mégis támlát növesztett, és dús faragás borította.

– Volt egy Sharina Melloy... A beavatottak próbáján találkoztam vele... – szakadt ki belőle hirtelen. – De nem kell róla beszélnem, ha nem akarok! Ez a szabály!

– Persze, hogy nem kell róla beszélned – mondta Egwene, bár gyanakodva nézett Nynaeve-re. Elayne sejtette, hogy ő is legalább olyan értetlen arcot vág, mint a barátnője. De nem tehettek semmit. Ha Nynaeve egyszer úgy döntött, hogy makacskodik, akkor lepipált egy csorda öszvért is!

– Minthogy felvetetted a Vérséget, Egwene – kérdezte Elayne –, gondolkoztál azon, hogy mit tegyünk az Esküpálcával?

Egwene felemelte a kezét, mintha csak csendre akarta volna inteni, de a válasza nyugodt volt és határozott.

– Nem kell többet gondolkoznom rajta, Elayne! A Három Eskü, amit az Esküpálcára teszünk, attól válunk aes sedai-já. Először nem láttam be, hogy ez így van, de most már egészen biztosan tudom. Amint bevettük a Tornyot, leteszem a Három Esküt az Esküpálcára.

– De hát ez őrültség! – kiáltott fel Nynaeve, és előrehajolt a székében. Meglepő módon a szék még mindig ugyanúgy nézett ki, mint az előbb. És még mindig ugyanaz a ruha volt rajta. Több mint meglepő! A keze ökölbe szorult. – Tudod, hogy mit tesz velünk a Pálca, a Vérség rá az élő bizonyíték! Hány aes sedai érte meg a háromszázadik születésnapját? Vagy hányan értek akár csak a közelébe? És ne mondd, hogy nem kell a korról beszélnünk! Ez egy nevetséges, ostoba szokás, és ezt te is éppolyan jól tudod, mint én, Egwene! Reanne-t azért hívták Legöregebbnek, mert ő volt a Vérség legidősebb tagja Ebou Darban! De a legöregebb Vér egy Aloisia Nemosni nevű asszony, aki Tearben él, és olajjal kereskedik. Egwene, Aloisia kis híján... hatszáz, érted, hatszáz éves! Ha a Csarnok tudomást szerez erről, szerintem ők követelik, hogy vessük sutba az Esküpálcát!

– A Fény tudja, háromszáz év is épp elég sok idő – vetette közbe Elayne –, de lássuk be, hogy így sem lennék boldog, ha félbe kellene vágnom az életemet, Egwene! És mit kezdesz a Vérségnek tett ígéreteddel, ha megtartod az Esküpálcát? Reanne aes sedai akar lenni, de mi történik vele, ha leteszi a Három Esküt? És mi lesz Aloisiával? Nem kérheted őket, hogy tegyék le az Esküket, ha nem tudod, hogy mi lesz velük!

– Én senkitől nem kérek semmit. – Egwene arca még mindig nyugodt volt, de most már kihúzta magát, és a hangja hűvös, szinte jeges lett. És kemény. Éles, mélyre ható tekintettel végigmérte őket. – Mindenki, aki aes sedai akar lenni, le fogja tenni a Három Esküt. És mindenki, aki nem teszi le az Esküket, és mégis aes sedai-nak nevezi magát, a fejére vonja a Torony jogos haragját. – Elayne nagyot nyelt Egwene tekintete láttán, és Nynaeve szemlátomást elsápadt. Semmi kétség nem férhetett ahhoz, hogy Egwene mire értette, amit mondott. Most nem a barátnőivel beszélgetett, hanem Amyrlin Trónként ítélt. És az Amyrlin Trón nem kedvezett a barátainak sem, ha megszegték a Torony törvényeit.

Egwene beérte azzal, hogy mind a ketten láthatóan megszeppentek, és megenyhült a tekintete.

– Én is tudom, mi itt a gond. – A hangja kedvesebben csengett, de továbbra sem tűrt vitát vagy ellentmondást. – Úgy tervezem, hogy bármelyik asszony, akinek a neve belekerül a novíciakönyvbe, addig fejlődhet, ameddig csak tud, és megszerezheti a kendőt, ha elég erős hozzá, és lehet belőle aes sedai, ha azt akarja. Természetesen nem akarom, hogy bárki is meghaljon, aki pedig másképp még élhetne. Ha a Csarnok tudomást szerez majd a Vérségről, és ha kiheverték már az első idegrohamokat, akkor azt hiszem, rá tudom őket venni, hogy azok a nővérek, akik vissza akarnak vonulni, megtehessék. Úgy, hogy levesszük róluk az Esküket. – Már réges-rég arra a következtetésre jutottak, hogy az Esküpálcával éppúgy fel lehet oldani az esküket, mint ahogy meg lehet kötni őket, máskülönben a Fekete nővérek nem tudtak volna hazudni.

– Azt hiszem, ez jó ötlet lenne – bólintott Nynaeve beleegyezően. Elayne egészen egyszerűen csak biccentett egyet: biztos volt benne, hogy Egwene még hozzá fog tenni valamit.

– Visszavonulhatnak a Vérségbe, Nynaeve – mondta Egwene gyöngéden. – Így a Vérség is a Torony része lenne. A Vérség megtarthatja a saját szokásait, élhetnek a szabályaik szerint, de bele kell egyezniük, hogy a Kötögető-körnek az Amyrlin Trón parancsol, ha a Csarnok nem is, és hogy a Vérség tagjai a nővérek alatt állnak rangban. Azt akarom, hogy a Torony részét képezzék, és nem szeretném, ha a saját fejük után mennének. De azt hiszem, hogy így is beleegyeznek.

Nynaeve újfent bólintott, és boldogan elmosolyodott, ám a vidámsága egy pillanat alatt szertefoszlott, ahogy megértette, mit is hallott. Sértetten csattant fel.

– De hát...! De hát a Vérségben a kor jelenti a rangot! Azt akarod, hogy a nővéreknek olyanok parancsoljanak, akik ahhoz sem elég erősek, hogy beavatottak legyenek?

– Volt nővérekről van szó, nem aes sedai-okról! – Egwene megforgatta az ujján a nagykígyós gyűrűt, és sóhajtott egyet. – A Vérségből azok sem viselik a gyűrűt, akik pedig megkapták. Ez azt jelenti, hogy nekünk is vissza kell adnunk, ha visszavonultunk. Akkor már a Vérség tagjai leszünk, Nynaeve, és nem aes sedai-ok! – A hangjában mintha már most megcsendült volna annak a távoli veszteségnek a halvány mása, de aztán elkapta a kezét a gyűrűről, és mély levegőt vett. – Nos, van még valami más is? Hosszú éjszakám lesz még, és szeretnék egy kicsit aludni is, mielőtt újra szembenézek az Ülnökökkel!

Nynaeve összeráncolta a homlokát, és ökölbe szorította a kezét. A másik kezével eltakarta a gyűrűit, de láthatóan nem mert tovább erősködni a Vérség dolgában. Egyelőre legalábbis semmiképpen sem.

– Még mindig sokat fáj a fejed? Az ember azt hinné, hogy ha az a némber tényleg jól tudna masszírozni, már teljesen elmúltak volna!

– Halima masszázsa csodálatos, Nynaeve! Aludni sem tudnék nélküle! Nos, akkor van még...? – Elhallgatott, és a trónterem bejárata felé nézett. Elayne is odafordult.

Egy férfi állt az ajtóban, és őket nézte. Legalább olyan magas volt, mint egy aiel, sötétvörös hajába itt-ott már ősz szálak vegyültek, de magas nyakú sötétkék kabátja még csak nem is emlékeztetett az aielek ruháira. Izmosnak tűnt, és kemény vonású arca valahonnan mintha ismerős lett volna. Mikor észrevette, hogy figyelik, megfordult, és elszaladt a folyosón, hogy ne is lássák.

Elayne egy pillanatra csak tátogott. A férfi nem csak véletlenül álmodta magát Tel'aran'rhiodba, vagy mostanra már rég eltűnt volna, ám a folyosón hangosan visszhangzott csizmája dobogása. Vagy ő is álomjáró volt – a Tudós Asszonyok szerint ez igen ritkán esett meg a férfiakkal –, vagy neki is volt egy, az övékhez hasonló ter'angrealja. Felpattant és utánaszaladt, de bármilyen gyorsan mozgott is, Egwene megelőzte. A barátnője az egyik pillanatban még mögötte volt, a másikban pedig már az ajtóban állt, és a férfi után kémlelt. Elayne megpróbálta azt gondolni, hogy Egwene mellett áll, és valóban, hirtelen a másik lány mellett termett. A folyosó most már csendes volt, és a vibráló lámpáktól, remegő faliszőnyegektől, csúszkáló ládáktól eltekintve üres.

– Ezt hogy csináltátok? – kérdezte Nynaeve mérgesen, és a térdéig felkapta a szoknyáját, úgy szaladt feléjük. Selyemharisnyát viselt, ráadásul élénkvöröset! Mikor észrevette, hogy Elayne meglátta a harisnyáját, sietve elengedte a szoknyáját, és elvörösödve a folyosóra nézett. – Hova tűnt? Biztos mindent hallott! Felismertétek? Valakire emlékeztetett, de nem tudom, hogy kire!

– Randre – mondta Egwene. – Akár Rand nagybátyja is lehetett volna!

Hát persze, gondolta Elayne. Már ha Randnek lenne egy gonosz nagybácsija. A trónterem túlsó végéről fémes kattanás hallatszott. Az öltözőbe vezető, trónemelvény mögött nyíló kis ajtó most csukódott be. A Tel'aran'rhiodban az ajtók vagy nyitva álltak, vagy be voltak csukva. De nem csukódtak be!

– A Fényre! – motyogta Nynaeve. – Hányan hallgattak még ki minket? Arról nem is szólva, hogy ki és miért?

– Bárki volt is az – mondta Egwene nyugodtan –, láthatóan nem ismerte olyan jól Tel'aran'rhiod világát, mint mi. És alighanem azt is nagy biztonsággal megállapíthatjuk, hogy nem a barátaink voltak, hiszen a barátok nem hallgatóznak. És azt hiszem, egymással sem lehetnek jóban, hiszen akkor nem a terem két átellenes végében rejtőztek volna! A fickón mintha shienari kabát lett volna. A seregemben vannak shienariak, de őket mind a hárman ismerjük, az utolsó szálig. És egyik sem emlékeztet Randre.

Nynaeve szipákolt egyet.

– Nos, bárki volt is az, mostanában túl sokan hallgatóznak a sarokban! Ez a véleményem, ez ám! Vissza akarok menni a tulajdon testembe, ahol csak a mérgezett tőrök és a kémek miatt kell aggódnom!

Shienariak, jutott Elayne eszébe. Határvidékiek. Hogy feledkezhetett meg erről? Ó persze, ott volt az a kellemetlen kis eset a vágottgyökérrel...

– Van még valami – mondta hangosan, bár arra vigyázott, hogy csak a társai hallhassák, mit mond, és sietve beszámolt arról, amit Dyelin mondott neki ebéd közben. A Braem erdőn határvidékiek vágnak át! Hozzátette azt is, amit Norry mester levelezőpartnereitől tudott meg, és közben hol a folyosót nézte, hol a tróntermet. Nem akarta, hogy még egy kém meglephesse őket. – Azt hiszem, az uralkodók a Braem erdőben vannak – fejezte be a mondandóját. – Méghozzá mind a négyen!

– Rand – lehelte Egwene. – Még akkor is megkeveri a dolgokat, mikor eltűnik! Van róla valami elképzelésetek, hogy vajon azért gyűltek-e össze, hogy felajánlják neki a szövetségüket, vagy azért, hogy Elaida kezére játsszák? El nem tudom képzelni, hogy különben miért vágnának neki egy több ezer mérföldes, kíméletlen menetnek! Mostanra már alighanem a bocskorukból főznek levest! El tudjátok képzelni, hogy milyen nehéz egy hadsereget élelmezni ilyen időben?

– Azt hiszem, ezt ki tudom találni valahogy – mondta Elayne. – Mármint, hogy miért indultak el! De ugyanakkor... Az eszembe jutott valami, Egwene! – Önkéntelenül is elmosolyodott. Legalább valami jó is kisült a mai napból. – Azt hiszem, akár arra is fel tudom használni őket, hogy megszerezzem magamnak az Oroszlános Trónt!

Asne megvizsgálta a hosszúkás hímzőkeretet, és sóhajtott egyet, de a sóhaj hamar ásításba fulladt. A pislákoló lámpafény korántsem volt elég erős ahhoz, hogy jól lásson, de a madarak nem csak ezért tűntek némileg ferdének. A legszívesebben már rég lefeküdt volna aludni, és különben is gyűlölt hímezni. De ébren kellett maradnia, és csak így tudta elkerülni, hogy Chesmallal kelljen beszélgetnie. Chesmalnak meglehetősen furcsa elképzelései voltak a beszélgetésről. A pöffeszkedő, önhitt Sárga a saját hímzésével volt elfoglalva. A szoba másik végében ült, és láthatóan azt hitte, hogy bárki, aki tűt fog a kezébe, ugyanúgy élvezi ezt a szurkálódást, mint ő maga. Másrészről viszont Asne egészen pontosan tudta, hogy ha felkelne a székéből, Chesmal is letenné a hímzést, és nagyhangú beszámolóba kezdene arról, hogy ő milyen fontos és nélkülözhetetlen. Az elmúlt pár hónapban, mióta Moghedien eltűnt, Asne már vagy hússzor hallotta, hogy Chesmal hogyan vallatta ki Tamra Ospenyát, és azt, hogy Chesmal hogyan vette rá a Pirosakat, hogy gyilkolják meg Sierin Vayut, mielőtt letartóztatta volna őket, már vagy ötvenszer. Chesmal beszámolói alapján a nő egymaga mentette meg az egész Fekete ajahot, és ha csak a legkisebb esélyt is látta arra, hogy valaki meghallgatja, hát azonnal nekikezdett a dicsekvésnek. Ez a fajta fecserészés nemcsak unalmas volt, de veszélyes is. Sőt, könnyen halálos lehetett, ha a Legfelsőbb Tanács tudomást szerzett volna róla! Úgyhogy Asne elfojtott egy újabb ásítást, hunyorogva a hímzésre nézett, és átbökte a tűt a feszesre húzott vásznon. Talán ha megnagyítaná egy kicsit a vörösbegyet, a szárnya sem lenne ilyen esetlen.

A zár kattanására mind a ketten felkapták a fejüket. A két szolga tudta, hogy nem szabad megzavarniuk őket, és különben is, mostanra már mind a férfi, mind az asszony lefeküdt aludni. Asne magához ragadta a saidart, és előkészített egy fonatot, amivel azonnal hamuvá égethette volna a betolakodókat, és Chesmalt is körbevette az Egyetlen Hatalom ragyogása. Ha egy idegen lépett volna be a szobába, a haláláig bánta volna az ostobaságát. De csak Eldrith volt az. A kesztyűje a kezében volt, de sötét köpenye még mindig a vállán lógott. A kövérkés Barna nővér ruhája is sötét volt, és egyszerű, dísztelen. Asne utálta, hogy egyszerű gyapjúruhát kell viselniük, de tudta, hogy kerülniük kell a feltűnést. A durva ruhák viszont nagyon is illettek Eldrithre. Mikor észrevette a két másik nőt, megállt, pislogott, és kerek arcán értetlen mosoly terült szét.

– Ó, édeseim – nézett rájuk –, mit gondoltatok volna, ki jön?

Az ajtó mellett álló asztalkára dobta a kesztyűjét, és a székre vetette a köpenyét. Chesmal körül fényes villanással kialudt a saidar ragyogása, és a Sárga nővér félretette a hímzését, hogy felkelhessen. Szigorú arca valódi termeténél is magasabbnak mutatta, márpedig egyáltalán nem volt alacsony. A színes virágok, amiket hímzett, egy kertben is megállták volna a helyüket.

– Hol voltál? – csattant fel. Eldrith volt közülük a legerősebb, és Moghedien is rábízta a többieket, de Chesmalt mostanában mintha egyre kevésbé érdekelte volna, hogy mit akart a Kiválasztott. – Már délután vissza kellett volna érned, most meg már éjfél is elmúlt!

– Elfeledkeztem az időről, Chesmal – válaszolta Eldrith unottan, és láthatóan a gondolataiba mélyedt. – Nagyon rég nem voltam már Caemlynben! A Belső Város csodálatos, és pompás vacsorát ettem az egyik fogadóban, amit már régebben is nagyon szerettem. Bár meg kell mondanom, hogy akkoriban még kevesebb nővér lakott benne. De persze senki sem ismert fel.

Úgy méregette a brosstűjét, mint aki nem egészen biztos benne, hogy mi az, és hogy került a ruhájára, aztán zavartan az erszényébe tette.

– Elfeledkeztél az időről – mondta Chesmal szárazon, és a csípőjére tette a kezét. Talán csak azért, nehogy Eldrith torkát kezdje el vele szorongatni. A szeme dühösen villogott. – Elfeledkeztél az időről!

Eldrith újból zavartan pislogott, mintha meglepné, hogy még mindig vele foglalkoznak.

– Jaj, csak nem amiatt aggódtatok, hogy Kennit újra megtalált? Megnyugtatlak titeket: Samara óta különösen odafigyelek arra, hogy elködösítsem a kötést!

Asne néha elgondolkozott azon, hogy Eldrith látszólagos szétszórtsága mennyire volt valódi. Egyetlen ilyen figyelmetlen nő sem élhetett volna ilyen sokáig! Másfelől viszont a Barna nővér tényleg olyan szétszórt volt, hogy többször is elfeledkezett a kötésről, és mire Samarába értek, az őrzője megtalálta őket. Engedelmeskedtek Moghedien parancsának, és a városban rejtőzve várták, hogy a Kiválasztott visszatérjen. Átvészelték a zavargásokat, és akkor is ottmaradtak a romba dőlt városban, mikor már Asne biztosra vette, hogy Moghedien cserbenhagyta őket. A szája felgörbült az emlékek hatására. Azért döntöttek úgy, hogy mégis elhagyják Samarát, mert Eldrith Kennitje a városba érkezett, és láthatóan meg volt róla győződve, hogy a nővér gyilkos, és félig-meddig abban is biztos volt, hogy a Fekete ajah tagja. Meg akarta ölni a nővért, bár tudta, hogy akkor ő is meghal. Eldrith persze nem akarta felvállalni az őrző halálával járó kínokat, és megtagadta, hogy megölje. Ezt pedig csak úgy kerülhették el, ha futásnak eredtek. Ugyanakkor persze az is Eldrith volt, aki azt mondta, hogy csak Caemlynbe mehetnek.

– Sikerült megtudnod valamit, Eldrith? – kérdezte Asne udvariasan. Chesmal egész egyszerűen bolond volt. Bármilyen zavaros volt is a helyzet, a dolgok előbb vagy utóbb rendeződtek. Előbb vagy utóbb, így vagy úgy.

– Valamit? Ó, persze. Csak azt, hogy a borsmártás már nem olyan jó, mint legutóbb. Bár persze vagy ötven éve nem kóstoltam.

Asne nagy nehezen elfojtott egy sóhajt. Lehet, hogy mégis itt volt az ideje, hogy Eldrithet valami kis baleset érje?

Az ajtó kinyílt, és Temaile olyan csendesen surrant be a szobába, hogy mindannyian meglepődtek, mikor egyszerre csak köztük állt. Az aprócska, rókaképű Szürke egy oroszlánokkal hímzett hálóköntöst viselt, de elöl nyitva volt a puha kelme, és kivillant alóla krémszínű selyem hálóingje, ami illetlenül a testéhez tapadt. Az egyik karján egy csavart üveggyöngyökből álló karkötő csillant. Az anyag úgy nézett ki, mint az üveg, és tapintásra is éppolyan volt, de kalapáccsal sem lehetett volna szétverni.

– Tel'aran'rhiodban voltál – mondta Eldrith, és a homlokát ráncolva nézte a ter'angrealt. A hangja nem csendült dühösen. Mindannyian tartottak Temaile-től, mióta Moghedien végignézette velük, hogy a Szürke nővér hogyan töri meg végképp Liandrint. Asne már nem is tudta számon tartani, hogy hány embert ölt vagy kínozott meg, mióta vagy harminc éve megkapta a vállkendőt, de még sosem látott senkit, aki annyira... élvezte... volna a dolgot, mint Temaile. Chesmal is Temaile-t nézte, bár igyekezett úgy tenni, mintha valami mást figyelne, és öntudatlanul megnyalta a szája szélét. Asne sietve visszahúzta a nyelvét, és remélte, hogy a többieknek nem tűnt fel, hogy ő is ideges. Eldrithnek például egészen biztosan nem tűnt fel.

– Megbeszéltük, hogy ezeket nem használjuk – mondta, de a hangjába inkább könyörgés vegyült, mint parancs. – Egészen biztos vagyok benne, hogy Nynaeve sebesítette meg Moghedient, és ha az egyik Kiválasztottat le tudta győzni Tel'aran'rhiodban, akkor mi hogyan szegülhetnénk ellene? – A többiekhez fordult, és megpróbált szigorúan rájuk förmedni. – Ti tudtátok, hogy hova készül? – Inkább csak riadtnak hangzott.

Chesmal sértetten viszonozta Eldrith tekintetét, és Asne döbbent ártatlansággal pislogott rá. Tudták, persze, hogy tudták, de ki ellenkezett volna Temaile-lel? Egészen biztos volt benne, hogy még Eldrith maga is csak a látszat kedvéért tiltakozott volna.

Temaile pontosan tudta, hogyan hat rájuk. Eldrith kioktatását leszegett fejjel kellett volna hallgatnia, bármilyen gyengén csendült is a másik nő hangja, és bocsánatot kellett volna kérnie, hogy megszegte a parancsait. Ehelyett azonban elmosolyodott. A mosoly meg sem érintette hatalmas, sötét, túlságosan is fényesen csillogó szemét.

– Igazad volt, Eldrith! Igazad volt abban, hogy Elayne idejön, és úgy tűnik, abban is, hogy Nynaeve vele lesz! Együtt voltak, és az is egyértelmű, hogy jelenleg mind a ketten a Palotában vannak.

– Igen – mondta Eldrith, és enyhén megvonaglott Temaile tekintete alatt. – Jól van! – Megnyalta a szája szélét, és csoszogott a szőnyegen. – Akkor is, amíg nem tudjuk, hogyan juthatunk át azok mellett a vadak mellett...

– Ők csak vadak, Eldrith! – Temaile ledobta magát az egyik székbe, lazán elnyújtotta a végtagjait, és a hangja megkeményedett. Nem annyira, hogy parancsolónak tűnt volna, de így is keményebb volt a kelleténél. – Csak három nővérrel kellene elbánnunk, és tőlük könnyedén megszabadulhatunk. Elfoghatjuk Nynaeve-et, és talán még Elayne-t is magunkkal vihetnénk, a teljesség kedvéért.

Hirtelen előrehajolt, és a karosszék karfájára fonta a kezét. Éjjeli öltözete dacára sem volt benne semmi laza vagy összeszedetlen. Eldrith hátralépett, mintha csak Temaile tekintete lökdöste volna egyre távolabb.

– Különben miért jöttünk volna ide, Eldrith? Csak ezért jöttünk Caemlynbe, és ezt te is tudod!

Erre senki sem tudott mit mondani. Mindenütt kudarcot vallottak – Tearben és Tanchicóban is –, és ez alighanem az életükbe kerül, ha a Legfelsőbb Tanács kezébe jutnak. Kivéve persze, ha az egyik Kiválasztott megvédi őket, és ha Moghedien olyan nagyon el akarta látni ennek a Nynaeve-nek a baját, talán más Kiválasztottakat is érdekelhet. A nehézségek persze már ott elkezdődtek, hogyan találják majd meg a Kiválasztottakat, hogy átadhassák neki az ajándékukat. Bár Asnén kívül láthatóan még senki sem gondolt erre.

– Mások is voltak ott – folytatta Temaile, és újból hátradőlt. A hangja unottan csengett. – A mi két kis beavatottunk után kémkedtek. Az egyik, egy férfi, hagyta, hogy megnézzék, a másikat viszont én sem láttam. – Durcásan lebiggyesztette a száját. Bár persze ezekkel a villogó szemekkel aligha tűnhetett volna durcásnak! – Egy oszlop mögött kellett kuporognom, hogy ne vegyenek észre. Igazán örülhetnél, Eldrith! Nem láttak meg! Elégedett vagy?

Eldrith szinte dadogva válaszolta, hogy igen, nagyon is elégedett. Asne hagyta, hadd érezze meg négy őrzőjét, hadd érezze, ahogy egyre közelebb kerülnek hozzá. Amint elhagyták Samarát, abbahagyta a kötés álcázását. Persze csak Powl volt árnybarát, de a többiek is bármit megtettek volna, amit kér tőlük, és bármit elhittek volna, amit mond nekik. Sajnos el kell titkolnia a jelenlétüket a többiek elől, kivéve, ha életbevágóan fontos lenne, hogy mellette legyenek, de úgy vélte, szüksége lehet arra, hogy fegyveres férfiak legyenek a közelében. Az izmok és az acél igencsak hasznos dolgok voltak. És ha bekövetkezne a legrosszabb, még mindig előszedhetné azt a hosszú botot, amit Moghedien korántsem rejtett el olyan jól, mint ahogy azt hitte.

A fogadószoba üvegablakán átcsillanó korareggeli égbolt szürke volt. Shiaine úrnő ma korábban kelt, mint szokott, és még sötét volt, mikor felöltözött. Most már Shiaine úrnőként gondolt magára. Mili Skane, a nyergesmester leánya már rég a feledés homályába merült. Mostanra már minden valóban fontos szempontból Shiaine Avarhin úrnő lett. Évek óta annak számított. Willim Avarhin elszegényedett nemesúr volt, aki egy tanyán tengette napjait, és a ház majdnem a fejére dőlt, mert annyi pénze sem volt, hogy azt rendben tartsa. Egyetlen lányával egyetemben vidéken élt, a Háza dicsősége elfakult, és elég messze voltak mindenkitől ahhoz, hogy a világ még csak ne is sejtse nyomorukat. Mostanra már csak csontok maradtak belőlük, a tanya mögötti erdőben kaparták el őket, és ő volt Shiaine úrnő. Bár ez a szépen karbantartott kőház nem volt olyan drága, mint egy igazi udvarház földdel, de mégiscsak egy tehetős kereskedő háza volt. A kereskedő is meghalt már jó régen, de persze előtte mindenét ráíratta. A házat gazdagon rendezték be, a szőnyegek egy vagyont értek, a faliszőnyegek és a párnák aranyszállal voltak kihímezve, a tűz pedig egy kék erezetű márványkandallóban lobogott. Az egykor teljesen sima kandallópárkányt most végig az Avarhin Ház szívre tett keze szegélyezte.

– Tölts még egy kis bort, te lány! – mondta kurtán, és Falion sietve mellé lépett a magas nyakú ezüstkancsóval, hogy megtöltse a csészéjét édesen gőzölgő forralt borral. A mellrészen a vérvörös szívre tett aranykézzel díszített szobalányruha igazán jól állt Falionnak. A nő arca merev volt, mint egy álarc, és gyorsan a helyére tette a kannát a magas, fiókos szekrényen, és visszatért az ajtó mellé.

– Veszedelmes játékot űzöl – mondta Marillin Gemalphin, és a tenyerében dédelgette a saját csészéjét. A sovány Barna nővér egyáltalán nem tűnt aes sedai-nak. Vékony haja élettelenül, fakón terült szét a hátán. – Tudom, hogy valahogy el van vágva az Egyetlen Hatalomtól, de ha majd megint képes lesz fókuszálni, ordítva fogod bánni a percet, mikor először parancsolgattál neki! – A nő szája örömtelen mosolyra húzódott. – Lehet, hogy azt fogod kívánni, bárcsak tudnál legalább ordítani!

– Moridin ezt a büntetést választotta neki – válaszolta Shiaine. – Ebou Darban elbukott, és Moridin azt parancsolta, hogy büntessük meg. Nem tudom, hogy pontosan mi történt, és nem is akarom tudni, de ha Moridin azt akarja, hogy a porba dörgöljem az orrát, akkor még egy év múlva is sarat fog prüszkölni! Vagy azt javasolnád, hogy ellenkezzek az egyik Kiválasztottal? – Nehezen tudta elfojtani, hogy a puszta gondolatra is kirázza a hideg. Marillin igyekezett a pohara mögé bújni, de a tekintete megkeményedett. – És te hogyan gondolod, Falion? – kérdezte Shiaine a nővértől. – Örülnél, ha megkérném Moridint, hogy vigyen el innen? Esetleg találna neked valami kevésbé megerőltetőt!

És talán az öszvérek szebben énekelnek a fülemülénél is. Talán. Falion még csak nem is habozott. Egyenes háttal pukedlizett, ahogy csak ez egy jó szobalányhoz illett, és még jobban elsápadt. Már ha lehetett.

– Dehogyis, úrnőm! – rebegte sietve. – Elégedett vagyok a helyzetemmel, úrnőm!

– Most már érted? – kérdezte Shiaine a másik aes sedai-tól. Kételkedett benne, hogy Falion akár csak közel elégedett lett volna, de a nő bármit megtenne, csak hogy ne kelljen személyesen megtapasztalnia Moridin haragját. Shiaine épp ezért igen keményen fogta. Sosem lehetett tudni, hogy a Kiválasztottak mit tudtak meg, és mit nem – és hogy amit megtudtak, azt mennyire vették a szívükre. Úgy vélte, hogy senki sem szerzett tudomást arról, hogy egyszer ő is kudarcot vallott, de nem akart kockáztatni. – Mikor újra tud fókuszálni, nem kell egyfolytában szobalánynak lennie, Marillin! – Különben is, Moridin azt mondta, hogy megölheti, ha úgy látja jónak. Ha nem érezné magát biztonságban, akkor még mindig végezhetne az aes sedai-jal! A férfi azt mondta, hogy ha úgy gondolja, mindkét nővért megölheti.

– Lehet, hogy igazad van – válaszolta Marillin sötéten. Lopva Falionra nézett, és elfintorodott. – Mindenesetre Moghedien azt mondta, hogy ajánljam fel neked a segítségemet mindenben, amiben a hasznomat láthatod. De azt hadd mondjam meg jó előre, hogy nem vagyok hajlandó betenni a lábamat a királyi palotába! A városban már így is túl sok nővér van az én ízlésemnek, de a Palota a tetejében még vadakkal is tele van! Tíz lépést sem tehetnék meg anélkül, hogy valaki rá ne jönne a jelenlétemre!

Shiaine sóhajtott egy nagyot, hátradőlt a székében, és a papucsát hintáztatta lustán. Miért hitték azt az emberek, hogy kevesebbet tud náluk? A világ tele volt idiótákkal!

– Moghedien azt parancsolta, hogy engedelmeskedj nekem, Marillin! Tudom, mert Moridin külön felhívta erre a figyelmemet. Azt hiszem, Moghedien úgy táncol, ahogy Moridin fütyül, bár ezt persze nem közölte velem csak így. – Veszélyes dolog volt így beszélni a Kiválasztottakról, de Shiaine úgy érezte, hogy jobb, ha tisztázzák a helyzetet. – Még egyszer el akarod nekem mondani, hogy mire nem vagy hajlandó?

A keskeny arcú aes sedai zavartan megnyalta a szája szélét, és újra Falionra pislogott. Vajon attól tartott, hogy ő is így jár? Az igazság szerint Shiaine gondolkozás nélkül elcserélte volna Faliont egy rendes szobalányra. Feltéve, hogy a többi szolgálatára még igényt tarthatott volna. Nagy valószínűséggel mindkettőjüket meg kell majd ölnie, ha itt végeztek. Shiaine sosem szerette az elvarratlan szálakat.

– Igazat mondtam – válaszolta Marillin lassan. – Tényleg nem tehetnék meg tíz lépést sem. De van már egy nővérünk a Palotában is. Mindent meg tud tenni, amire csak szükséged lehet. De időbe telik, amíg kapcsolatba lépek vele!

– Csak arra ügyelj, hogy ne teljen túl sok időbe, Marillin! – Nohát! A Palotában lévő nővérek egyike a Fekete ajah tagja lett volna? Aes sedai-nak kellett lennie, nem lehetett egyszerű árnybarát, ha meg tudta tenni, amire Shiaine-nek szüksége volt.

Az ajtó kinyílt, és Murellin kérdően nézett be a szobába. Izmos, hatalmas teste szinte teljesen betöltötte az ajtókeretet. A háta mögött Shiaine megpillantott egy másik férfit. Biccentett, és Murellin arrébb lépett, majd intett Daved Hanlonnak, hogy lépjen be, és becsukta maga mögött az ajtót. Hanlonon még rajta volt fekete köpenye, de az egyik kezével máris Falion fenekét markolászta. A nő keserűen nézett rá, de meg sem rezdült. Hanlon is a büntetése része volt. Shiaine azonban nem nézte szívesen, ahogy a fickó a nőt tapogatja.

– Erre ráérsz még később! – szólt rá a férfira. – Hogy ment?

A férfi éles vonásait szinte kettérepesztette a széles mosoly.

– Minden úgy ment, ahogy elterveztem. Hogyan is mehetett volna másképp? – A fekete köpeny egyik szárnyát átvetette a vállán, és vörös kabátján arany rangjelek csillantak meg. – A királynő gárdájának kapitányával beszélsz!

Tizenegyedik fejezet

Fontos elképzelések

Rand körbe sem nézett, csak átlépett a Kapun a hatalmas, sötét szobába. Fárasztó volt megtartania a fonatot, fárasztó volt a saidinnal küzdeni. Megtántorodott, és a legszívesebben hétrét görnyedve, nyöszörögve felöklendezte volna a reggelijét. Nehezére esett talpon maradnia. Az egyik fal tetejébe vágott, aprócska ablakok zsalui megrepedeztek, és vékony fénypászmák szűrődtek be a sötétbe. Épp annyi fény, hogy az Egyetlen Hatalomtól megélesedett tekintetével jól lásson mindent. A szobát szinte teljesen megtöltötték a bútorok és a hatalmas, fehér vásznakkal letakart tárgyak. Itt-ott jókora, kövér hordók álltak, különféle méretű és formájú ládák, dobozok, kacatok és mindenféle limlom. Alig pár lépést lehetett csak megtenni a zsúfoltságban. A királyi palota legfelső emeletén rengeteg ilyen elhagyatott raktárszoba állt. Pont olyanok voltak, mint bármelyik tanyaház padlása. De azért végül is ta'veren volt. Kész szerencse, hogy senki nem volt a környéken, mikor Kaput nyitott! A fonatok egyik széle egy üres, rothadó bőrbe kötött láda egyik csücskét szelte le, a másik pedig borotvapengeként vágott ketté egy vázákkal és fadobozokkal megpakolt, berakásos asztalt. Talán pár évszázada emellett ebédelt Andor valamelyik királynője.

Pár évszázada, nevetett fel Lews Therin gúnyosan. Milyen hosszú ideje! A Fény szerelmére, engedd már el! Ez maga a Végzet Verme! A hang lassan elhalt, ahogy a férfi Rand elméjének legsötétebb zugaiba menekült.

Ezúttal nem kellett Lews Therin panaszos hangja ahhoz, hogy elengedje a saidint. Előtte persze intett Minnek, hogy kövesse, és lépjen át a hófödte erdei tisztásról, de amint a lány is Caemlynben volt, egy kurta villanással a semmibe veszett a Kapu, és Rand elengedte a Forrást. Hála a Fénynek, a hányingere is eltűnt a saidinnal együtt. Egy kicsit még mindig szédült, de most már nem félt attól, hogy vagy összeesik, vagy elhányja magát – esetleg egyszerre teszi mind a kettőt. A mocsok utóíze megragadt a szájában, és a Sötét Úr rontása mintha a bőrébe ivódott volna a magára kötött fonatokból. Az egyik válláról a másikra vetette a súlyos bőrzsákot, és igyekezett ezzel a mozdulattal elrejteni, hogy a ruhaujjával kellett felitatnia a homlokán gyöngyöző izzadságot. Bár itt igazán nem kellett attól tartania, hogy Min észreveszi, hogy milyen gyenge.

A lány magas sarkú, kék csizmája már az első lépésnél felkavarta a vaskos port, a másodiknál pedig hatalmas felhőt vert fel. Elővett egy csipkeszegélyű zsebkendőt a kabátja ujjából, és hatalmasat tüsszentett. Aztán még egyet és még egyet: mindegyik tüsszentés hangosabb volt az előzőnél. Rand úgy örült volna, ha rá bírja venni a lányt, hogy továbbra is női ruhát viseljen. Kék kabátja ujjára és hajtókájára apró, fehér virágokat hímeztek, és a halványkék anyag szorosan a lábára feszült. Sárgával kihímzett, élénk kék lovaglókesztyűjét az övébe gyűrte, és sárga csigamintával díszített, egyetlen aranytűvel összefogott köpenye mintha arra utalt volna, hogy hétköznapibb úton érkezett a Palotába. De így is mindenki fel fog rá figyelni. Rand durva, barna gyapjúruhát viselt. Olyat, amilyet a kétkezi munkások hordtak. Az elmúlt napokban a legtöbb helyen igyekezett minél feltűnőbben viselkedni, de ezúttal nemcsak, hogy el akart tűnni, mielőtt bárki rájött volna, hogy itt van, de azt akarta, hogy pár kiválasztott emberen kívül senki még csak ne is sejtse, hogy itt járt.

– Miért vigyorogsz rám, és miért huzigálod a füledet, mint valami falubolondja? – kérdezte a lány, és visszagyűrte a kendőjét a ruhaujjába. Hatalmas, sötét szeme megtelt gyanakvással.

– Azon gondolkoztam, hogy milyen gyönyörű vagy – mondta a férfi halkan. Tényleg az volt. Ahányszor csak ránézett, mindig erre gondolt. És arra, hogy milyen kár, hogy nem elég erős ahhoz, hogy elküldje magától, és a nő biztonságban lehessen.

A lány mély levegőt vett, és hatalmasat tüsszentett, mielőtt akár csak a kezét felemelhette volna, aztán dühösen Randre nézett, mintha mindez a férfi hibája lenne.

– Elhagytam miattad a lovam, Rand al'Thor! Begöndörítettem a hajam! Feladtam érted az egész életem! A nadrágomat és a kabátomat nem adom! És különben is, itt még soha senki nem látott engem hosszabb ideig ruhában, mint amennyi ahhoz kellett, hogy kibújjak belőle! Tudod, hogy az egész terv azon alapul, hogy felismernek! Ezzel az arccal igazán nem tettetheted, hogy csak úgy besétáltál ide!

A férfi önkéntelenül is végigsimított az állán, de Min nem ezt az ábrázatot látta. Bárki, aki ránézett, egy jóval alacsonyabb férfit látott, aki idősebb is, testesebb is Rand al'Thornál. Zsíros, fekete haja volt, tompa, barna szeme, és hatalmas orrán jókora bibircsók éktelenkedett. Csak azt nem csapta volna be a Ködök Tükre, aki hozzá is ér. Még egy asha'man sem vette volna észre a fonatokat, hiszen meg voltak fordítva, hogy más ne láthassa őket. Bár ha a Palotában asha'manek lettek volna, az azt jelentette volna, hogy a tervei sokkal rosszabbul sültek el, mint gondolta. Ez a látogatás nem végződhetett, egészen egyszerűen nem végződhetett vérontással! És különben is, a lánynak igaza volt: kíséret nélkül nem engedtek volna be egy ilyen ronda embert Andor királyi palotájába.

– Feltéve, hogy hamar túlesünk az egészen, és aztán már itt sem vagyunk – mondta Rand. – Mielőtt bárki belegondol, hogy ha te itt vagy, akkor én is a környéken lehetek.

– Rand – mondta a lány lágyan. A férfi gyanakodva nézett rá. Min Rand mellkasára tette a kezét, és komoly arccal nézett fel rá. – Rand, beszélned kell Elayne-nel! És Aviendhával is, azt hiszem. Tudod, hogy valószínűleg ő is itt lehet! Ha most...

A férfi megrázta a fejét, de azt kívánta, bárcsak ne tette volna. Még mindig szédült egy kicsit.

– Nem! – vágta rá kurtán. Bármit mondott is Min, Rand egészen egyszerűen nem tudta elhinni, hogy Elayne és Aviendha is szeretik. Vagy ha tényleg szeretik, már ha ugye szeretik, akkor ez nem zavarja Mint. A nők ennyire azért nem voltak furcsák! Elayne-nek és Aviendhának utálnia kellett volna őt, nem pedig szeretnie, és Elayne legalább ki is mutatta, hogy nem szereti! – Megkeressük Nynaeve-et és Matet, aztán amilyen gyorsan csak lehet, elmegyünk! – A lány kinyitotta a száját, de Rand nem hagyta, hogy szóhoz jusson. – Ne vitatkozz velem, Min! Nincs rá időnk!

A lány félrebillentette a fejét, és vidáman rámosolygott.

– Szoktam veled vitatkozni? Talán nem követem mindig szóról szóra az utasításaidat? – És mintha csak ez a hazugság nem lett volna elég nagy, hozzátette: – Épp azt akartam mondani, hogy ha ennyire sietünk, akkor miért ácsorgunk még mindig egy poros raktár kellős közepén?

És mintha csak a felvetést akarná tovább erősíteni, tüsszentett egy hatalmasat. Még ebben a különös ruhában is ő volt a kevésbé feltűnő, így hát először ő dugta ki a fejét az ajtón, és körülnézett. Láthatóan azért teljesen nem feledkeztek el a raktárról, mert az ajtó még csak nem is nyikorgott, mikor kinyitotta. Sietve körbenézett, aztán kilépett, és intett a férfinak, hogy kövesse. Akár ta'veren volt, akár nem, most örült, hogy a folyosó üres. Még a legfélénkebb szolga is meglepődött volna, ha csak úgy előkerülnek a Palota tetején az egyik raktárszobából. A Királyi Palotában feleannyi szolga sem volt, mint a Nap Palotában vagy Tear Kövében, de így is több százan lehettek egy ekkora helyen. Min mellett lépkedve igyekezett minél hitelesebben dülöngélni, és tátott szájjal bámulta a színes szőnyegeket, a faragott fatáblákat és a fényesre viaszozott ládákat. Idefenn egyik sem volt olyan díszes, mint lejjebb lesznek, de egy egyszerű munkás ezt is megbámulta volna.

– Minél gyorsabban le kell jutnunk az alsóbb emeletekre – morogta. Még mindig nem találkoztak senkivel sem, de a következő sarkon akár tíz ember is várhatta őket. – Ne feledd, az első szolgát meg kell kérdeznünk, hogy merre van Nynaeve és Mat! És ne cifrázd, ha csak nem muszáj!

– Jaj, Rand, igazán köszönöm, hogy emlékeztetsz rá! Tudtam, hogy valamiről már megint elfeledkeztem, és el sem tudtam képzelni, hogy miről lehet szó! – Kurta kis mosolya igencsak feszült volt, és valami szitokfélét mormolt magában.

Rand sóhajtott egyet. Túlságosan is komoly volt ahhoz a helyzet, hogy Min játszadozhasson, de ha mégis játszani akar, hát hadd tegye! Nem mintha Min játéknak szánta volna a dolgot. De néha egészen egyszerűen mást tartott fontosnak, mint Rand. Nagyon is mást. Jó lesz odafigyelnie rá.

– Nocsak, Farshaw kisasszony! – csendült fel mögöttük egy női hang. – Ugye Farshaw kisasszony az?

A zsák meglendült Rand vállán, és keményen hátba vágta a férfit, ahogy körbeperdült. A hitetlenkedve Mint méregető, kövérkés, őszes asszony felbukkanására még annyira sem számított, mint hogy hirtelen Elayne-nel vagy Aviendhával találja magát szemben. Nem értette, hogy a nő miért visel vörös ruhát, egy hatalmas, hófehér oroszlánnal a mellén, de mindenesetre hátralépett, és nem nézett a szemébe. Ő csak egy egyszerű munkás volt, aki a dolgát végezte. Senkinek sem lett volna oka rá, hogy kétszer is ránézzen.

– Harfor asszony? – kiáltott fel Min, és az arca átszellemülten ragyogott. – Igen, hát persze, hogy én vagyok az! És épp önre lett volna szükségem! Azt hiszem, igencsak eltévedtem! Meg tudná mondani, hogy hol találom Nynaeve al'Mearát? És Mat Cauthont? Ez a fickó pedig Nynaeve-nek hozott valamit, amit már régebben rendelt!

Az Első Szobalány helytelenítően végigmérte Randet, aztán ismét Minre nézett. Felvonta a szemöldökét: talán Min ruhája nem tetszett neki, talán azt nem értette, hogyan lett ilyen poros. Mindenesetre nem szólt egy szót sem.

– Mat Cauthon? Azt hiszem, nem tudom, kiről beszél! Hacsak nem az új szolgák egyike, vagy egy frissen toborzott gárdista – tette hozzá kétkedve. – Ami pedig Nynaeve sedai-t illeti, épp nagyon elfoglalt. De gondolom, ő is beleegyezne, ha átvenném, bármit kért is, és betenném a szobájába!

Rand összerezzent. Nynaeve sedai. Miért hagyják a többiek – az igazi aes sedai-ok –, hogy még mindig ezt hazudja magáról? És Mat nincs itt? Sőt, láthatóan sosem járt erre! A fejében színek örvénylettek, és szinte látta már, miféle ábrát formálnak. Egy szívverés múltán elfoszlottak, de a férfi így is megtántorodott. Harfor asszony mogorván végigmérte, és hangosan szipákolt egyet. Alighanem azt hitte, hogy a férfi részeg.

Min is összeráncolta a homlokát, bár ő nem volt dühös, épp csak elgondolkozott. Egy pillanatig az állát ütögette az ujjával, de aztán döntésre jutott.

– Azt hiszem, Nynaeve... sedai szívesen beszélne vele. – A pillanatnyi szünetet szinte észre sem lehetett venni. – Gondoskodna róla, hogy a szobájához vezessék, Harfor asszony? Nekem még lenne egy-két elintéznivalóm, mielőtt továbbindulok! Nuli, szedd össze magad, viselkedj illendően, és engedelmeskedj az asszonyságnak! Légy jó fiú!

Rand kinyitotta a száját, de mielőtt akár csak egy szót is szólhatott volna, a lány már eliramodott a folyosón. Szinte szaladt. A köpenye össze-vissza csapkodott mögötte, olyan gyorsan szedte a lábát. A Fény égesse meg, azért ment el, hogy megkeresse Elayne-t! Mindent el fog rontani!

A terveid azért mennek füstbe szép egymás után, mert élni akarsz, te bolond! Lews Therin halkan, rekedten suttogott. Fogadd már el, hogy halott vagy! Fogadd el, és ne kínozz tovább, te őrült! Rand tompa zúgássá halkította a hangot. Mintha egy vérszomjas szúnyog kerengett volna a fejében. Nuli? Hát ez meg miféle név volt? Harfor asszony döbbenten nézett Min után, aztán mikor a lány már eltűnt az egyik sarkon, lendületesen megrángatta a ruháját, bár így is pompásan állt rajta. Aztán Randre zúdította a nemtetszését. A férfi még a Ködök Tükrével szőtt álarcban is jóval magasabb volt nála, de Reene Harfor nem hagyta, hogy az ilyen apróságok akár csak egy pillanatig is megzavarják.

– Nem tetszik a képed, Nuli! – mondta szigorúan összevont szemöldökkel. – Jobb lesz, ha vigyázol magadra! Méghozzá nagyon is vigyázol magadra, ha van egy csepp kis eszed!

A férfi fél kézzel a zsákot tartotta, a másikat pedig a homlokához kapta.

– Igenis, asszonyom! – morogta sötéten. Az Első Szobalány felismerhette volna a hangját. Minnek kellett volna beszélnie, míg csak meg nem találták Nynaeve-et és Matet. Mi a Fényt fog csinálni, ha odahozza a nyakára Elayne-t? És talán Aviendhát is! Talán ő is itt volt. A Fényre! – Bocsásson meg, asszonyom, de azt hiszem, jobb lesz, ha sietünk. Minél előbb találkoznom kellene Nynaeve-vel. – Könnyedén megemelte a zsákot. – Azt mondta, hogy nagyon fontos lenne, hogy időben megkapja!

Ha végezne, mire Min visszatér, talán el tudnának szökni, mielőtt a másik két nő is előkerül!

– Ha Nynaeve sedai valóban olyan fontosnak tartotta volna ezt az izét – mondta a kövérkés nő rendreutasítóan, és külön hangsúlyozta Nynaeve címét, amit Rand elfelejtett –, alighanem szólt volna nekem is, hogy vár téged. Most pedig gyere utánam, és tartsd meg magadnak a véleményedet!

Meg sem várta, hogy a férfi válaszoljon neki, és elindult anélkül, hogy akár csak hátrapillantott volna. Királynői magabiztossággal siklott végig a folyosón. Különben is, mihez máshoz kezdett volna Rand, mint hogy engedelmeskedik a parancsainak? Ha jól emlékezett, az Első Szobalánynak meg sem fordult a fejében, hogy valaki ellentmondhatna neki! Hosszú léptekkel beérte, de elég volt melléje lépnie, és a nő máris döbbenten nézett rá. Rand rájött, hogy hibát követett el, és a homlokát törölgetve, sűrű bocsánatkérések közepette hátrébb maradt. Még mindig szédült egy kicsit, és a saidin mocska mintha a bőrét égette volna. Mostanában szinte mindig pocsék kedve volt, kivéve, ha Min közelében lehetett. Alig haladtak egy keveset, és máris mindenütt egyenruhás szolgákba botlottak. Port töröltek, viasszal fényesítették a fabútorokat, tányérokkal szaladgáltak fel-alá. Láthatóan ritka volt, hogy egy folyosó olyan üres legyen, mint amilyen akkor volt, mikor Minnel kettesben kiléptek a raktárszobából. Ismét a ta'veren szerencséje segített. Lementek egy keskeny, falba vájt lépcsőn, és az alsóbb emeleten még több embert láttak. Rand még valami különöset észrevett. Rengeteg nő volt a Palotában, akik nem viseltek semmiféle egyenruhát. Rézbőrű domaniak, alacsony, sápadt cairhieniek, és olajos bőrű, sötét szemű asszonyok, akik egészen biztos nem lehettek Andor szülöttei. A láttukra Rand elégedetten, feszesen elmosolyodott. Egyiküknek sem volt kortalan az arca, és néhányuk olyan ráncos volt, amilyen egy aes sedai soha nem lehetett volna, de néha libabőrözni kezdett, mikor egyik-másik közel ért hozzá. Fókuszáltak, vagy legalábbis magukhoz ölelték a saidart. Harfor asszony elvezette néhány zárt ajtó előtt is, ahonnan csak úgy áradt a libabőrös, különös érzés. Odabenn nők fókuszáltak.

– Bocsásson meg, asszonyom – úgy vélte, ez a durva, rekedtes torokhang jól illik Nuli szerepéhez –, de hány aes sedai van a Palotában?

– Semmi közöd hozzá! – csattant fel a nő, aztán hátranézett a válla felett, sóhajtott egyet, és megenyhült a hangja. – Azt hiszem, abból igazán nem lehet baj, hogy ha megtudod. Öt aes sedai tartózkodik jelenleg a Palota falai között, beleértve Elayne úrnőt és Nynaeve sedai-t is. – A hangja büszkén csengett. – Hosszú, hosszú évek óta nem szállt meg itt ennyi aes sedai egyszerre!

Rand a legszívesebben felnevetett volna, bár egyáltalán nem volt vidám. Öt? Nem, ebben már Nynaeve és Elayne is benne voltak. Akkor három valódi aes sedai. Három! Bárkik voltak is a többiek, nem számítottak! Már majdnem elhitte, hogy van valami alapjuk azoknak a híreszteléseknek, hogy több száz aes sedai vonul Caemlyn felé egy egész hadsereggel, és hogy talán mind készek az Újjászületett Sárkányt követni! Ezek szerint viszont már az elején is hiú reményekbe ringatta magát, mikor még csak azt hitte, hogy pár tucat aes sedai állhat az oldalára! A híreszteléseknek semmi alapjuk nem volt. Vagy pedig csak Elaida egyik újabb cselszövéséről volt szó. A Fényre, hol lehetett Mat? A fejében színek örvénylettek fel – egy pillanatra azt hitte, hogy Mat arcát látja –, és ismét megtántorodott.

– Ha részegen jöttél ide, Nuli – mondta Harfor asszony határozottan –, keserűen megbánod még, hogy betetted ide a lábad! Magam gondoskodok róla!

– Igenis, asszonyom – motyogta Rand, és a homlokához kapta a kezét. A fejében fülsértően, zokogva rikoltott Lews Therin nevetése. Ide jött, mert ide kellett jönnie, de máris megbánta, hogy betette a lábát a Palotába.

Talaant és Nynaeve-et körbevette a saidar ragyogása. Négy lépésnyire álltak egymástól, a kandalló előtt. A lángok átmelegítették a szobát, és elvették a maró hideg élét. Bár Nynaeve-nek már az is az eszébe jutott, hogy csak az erőfeszítéstől melegedett ki ennyire. A díszesen faragott kandallópárkányon álló időmérő szerint már vagy egy órája tartott ez az átkozott lecke. Egy óra folyamatos fókuszálás bárkit átmelegített volna. Sareithának kellett volna itt lennie, nem neki, de a Barna nővér alattomosan kisurrant a Palotából, és csak egy üzenetet hagyott neki, hogy sürgős dolga akadt a városban, és neki kellene megtartania a Tengeri Nép óráját helyette. Careane nem volt hajlandó két nap egymás után tanítani, és Vandene pedig egyáltalán nem volt hajlandó. Képes volt arra hivatkozni, hogy Zarya és Kirstian képzése semmire nem hagyott neki időt!

– Így kell csinálni – mondta, és a Szellem egy kis fonatával félrecsapta a fiúsan karcsú Atha'an Miere tanonc védekezési kísérletét. A saját fonataiból merített erőt, és először még messzebb lökte a lányt, majd három, különálló fonatot szőtt a Levegőből. Az egyikkel megcsiklandozta Talaan oldalát vékony, kék vászoninge alatt. Egyszerű kis trükk volt, de a lány döbbenten kapkodott levegő után, és egy pillanatra egy hajszálnyival kevesebbet merített a Forrásból. Mintha az Egyetlen Hatalom áradata megrezzent volna. Nynaeve egy szempillantás alatt abbahagyta a másik nő fonatainak szétverését, és minden erejével az eredeti céljára koncentrált. Még mindig körülbelül olyan érzés volt elvágnia Talaant az Egyetlen Hatalomtól, mintha egy kőfalat pofozott volna – bár igazából nem örült neki, hogy a fájdalom nem csak a tenyerét öntötte el, hanem az egész testét –, de a saidar ragyogása kihunyt a lány körül, és a Levegő másik két fonatával Nynaeve Talaan oldalához szorította a karját, és bő nadrágján át is szorosan összerántotta a lány térdeit. Nagyon ügyes, kifejezetten ügyes, gondolta Nynaeve – márpedig mindig is adott a saját véleményére. A lány nagyon fürge volt, és igencsak vakmerően kezelte a fonatokat. Különben is, igen kockázatos, és a legtöbbször hiábavaló volt akkor megpróbálni elvágni valakit az Egyetlen Hatalomtól, mikor az illető már megragadta a Forrást, kivéve, ha sokkal, sokkal erősebb volt nála az ember – néha még akkor is –, márpedig Talaan majdnem olyan erős volt, mint Nynaeve. A folyóközi asszony kivételesen nem volt erőfölényben. Csak ezért nem mosolyodott el önelégülten. Nem is olyan régen még minden nővér döbbenten nézte az erejét, és mindenki úgy vélte, hogy csak egyik-másik Kitaszított lehet erősebb nála! Talaan még nem lassult le, még szinte kisgyerek volt! Hány éves lehetett? Tizenöt? Vagy annyi sem? Csak a Fény tudta, hogy mennyi lehetőség lapult még benne! Egyelőre még egyik szélkereső sem beszélt erről, és Nynaeve-nek esze ágában sem volt kérdezősködnie. Nem akarta tudni, hogy mennyivel lesz nála erősebb ez az Atha'an Miere kamaszlány. Nem ám! Talaan szégyenlősen csoszogott a mintás, zöld szőnyegen, és tett még egy hiábavaló kísérletet arra, hogy széttörje a pajzsot, de Nynaeve könnyedén megtartotta. A lány sóhajtott egy nagyot, és lesütötte a szemét. Még mikor könnyedén követte Nynaeve utasításait, akkor is úgy viselkedett, mintha elrontott volna valamit, és most úgy csuklott össze, hogy az ember már azt hitte volna, csak az a pár, Levegőből szőtt fonat tartja talpon. Nynaeve elengedte a szálakat, megigazította a vállkendőjét, és épp kinyitotta volna a száját, hogy elmondja Talaannak, egészen pontosan mit rontott el. És hogy felhívja rá a figyelmét – immáron sokadjára –, hogy teljességgel értelmetlen megpróbálni megtörni a pajzsot, kivéve, ha az ember jóval erősebb annál, aki fogva tartja. A Tengeri Nép láthatóan nem hitte el, amit állított, amíg el nem mondta nekik tízszer, és be nem bizonyította hússzor.

– A tulajdon erődet használta ellened – mondta Senine din Ryal durván, mielőtt Nynaeve megszólalhatott volna. – És újra csak elvonta a figyelmedet! Ez az egész olyan, mint a birkózás, lányom! És te tudsz birkózni!

– Próbáld meg újra! – parancsolta Zaida, és kurtán intett sötét, tetovált kezével. A szoba összes székét a fal mellé rendezték, bár nem lett volna szükség arra, hogy üres teret hagyjanak. Zaida hat szélkereső kíséretében ült a falnál, vörös, sárga, kék selyembrokát és vászonruhájuk élénk színe szemfájdító volt, és fülbe- és orrbavalóik, medálokkal megrakott aranyláncaik ízléstelenül csilingeltek. Ez persze mindig így volt: a két tanonc egyikét használták a tanításra – vagy Merilille-t, ha Nynaeve jól hallotta: a Szürke nővért nem egyszer arra kényszerítették, hogy álljon be a tanoncok helyére, ha épp nem ő tartotta az órát –, miközben Zaida és a szélkeresők kisebb-nagyobb csoportja azt figyelte, mi történik. A hullámúrnő természetesen nem tudott fókuszálni, de azért mindig részt vett az órákon, és a szélkeresők egyike sem alacsonyodott odáig, hogy személyesen részt vegyen az oktatásban. Ugyan, az szörnyen megalázó lett volna!

Nynaeve úgy vélte, hogy a mai csoport meglehetősen furcsa volt, különösen, ha azt is figyelembe vette, hogy a Tengeri Nép mennyire sokra tartja a rangokat. Zaida tulajdon szélkeresője, a karcsú, hűvös modorú, toronymagas Shielyn – legalább akkora volt, mint Aviendha, és jócskán Zaida fölé magasodott – a nő jobb oldalán ült. Nynaeve úgy tudta, hogy ezt így is illik, de Zaida balján Senine foglalt helyet, és Senine a legkisebb Atha'an Miere hajók egyikén szolgált, ha nem egyenest a legeslegkisebbiken. A viharvert, ráncos, ősz hajú asszony persze régebben több fülbevalót viselt a mostani hatnál, és a barna orcája bal oldalán átfutó aranyláncon is több aranymedál csüngött. Ő volt a Hajók Úrnőjének szélkeresője, mielőtt Nesta din Reant választották a Tengeri Nép vezérének, de az Atha'an Miere törvényei szerint, ha a Hajók Úrnője vagy egy klán hullámúrnője meghalt, a szélkeresőnek újból kellett kezdenie, a legalacsonyabb szintről. De Nynaeve biztos volt benne, hogy Senine nem csak azért került erre az előkelő helyre, mert akkora megbecsülést szerzett magának egykori pozíciójában. Az almaarcú, fiatal Rainyn szintén egy aprócska hajón szolgált, és Senine mellett foglalt helyet, míg a kőarcú, hideg szemű Kurin fekete szoborként ült Shielyn mellett. Ez azt jelentette, hogy Caire és Tebreille a szélső székekre szorultak, márpedig mind a ketten maguk is hullámúrnők szélkeresői voltak, és mindkét fülükben négy-négy vaskos aranykarika csillogott, az orrláncukon pedig kis híján annyi medál fityegett, mint Zaidáén. Persze lehet, hogy csak azért így ültek, hogy a két nővér minél távolabb legyen egymástól. Olyan vadul gyűlölték egymást, ahogy arra csak a vérrokonok voltak képesek. Lehet, hogy erről volt szó. És lehet, hogy nem. A Tengeri Nép tagjait még a férfiaknál is nehezebb volt megérteni. Az ember lánya már abba is beleőrült, ha csak megpróbálta!

Nynaeve magában morogva megrángatta a vállkendőjét, és felkészült az újabb összecsapásra. Előkészítette a fonatait. A saidar érintésének öröme sem nyomhatta el kimerültségét. Próbáld meg még egyszer, Nynaeve! Csináld meg még egyszer, Nynaeve! Most mutasd meg, Nynaeve! De legalább Renaile nem volt jelen! Elég sokszor kérték arra, hogy olyasmit tanítson meg, amit nem tudott olyan jól, mint a többiek – túl sokszor kértek olyasmit, amit alig tudott, bármilyen nehéz volt is ezt beismernie – nem képezték túl sokáig a Toronyban –, és ahányszor csak hibázott, Renaile láthatóan az örömét lelte abban, hogy megizzaszthatja. Persze a többiek is megizzasztották, de egyikük sem lelt akkora élvezetet a dologban. És különben is, egy óra tanítás után már hullafáradt volt! A Fény égesse meg Sareithát és a fontos dolgát a városban! Ismét kitámadott a fonataival, de ezúttal Talaan Szellem-szála sokkal könnyedebben vette a csapást, mint Nynaeve gondolta volna, és a fonata messzebbre sodorta a másik nőét, mint tervezte. Hirtelen a Levegő hat fonata csapott ki a lányból, és Nynaeve felé száguldottak. Nynaeve gyorsan kettészelte őket a Tűzzel. Az elvágott fonatok visszacsapódtak Talaanba, és láthatóan megütötték a lányt, de mielőtt rendesen eloszolhattak volna, hat újabb szál jelent meg, és még az előbbinél is sebesebben csaptak Nynaeve felé. Nynaeve gyorsan szétvágta őket. És aztán döbbenten kapkodott levegő után, mert Talaan Szellem fonata körbefonta az övét. Elvágta Nynaeve-et a saidartól. Ha nem lett volna olyan dühös Sareithára, mindez sosem történt volna meg!

– A lány elkapta! – jelentette be Caire, és a hangja döbbenten csendült. Hideg pillantása alapján senki sem gondolta volna, hogy ő Talaan anyja. A fiatal lány láthatóan zavarba jött a hirtelen sikertől, és azonnal elengedte a fonatokat, és lesütötte a szemét.

– Nagyon ügyes voltál, Talaan – mondta Nynaeve, miután látta, hogy senki más nem dicséri meg a lányt, és nem fogják biztatni sem. Ingerülten szétrázta a vállkendőjét, és a könyökére csúsztatta. Nem kell elárulnia a lánynak, hogy egyszerűen csak szerencséje volt. Gyors volt, az igaz, de Nynaeve egyáltalán nem vette biztosra, hogy Talaan sokáig tudna még fókuszálni. És Nynaeve sem volt csúcsformában. – Azt hiszem, ma csak ennyi időm volt erre, úgyhogy...

– Próbáljátok meg még egyszer! – parancsolta Zaida, és várakozva előredőlt. – Látni akarok valamit!

Ez nem magyarázat volt, még kevésbé mentegetőzés – egyszerűen csak ténymegállapítás. Zaida sosem magyarázkodott, és még annyira sem kért bocsánatot. Csak elvárta, hogy engedelmeskedjenek minden szavának.

Nynaeve egy pillanatra azon gondolkozott, hogy a fejéhez vágja, hogy úgysem fog semmit sem látni abból, amit csinálnak, de azonnal elvetette az ötletet. Amíg hat szélkeresővel volt egy szobában, addig semmiképpen sem! Két nappal ezelőtt még szabadon kimondta a véleményét, és egészen biztos volt benne, hogy nem akarja megismételni azt az esetet. Igyekezett úgy gondolni a dologra, hogy megérdemelte, mert gondolkodás nélkül beszélt, de ettől még nem érezte jobban magát. Azt kívánta, hogy bárcsak sosem tanította volna meg összekapcsolódni ezeket az átkozott némbereket!

– Még egyszer – mondta feszülten, és Talaan felé fordult. – Aztán mennem kell!

Ezúttal felkészült a lány cselére. Fókuszált, és nemcsak, hogy jóval gyorsabban elvágta Talaan fonatait, de kevesebb erőt is pazarolt rá. A lány bizonytalanul rámosolygott. Azt hitte, hogy Nynaeve megint bedől annak, hogy a Levegővel támad? Azt hitte? Talaan fonata könnyedén elkezdett Nynaeve fonatai köré fonódni, de a folyóközi asszony egy gyors mozdulattal megpördült, hogy elkapja. Készen fogja várni a lány Levegő fonatait! Vagy lehet, hogy ezúttal nem Levegőt használ majd. Mindegy. Biztos nem fog semmi veszedelmessel próbálkozni! Elvégre csak gyakoroltak! Talaan Szellem-szála azonban nem fejezte be a csavart, és Nynaeve védőfonata célt tévesztett, a lány támadása pedig egyenes, könnyed vonalban ért célba. A saidar újra kihunyt Nynaeve-ben, és a Levegő fonatai az oldalához préselték a karját, hangos koccanással összefogták a térdét. Mély levegőt vett. Gratulálnia kell majd ennek a kis csitrinek. Nem kerülhette el. Ha legalább az egyik keze szabad lett volna, most egyből kitépte volna a hajfonatát!

– Tartsd meg! – parancsolta Zaida, és kecsesen felkelt, majd Nynaeve felé siklott. Élénkvörös selyemnadrágja halkan suhogott mezítelen lábfeje felett, és a bonyolult csomóval megkötött, vörös öv csábítóan lengedezett a csípőjén. A szélkeresők is felálltak, és szigorú rangsorban követték. Caire és Tebreille jeges tekintettel néztek egymásra, aztán úgy tettek, mintha a másik ott sem lett volna, és a hullámúrnő mellé léptek, miközben Senine és Rainyn hátramaradt.

Talaan engedelmesen megtartotta a pajzsot Nynaeve-en, és nem oldotta fel a köteleket sem. A nő szobormereven állt. És úgy füstölgött, mint egy teáskanna, amit már egy órája le kellett volna venni a tűzről. Nem akart gúzsba kötött bábként tekeregni, ezt viszont csak úgy kerülhette el, ha meg sem rezdül. Caire és Tebreille hűvös lenézéssel tanulmányozták, míg Kurin tekintetében undorral vegyes megvetés csillant. Utálta a partlakókat. A hideg tekintetű asszony nem fintorgott, nem vicsorgott, sőt, az arca teljesen kifejezéstelen volt, de az ember elég hamar rájött arra, hogy mit gondol a szárazföld szülötteiről. Csak Rainyn szemében csillant némi együttérzés, és a szája szomorkás mosolyra húzódott.

Zaida nyugodtan Nynaeve szemébe nézett. Nagyjából egymagasak voltak.

– Olyan szorosan fogod, amilyen szorosan csak lehet, tanonc?

Talaan mélyen meghajolt, a feje szinte a szőnyeget érte, és a homlokához, az ajkához, majd a szívéhez érintette a kezét.

– Ahogy parancsolta, hullámúrnő! – szinte suttogott.

– Mit jelentsen ez? – csattant fel Nynaeve. – Engedjetek el! Lehet, hogy Merilille-lel nyugodtan bánhattok így is, de nagyon nagyot tévedtek, ha azt hiszitek, hogy én...!

– Azt mondtad, hogy nem tudod megtörni a pajzsot, hacsak nem valaki nálad jóval gyengébb nő tartja – szakította félbe Zaida. A hangja nem volt durva, de hallhatóan nem érdekelte Nynaeve tiltakozása. – Ha a Fény is úgy akarja, most majd kiderül, hogy vajon az igazat mondtad-e! Mindenki tudja, hogy az aes sedai-ok jobban meg tudják csavarni az igazságot, mint egy örvény! Szélkeresők, kapcsolódjatok össze! Kurin, te vezeted a kört! Ha kitör, akkor ti gondoskodtok róla, hogy ne okozzon bajt! Ösztönzésképp pedig... Tanonc, ha ötöt számolok, fejjel lefelé fordítod! Egy!

A szélkeresőket körbevette a saidar ragyogása, és a fény lassan egybeolvadt, ahogy összekapcsolódtak. Kurin szétvetett lábbal, csípőre tett kézzel állt, mintha csak egy hánykolódó hajó fedélzetén egyensúlyozna. Rezzenéstelen arcán látszott, hogy úgy véli, nemsokára valamiféle ferdítésen, vagy még inkább, nyílt hazugságon kapják a partlakó némbert. Talaan mély levegőt vett, és ezúttal végre kihúzta magát. Pislogás nélkül, aggódva nézte Zaidát.

Nynaeve pislogott. Nem! Ezt nem tehetik meg vele! Most nem!

– Mondtam már nektek – kezdte lassan, és sokkal nyugodtabban, mint amilyen valójában volt –, hogy semmiféleképp nem tudom megtörni a pajzsot. Talaan túl erős hozzá!

– Kettő – mondta Zaida, és összefonta a karját. Úgy meredt Nynaeve-re, mintha ő is látná a fonatokat.

Nynaeve óvatosan meglökte a pajzsot. Ennyi erővel akár egy kőfalat is megpróbálhatott volna arrébb tolni! Éppúgy meg sem rezdült.

– Ide figyelj, Zai... izé... Hullámúrnő! – Igazán nem kellett volna még jobban magára haragítania a nőt. A Tengeri Nép elvárta, hogy a rangjukon szólítsák őket. Ami azt illeti, túl sok ehhez hasonló ostobaságot elvártak tőle. – Egészen biztos vagyok benne, hogy Merilille beszámolt már arról is, hogyan működnek ezek a pajzsok. Ő már letette a Három Esküt. Nem tud hazudni! – Talán Egwene-nek mégis igaza volt az Esküpálcával kapcsolatban! Zaida tekintete mit sem változott, és továbbra is nyugodtan nézte Nynaeve-et.

– Három!

– Ide figyelj – kezdte Nynaeve, és most már az sem zavarta, hogy a hangja mintha egy kicsit elkeseredetten csengett volna. Nem is kicsit. Keményebben nekifeszült a pajzsnak, olyan keményen, amilyen keményen csak tudott. Ennyi erővel akár egy kőfalba is verhette volna a fejét. Az sem segített volna. Ösztönösen, haszontalanul nekifeszült a kezét-lábát lefogó Levegő fonatoknak is, és a vállkendője szabadon maradt végei vadul táncoltak körülötte. Éppannyi esélye lett volna megszabadulni a láthatatlan kötelektől, mint megtörni a pajzsot, de nem tehetett róla, meg kellett próbálnia! Azt nem viselné el még egyszer! Nem! Nem! Nem! – Higgyétek már el!

– Négy!

Nem! Nem! Még egyszer nem! Kétségbeesetten nekivetette magát a pajzsnak. Kemény volt, mint a kő, de sima és csúszós, mint az üveg. Érezte, hogy ott van mögötte a Forrás, szinte látta is a fényét, mintha csak a szeme sarkából figyelte volna az éltető Napot. Kétségbeesetten, lihegve simította végig a sima felszínt. Volt valamiféle éle, mintha egy olyan aprócska kört fogna, ami könnyedén belefér a tenyerébe is, de ugyanakkor eltakarja az egész világot – ám amikor át akart csusszanni a perem felett, ismét a kemény, csúszós középpontban találta magát. Az egésznek nem volt semmi értelme. Réges-régen megtanulta már, és kipróbáltatták vele vagy ezerszer, hogy nem tud mit tenni ellene. A szíve úgy vert, hogy majdnem kiugrott a bordái közül. Hiába próbált megnyugodni, a pánik egyre jobban elöntötte. Sietve visszatért a kör szélére, és végigtapogatta, anélkül hogy megpróbált volna átcsúszni felette. Az egyik helyen mintha... puhább lett volna. Érdekes, még sohasem érzett ilyet! A puhaság – mintha egy apró kis dudor lett volna? – nem különbözött semmiben sem a pajzs többi részétől, és nem is volt sokkal gyengébb, de Nynaeve minden erejével nekivetette magát. És ismét a kör közepén volt. Hisztérikusan nekizúdult a puha pontnak, és újra és újra visszacsapódott a kör közepére. Újra. És újra. Ó, Fény! Ki kellett törnie, mielőtt...!

Hirtelen ráébredt, hogy Zaida még mindig nem mondta ki, hogy öt. Hatalmas kortyokban nyelte be a levegőt, mintha tíz mérföldet rohant volna, és döbbenten nézett maga elé. Az arcán, a hátán csak úgy csurgott a veríték. Lefolyt a két melle között, és síkosan végigcsurgott a hasán. A lába remegett. A hullámúrnő mélyen a szemébe nézett, és elgondolkozva ütögette karcsú ujjával telt ajkát. A hat tagú kört még mindig körbevette a saidar ragyogása, és Kurin még mindig úgy állt, mint a megvetés és vérszomj szobra, de Zaida nem mondta ki, hogy öt.

– Tényleg olyan kétségbeesetten küzdött, mint ahogy én láttam – kérdezte végül a hullámúrnő –, vagy csak megjátszotta, hogy itt vonaglik és nyöszörög nekünk?

Nynaeve megpróbált sértett haraggal rámeredni. Nem nyöszörgött! Ugye nem? Az arckifejezése még annyi nyomot sem hagyott Zaidán, mint az esőcsepp a kősziklán.

– Ekkora erőfeszítéssel – mondta Kurin vonakodva –, egy hajót is elvihetett volna a hátán!

A tompán csillogó, kőhideg tekintet azonban továbbra is megvető maradt. Kurin csak azokat tisztelte, akik a tengeren éltek.

– Engedd el, Talaan! – parancsolta Zaida, és még el sem fordult, mikor már eloszlott Nynaeve-ről a pajzs is, és a kötelékek is. A hullámúrnő vissza sem nézett Nynaeve-re, hanem egyenest a széke felé tartott. – Szélkeresők, akarok veletek váltani pár szót, miután elment! Nynaeve sedai, holnap ugyanilyenkor találkozunk!

Nynaeve lesimította gyűrött szoknyáját, és ingerülten kirázogatta a vállkendőjét. Igyekezet visszanyerni legalább a méltósága egy szikráját. Ez elég nehéz volt, mikor szinte csavarni lehetett a ruhájából az izzadságot, és olyan gyenge volt, hogy majdnem összeesett. Egészen biztos, hogy nem nyöszörgött! Rá sem akart nézni arra a nőszemélyre, aki elvágta az Egyetlen Hatalomtól. Méghozzá kétszer is! És most olyan szelíden ácsorog ott, mint egy ma született bárány, és a szőnyeget nézi. Hah! Nynaeve dühösen a vállára rántotta a kendőt.

– Holnap Sareitha sedai fog tanítani, hullámúrnő! – Legalább a hangja határozott maradt! – Én nem érek rá egészen...

– A te óráidon jóval többet meg lehet tanulni, mint a többiekén – mondta Zaida, és még csak annyi fáradtságot sem vett magának, hogy Nynaeve-re nézzen. – Az óra pontosan ugyanakkor kezdődik, mint ma. Ha nem leszel itt, elküldöm a tanítványaidat, hogy hozzanak ide. Most elmehetsz!

És ez leginkább úgy hangzott, mintha azt mondta volna, hogy most pedig elmész. Nynaeve nagy nehezen lenyelte az érveit. Keserű volt az ízük. Mi az, hogy többet lehet tanulni? Mire célozhatott ezzel? Aztán úgy vélte, hogy talán jobb is, ha nem tudja. Amíg nem hagyta el a termet, még mindig tanár volt, és a Tengeri Nép igen szigorúan vette a szabályzatokat. Nynaeve gyanította, hogy a fegyelmezetlenség nagy bajba sodorhatna egy hajót a nyílt tengeren, de igazán nem bánta volna, ha végre rájönnek, hogy most nem egy hajón vannak. Még mindig ő volt a tanár, és ez azzal járt, hogy nem vonulhatott ki egy szó nélkül, akármennyire szerette is volna. És ami még ennél is rosszabb volt, a Tengeri Nép törvényei pontosan kimondták, hogy miféle jogai és miféle kötelezettségei vannak a partról hozzájuk szegődött tanároknak! Persze visszautasíthatta volna az együttműködést – sokszor gondolkozott rajta –, de ha akárcsak egy hajszálnyit is megszegte volna azt a Fényverte Alkut, ezek a némberek Teartől csak a Fény tudja, meddig, elterjesztenék a hírét! Az egész világ azon csámcsogna, hogy az aes sedai-ok megszegték az adott szavukat! El sem tudta képzelni, hogy mi lenne akkor a nővérek megbecsülésével. Vér, vér és hamu! Egwene-nek igaza volt, hogy a Fény égetné meg!

– Köszönöm, hullámúrnő, hogy megengedte, hogy taníthassam önöket – mondta, majd meghajolt, és a homlokához, a szájához és a szívéhez érintette az ujjait. Nem hajolt meg túl mélyen, de ma be kellett érniük egy ilyen kis kurta mozdulattal. Vagy kettővel. A szélkeresők felé is meg kellett hajolnia. – Köszönöm, szélkeresők, hogy megengedték, hogy taníthassam önöket!

Azok a nővérek, akiket majd az Atha'an Miere-hez küldenek, alighanem felrobbannak a dühükben, mikor rájönnek, hogy a tanítványaik nemcsak, hogy azt meg akarják szabni, hogy mit és mikor tanítsanak nekik, de azt is, hogy mihez kezdjenek a szabadidejükkel! A Tengeri Nép hajóin a partlakó tanárok a hajósinasok felett álltak, de nem sokkal. Nem sokkal. És a nővérek még csak azokat a degeszre tömött erszényeket sem várhatták el, ami a többi tanárt az Atha'an Miere hajókra csalta.

Zaida és a szélkeresők nagyjából úgy reagáltak a bejelentésére, mintha csak a legutolsó hajósinas szólt volna hozzájuk. Azaz csendben álltak, és láthatóan arra vártak, hogy takarodjon már el innen. És úgy tűnt, fogytán a türelmük. Csak Rainyn nézett rá egyáltalán. És ő is türelmetlenül. Végül is ő is csak egy szélkereső volt! Talaan ugyanott állt, ahol az előbb, és szelíden, engedelmesen tanulmányozta a szőnyeg mintáit.

Nynaeve felszegett fejjel, egyenes háttal lépett ki a szobából, és a méltósága tépett rongyaiba kapaszkodott. Tépett, gyűrött és átizzadt rongyok voltak. Megállt a folyosón, két kézzel megmarkolta a kilincset, és úgy becsapta az ajtót, hogy csak na! A hangos döndülés elégedettséggel töltötte el. Ha valaki panaszkodott volna, nyugodtan mondhatta azt is, hogy csak kicsúszott a kezéből, és hogy nagy volt a huzat. Tényleg kicsúszott a kezéből – miután már jól meglendítette. Elfordult az ajtótól, és elégedetten leporolta a tenyerét. Aztán döbbenten összerezzent, mikor meglátta, ki vár rá odakinn.

Első látásra Alivia egyáltalán nem tűnt különösnek. A Vérség egyik tagjától kapott egy egyszerű, sötétkék gyapjúruhát. Alig volt magasabb Nynaeve-nél, kék szeme sarkába vékony pókhálót vetett a kor, és aranyhajába halvány, ezüstös szálak vegyültek. De kék szeme szinte szikrázott a visszafojtott indulattól, és úgy nézett mindenkire, mint egy éhes sólyom.

– Corly asszony küldött, hogy mondjam meg, este vacsorára várja – mordult fel a kék szemű sólyom lassú, seanchan tájszólásában. – Karistovan asszony, Arman asszony és Juarde asszony is jelen lesznek.

– Mit keresel te itt egy szál magadban? – csattant fel Nynaeve. Úgy szerette volna, hogyha a többi nővérhez hasonlóan ő is megérezte volna a többi nő erejét anélkül, hogy külön oda kellett volna rá figyelnie, de ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amit nem volt ideje megtanulni. Lehet, hogy egyik-másik Kitaszított erősebb volt Aliviánál, de az összes többi nő gyengébb volt nála. És seanchan volt. Nynaeve örült volna, ha még valaki a környéken van. Még azt sem bánta volna, ha Lan az, pedig neki megtiltotta, hogy a Tengeri Népnek tartott órák környékén legyen. Nem volt benne biztos, hogy a férfi elhitte neki, hogy a múltkor elesett a lépcsőn. – Nem lenne szabad kíséret nélkül mászkálnod!

Alivia tessék-lássék megvonta a vállát. Pár napja még egy merő nyöszörgés volt az egész nő. Talaan határozottnak és makacsnak tűnt volna mellette. De most már senki előtt nem alázta meg magát.

– Senki nem ért rá, így hát magam indultam el a keresésére. Különben is, ha mindig vigyáznak rám, sosem fognak megbízni bennem, és akkor soha nem ölhetek sul'damokat. – A mondat valahogy még vérfagyasztóbban hangzott, ha az ember hozzávette, hogy Alivia szinte mosolyogva bökte ki. – Pedig tanulniuk kellene tőlem! Azok az asha'manek azt mondják, hogy élő fegyverek. És valóban nem rosszak. A tulajdon két szememmel láttam őket. De én jobb vagyok náluk!

– Lehet, hogy ebben igazad van – válaszolta Nynaeve élesen, és megigazította a vállkendőjét. – De lehet, hogy többet tudunk, mint hinnéd!

A legszívesebben megmutatott volna egypár olyan trükköt is a nőnek, amit még Moghedien tanított nekik. Beleértve azokat is, amikről mindannyian úgy gondolták, hogy nem kellene használniuk, mert túl kegyetlenek. Csak azért nem tette, mert... Mert egészen biztos volt benne, hogy a másik nő könnyedén legyőzné, bárhogy próbálná is maga alá gyűrni. Nehezére esett határozottnak és erősnek maradnia a vad, kék tekintet súlya alatt.

– Amíg nem döntünk másképp... Már ha valaha is másképp döntünk... Nem akarom még egyszer azt látni, hogy a Vérség két-három tagja nélkül, egyedül kószálsz! Ehhez tartsd magad, ha nem akarsz nagy bajba kerülni!

– Ha ön mondja – bólintott Alivia, de egyáltalán nem tűnt ijedtnek. – És mit mondhatok Corly asszonynak?

– Mondd meg Corly asszonynak, hogy sajnos vissza kell utasítanom szíves meghívását. És ne feledd, mit mondtam neked!

– Átadom az üzenetét – morogta a seanchan nő, és mintha meg sem hallotta volna a figyelmeztetést. – De nem hinném, hogy ez csak egy egyszerű vacsorameghívás lett volna. Egy órával sötétedés után. Ezt mondta. Ne feledje!

Apró, sokatmondó mosollyal fordult el, és láthatóan nem sietett vissza a többiekhez. Nynaeve mérgesen nézett utána, és nem az zavarta, hogy Alivia nem pukedlizett távozás előtt. Nem csak az. Milyen kár, hogy az alázatosságából semmi sem maradt! A nővéreket azért igazán kezelhetné több tisztelettel! Nynaeve az Atha'an Miere-eket rejtő ajtóra tekintett, és egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy Alivia után ered, csak hogy megbizonyosodjon arról, hogy a nő engedelmeskedik a parancsainak. De aztán mégis inkább az ellenkező irányba indult el. Nem sietett. Persze roppant kellemetlen lett volna, ha a Tengeri Nép asszonyai épp most léptek volna ki, és azt hitték volna, hogy hallgatózott, de nem sietett. Egészen egyszerűen csak gyorsan lépdelt. Csak gyorsan lépdelt, és kész.

Nem csak az Atha'an Miere tagjait kerülte volna el szívesen a Palota lakói közül. Szóval ez nem csak egy egyszerű vacsorameghívás volt? Sumeko Karistovan, Chilares Amran és Famelle Juarde éppúgy a Kötögető-kör tagjai voltak, mint Reanne Corly. A vacsora csak kifogás volt. A szélkeresőkről akarnak majd beszélni vele. Egészen pontosan arról, hogy miféle kapcsolat van a Palotában lakó aes sedai-ok és a Tengeri Nép „vadjai” között. Nem fogják leszidni azért, mert „eljátszották a Fehér Torony becsületét”. Nem így, szó szerint – arra még nem vetemedtek, de azért napról napra közelebb kerültek ehhez. De egész este éles kérdések és gúnyos megjegyzések kereszttüzében ülhet. És nem fognak elhallgatni, hacsak rájuk nem parancsol. Lehet, hogy akkor sem. És képesek voltak eljönni érte, ha nem jelent meg időben. Borzasztó hiba volt önállóságra nevelni őket! De legalább nem csak ő itta meg a levét – bár őszintén szólva, kételkedett benne, hogy Elayne-re is ennyire rájárt volna a rúd. Ó, hogy várta már, hogy mindet a novíciák fehér ruhájába dugják! Hogy várta már, hogy végleg búcsút mondhasson az Atha'an Miere-nek!

– Nynaeve! – harsant egy furcsán elfojtott kiáltás a háta mögött. A Tengeri Nép kiejtésével.

Nynaeve nagy nehezen elengedte a hajfonatát, és sarkon pördült. Vaskos szitkokat készített elő. Most nem tanított, és nem voltak a mocskos hajóikon, és akár békén is hagyhatnák!

Talaan egyensúlyozva állt meg előtte, mezítelen talpa megcsúszott a sötétvörös padlócsempén. A fiatal lány lihegett, és úgy nézett körbe, mintha attól tartott volna, hogy valaki kihallgathatja őket. Ahányszor csak egy egyenruhás szolga megmozdult valahol a látóhatárukon, összerezzent, és csak akkor mert újra levegőt venni, mikor meggyőződött róla, hogy csak egy szolga.

– Elmehetek a Fehér Toronyba? – kérdezte lélegzetszakadva. A kezét tördelte, és idegesen ugrált egyik lábáról a másikra. – Engem sosem választanának ki! Áldozatnak hívják, ha valakinek örökre el kell hagynia a tengert, hogy a Toronyban éljen, de én egészen kiskorom óta arról álmodozom, hogy novícia lehessek! Rettenetesen fog hiányozni az anyám, de... Kérlek! El kell vinned Tar Valonba! El kell vinned!

Nynaeve döbbenten pislogott: meglepte ez a hirtelen kirohanás. Számtalan nő álmodozott arról, hogy egy szép nap aes sedai lesz belőle, de még sosem hallott olyasmiről, hogy valaki arról álmodott volna, hogy novícia legyen! És különben is... Az Atha'an Miere tagjai nem voltak hajlandók aes sedai-okat felvenni azoknak a hajóknak a fedélzetére, ahol a szélkeresők tudtak fókuszálni, de hogy ne keltsék fel a nővérek gyanúját, időről időre kijelöltek egy tanoncot, akinek el kellett mennie a Fehér Toronyba. Egwene azt mondta, hogy jelenleg csak három nővérük van, aki a Tengeri Népből származik, és mindig igen gyengék voltak az Egyetlen Hatalomban. Az Atha'an Miere háromezer évig félrevezette a Tornyot, és meggyőzte arról az aes sedai-okat, hogy a tagjai között igen ritka volt ez a képesség, és igen gyenge. Tar Valon úgy vélte, hogy nem lenne érdemes körbenéznie a Tengeri Nép között. Talaannak igaza volt: sosem hagyták volna, hogy egy hozzá hasonlóan erős nő a Toronyba menjen. Még most sem, hogy a rejtőzködés ideje már lejárt. Az igazság szerint az is az Alku része volt, hogy az Atha'an Miere nővérek feladhassák az aes sedai-ok rangját, és visszatérhessenek a hajókra! Az enyhe kifejezés volt, hogy a Torony Csarnoka dühös lesz, ha tudomást szerez róla!

– A képzés nagyon kemény, Talaan – mondta gyengéden –, és legalább tizenöt évesnek kell lenned, hogy novícia lehess. És különben is... – Hirtelen megütötte valami, amit a fiatal lány mondott. – Hiányozni fog az anyád? – kérdezte hitetlenkedve, és nem érdekelte, hogy ez hogyan hangozhat.

– Már tizenkilenc éves vagyok! – válaszolta Talaan sértetten. Nynaeve végigmérte fiús arcát és testét, és nem volt benne biztos, hogy hisz neki. – És még szép, hogy hiányozni fog az anyám! Mi ebben a meglepő vagy a természetellenes? Ó, értem már! Te ezt nem tudhatod! Ha kettesben vagyunk, nagyon is szeretetteljes velem, de nem engedheti meg, hogy a nagy nyilvánosság előtt is kimutassa, hogy többre tart bárki másnál. Köztünk ez igen súlyos bűnnek számít! Anyámat könnyedén megfoszthatnák a rangjától, és mind a kettőnket a bokánknál fogva felhúzhatnának az árbocrúdra, és megkorbácsoltathatnának.

Nynaeve elfintorodott, mikor arról volt szó, hogy fejjel lefelé lógnának az árbocon.

– Megértem, hogy ezt el akarjátok kerülni – biccentett szédelegve –, de akkor is...!

– Mindenki igyekszik elkerülni, hogy kedvezzen a rokonainak, de az én esetemben ez még rosszabb, Nynaeve! – Ejnye, hát ennek a lánynak... nőnek... fiatal nőnek... tényleg meg kellene tanulnia, hogy ne kössön bele mindenbe, amit egy nővér mond, ha egyszer novícia lesz! No nem mintha valaha is novícia lehetne. Szó sem lehet róla! Nynaeve megpróbálta magához ragadni a kezdeményezést, de Talaanból csak úgy zuhogtak a szavak. – A nagyanyám a Rossaine klán hullámúrnője mellett szolgál szélkeresőként, a dédanyám a Dacan klán hullámúrnője mellett, a nővére pedig a Takana klánnál. A családomnak már így is nagy megtiszteltetés, hogy öten is ilyen magas rangra emelkedtek a sorainkból. És mindenki csak arra vár, hogy a Gelynek visszaéljenek a hatalmukkal. Tudom, hogy igazuk van, és nem lehet megengedni, hogy a vér szava erősebb legyen a kötelességénél, de a nővéremet öt évvel tovább tartották tanoncsorban, mint bárki mást, az unokatestvéremet pedig hat évvel tovább! Csak azért, hogy senki se mondhassa, hogy kivételeztek velük! Ha a csillagok állásából pontosan megmondom, hogy hol vagyunk, megbüntetnek, hogy lassú voltam, akkor is, ha Ehvon szélkeresőnél is gyorsabban tudtam a választ! Ha megkóstolom a vizet, és megmondom, hogy melyik parthoz közeledünk, megbüntetnek, mert nem hajszálra ugyanazt az ízt éreztem, mint Ehvon szélkereső! Ma kétszer is elvágtalak a Forrástól, de ma éjszaka a bokámnál fogva fogok lógni, mert nem sikerült elsőre! Megbüntetnek azért is, amit másnak elnéznek, azért is, amit el sem követtem, pusztán azért, mert akár el is követhettem volna! Vajon keményebb volt ennél a te novícia képzésed, Nynaeve?

– A novícia képzésem... – nyögte Nynaeve elhaló hangon. Igazán örült volna, ha a nő nem hozza fel állandóan, hogy milyen az, mikor valakit a bokájánál fogva fellógatnak. – Igen. Bizony. Szerintem jobb is, ha nem tudod, hogy milyen volt az! – Négy fókuszálni képes nemzedék? A Fényre! Már az is elég ritka volt, hogy anyában és lányában is benne szunnyadjon a szikra! A Torony igazán örülne Talaannak! De persze nem kaphatják meg. – Akkor ezek szerint Caire és Tebreille valójában nagyon szeretik egymást, ugye? – kérdezte, csak hogy másra terelje a szót.

Talaan szeme dühösen villant meg.

– A nagynéném aljas és csalárd! Örül, ha valahogy megszégyenítheti az anyámat! De az anyám egy szép nap még letaszítja a helyéről! Tebreille egyszer még a legkisebb hajónkon találja magát, és egy vasmarkú, fogfájós hajóúrnő keze alatt kell szolgálnia! – Komor mosoly öntötte el az arcát, és elégedetten bólintott a gondolatra. Aztán úgy rebbent fel, mint egy fajdmadár, mikor a háta mögött elsietett egy szolga. Rögtön eszébe jutott, hogy mit is keres itt. Igyekezett egyszerre mindenfelé figyelni, és hadarva befejezte a mondandóját.

– Az órákon persze nem beszélhetsz, de bármikor máskor megmondhatod nekik! Egészen egyszerűen csak jelentsd be, hogy nekem a Toronyba kell mennem, és nem tagadhatják meg a kérésedet! Végtére is aes sedai vagy!

Nynaeve döbbenten nézett a lányra. És ezt mindig elfelejtették, mire a legközelebb órát tartott nekik? Ez a bolond lány látta, hogy mit tettek vele!

– Belátom Talaan, hogy tényleg nagyon el akarsz menni a Toronyba – kezdte –, de...

– Köszönöm szépen! – kiáltott fel Talaan, és sietve meghajolt. – Köszönöm szépen! – És már el is rohant arra, amerről érkezett.

– Várj csak! – kiabált utána Nynaeve, és pár lépést utánaszaladt. – Gyere vissza! Nem ígértem meg semmit!

A szolgák megfordultak, megbámulták, és még akkor is döbbenten pislogtak felé, mikor már rég visszatértek a dolgukra. A legszívesebben azután a bolond lány után szaladt volna, de attól félt, hogy akkor egyenest Zaidába és a szélkeresőkbe ütközött volna. És az az ostoba nőszemély alighanem rögtön elhadarta volna nekik, hogy elmegy a Toronyba, hogy Nynaeve megígérte neki, hogy elviszi! A Fényre, lehet, hogy így is elújságolta nekik!

– Úgy nézel ki, mint aki épp most nyelt le egy rohadt szilvát – mondta Lan, és mellé lépett. Magas volt, komor, szigorú szépsége átsütött a jó szabású, szoros, sötétzöld kabáton is. Nynaeve nem tudta, mióta lehet mellette. Néha egészen elképesztőnek tűnt, hogy egy ilyen magas ember, egy ilyen tiszteletet parancsoló, feltűnő, királyi férfi elég nyugodtan tudott állni ahhoz, hogy az ember szeme akkor is elsiklott felette, ha nem volt rajta az őrzők rejtőköpenye.

– Egy egész kosárra valót! – morogta, és férje széles mellkasába temette az arcát. Csodálatos volt a férfi kifogyhatatlan erejére támaszkodnia, és hagyni, hogy megsimogassa a haját, ha csak egy pillanatra is. Még akkor is, ha először ki kellett szednie a férfi kardmarkolatát a bordái közül, hogy hozzá férhessen. És bárki, aki döbbenten nézte, hogy miért ölelkeznek a folyosó kellős közepén, akár fel is akaszthatta magát Nynaeve felől! A dolgok egyre rosszabbra fordultak. Még ha elmagyarázza is Zaidának és a többieknek, hogy ő aztán sehova sem akarja magával vinni Talaant, akkor is elevenen megnyúzzák. És ezúttal nem fogja tudni eltitkolni Lan elől, hogy megverték. Ha egyáltalán a legutóbb sikerült eltitkolnia. Reanne és a többiek is tudomást szereznek majd róla. És Alise! Úgy fognak bánni vele is, mint Merilille-lel, és nem fognak engedelmeskedni a parancsainak. Körülbelül annyira fogják komolyan venni, amit mond, mint a szélkeresők Talaant. Valahogy Alivia őrzését is a nyakába varrják majd, és abból is valamilyen úton-módon valami szörnyűség sül majd ki, valami rettenetesen megalázó dolog. Mostanában mintha mindig ez lett volna a vége: előbb vagy utóbb, így vagy úgy, de egyre megalázóbb helyzetekbe keveredett. És minden negyedik nap újból Zaida és a szélkeresők elé kell állnia!

– Emlékszel, hogy hogyan tartottál a szobánkban tegnap reggel? – mormolta halkan, és éppen időben nézett fel a férfi arcába ahhoz, hogy lássa, ahogy a csibészes vigyor aggodalomba olvad. Még szép, hogy Lan emlékezett a dologra! Nynaeve érezte, hogy elvörösödik. Az, hogy a barátnőinek mindent elújságolt, egy dolog volt; de a tulajdon férjével szemben még mindig igencsak szégyenlős volt. – Nahát, azt akarom, hogy most azonnal vigyél vissza a szobánkba, és ne hagyd, hogy az elkövetkezendő egy évben felöltözzek!

Eleinte iszonyatosan dühös volt a férfira emiatt. De Lan mindig el tudta simítani a dühét.

A férfi hátravetette a fejét, és hangosan, hosszan kacagott. Nynaeve egy pillanatig csak pislogott, aztán ő is elnevette magát. Pedig a legszívesebben sírt volna. Az, hogy volt egy férje, azzal járt, hogy nem kellett egy vagy két másik nővel megosztania az ágyát, és a tetejébe egy fogadószobát is kaptak. Kicsi volt, de otthonos, és a kandalló könnyedén átmelegítette. Volt benne egy barátságos kis asztal is, négy székkel. Tökéletesen megfelelt neki és Lannak. De amint beléptek az ajtón, Nynaeve minden reménye szertefoszlott. Nem voltak egyedül. Az Első Szobalány a virágmintás szőnyeg kellős közepén állt, és királynői tartással méregette őket. A ruhája olyan ránctalan volt, mintha most vette volna fel. Harfor asszony igencsak elégedetlennek tűnt. És a szoba egyik sarkában egy durva ruhájú, zömök fickó állt, egy hatalmas bibircsókkal ronda, gumós orrán. A válláról egy megviselt bőrzsák lógott.

– Ez a fickó azt állítja, hogy van nála valami, amit Nynaeve sedai rendelt – mondta Harfor asszony, amint túlestek az udvariaskodáson. Illendően, de kurtán köszöntötte őket: Elayne-en kívül nem tisztelt meg senkit sem ennél hosszabb hajladozással. Láthatóan éppúgy helytelenítette Nynaeve viselkedését, mint a bibircsókos fickó puszta létét. – Igazán nem szégyellem a szemébe mondani, Nynaeve sedai, hogy nem tetszik nekem ennek a gazfickónak a képe!

Nynaeve nagyon fáradt volt, és úgy érezte, hogy már egyáltalán nincs ahhoz ereje, hogy magához ölelje a Forrást, de most az eszébe jutott, hogy ez az ember akár egy orgyilkos is lehet, vagy csak a Fény tudja, kicsoda, és sietve megnyitotta magát a saidar előtt. Lan alighanem észrevett valamit az arckifejezésében, mert figyelmeztetően a fickó felé lépett. Nem ért hozzá a kardjához, de hirtelen az egész tartása olyanná vált, mintha már kardot rántott volna. Hogy hogyan olvashatott Nynaeve gondolataiban, mikor egy másik nőhöz volt kötve, azt az asszony el sem tudta képzelni, de azért örült neki. Helyt állt Talaannal szemben – legalábbis nem dőlt ki hamarabb, mint a lány –, de most úgy érezte, hogy egy széket sem tudna fellökni az Egyetlen Hatalommal.

– Én soha még csak nem is... – vágott bele.

– Bocsásson meg, asszonyom – motyogta az ocsmány alak sietve, és zsíros hajába túrt. – Thane asszony azt mondta, hogy azonnal látni akar! A Nőkör ügyében küldött! Azt hiszem, Cenn Buie-vel kapcsolatos a dolog!

Nynaeve megrázta magát, és egy pillanattal később az is az eszébe jutott, hogy akár a száját is becsukhatná.

– Igen – mondta lassan, és a fickóra meredt. Nehéz volt elvonatkoztatnia attól a ronda bibircsóktól, de egészen biztos volt benne, hogy még sohasem látta. A Nőkör ügyében. Egyetlen férfit sem bíztak volna meg ilyesmivel. A Nőkör ügyei mindig is titkosak voltak. De nem engedte el a saidart. – Most... Most már az eszembe jutott! Köszönöm, Harfor asszony! Biztos vagyok benne, hogy rengeteg dolga van! Nem akarom feltartani!

Az Első Szobalány nem értette a célzást, és gyanakodva méregette Nynaeve-et. A rosszallása lesiklott az idegen férfiról, átcsusszant Lanra, és elolvadt. Bólintott egyet, mintha csak a férfi jelenléte szemernyit is számított volna!

– Akkor magukra hagyom önöket! Egészen biztos vagyok benne, hogy Lan úr el tud bánni ezzel a gazemberrel!

Nynaeve csak nagy nehezen tudta elfojtani a dühét, és alig várta meg, hogy becsukódjon az ajtó, máris a bibircsókos férfihoz fordult.

– Ki vagy? – kérdezte mérgesen. – Honnan hallottad ezeket a neveket? Nem a Folyóközből jöttél...

A férfi... hullámzani kezdett. Nem talált volna rá más szót, még ha keres is. A férfi hullámzott, megnyúlt, és hirtelen Rand volt az. Fintorgott, nagyokat nyelt, a ruhája továbbra is durva volt, és azok az ocsmány, arany-vörös fejek ott tekeregtek a kézfején, a vállán meg egy súlyos zsák lógott. Hol tanulta meg ezt a trükköt? Ki taníthatta meg ilyesmire? Nynaeve a legszívesebben megmutatta volna neki, hogy ilyet ő is tud, de aztán elvetette az ötletet.

– Látom, te sem fogadtad meg a tulajdon tanácsodat – mondta Rand Lannak, mintha Nynaeve ott sem lett volna. – De miért hagyod, hogy aes sedai-nak adja ki magát? Még ha az igazi aes sedai-ok hagyják is, a végén komoly bajba kerülhet!

– Mert valóban aes sedai, birkapásztor! – válaszolta Lan halkan. Ő sem pillantott Nynaeve-re! És még mindig úgy nézett ki, mint aki egy szemvillanás alatt kész kirántani a kardját. – Ami pedig a másik kérdésedet illeti... Néha erősebb nálad. Vagy te megfogadtad, amit mondtam?

Rand most már végre ránézett, és hitetlenkedve összeráncolta a homlokát. Még akkor is értetlenkedett, mikor Nynaeve látványosan megigazította sárga szegélyű vállkendőjét.

– Nem. – A férfi megrázta a fejét, és csak ennyit mondott. – Igazad van. Néha egészen egyszerűen túl gyenge az ember ahhoz, hogy azt tegye, ami helyes.

– Mi a fenéről fecsegtek ti ketten? – csattant fel Nynaeve élesen.

– Csak férfidolgok – válaszolta Lan.

– Nem értenéd – tette hozzá Rand.

Nynaeve szipákolt egyet. A férfiak esze tíz esetből kilencszer csak a pletykán és az ostoba fecserészésen járt. Vagy tíz esetben tízszer. Fáradtan elengedte a saidart. Vonakodva. Randtől nem kellett megvédenie magát, de szívesen magában tartotta volna még egy kis ideig az Egyetlen Hatalmat. Csak hogy érezze. Akármilyen fáradt volt is.

– Hallottunk Cairhienről, Rand – mondta, és belerogyott az egyik székbe. Azok az átkozott Atha'an Miere nőszemélyek kifacsarták, mint egy citromot! – Ezért jöttél álruhában? Ha az elől akarsz elbújni, aki azt tette... – A férfi fáradtnak tűnt. Keményebb volt, mint amikor Nynaeve utoljára látta, de nagyon fáradt. Ennek ellenére állva maradt. Különös módon Lanra emlékeztetett. Mintha ő is bármelyik pillanatban készen állt volna arra, hogy előrántsa a kardját, bár nem volt nála fegyver. Talán ez a gyilkossági kísérlet jobb belátásra bírhatná. – Rand, Egwene segíthetne rajtad!

– Nem egészen bujkálok – mondta. – Vagy legalábbis csak addig, amíg nem öltem meg azt a pár embert, akit meg kellett ölnöm. – A Fényre, éppolyan tárgyilagosan beszélt róla, mint Alivia! Miért méregették egymást Lannal, és miért tettek úgy, mintha nem a másikat lesnék? – És különben is, hogyan segíthetne Egwene? – kérdezte fáradtan, és a zsákot az asztalra tette. Lágyan, de határozottan puffant, mintha valami nehéz tárgy rejlett volna benne. – Gondolom, most már ő is aes sedai! – A Fényre, mintha mulatságosnak találta volna a dolgot! – Ő is itt van? Ti hárman, és két igazi aes sedai! Csak kettő! Nem... Erre most nincs időm. Nálad kell hagynom valamit, amíg csak...

– Egwene az Amyrlin Trón, te ostoba, gyapjúagyú bolond! – hördült fel Nynaeve. Olyan jól esett végre félbeszakítani valakit, miután egész nap az ő szavába vágtak az emberek. – Elaida csak egy trónbitorló! Remélem, volt annyi eszed, hogy nem mentél a közelébe! Azt aztán megmondhatom neked, hogy onnan nem távoztál volna a tulajdon két lábadon! Itt öt valódi aes sedai van, engem is beleértve, és háromszáz másik aes sedai Egwene-nel és egy hadsereggel már útban is van Tar Valon felé, hogy megdöntsék Elaida uralmát! Nézz végig magadon! Bármilyen fölényesen beszélsz is, valaki kis híján megölt, és úgy lopakodtál be ide is, mint egy trágyahordó! Hol lehetnél nagyobb biztonságban, mint épp Egwene mellett? Még azok a drágalátos asha'manjeid sem mernének szembeszállni háromszáz nővérrel!

Na igen, ez aztán jólesett! A férfi megpróbálta eltitkolni a döbbenetét, de nem sikerült neki.

– El sem hinnéd, hogy mi mindent meg mernek tenni azok a drágalátos asha'manjeim – mondta rövid hallgatás után. A hangja szárazabb volt, mint egy homoksivatag. – Gondolom, akkor Mat is Egwene hadseregével van?

A fejéhez kapta a kezét, és megtántorodott.

Csak egy fél lépés választotta el őket egymástól, és Nynaeve már ott is volt mellette, mielőtt kiegyenesedhetett volna. Nagy nehezen újra magához ölelte a saidart, és lábujjhegyre állt, hogy a két tenyere közé foghassa a férfi fejét. Hihetetlen erőfeszítéssel megvizsgálta Randet a saidar gyengéd fonatával. Szeretett volna valami még hatékonyabb módszert kidolgozni a diagnosztizálásra, de egyelőre nem sikerült. Be kellett érnie ezzel. Ahogy a fonatok belesüppedtek a férfiba, Nynaeve lélegzete elakadt. Tudta, hogy Falmében sosem gyógyuló sebet kapott az oldalába, amire nem hatott a Gyógyítás sem, és ami úgy lüktetett a húsában, mint a gonosz testet öltött kézjegye. Most pedig egy újabb félig gyógyult seb lüktetett a régin, és abban is a gonoszság lapult. Másfajta gonosz, és mintha csak a régi tükörképe lett volna, de éppolyan erős volt, mint az előző. És egyiket sem tudta megérinteni az Egyetlen Hatalommal. Nem mintha meg akarta volna – már a puszta gondolattól is libabőrös lett –, de azért megpróbálta. És valami láthatatlan akadály ellökte onnan. Mintha valaki elzárta volna a sebet. És Nynaeve nem látta, mivel. Talán a saidinnal. Azon nyomban abbahagyta a fókuszálást, és hátralépett. A Forrást nem engedte el. Bármilyen fáradt volt is, külön erőfeszítésre volt szüksége, hogy elengedje. Egyetlen nővér sem tudott anélkül az Egyetlen Hatalom férfi felére gondolni, hogy a félelemnek legalább egy apró kis szikrája ne lobbant volna fel benne. Rand nyugodtan nézett rá. Nynaeve ebbe is beleborzongott. Ez a férfi itt olyan más volt, mint az a Rand al'Thor, aki a szeme láttára nőtt fel! Hirtelen nagyon örült, hogy Lan is itt van vele, bár ezt nehezére esett bevallania. Ráébredt, hogy Lan még mindig ugyanolyan feszült, mint amikor meglátta Randet. Lehet, hogy úgy csevegtek, ahogy csak két férfi tud egy jó pipára való dohány és egy hatalmas korsó sör felett, de Lan veszélyesnek tartotta Randet. És Rand úgy nézett Lanra, mint aki tudja, hogy a másik férfi mit gondol, és elfogadja. Mert el kell fogadnia.

– Ez most mind lényegtelen – mondta Rand, és az asztalon heverő zsákhoz fordult. Nynaeve nem tudta, hogy most vajon a sebeire gondolt, vagy arra, hogy Mat merre van. A zsákból előhúzott két szobrocskát. Egy-egy láb magasak voltak. Az egyik egy bölcs vonású, szakállas férfit ábrázolt, a másik egy legalább olyan bölcs, békés arcú nőt. Mindkettőt hosszú, lobogó ruha fedte, és mindketten egy-egy kristálygömböt tartottak magasba. Rand úgy emelte meg őket, mintha jóval nehezebbek lennének, mint amilyennek látszanak.

– Azt szeretném, Nynaeve, ha vigyáznál rájuk, amíg csak értük nem küldetek. – A nő szobrára tette a kezét, és egy pillanatra mintha habozott volna. – Amíg érted nem küldetek, Nynaeve! Szükségem lesz rád, mikor használom őket. Mikor használjuk őket. Majd ha elintéztem azokat a gazembereket! Azt előtte el kell intéznem!

– Használjuk őket? – kérdezte a nő gyanakodva. Miért kellett előbb mindig megölni valakit? Bár persze most nem ez volt a legfontosabb. – Mire? Ezek ter'angrealok?

Rand bólintott.

– Ezzel elérheted a valaha készült legnagyobb sa'angrealt, amivel saidart lehet fókuszálni. Ha jól tudom, Tremalkingen van eltemetve, de mindez most lényegtelen. – A keze a férfi szobrára fonódott. – Ezzel pedig elérhetem a férfi párját. Valaki... valaki egyszer azt mondta, hogy egy nő és egy férfi, ha egyszerre használnák ezt a két ter'angrealt, akár a Sötét Urat is legyőzhetnék! Lehet, hogy egyszer még arra is használni fogom őket, de egyelőre azt remélem, hogy elég erősek lesznek ahhoz, hogy megtisztítsam a Forrás férfi felét.

– Ha meg lehetne tisztítani, miért nem tették meg még a Legendák Korában? – kérdezte Lan halkan. Olyan halkan, ahogy a penge kicsusszan a hüvelyből. – Egyszer azt mondtad, hogy bajba keverhetem Nynaeve-et. – Lehetetlennek tűnt, hogy a hangja még keményebben csendüljön, de mégis ez történt. – Te viszont akár meg is ölheted, birkapásztor! – És a hangjából egyértelműen kihallatszott, hogy azt ő semmiképp sem hagyná.

Rand tekintete cseppet sem volt melegebb Lanénál.

– Nem tudom, miért nem próbálták meg. Nem is érdekel! Nekem akkor is meg kell próbálnom!

Nynaeve az ajkába harapott. Úgy vélte, hogy Rand most már nem a barátjaként beszél, hanem mint az Újjászületett Sárkány – néha egészen beleszédült abba, hogy eldöntse, az emberek épp a rangjuk szerint beszélnek vele, vagy sem –, de ezúttal az sem zavarta, hogy Lan beleszólt a dolgaiba. Mindig beleszólt, és mindig bajt kevert vele, de hát Nynaeve amúgy is az őszinte férfiakat szerette! De most időre lett volna szüksége. Gondolkoznia kellett. Nem azon, hogy mit tegyen. Azt már tudta. Hanem azon, hogyan győzze meg róla a férfiakat. Lehet, hogy Rand nem fog örülni neki. És Lannak egészen biztosan nem fog tetszeni. De hát persze a férfiak mindig azt akarták, hogy a dolgok úgy alakuljanak, ahogy egyszer, valami vad pillanatban megálmodták őket! És a nőknek az volt a dolguk, hogy időről időre megmutassák nekik, hogy ez nem így működik.

– Azt hiszem, ez a legcsodálatosabb ötlet, amit valaha hallottam! – mondta, és nem is hazudott akkorát. A többi eshetőséghez képest tényleg csodálatos volt! – De nem értem, hogy miért kellene itt ücsörögnöm, és arra várnom, hogy értem küldess, mintha csak valami szobalány lennék! Megteszem, amire kértél, de még ma veled megyünk!

Nynaeve-nek igaza volt. A férfiaknak egy cseppet sem tetszett az ötlet.

Tizenkettedik fejezet

Téli liliom

Az egyik szolga majdnem orra bukott, olyan mélyen meghajolt, és Elayne elkeseredetten sóhajtott fel, aztán könnyedén elsuhant mellette a Palota folyosóján. Legalábbis igyekezett könnyedén siklani. Elvégre Andor leányörököse volt, és illett királynőinek és nyugodtnak lennie. A legszívesebben persze szaladt volna. Bár akkor alighanem hasra is esett volna tulajdon sötétkék szoknyájában. Szinte érezte, ahogy a férfi dülledt szemekkel mered utána és a társai után. Ez csak apró kellemetlenség volt, és különben is, hamar el fog múlni: annyit számított csak, mintha egy homokszem került volna a cipőjébe. Az az átkozott Rand al'Thor már megint azt hiszi, hogy mindig mindenkinél jobban tudja, hogy mi a helyes. Annyi haszna sincs, mintha viszketőfával szórták volna be a hátam, és legalább olyan kellemetlen! De ha most is elszökik előle...!

– Ne feledjétek – mondta határozottan. – Semmit sem hallhat a kémekről, a vágottgyökérről meg az ehhez hasonló dolgokról!

Már csak az hiányzott volna, hogy az a tulok azt higgye, meg kell „mentenie”. A férfiakra időnként rátört az ilyesmi. Nynaeve azt mondta, hogy ilyenkor a mellszőrzetükkel gondolkoztak. És igaza volt. A Fényre, talán Rand megpróbálná visszahozni a városba az aieleket és a saldaeaiakat is! Talán visszahozná őket a Palotába! És bármilyen keserű volt is a gondolat, Elayne tudta, hogy nem tudná megállítani, ha Rand a fejébe venné ezt a marhaságot. Hacsak nem akar vele nyílt háborúba keveredni. De lehet, hogy még akkor sem.

– Sosem mondok neki olyasmit, amit nem kell tudnia – vetette közbe Min, és zavartan nézett egy nyurga, riadt tekintetű szolgálólányra, aki akkorát pukedlizett, hogy majdnem elterült a vörösesbarna padlón. Elayne oldalvást pislogott Minre, és azon gondolkozott, hogy milyen jó is volt nadrágot hordani. Lehet, hogy újra meg kellene próbálnia! Sokkal könnyebben mozgott benne az ember, mint a szoknyában. Aztán bölcsen hozzátette, hogy magas sarkú csizmát viszont nem hordana. Igaz, hogy Min majdnem akkora volt benne, mint Aviendha, de még Birgitte is illetlenül riszálta magát a csizmájában, és Min szűk nadrágjával és csípőig sem érő kabátjával egyenesen botrányos volt a látvány!

– Ezek szerint te hazudsz neki? – Aviendha hangját gyanakvás itatta át. Megigazította a vállán a sötét kendőt, és a mozdulatból csak úgy sütött a helytelenítés. Mérgesen meredt Minre és Elayne-re.

– Ugyan, dehogy! – vágott vissza Min élesen, és legalább olyan barátságtalanul nézett az aiel nőre. – Csak ha kell.

Aviendha kuncogott. Aztán maga is megdöbbent azon, hogy nevetett, és sietve felöltötte az engesztelhetetlen, mérges arckifejezést.

Elayne nem tudta, mihez kezdjen velük. Meg kellett kedvelniük egymást! Egészen egyszerűen meg kellett kedvelniük egymást! De a két nő mégis úgy viselkedett, mint két idegen macska egy aprócska zsákban, amióta csak találkoztak. Ó, persze egyikük sem tiltakozott – hogyan is tehették volna! Hiszen egyikük sem tudta, hogy mikor kaphatják mind a hárman a kezük közé Randet legközelebb! –, de Elayne remélte, hogy nem fogják még egyszer bemutatni egymásnak, hogy melyikük milyen jól bánik a késsel. Nagyon nyugodtan és nagyon barátságosan, mindenféle fenyegető felhang nélkül, de ugyanakkor nagyon nyíltan és nagyon egyértelműen. Másfelől viszont Aviendhát láthatóan elkápráztatta, hogy Min mennyi kést hord magánál. Egy nyúlánk fiatalember tűnt fel előttük, egy tálcán a lámpákba való, magas tükröket vitte. Mélyen meghajolt, ahogy elvonultak mellette. Sajnos olyan döbbenten nézett utánuk, hogy egészen elfeledkezett a dolgáról, és alighanem elejtette a tálcát. A csörömpölés betöltötte az egész folyosót.

Elayne újfent sóhajtott egyet. Remélte, hogy a személyzet hamarosan hozzászokik a dolgok új rendjéhez. Egyáltalán nem őt bámulták meg ennyire, még csak nem is Aviendhát, sőt, nem is Mint, bár rá azért páran kíváncsian meredtek. Nem, az emberek a mögöttük lépdelő Caseille és Deni látványán döbbentek meg annyira, hogy megbotlottak a saját lábukban, és elfelejtették, hogy mit is csinálnak éppen. Elayne-nek nyolc testőre volt, és mikor reggel felkelt, ők ketten álltak az ajtajában.

A döbbent pillantások egy részét alighanem az okozta, hogy Elayne mögött gárdisták vonultak, a másik részét pedig az, hogy mindkét testőre nő volt. Ehhez még mindig nem szoktak hozzá a Palota lakói. De mindez még nem lepte volna meg ennyire az embereket. Birgitte azt mondta, hogy a testőrök egyenruhája látványos lesz, és nem hazudtolta meg magát. Alighanem amint elhagyta Elayne szobáját előző éjszaka, azon nyomban felébresztette a Palota összes kalaposát, varrónőjét és szabóját. Mindkét nő feje búbján egy-egy széles karimájú, élénkvörös kalap ült, hatalmas, habos fehér tollal. A mellükön széles, dús csipkezuhataggal szegett, élénkvörös pánt futott keresztbe. Hófehér, ágaskodó oroszlánok szaladtak fel rajta. Fehér gallérú, skarlát-szín selyemkabátjukat átszabták egy kicsit: most jobban a testükre tapadt, és kis híján a térdükig ért. Ugyanolyan színű, szűk nadrág villant ki alóla, oldalt egyetlen fehér csíkkal, és a csizmájukat addig fényezték, míg csak fekete gyémántként nem ragyogtak. A csuklójukon és a nyakukon vagyont érő csipkefodor csillogott. Meglehetősen félelmetesnek néztek ki, és még mintha a nyugodt tekintetű Deni is peckesebben vonult volna. Elayne úgy vélte, hogy ha az arannyal kivert kardhüvelyek és kardövek is elkészülnek, még büszkébbek lesznek. A lakkfestésű mellvértről és sisakról nem is szólva. Birgitte nőknek szánt mellvérteket is készíttetett – Elayne egészen biztos volt benne, hogy mikor először a Palota fegyverkovácsai elé állt az elképzeléssel, azok kis híján összeestek megdöbbenésükben!

Jelen pillanatban Birgitte épp újabb nőket hallgathatott meg, hogy kikerekítse húszra a testőrök számát. Elayne érezte, hogy valamire összpontosít, de nem végez fizikai munkát. Ezek szerint a testőröket válogatta. Vagy esetleg olvasott, netán követ játszott – bár az őrző ritkán szánt időt a szórakozásra. Elayne remélte, hogy Birgitte beéri húsz testőrrel. Azt is remélte, hogy elég elfoglalt ahhoz, hogy ne vegye észre, hogy mire készül, csak mikor már elkendőzte a kötést. Szomorú volt elgondolnia, hogy mennyit aggódott azon, hogyan tudná megakadályozni, hogy Birgitte minden mozdulatát érezze, mikor elég lett volna egyetlen egyszerű kérdést feltennie Vandene-nek! A válaszból pedig leszűrhette, hogy milyen keveset is tud arról, hogy mi minden jár az aes sedai léttel. Különösen azokkal a részeivel, amit minden nővér mintha magától tudott volna. Láthatóan erre a kérdésre is minden nővér tudta a választ, akinek valaha volt már őrzője – még azok is, akik szűzies életet éltek.

Néha a dolgok egészen meglepő módon következtek egymásból. Ha Birgitte nem találta volna ki, hogy testőrökre van szüksége, és ha Elayne nem akarta volna olyan elszántan kitalálni, hogy hogyan szökhetne meg előlük és az őrzője elől is, akkor sosem tudta volna meg időben, hogyan fedheti el a kötést. Nem mintha azt tervezte volna, hogy már az első nap megszökik a testőreitől, de jobb volt időben megtudakolni az ilyesmit. Birgitte mostantól semmiképp sem engedte volna meg, hogy Aviendhával kettesben kiruccanjanak a városba. Még nappal sem, nemhogy éjszaka! Aztán megérkeztek Nynaeve ajtajához, és nem gondolt többet Birgittére. Legfeljebb csak annyit, hogy az utolsó pillanatig nem szabad elkendőznie a kötést. Rand ott volt, az ajtó túloldalán! Rand, aki néha úgy eltöltötte a gondolatait, hogy olykor már úgy érezte magát, mint azok az ostoba libák, akik a mesékben falnak mentek a férfiakért. Elayne mindig is úgy vélte, hogy ezek a történetek csak a rosszindulatú férfi írók agyában foganhattak meg. De Rand néha tényleg elvette az eszét! Bár a Fénynek hála, ez legalább még nem tűnt fel a férfinak!

– Idekinn várjatok meg, és ne engedjetek be senkit – parancsolta a gárdistáknak. Most nem hagyhatta, hogy megzavarják, vagy hogy felfigyeljenek rá. Kis szerencsével még elég új volt a testőrei egyenruhája ahhoz, hogy senki ne tudja, hogy mit jelent, ha ott posztolnak egy ajtó előtt. – Csak pár perc az egész!

A két nő kurtán tisztelgett, és az ajtó két oldalára álltak. Caseille szigorúan nézett maga elé, és a kardmarkolatára támaszkodott, Deni pedig két kézzel megmarkolta hosszú bunkósbotját, és enyhén elmosolyodott. Elayne egészen biztos volt benne, hogy a zömök nő azt hitte, hogy Min azért hozta ide olyan sietve, mert a titkos szeretőjével van találkozója odabenn. És alighanem Caseille is erre a következtetésre jutott. Nem viselkedtek valami körültekintően a két nő előtt: ugyan nem mondták ki Rand nevét, de épp eleget vihorásztak azon, hogy „ő így” és „ő úgy”. De legalább egyikük sem talált ki valami kifogást, amivel elmehetne, hogy árulkodjon Birgittének. Elvégre, ha a testőrei voltak, akkor az ő testőrei voltak, és nem az őrzőjéé! Bár Birgittét mindenképp beengedték volna hozzá, ha túl hamar eltompította volna a kötést.

Most már a gondolatai is fecsegtek! Rájött, hogy habozik. Az a férfi, akiről minden egyes éjjel álmodott, ott volt az ajtó túloldalán, és ő pedig itt állt, és nem mert bemenni. Mint valami buta liba! Olyan hosszú ideje várt már rá, és most fél! Nem hagyhatta, hogy balul üssön ki a dolog. Nagy nehezen összeszedte magát.

– Készen álltok? – A hangja nem volt olyan határozott, mint szerette volna, de legalább nem remegett. A torkában ököl nagyságú gombóc ült. Már régóta nem érzett ilyet.

– Hát persze! – mondta Aviendha, de előtte nyelt egy nagyot.

– Készen állok! – mondta Min elhaló hangon.

Kopogtatás nélkül mentek be, és sietve becsukták maguk mögött az ajtót. Még szinte alig lépték át a küszöböt, Nynaeve máris döbbenten talpra pattant. A szeme riadtan elkerekedett, de Elayne alig vette észre őt és Lant, bár az őrző édes pipadohányának illata belengte az egész szobát. Rand tényleg ott volt. Olyan nehéz volt elhinnie, hogy ott lesz! Az a rémes álca, amiről Min beszélt, már eltűnt, csak a szakadt ruha és a durva kesztyű maradt meg belőle, és olyan... Olyan gyönyörű volt! Felugrott, amint észrevette őket, de mielőtt kiegyenesedhetett volna, megtántorodott, és két kézzel kellett kapaszkodnia az asztalba, hogy el ne essen. Rekedten, zihálva kapkodott levegő után. Elayne azonnal magához ölelte a saidart, és felé lépett, de aztán megállt, és elengedte a Forrást. A Gyógyításhoz kevéssé értett, és különben is, Nynaeve jóval gyorsabban mozgott nála. Már körbe is vette a saidar ragyogása, és felemelt kézzel tartott a férfi felé.

Rand hátralépett, és elhessegette magától a nőt.

– Ezt nem tudod meggyógyítani, Nynaeve! – mondta durván. – És különben is, úgy tűnik, hogy te nyertél a vitában!

Az arca kemény, rezzenéstelen maszk volt, és elrejtette az érzéseit, de a tekintete vágyakozva tapadt Elayne-re. És Aviendhára. Elayne maga is meglepődött azon, hogy mennyire örül ennek. Remélte, hogy így lesz, remélte, hogy a nővére kedvéért le tudja győzni a féltékenységét, és most kiderült, hogy nem is volt mit legyőznie! A férfinak láthatóan nehezére esett kiegyenesednie, és legalább ilyen nagy erőfeszítésébe tellett, hogy levegye a szemét Elayne-ről és Aviendháról, bár persze igyekezett elrejteni a gyengeségét.

– Már rég el kellett volna indulnunk, Min! – nyögte.

Elayne eltátotta a száját.

– Lett volna képed elmenni úgy, hogy még csak nem is beszélsz velem? Még csak nem is beszélsz velünk? – préselte ki magából.

– Férfiak! – horkant fel Min és Aviendha ugyanabban a pillanatban, és döbbenten egymásra néztek. Sietve leengedték keresztbe font karjukat. Egy pillanatra akár egymás tükörképei is lehettek volna, bármilyen különbözőek voltak amúgy. A dühös nő szobrai.

– Azok a gazemberek, akik Cairhienben megpróbáltak megölni, egy szempillantás alatt romba döntenék a palotát, ha tudnák, hogy itt vagyok – mondta Rand halkan. – Talán akkor is, ha csak gyanítanák! Gondolom, Min már mondta, hogy asha'manek voltak. Ne bízzatok meg bennük! Legfeljebb csak hármukban. Talán. Damer Flinn, Jahar Narishma és Eben Hopwill azok. Bennük talán meg lehet még bízni. Ami a többieket illeti... – Ökölbe szorította a kezét, bár talán ez fel sem tűnt neki. – Néha a kard a forgatója ellen fordul, de akkor is szükségem lesz egy kardra. Csak tartsátok távol magatokat a feketekabátosoktól, és akkor nem lesz gond. De most igazán nincs időm beszélgetni! A legjobb, ha minél hamarabb eltűnök!

Elayne tévedett. Rand egyáltalán nem olyan volt, mint amilyennek megálmodta. Régebben volt benne valami kisfiús, de ez úgy eltűnt belőle, mintha csak kiégették volna az utolsó szikráját is. A lánynak a szíve vérzett érte. De úgy vélte, hogy Rand már nem is bánja, hogy így esett. Talán ha akarná, sem tudná bánni.

– Egy valamiben igaza van – mondta Lan pipával a szájában, ugyanolyan halkan, és ugyanolyan keményen. Róla is nehéz volt elképzelni, hogy valaha is kisfiú lett volna. Kék szeme jégdarabként csillant a homlokát kettészelő, fonott bőrpánt alatt. – Mindenki nagy veszélyben van, aki mellette marad. Mindenki!

Valamiért Nynaeve hangosan felhorkantott. Aztán az asztalon heverő, tömött bőrzsákra tette a kezét, és elmosolyodott. Bár a mosoly hamar leolvadt az arcáról.

– Vajon én és az anyavérem gyávák volnánk? – csattant fel Aviendha, és csípőre tette a kezét. A kendője lecsúszott a válláról, és a földre hullott, de nagy elszántságában észre sem vette. – Ez a férfi itt tohhal tartozik nekünk, Aan'allein, és mi is tohhal tartozunk neki. Ki kell találnunk, mihez kezdjünk!

Min széttárta a kezét.

– Igazán nem tudom, hogy mit lehetne kezdeni a dohhal, azon kívül persze, hogy kiszellőztet az ember, de én egy tapodtat sem megyek innen, amíg nem beszélsz velük, Rand! – Úgy tett, mintha észre sem venné Aviendha gyilkos pillantását. Rand nagyot sóhajtott, és az asztalnak dőlt. Kesztyűbe bújtatott kezével végigszántott vállig érő, vörösesbarna, göndör fürtjein. Úgy tűnt, mintha saját magával vitatkozott volna.

– Sajnálom, hogy végül is nálatok kötöttek ki a sul'damok és a damanek – mondta végül. A hangjában csendült is egy kis bűntudat, bár nem túl sok. Ennyi erővel akár azt is sajnálhatta volna, hogy hideg van. – Azt szerettem volna, ha Taim azoknak a nővéreknek adja át őket, akikről azt hittem, hogy veletek vannak. Talán azt hitte, hogy ez a rengeteg javasasszony, akiket Nynaeve összeszedett, szintén aes sedai! – Csendesen elmosolyodott, de a szemében nem csillant vidámság vagy öröm.

– Rand – kezdte Min halkan, fenyegetően.

A férfinak volt képe kérdően visszanézni rá, mintha nem értené, mit akar! És már folytatta is!

– Különben is, láthatóan elég javasasszony van veletek ahhoz, hogy elbánjatok velük, míg csak át nem tudjátok őket adni a... a többi nővérnek, azoknak, akik Egwene-nel vannak. Milyen furcsa! A dolgok igazán sosem úgy alakulnak, ahogy az ember várná! Ki gondolta volna, hogy az a pár nővér, aki megszökött Elaida elől, ekkora lázadást képes szítani? És Egwene az amyrlinjük! És a Vörös Kéz Bandája a hadserege! Azt hiszem, nem is baj, ha Mat még egy ideig mellette marad! – Valamiért pislogni kezdett, és tétovázva a homlokához ért, aztán ugyanolyan lehetetlenül nyugodt hangon folytatta. – Mindegy. Mindenhol történnek furcsa dolgok. Sőt, mintha más sem történne! Ahogy a dolgok állnak, már azon sem lepődnék meg, ha a toronybéli barátaim összeszednék a bátorságukat, hogy nyíltan cselekedjenek!

Elayne felvonta a szemöldökét, és Nynaeve-re nézett. Javasasszonyok? A Banda Egwene hadserege, és Mat vezeti? Nynaeve olyan ártatlanul pislogott rá, hogy már csak ezért is elítélte volna bármelyik bíróság. Elayne úgy vélte, hogy most úgysem lényeges, mit hisz Rand. Így is, úgy is elég hamar megtudja, hogy mi az igazság, feltéve, ha sikerül rábeszélniük, hogy csatlakozzon Egwene-hez. És különben is, sokkal fontosabb elintéznivalójuk is volt! A férfi csak félrebeszélt, bár persze igyekezett úgy tenni, mintha másról lenne szó. Azt hitte, hogy elterelheti a figyelmüket?

– Rand, ennek az égvilágon semmi értelme nincs! – Elayne a szoknyájába markolt, mert különben az ujját rázta volna a férfira. Vagy az öklét. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy nem pofozná meg! A többi nővérnek? Azt akarta mondani, hogy az igazi aes sedai-oknak! Mégis mit képzel? És a toronybéli barátai! Tényleg olyan ostoba, hogy még mindig hisz Alviarin furcsa levelének? Elayne hangja határozott volt, ellentmondást nem tűrő. – Mindez most teljesen lényegtelen, és ezt te is pontosan tudod. Most rólad kell beszélnünk. Rólad, Aviendháról, Minről és rólam. És nehogy azt hidd, hogy megúszhatod! Nem hagyod el a Palotát, amíg nem beszéltük meg!

A férfi egy végtelenül hosszú pillanatig csak nézte, nézte, és az arca meg sem rezdült.

Aztán nagyot sóhajtott, és az arca kőkemény lett.

– Szeretlek, Elayne! – Aztán már szinte levegőt sem vett, csak úgy zuhantak ki belőle a szavak, mint a víz az átszakadt gáton. Az arckifejezéséhez képest a kőfal is lágynak tűnt volna. – Szeretlek, Aviendha! Szeretlek, Min! És egyikőtöket sem szeretem se jobban, sem pedig kevésbé, mint a másikat! És nem csak az egyikőtöket akarom! Hanem mindhármatokat! Ezt akartátok hallani, ugye? Parázna vagyok! Most pedig nyugodtan elmehettek, hátra sem kell pillantanotok! És különben is, ez az egész őrültség! Senkit sem szerethetek!

– Rand al'Thor – sikította Nynaeve –, ez a legfelháborítóbb dolog, amit valaha hallottam tőled! Micsoda dolog, hogy egyszerre három nőnek vallasz szerelmet? Te nem csak parázna vagy, hanem...! Azonnal kérj tőlük bocsánatot!

Lan kirántotta a pipát a szájából, és döbbenten nézte Randet.

– Szeretlek, Rand – mondta Elayne egyszerűen –, és bár nem kérted meg a kezem, hozzád akarok menni feleségül!

Enyhén elpirult, de aztán az eszébe jutott, hogy nem is olyan sokára még ennél is nyíltabban akart beszélni a férfival. Ettől még igazán nem kellett volna zavarba jönnie... Nynaeve szája folyamatosan mozgott, de egy hang sem jött ki a torkán.

– A szívem a kezedben van, Rand – mondta Aviendha, és úgy ejtette ki a nevét, mintha valami ritka drágaságról beszélne. – Ha menyasszonyi koszorút kötsz nekem és az anyavéremnek, felveszem! – És ő is elpirult. Igyekezett azzal elfedni a zavarát, hogy lehajolt, és felvette a kendőjét a földről. Az aiel szokások szerint nem mondhatott volna ilyet. Nynaeve végre kipréselt magából valamiféle hangot. Halkan felnyikkant.

– Ha még mindig nem hiszed el, hogy szeretlek – mondta Min –, akkor nem csak vak vagy és süket, de halott is! – Ő aztán egyáltalán nem pirult el, sőt, sötét szeme csintalanul villogott, és láthatóan a legszívesebben elnevette volna magát. – Ami pedig a házasságot illeti, azt majd mi hárman kitaláljuk, hogyan legyen. Úgyhogy kösd föl a gatyádat!

Nynaeve két kézre kapta a hajfonatát, és jó erősen megrántotta. Hangosan, zihálva vette a levegőt. Lan elszántan tanulmányozta a pipája tartalmát.

Rand úgy nézett rájuk, mintha még sosem látott volna eleven nőt, és most nem értené, miféle állat ez.

– Ti mindannyian megőrültetek – bökte ki végül. – Persze, hogy feleségül venném bármelyikőtöket! A Fényre, a legszívesebben mindegyikőtöket feleségül venném! De ti is tudjátok, hogy erről szó sem lehet!

Nynaeve belerogyott az egyik székbe, és már csak a fejét csóválta nagy fáradtan. Magában morgott. Elayne úgy hallotta, hogy arról motyog, hogy most aztán a Nőkör tagjai is lenyelnék a nyelvüket.

– De nem csak erről kell beszélnünk – mondta Elayne. A Fényre, Min és Aviendha úgy méregették férfit, mintha egy különösen édes süteményt tettek volna a tányérukra! Ő is igyekezett egy kicsit kevésbé... mohón mosolyogni. – Azt hiszem, jobb lesz, ha átmegyünk a szobámba. Nem kellene ezzel zavarnunk Nynaeve-et és Lant!

Bár persze inkább attól félt, hogy Nynaeve megpróbálná megakadályozni a tervüket, ha tudomást szerezne róla. A folyóközi asszony egyre lelkesebben hivatkozott az aes sedai-ok rangsorára, ha alulmaradt egy vitában.

– Igen – mondta Rand lassan. Nynaeve-re nézett, és valamiért hozzátette: – Mondtam, Nynaeve, hogy te nyertél. Nem megyek el anélkül, hogy még ne beszélnék veled!

– Ó! – rezzent össze Nynaeve. – Igen! Hát persze, hogy nem! Tudjátok, láttam felnőni – zagyválta össze, és szédelegve Elayne-re mosolygott. – Már pólyás kora óta ismerem! Ott voltam az első lépéseinél is! Nem bírja ki sokáig anélkül, hogy ne beszélgetne el velem!

Elayne gyanakodva mérte végig Nynaeve-et. A Fényre, úgy beszélt, mint egy öreg dajka! Bár Lini sosem zagyvált. Elayne őszintén remélte, hogy Lini még él, és jól van, de ugyanakkor félt tőle, hogy nincs igaza. Miért viselkedik ilyen furcsán Nynaeve? Alighanem készül valamire! És ha nem vágja a fejükhöz, hogy akkor is megcsinálja, ha nekik nem tetszik, és különben is, ő a rangidős aes sedai a Palotában, akkor még ő is tudja, hogy tilosban jár.

Rand hirtelen hullámozni kezdett, mintha csak a levegő hirtelen felforrósodott volna körülötte, és Elayne fejéből kifutott minden más gondolat. Egy pillanat múlva a férfi... valaki mássá változott. Alacsonyabb volt, vaskosabb, durvább és egészen egyszerűen állatias. És olyan undorító volt a külseje, hogy Elayne-nek még az sem jutott eszébe a döbbenettől, hogy Rand az Egyetlen Hatalom férfi részét használja! Zsíros, fekete haja egészségtelenül sápadt, bibircsókos, szőrpamacsos arcába lógott. Gumós, dagadt orrán egy különösen csúf példány trónolt. Vaskos ajka lefittyedt, és Elayne azon sem lepődött volna meg, ha nagy cseppekben megindul a nyála. A férfi behunyta a szemét, és nyelt egy nagyot. Megkapaszkodott a szék karfájában. Nem akarta látni, milyen arcot vág a három nő.

– Még mindig gyönyörű vagy, Rand! – lehelte Elayne gyengéden.

– Ugyan! – horkant fel Min. – Egy kecskebak is elájulna, ha meglátná!

Valóban igaza volt, de azért nem kellett volna ilyeneket mondania. Aviendha felnevetett.

– Jó humorod van, Min Farshaw! Egy egész nyájra való kecske elájulna, ha meglátná!

A Fényre, igaza volt! Elayne alig tudta elfojtani a nevetését.

– Az vagyok, aki vagyok – mondta Rand, és felkelt a székből. – Csak ti nem láthatjátok!

Mikor Deni megpillantotta Randet az álruhájában, a mosoly szertefoszlott az ajkán. Caseille eltátotta a száját. Ennyit arról, hogy a szeretőmmel találkozom, gondolta Elayne, és magában jókat nevetett. Egészen biztos volt benne, hogy a durcás fintorral támolygó Randet legalább annyian megnézik, mint a két gárdistanőt. És abban is egészen biztos volt, hogy senki még csak nem is sejti, hogy ki lehet. A folyosón szorgoskodó szolgák alighanem azt hitték, hogy valamiféle bűntetten kapták. Úgy nézett ki. Caseille és Deni is gyanakodva néztek rá, mintha attól tartanának, hogy kárt tesz valakiben vagy valamiben.

A gárdisták kis híján vitatkozni kezdtek, mikor rájöttek, hogy Elayne az ajtaja előtt akarja hagyni őket, Randet pedig be akarják vinni magukkal. A férfi álcája hirtelen már nem tűnt mulatságosnak. Caseille szája elkeskenyedett, és Deni arcán makacs, elégedetlen grimasz fénylett fel. Elayne-nek kis híján fel kellett mutatnia a nagykígyós gyűrűjét is, hogy a két gárdista végre engedelmesen elfoglalja a helyét az ajtó két oldalán, de még így is fintorogtak. A lány lágyan becsukta az ajtót, bár a helytelenítő pillantások kereszttüzében a legszívesebben becsapta volna. A Fényre, Rand igazán választhatott volna valami kevésbé ízléstelen álarcot!

A férfi egyenesen a berakásos kis asztalhoz lépett, és nekitámaszkodott. A levegő megremegett, és Rand ismét Rand lett. Az arany és vörös sárkányfejek fémesen csillogtak a kézfején.

– Innom kell valamit – motyogta rekedten, és láthatóan felcsillant a szeme, mikor észrevette a fal mellett álló, a hosszú asztalon várakozó, magas nyakú ezüstkancsót.

Még mindig nem nézett Elayne-re, Minre vagy Aviendhára. Gyengén, meg-megtántorodva az asztalhoz lépett, és töltött magának az egyik ezüstserlegbe. Egyetlen, hosszú korttyal kiitta a felét. Az édes, fűszeres forralt bor Elayne reggelijéhez tartozott, és alighanem csak ott felejtették. Mostanra már jéghideg lehetett. Senki nem várta, hogy a lány ilyen hamar visszatérjen a szobájába: a tüzet nem élesztették újra, és a parázs is lassan elhamvadt. De a férfi meg sem próbált fókuszálni, hogy megmelegítse a bort. Elayne legalább a gőzt látta volna, ha megteszi! És miért sétált oda a kancsóhoz, ahelyett hogy a Levegő szálain magához röptette volna? Régebben mindig ilyesmiket csinált, és hol a boroskupák, hol a serlegek repkedtek a fejük körül!

– Jól vagy, Rand? – kérdezte aggódva. – Mármint úgy értem, hogy ugye nem vagy beteg? – A gyomra összeszorult, ha csak rágondolt, hogy miféle baja lehet a férfinak. – Nynaeve biztosan...

– Jól vagyok, nem is lehetnék jobban – mondta a férfi szárazon. És még mindig hátat fordított nekik. Kiitta a bort, és újra megtöltötte a serleget. – Szóval mi is az, amit Nynaeve-nek nem volt szabad hallania?

Elayne felvonta a szemöldökét, és összenézett Aviendhával és Minnel. Ha Rand is átlátott a mesterkedésükön, akkor Nynaeve egészen biztosan tudta, hogy el akartak titkolni előle valamit! Miért hagyta, hogy megtegyék? És honnan jött rá Rand, hogy miről van szó? Aviendha csodálkozva rázta meg a fejét. Min is megrázta a fejét, de úgy mosolygott, mint aki azt mondja, hogy időnként fel kell készülni az ilyesmire. Elayne-t egy pillanatra elöntötte a – nem, nem a féltékenység, köztük szó sem lehetett volna ilyesmiről – szomorúság, hogy Min ilyen sok időt tölthetett a férfival, ő pedig nem. Nos, ha Rand ennyire szerette a meglepetéseket...

– Az őrzőnkké akarunk tenni – mondta ki, leült egy székre, és nyugodtan elrendezte a ruháját. Min az asztalra ült, és jókedvűen hintáztatta a lábait. Aviendha törökülésben lekuporodott a szőnyegre, és szépen, komótosan eligazgatta vaskos gyapjúszoknyáját. – Mind a hárman. És előtte azért illik megkérdeznünk téged!

Rand döbbenten pördült meg, és végigöntötte magát a borral. A kancsó felborult, és szinte az összes bor kiömlött, mielőtt a férfi kapkodva felállíthatta volna. Fojtottan káromkodott, és sietve kilépett a szőnyegen egyre növekvő nedvességfolt közepéről, aztán visszatette a tálcára a kancsót. Durva kabátján hatalmas, sötét folt éktelenkedett, és hiába is igyekezett lesöpörni az érdes vászonról a vérvörösen csillogó cseppeket. Elayne-nek tetszett a látvány. Rand kellően meglepődött.

– Ti tényleg teljesen megőrültetek! – hördült fel a férfi. – Tudjátok, hogy mi vár rám! És tudjátok, hogy ez mit jelent mindazoknak, akik hozzám vannak kötve! Még ha nem őrülök meg, akkor is át kell élniük a halálomat! És mit jelent az, hogy mind a hárman? Min nem is tud fókuszálni! És különben is, Alanna Mosvani megelőzött titeket. Ő aztán nem vacakolt azzal, hogy megkérdezzen! Verinnel épp a folyóközi lányokat vitték a Toronyba. Már hónapok óta hozzá vagyok kötve!

– És ezt el merted titkolni előlem, te gyapjúagyú birkapásztor? – kiáltott fel Min. – Ha csak sejtettem volna!

Könnyedén előkapott egy kést a kabátujjából, villámgyorsan megpörgette az ujjai között, aztán komoran rámeredt, és mogorván visszatette a helyére. A gyógymód legalább olyan végzetes lett volna Randre, mint Alannára.

– Ez törvényellenes volt. – Aviendha félig mondta, félig kérdezte. Az ő keze is a kése markolatára tévedt.

– Az nem kifejezés! – válaszolta Elayne keserűen. Undorítónak találta, hogy egy nővér ilyesmire vetemedhetett. És hogy Alanna meg merte tenni Randdel! Eszébe jutott a sötét, tüzes Zöld nővér élénk mosolya, lobbanékony természete. – Alanna több tohhal tartozik neki, mint amit akár egész életében vissza tudna fizetni! És nekünk is. Ha a kezem közé kapom, azt fogja kívánni, hogy bárcsak megöltem volna!

– Ha a kezünk közé kapjuk – hangsúlyozta ki Aviendha.

– Na látjátok! – Rand a serlegbe meredt. – Most már ti is tudjátok, hogy ennek az egésznek nincs semmi értelme. Én... azt hiszem, jobb lesz, ha most visszamegyek Nynaeve-hez. Min, velem jössz?

Bármit mondtak is neki, úgy tűnt, hogy még mindig nem hiszi el, hogy szeretik. A hangja lemondóan csendült, mintha csak azt várta volna, hogy Min végül mégis elhagyja. Nem volt benne félelem, csak fájdalom. És lemondás.

– De igenis van értelme! – mondta Elayne elszántan. Előrehajolt, és a puszta akaraterejével próbálta rávenni a férfit arra, hogy fogadja el az ajánlatukat. – Az egyik kötés nem véd meg a másik ellen. Az pusztán szokás kérdése, hogy a nővérek nem kötik meg ugyanazt az embert, Rand, mert nem akarnak megosztozni rajta, de ez nem azt jelenti, hogy ne lehetne megtenni. És nem ütközik a Torony törvényeibe sem. – Természetesen az aes sedai-ok szokásai általában legalább olyan erősek voltak, mint az írott törvények: a nővérek legalábbis így gondolták. Nynaeve pedig minden áldott nap egyre vehemensebben követelte, hogy az utolsó szócskáig tartsák be az aes sedai szokásokat. Mindig a Torony megbecsülésével jött. Ha megtudja, hogy mit tettek, alighanem akkorát robban, hogy a Palota is darabokra esik! – De mi meg akarunk osztozni rajtad! És meg is fogunk osztozni rajtad, ha beleegyezel!

Milyen könnyű volt ezt kimondani! Egykor, nem is olyan régen, még lehetetlennek gondolta volna. Aztán rájött, hogy legalább annyira szereti Aviendhát, mint Randet – csak éppen másképp. És Mint is: ő is a nővére volt, bár vele nem fogadták testvérül egymást. Alannát tetőtől talpig véresre fogja verni, ha a keze közé kerül, de Min és Aviendha más tészta volt. Ők Elayne részei voltak. Valahogy Elayne részei voltak, és Elayne is az ő részük volt.

Meglágyította a hangját.

– Rand, kérlek! Hadd kössünk magunkhoz!

– Min – motyogta a férfi vádlón. A lányra pillantott, és kétségbeesetten csillant a tekintete. – Tudtad, hogy így lesz, ugye? Tudtad, hogy ha csak megpillantom őket... – Megrázta a fejét, mintha nem akarná, vagy nem tudná befejezni a mondatot.

– A kötésről fogalmam sem volt. Nekem is csak egy órája magyarázták el – válaszolta Min, és olyan gyöngéden nézett Randre, hogy Elayne olyat még csak nem is látott. – De tudtam, reméltem, hogy valami ilyesmi történik, ha újra látod őket. Van, aminek meg kell történnie, Rand! Meg kell történnie!

Rand a boroskupába mélyedt, és a percek mintha évszázadokig tartottak volna, aztán felemelte a fejét, és visszalökte a serleget a tálcára.

– Jól van – mondta halkan. – Nem mondom, hogy nem akarom, mert igenis akarom. De a Fény égessen meg érte! Gondoljatok bele, mibe kerül ez nektek! Gondoljatok bele, mit kell cserébe elviselnetek!

Elayne-nek nem kellett arra gondolnia, hogy mi lesz a kötés ára. Az első pillanattól kezdve tudta, és gyakran megvitatta Aviendhával is, hogy a lány egészen biztosan értse a dolgot. Elmagyarázta Minnek is. A közmondás is úgy tartotta, hogy ha az ember hajlandó megfizetni az árat, megtehet bármit. És egyiküknek sem kellett sokat gondolkoznia a dolgon: mind a hárman hajlandóak lettek volna bármit megadni érte. De nem volt vesztegetni való idejük. Elayne kinézte volna Randből, hogy most, az utolsó pillanatban még meggondolja magát, és nem hagyja, hogy ekkora fájdalmat vállaljanak érte. Mintha bármi beleszólása lenne a dologba! Megnyitotta magát a saidar előtt, és összekapcsolódott Aviendhával. Egymásra mosolyogtak.

Mindig örömmel töltötte el, hogy érzi a nővérét, tudja, hogy mit érez, hogy milyen állapotban van. Ez olyasmi volt, amit nemsokára átélhet Randdel is. Aprólékosan eltervezte, hogyan lehetne megvalósítani a terveit, és minden lehetséges szempontból végiggondolta a fonatokat. Az aiel anyavérré fogadási szertartáskor látott fonatok nagyon sokat segítettek. Az igazság szerint akkor fogalmazódott meg benne először, hogy mit kell tennie.

Óvatosan, gondosan megfonta a Szellem fonatát. Több száz apró kis szálat kötött egybe, és a padlón ülő Aviendhára vetette. Aztán ugyanezt a fonatot rácsúsztatta az asztalon kuporgó Minre is. Voltaképp nem két különálló fonatról volt szó, hanem egyről. Ugyanolyan gondos megmunkáltsággal villogtak, és úgy tűnt, mintha az egyikre ránézvén a másikat is látná. Ezek persze nem ugyanazok a fonatok voltak, mint amiket az anyavérré fogadáskor a Tudós Asszonyok használtak, de ugyanazon az elven alapult a minta. Összefogták őket: ami a hálóba fogott emberek egyikével történt, azt megérezték a többiek is. Amint a helyére csúsztatta az utolsó szálat is, átadta a kör irányítását Aviendhának. A már megfont szálak a helyükön maradtak, és Aviendha azonnal nekilátott, hogy elkészítse a maga szálait Elayne és Min köré. Pont ugyanolyanok voltak, mint Elayne-éi. Összemosta a két szálat, és most már nem lehetett volna megmondani, melyiket ki csinálta. Aztán visszaadta az irányítást Elayne-nek. A sok gyakorlásnak megvolt a látszatja: mostanra már gyorsan és könnyedén dolgoztak együtt. A négy szál, azaz inkább csak három, egyetlen fonatnak tűnt.

Minden készen állt. Aviendha legalább olyan magabiztosnak tűnt, mint Birgitte szokott lenni. Egy kőszikla megingathatatlanságával ült a szőnyegen. Min két kézzel kapaszkodott az asztallapba, és összekulcsolta a bokáját. Nem láthatta a fonatokat, de magabiztos kis mosolyt villantott Elayne felé. A hatást csak az rontotta el egy kissé, hogy bizonytalanul megnyalta a szája szélét. Elayne mély levegőt vett. Ő úgy látta, mintha mind a hárman a Szellem csipkénél is vékonyabb, finom hálójában lennének. Most már csak remélhette, hogy az egész tényleg úgy működik, ahogy gondolta.

Mindannyiuknál elcsípte a szövetet, és vékony fonalban Rand felé húzta. Egybetekerte a három szálat, és átváltotta az őrzők kötésébe. Aztán az egészet könnyedén, lágyan Randre helyezte, mintha csak egy kisbabát takart volna be. A Szellem pókhálóvékony fonatai a férfira libbentek, aztán belesüllyedtek. Rand még csak nem is pislogott, de a kötés készen állt. Elayne elengedte a saidart. Kész voltak.

Rand kifejezéstelen arccal meredt rájuk, aztán lassan a halántékához emelte a kezét.

– Ó, a Fényre, Rand, de szörnyen fáj! – suttogta Min elkínzott hangon. – És én nem tudtam! Még csak nem is álmodtam róla! Hogyan tudsz együtt élni ekkora fájdalommal? És a kínok egy részét mintha már el is felejtetted volna! Mintha már megszoktad volna őket, mintha már a részeid lennének! A gémek a tenyeredben: még mindig érzed, ahogy beléd égnek! A sárkányok a karodon, hogy fájnak azok is! És az oldalad... A Fényre, az oldalad! Hogyhogy nem sírsz, Rand? Hogy tudod megállni?

– Ő a car'a'carn – nevetett fel Aviendha –, és erős, akár a Háromszoros Föld! – Az arca büszkén, de milyen büszkén csillogott! De bárhogy nevetett is, a szeméből könnyek záporoztak napbarnította bőrére. – Az arany szálak! Ó, azok az arany szálak! Tényleg szeretsz, Rand!

Elayne egészen egyszerűen csak a férfit nézte, és a fejében lapuló újabb érzésvilágot vizsgálgatta gyengéden. A sebek és hegek fájtak. De Rand már észre sem vette. A férfi csupa feszültség volt, csupa kétely – de most ott lobogott benne a hitetlenkedő öröm. Az érzései túlságosan is merevek voltak, mint a borostyán, ami egyszer régen élő nedv volt, most pedig kőkeményen csillogott. De a merevséget átszőtte három, aranyosan ragyogó szál, ami felvillant, ahányszor csak Rand Minre vagy Aviendhára nézett. Vagy Elayne-re. Tényleg szerette! Mind a hármukat szerette! És Elayne a legszívesebben felnevetett volna. Más nők kételkedhetnek abban, hogy a férjük mit érez, de ő mindig tudni fogja, hogy Rand szereti.

– A Fény adja, hogy tudjátok, mit tettetek – mondta Rand halkan. – A Fény adja, hogy ne bánjátok meg... – A borostyán még keményebbre dermedt. A férfi egészen biztos volt benne, hogy fájdalmat fog okozni nekik, és már előre megacélozta magát. – Most viszont mennem kell. Mostantól legalább tudni fogom, hogy jól vagytok, és nem kell aggódnom miattatok! – Hirtelen elvigyorodott, és ha a mosoly elérte volna a szemét is, kisfiúsnak tűnt volna. Mint egykor, régen. – Nynaeve már így is azon aggódik, hogy biztos elszöktem anélkül, hogy elköszöntem volna! Nem mintha nem érdemelné meg, hogy leszállítsuk a magas lóról!

– Van még valami, Rand – mondta Elayne, és nyelt egy nagyot. A Fényre, és még azt hitte, hogy ez lesz a dolgok könnyebbik része!

– Azt hiszem, Aviendhával kellene beszélnem egy keveset, mielőtt elmegyünk – vetette közbe Min sietve, és leugrott az asztalról. – Valahol, ahol kettesben lehetünk. Ha megbocsátotok?

Aviendha kecsesen felemelkedett a földről, és végigsimított a szoknyáján.

– Igen, Min Farshawnak és nekem igazán nem ártana összeismerkednünk! – Kétkedve méregette Mint, megigazította a vállkendőjét, de egymásba karoltak, úgy mentek ki.

Rand gyanakodva nézett utánuk. Mintha csak sejtette volna, hogy a távozásukat előre megrendezték. Úgy nézett ki, mint egy sarokba szorított farkas. De az arany szálak ott ragyogtak a fejében.

– Van valami, amit ők már megkaptak tőled, én viszont nem – mondta Elayne, és köhögni kezdett. Az arca lángvörösre gyúlt. Vér és hamu! Más nők hogyan kezdtek neki az ilyesminek? Óvatosan megvizsgálta azt az érzésvilágot, ami a férfit jelentette, aztán azt is, ami Birgittét. A nő még mindig ugyanazt csinálta, mint az előbb. Elképzelte, hogy egy zsebkendőbe csavarja, jó alaposan elköti a kendőt, és Birgitte már el is tűnt. Csak Rand volt ott vele. És azok az arany szálak. A torkában egy tehén nagyságú gombóc lapult. Nagyot nyelt, és mély levegőt vett.

– Segítened kellene a gombokkal. – Megremegett a hangja. – Nem tudom egyedül levenni ezt a ruhát!

A két gárdista összerezzent, mikor Min és az aiel lány kiléptek a folyosóra, és döbbenten húzták ki magukat, mikor Min becsukta az ajtót, és rájöttek, hogy senki más nem követi őket.

– Ennyire nem lehet rossz az ízlése! – motyogta a zömök, álmos szemű őr az orra alatt, és erősen megszorította a kezében lógó bunkósbotot. Min úgy vélte, ezt nem kellett volna meghallania.

– Túl bátor, és túl ártatlan – hördült fel a nyúlánk, férfias testőr. – A tábornok figyelmeztetett minket, hogy ez lesz a vége!

Kesztyűs kezét az oroszlános kilincsre tette.

– Ha most bementek, talán meg is nyúz titeket – mondta Min könnyedén. – Láttátok már milyen, amikor dühös? Egy anyamedve is sírva elkotródna előle!

Aviendha kivonta a karját Min kezéből, és arrébb lépett. A gárdistákra zúdította a dühét.

– Azt hiszitek, az anyavérem nem tud elbánni egyetlen fegyvertelen férfival? Aes sedai, és oroszlánszíve van! Ti pedig megesküdtetek, hogy követitek! Az a dolgotok, hogy engedelmeskedjetek neki, nem pedig az, hogy mindenbe beleüssétek az orrotokat!

A gárdisták összenéztek. A zömökebb nő megvonta a vállát. A nyúlánk asszony elhúzta a száját, de levette a kezét a kilincsről.

– Az a dolgom, hogy életben tartsam azt a lányt – mondta keményen –, és életben is fogom tartani! Most pedig, kislánykáim, menjetek, játszadozzatok a babáitokkal, és hagyjátok, hadd tegyem a dolgomat!

Min azon gondolkozott, hogy vajon előkapja-e a kését, és bemutassa-e az egyik könnyed, de látványos gyakorlatot, amit még Thom Merrilintől tanult. Csak hogy megmutassa nekik, hogy nem kislány. A nyurga nő már nem volt fiatal, de még nem kezdett őszülni, és igencsak erősnek tűnt. És gyorsnak is. Min szerette volna azt hinni, hogy a másik asszony nem is annyira széles, mint inkább kövér – de a szíve mélyén érezte, hogy az a vaskos kar csupa izom. Egyikük körül sem villantak fel képek vagy aurák, de látta rajtuk, hogy elég elszántak ahhoz, hogy meg is tegyék, amit érzésük szerint tenniük kell. De legalább egyedül hagyják Randet és Elayne-t! Talán tényleg nincs rá szükség, hogy elővegye a kést. A szeme sarkából észrevette, hogy az aiel lány vonakodva engedi el a kése markolatát. Ha ez a nőszemély nem hagyja abba, hogy mindig ugyanazt tegye, amit ő, hát azt fogja hinni, hogy ennek a nagy bohóckodásnak az Egyetlen Hatalommal volt néhány olyan mellékhatása, amiről nem szóltak neki előre! De persze be kellett ismernie, hogy ez már a bohóckodás előtt is így volt. Lehet, hogy csak hasonlóképp működött az észjárásuk. Nem tetszett neki a gondolat. A Fényre, persze, könnyű volt arról beszélni, hogy mind a hármukat feleségül veszi Rand, de végül ki mellett dönt majd?

– Elayne bátor – mondta a gárdistáknak –, bátrabb, mint bárki, akivel találkoztam! És nem ostoba! Ha azt hiszitek, hogy az, hamar bajba keveredtek! – A két nő tizenöt, húsz évvel több tapasztalat nyugodt birtokában nézett vissza rá, és láthatóan nem érdekelte őket, miket beszél. Még egy perc, és megint hozzájuk vágják, hogy szaladjanak, keressék meg a dadájukat. – Nos, nem ácsoroghatunk itt egész nap, ha beszélgetni akarunk, ugye, Aviendha?

– Nem ám – lehelte az aiel lány feszült hangon, és a gárdistákat méregette vérszomjasan. – Nem állhatunk itt egész nap!

A gárdisták mintha észre sem vették volna őket. Nem az volt a dolguk, hogy Elayne barátnőit figyeljék. Min remélte, hogy jó testőrei a lánynak. Nem ostoba, gondolta. Csak néha hagyja, hogy a bátorsága elragadja. Őszintén remélte, hogy Elayne nem fog olyan bozótosokba keveredni, ahonnan nem tud kiszabadulni!

Végigsiettek a folyosón. Lapos oldalpillantásokkal méregette Aviendhát. A nő a túlsó fal mellett lépdelt, és olyan messze volt Mintől, amilyen messze csak a széles folyosón lehetett. Rá sem nézett a másikra. Előszedett egy dúsan vésett ezüst karkötőt a tarsolyából, és elégedett mosollyal a karjára csúsztatta. Már az első pillanattól kezdve kiállhatatlanul rátarti volt – Min nem is értette, hogy miért! Az aieleket igazán nem kellett volna zavarnia, ha meg kell osztozniuk egy férfin! Jóval kevésbé, mint őt! De ha egyszer annyira szerelmes volt Randbe, hogy még arra is képes volt, hogy megosztozzon rajta, ha máshogy nem lehet az övé! És senkivel sem tette volna meg olyan szívesen, mint Elayne-nel. Elayne-nel már szinte olyan volt, mintha nem is osztoznának rajta. De ez az aiel nőszemély idegen volt. Elayne azt mondta, hogy össze kell ismerkedniük. De hogyan, ha egyszer a másik nem hajlandó beszélni vele?

Persze nem vesztegetett túl sok gondolatot sem Aviendhára, sem Elayne-re. Túlságosan is csodálatos érzés volt az, hogy a férfi ott lapult a fejében. Rand. Az a kis érzelemcsomó mindent elárult róla. Egészen biztos volt benne, hogy a dolog nem fog működni, vagy hogy legalábbis vele nem fogják tudni összekötni Randet. Milyen érzés lesz szeretkezni vele most, hogy már mindent tud róla? A Fényre! Hiszen akkor az azt jelenti, hogy Rand is mindent fog róla tudni! Min egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ennek is úgy örül!

Hirtelen ráébredt, hogy az érzések és érzékek kis csoportja mintha megváltozott volna. Volt benne valami... valami vörös izzás, valami hatalmas robaj... Mintha egy erdőtűz lobbanna végig a kiszáradt fenyvesen. Mi lehet ez...? A Fényre! Megbotlott, és kis híján orra esett. Ha tudta volna, hogy ez a vad, pusztító vágy odabenn lapult a férfiban, hogy ilyen éhesen és megszállottan kívánta, akkor talán sosem merte volna hagyni, hogy hozzáérjen! Másfelől viszont... Milyen csodálatos dolog lehet tudni, hogy ő maga lobbantott lángra egy ekkora tüzet! Alig várta már, hogy kipróbálhassa, hogy vajon ő is ekkora vadságra készteti-e... Hirtelen megbotlott, és csak azért nem esett el, mert idejében megkapaszkodott egy díszesen faragott ládában. Ó, a Fényre! Elayne! Tűzforró volt az arca. Ez olyan volt, mintha az ágy szélén leselkedne!

Sietve kipróbálta azt a trükköt, amiről Elayne mesélt. Megpróbálta elképzelni, hogy becsavarja Rand érzéseit egy vaskos kendőbe. Semmi sem történt. Hisztérikusan, kapkodva megpróbálta még egyszer, de a vadul örvénylő tűz még mindig ott robajlott! Nem lett volna szabad mindezt látnia, mindezt éreznie! El kellett terelnie a figyelmét! Erre nem lett volna szabad odafigyelnie! Talán ha beszélne...

– Meg kellett volna innia azt a szívlevél teát – buktak ki belőle a szavak. Csak az érintetteknek mondta el, hogy mit látott, és nekik is csak akkor, ha meg akarták tudni, de most mondania kellett valamit. – Ettől teherbe fog esni! Két gyermek lesz: egy fiú és egy lány. Mind a ketten egészségesek lesznek és erősek!

– De hát ő gyerekeket akar szülni Randnek! – motyogta az aiel lány. Zöld szeme előremeredt, az állkapcsa megfeszült, és a homlokán verejték gyöngyözött. – Én sem innék szívlevél teát, ha esetleg... – Megrázta magát, és Minre meredt a folyosó túloldaláról. – Az anyavérem és a Tudós Asszonyok is meséltek már rólad! Tényleg előre látod, hogy mi történik az emberekkel?

– Néha látok dolgokat, és ha tudom, hogy mit jelentenek, akkor az meg is történik – mondta Min.

Hangosan beszéltek, hogy a másik hallja, mit mondanak, és a folyosón tüsténkedő, vörös-fehér egyenruhás szolgák megálltak, hogy bámulják őket. Min a folyosó közepére lépett. Félúton bevárja az aiel lányt, de nem megy közelebb egy lépéssel sem! Pillanatnyi tétovázás után Aviendha mellé lépett.

Min azon gondolkozott, hogy vajon elmondja-e neki, hogy mit látott, mikor mind a négyen együtt voltak. Aviendha is fog gyermekeket szülni Randnek. Méghozzá egyszerre négyet! Bár volt benne valami különös. Mind a négy gyermek egészséges lesz, de akkor is volt benne valami különös. És az emberek nem mindig szerették hallani a jövőjüket, akkor sem, ha azt mondták, hogy alig várják, hogy megtudják, mi lesz. Min csak azt kívánta, bárcsak valaki meg tudná mondani, hogy neki magának... Csendben lépdeltek. Aviendha letörölte az izzadságot a homlokáról, és nagyot nyelt. Min is nyelt egyet. Rand minden érzése ott volt abban a kis gombolyagban. Minden egyes érzése!

– Neked sem működött a kendő-trükk? – kérdezte rekedten. Aviendha pislogott, és az arca skarlátvörös lett.

– Most már sokkal jobb – tette hozzá egy pillanattal később. – Köszönöm. Úgy betöltötte a fejem, hogy egész elfeledkeztem róla! – Aztán összeráncolta a homlokát. – Neked nem sikerült?

Min elkeseredetten rázta meg a fejét. Ez így nem volt tisztességes!

– De az segít egy kicsit, ha beszélhetek! – Össze kell barátkoznia ezzel a nővel, ha azt akarják, hogy ez az ostoba osztozkodás működjön! – Ne haragudj azért, amit mondtam! Mármint a dohhal kapcsolatban. Ismerem már egy kissé a szokásaitokat. Csak hát van valami abban a gazfickóban, amitől mindig szemtelen leszek! Néha olyasmit mondok, amiről tudom, hogy nem kéne! De azt hiszem, azt nem venném jó néven, ha nekiállnál elverni, vagy ha ki akarnál belőlem szelni egy kis darabot azzal a késsel! Lehet, hogy tohhal tartozom neked, de azt hiszem, valami más módját kell kitalálnunk a dolognak! Ha kicsit több időm lesz, szívesen lecsutakolom a lovadat!

– Éppolyan büszke vagy, mint a nővérem – motyogta magában Aviendha, és összevonta a szemöldökét. Vajon mit érthetett ez alatt? – És jó a humorod! – Mintha csak magában beszélt volna. – És nem csináltál bolondot magadból Rand és Elayne miatt, ahogy a legtöbb vízföldi nő tette volna. És az eszembe juttattad... – Nagyot sóhajtott, és felrántotta a vállára a kendőjét. – Tudom, hol találhatunk egy kis oosquait... Ha túl részeg vagy ahhoz, hogy gondolkozz, talán... – Végignézett a folyosón, és döbbenten megállt. – Ó, ne! – mordult fel. – Még ne!

Minnek leesett az álla a feléjük közelgő jelenség láttán. A döbbenet még Randet is kiszorította a fejéből. A megjegyzésekből már tudta, hogy Elayne gárdájának a hadseregtábornoka nő, és ráadásul Elayne őrzője is, de nem hallott róla semmi többet. A közelgő nő vastag, bonyolult fonatba fogott, aranyszőke haját az egyik vállán átvetve viselte. Rövid, fehér galléros, vörös kabát volt rajta, és buggyos, kék nadrágja szárát egy legalább olyan magas sarkú csizmába tűrte, mint amilyen Miné volt. Aurák táncoltak körülötte, képek villantak fel a fejénél és szikráztak a semmibe – több száz, több ezer kép és aura! Min még soha nem látott egyetlen ember körül ennyi mindent. Elayne őrzője, a gárda hadseregtábornoka kicsit... ingadozott... mintha ő már jócskán belekóstolt volna az oosquaiba. Azok a szolgák, akik észrevették, habozás nélkül úgy döntöttek, hogy a Palota valamelyik másik szárnyában van halaszthatatlan dolguk, és egy szempillantással később már csak az őrző, Aviendha és Min ácsorogtak a széles folyosón. A nő észre sem vette őket, míg csak kis híján hasra nem esett bennük.

– Te rohadtul sokat segítettél neki, ugye? – hördült föl, és megüvegesedő tekintettel mérte végig Aviendhát. – Először csak úgy hipp-hopp eltűnik a fejemből, aztán meg...! – Megremegett, és láthatóan minden erejére szükség volt, hogy valahogy uralkodjon magán, de így is csak zihálva tudott levegőt venni. A lába alig tartotta meg. Megnyalta a szája szélét, nyelt egy nagyot, és dühösen folytatta. – A Fény égesse meg, annyira sem tudok összpontosítani, hogy ezt lerázzam magamról! Hadd mondjam el, hogy ha azt csinálja, amit szerintem csinál, akkor addig fogom azt a tüzes kis szívecskéjét végigrugdalni a Palotán, amíg csak fel nem törölt minden folyosót, utána meg úgy elfenekelem, hogy nem tud majd leülni egy hónapig! De téged is úgy elverlek, hogy...! Még ha vágottgyökeret kell hozzá keresnem, akkor is!

– Az anyavérem felnőtt nő, Birgitte Trahelion! – mondta Aviendha csitítóan, de bármilyen magabiztosnak hangzott is, a válla megereszkedett, és nem mert a másik nő szemébe nézni. – Nem bánhatsz úgy velünk, mintha gyerekek lennénk!

– Majd ha rohadtul úgy viselkedik, mint egy rohadt felnőtt, akkor rohadtul úgy fogok bánni vele, de ehhez nincs joga! Nincs joga ilyesmit csinálni az én fejemben! Nem ám...! – Birgitte amúgy is elködösült, kék szeme hirtelen kidülledt. Az aranyhajú nő eltátotta a száját, és szó nélkül elzuhant volna, ha Min és Aviendha nem kapja el a két karjánál fogva.

A nő szorosan becsukta a szemét, és halkan felzokogott.

– Két hónapig! – nyöszörögte. Kiszakította magát a két lány kezéből, és égtiszta, jégkemény kék szemével Aviendhára nézett. – Ha elvágod a Forrástól, a te részedet elengedem!

Aviendha mogorva, sértett pillantása lesiklott róla.

– Te az Ezüstíjas Birgitte vagy! – lehelte Min. Már azelőtt is biztos volt benne, hogy Aviendha kimondta volna a nevét. Nem csoda, hogy az aiel lány úgy viselkedett, mint aki attól tart, hogy a másik nő ott helyben valóra váltja a fenyegetéseit! Az Ezüstíjas Birgitte! – Láttalak Falmében!

Birgitte megugrott, mintha valaki megbökte volna, és sietve körbenézett. Amint rájött, hogy egyedül vannak, mintha megnyugodott volna. Egy kicsit. Végigmérte Mint.

– Bármit láttál is, az Ezüstíjas halott – mondta nyersen. – Most már Birgitte Trahelion vagyok, semmi több! – Az ajka megvonaglott egy pillanatra. – A francette Birgitte Trahelion úrnő, ha úgy jobban tetszik valakinek! És ezen sajnos az sem változtatna, ha birkákat csókolgatnék egész anyák napján! És te ki vagy, ha már így összefutottunk? És mindig úgy mutogatod a lábad, mint valami átkozott tolltáncos?

– Min Farshaw vagyok – válaszolta a lány kurtán. Ő lenne az Ezüstíjas Birgitte, száz és száz legenda hőse? De hát ez a nő egyfolytában káromkodik! És mit értett azalatt, hogy az Ezüstíjas meghalt? Hiszen itt állt előtte! És különben is, az a sok ezer aura és kép, ami úgy viharzott körülötte, hogy szinte ki sem lehetett venni, egészen egyszerűen túl sok volt ahhoz, hogy egyetlen emberéletre vonatkozott volna! Meglepő módon a képek egy része egy ritka randa, idősebb férfihoz kapcsolódott, mások pedig egy jóval fiatalabb, de legalább olyan csúf fiúhoz, de Min valamiért tudta, hogy a két férfi ugyanaz. És akár legenda volt a nő, akár nem, ez a lekezelő hangnem végtelenül felbőszítette! – Elayne, Aviendha és jómagam épp szereztünk magunknak egy őrzőt – vágta oda gondolkozás nélkül. – És ha Elayne meg akarja ünnepelni egy kicsit, hát hadd tegye! A helyedben nem akarnék rátörni, vagy könnyen lehet, hogy te nem fogsz tudni leülni a fenekedre!

Ennyi elég is volt ahhoz, hogy ismét az eszébe jusson Rand. A vad tűzorkán még mindig ott lobogott a fejében, alig csitult valamennyit, de a Fénynek hála, most már nem... Elvörösödött. Épp elégszer feküdt már a karjaiban, és épp elégszer látta, hogy pihen meg a férfi egy pillanatra a lepedők között... Ez tényleg olyan volt, mintha leselkedne!

– Őt? – kérdezte Birgitte halkan. – Anyám tejére! Beleszerethetett volna egy zsebtolvajba vagy egy lókötőbe, netán egy erdei rablóba is, de neki épp őt kellett választania! Micsoda ostobaság! Amennyit láttam belőle az előbb említett helyen, ez a gazfickó amúgy is túl csinos ahhoz, hogy ne legyen belőle baj! És különben is, abba kell hagynia!

– Nincs hozzá jogod! – morogta Aviendha elszántan, és Birgitte türelmetlenül nézett vissza rá. Láthatóan a végét járta már a türelme, de egyelőre még valahogy kitartott.

– Lehet, hogy Elayne illedelmesebb egy talmouri aggszűznél is, kivéve, ha a vérpadra kell felsétálnia, de azt hiszem, előbb vagy utóbb csak összeszedi a bátorságát, hogy megint rábírja a fiút, hogy essenek neki a dolognak. Még ha meg is próbálja azt a trükköt, amit az előbb csinált, megint el fogja felejteni, és újra itt lesz a fejemben. És én valami rohadtul nem vagyok hajlandó még egyszer végigcsinálni mindezt!

Kihúzta a vállát, és láthatóan elszánta magát, hogy menjen, és beszéljen Elayne-nel.

– Vedd úgy, mintha csak tréfát űzött volna veled – kérlelte Aviendha. Kérlelte! – Ez az egész egyszerűen csak egy tréfa, semmi több!

Birgitte lebiggyesztette az ajkát.

– Van egy kis trükk, amit Elayne magyarázott el nekem – vágott közbe Min sietve, és elkapta Birgitte kabátujját. – Nekem nem működött, de talán...

Sajnos mikor elmagyarázta, hogyan működik, Birgitte csalódottan rázta meg a fejét.

– Még mindig ott van – mondta komoran egy pillanattal később. – El az utamból, Min Farshaw – kiáltotta, és kirántotta a lány kezéből a karját –, vagy...!

– Oosquai! – emelte fel a hangját Aviendha kétségbeesetten, és a kezét tördelte. Egy aiel! – Tudom, hogy hol találunk oosquait! Ha berúgsz... Kérlek, Birgitte! Megígérem... megígérem, hogy engedelmeskedni fogok neked, mint tanítvány a mesterének, de ne zavard meg őket! Ne szégyenítsd meg ennyire!

– Oosquai? – kérdezte Birgitte, és elgondolkozva megdörzsölgette az állát. – Ez valami olyasmi, mint a brandy? Hümm... Azt hiszem, a lányka elpirult! Tudjátok, szegénykém voltaképp végtelenül prűd. Azt mondtad, hogy ez csak egy tréfa? – Hirtelen elvigyorodott, és széttárta a karját. – Vezess ehhez a te oosquaidhoz, ó Aviendha! Nem tudom, hogy ti hogyan vagytok vele, de én annyit akarok inni, hogy... hogy meztelenül táncoljak az asztal tetején! Annyit, és nem többet!

Min egy szót sem értett a dologból, de Aviendha merően Birgittére nézett, és hirtelen elkezdett nevetni. Azt hajtogatta, hogy ez valóban remek tréfa lesz. Min csak azt tudta, hogy Elayne miért pirulhatott el, már ha egyáltalán elpirult. A fejében rejlő érzéscsomag újra pusztító lángörvénnyé változott.

– Elindulhatnánk megkeresni azt az oosquait? – kérdezte. – Olyan részeg akarok lenni, mint egy félig megfulladt cickány, és minél előbb, annál jobb!

Mikor Elayne másnap reggel felébredt, a hálószoba jéghideg volt. Könnyű, friss hó takarta be Caemlynt, és Rand már nem volt sehol. Csak odabenn, a fejében. Ezzel be kellett érnie. Lassan, kéjesen elmosolyodott. Egyelőre be kellett ezzel érnie. Jólesően nyújtózkodott egyet a vastag, puha takarók alatt, és az eszébe jutott, hogy milyen pompásan érezte magát előző éjszaka – és az előző nap nagyobbik részében is! El nem tudta hinni, hogy ez valóban ő volt! –, és úgy vélte, hogy már a puszta gondolatra el kellene pirulnia, de úgy, mint az alkonyati napnak! De nem vágyott semmi másra, csak hogy jól érezhesse magát Randdel, és úgy vélte, hogy soha többé nem fog elpirulni – különösen nem olyasmi miatt, amit a férfi tehet vele.

És az volt a legcsodálatosabb, hogy Rand hagyott neki egy ajándékot is. Mikor felébredt, egy arany liliom hevert mellette a párnán. A szirmain még ott csillogott a harmat. Gyorsan szőtt köré egy Őrzést, és odatette az éjjeli asztalra, hogy minden reggel az legyen az első dolog, amit meglát. A fonatot Moghedientől tanulták, és örökre frissen, épségben megőrizte neki a virágot. A harmatcseppek sosem száradtak le róla, és mindig az eszébe jutott róla az a férfi, aki neki adta a szívét.

Egész reggel azzal foglalkozott, hogy Alivia eltűnt az éjjel. Ez komoly dolog volt, és az egész Vérség felbolydult miatta. Déltájban aztán berontott hozzá Zaida. Dührohamot kapott, amiért Nynaeve nem jelent meg az Atha'an Miere óráján. Elayne csak ekkor tudta meg, hogy Nynaeve és Lan is elhagyták a Palotát, és senki sem tudta, hogy mikor vagy hogyan. Nem sokkal később az is kiderült, hogy az Ebou Darból elhozott angrealok és ter'angrealok közül eltűnt a három angreal legerősebbike, és még jó néhány másik tárgy is hiányzott. Ezek némelyikéről Elayne már sejtette, hogy olyan nőknek szánták őket, akiket bármikor megtámadhatnak az Egyetlen Hatalommal. Ami csak még rémítőbbé tette azt a sietve odavetett kis búcsúlevelet, amit Nynaeve a többi ter'angreal között hagyott.

Tizenharmadik fejezet

Csodálatos hírek

A Nap Palota napterme jéghideg volt, bár mindkét végében kisebbfajta máglya lobogott a hatalmas kandallókban. A vastag szőnyegek sem fogták fel a fagyot, és a ferde üvegtető, amin át csak úgy dőlt be a vidáman szikrázó, reggeli napsütés – már persze csak ott, ahol nem fedte el az előző nap esett hó – szintén nem őrizte a meleget. De a terem így is megtette fogadószobának. Cadsuane úgy gondolta, hogy jobb, ha nem telepszik be a trónterembe. Dobraine nagyúr egyelőre egy szót sem szólt amiatt, hogy fogságban tartja Caraline Damodredet és Darlin Sisnerát – Cadsuane egészen egyszerűen nem tudta, hogyan akadályozhatná meg másképp, hogy visszatérjenek ahhoz a veszedelmes butasághoz, amit a fogság előtt csináltak, mint hogy szigorú őrizet alatt tartja őket –, de lehet, hogy elégedetlen lenne, ha túlmenne az illendőség határain. Mármint amit Dobraine annak tartott. A férfi túlságosan is közel állt a fiúhoz ahhoz, hogy Cadsuane össze akart volna veszni vele, és ráadásul hűségesen szolgálta a kölyköt. Cadsuane tudta, hogy hosszú élete során már nem egyszer követett el hibákat, és volt olyan is, hogy kudarcot vallott – néhány esetet még mindig keserűen bánt, és sok ember talán még ma is élne, ha nem rontott volna el ezt-azt –, de ezúttal nem engedhette meg magának, hogy hibázzon. És semmiképp sem vallhatott kudarcot! A Fényre, a legszívesebben megharapott volna valakit!

– Követelem, hogy azonnal adja vissza a szélkeresőmet, aes sedai! – Harine din Togara tetőtől talpig zöld selyembrokátba volt bugyolálva, és elkeskenyedő ajkakkal, szikrázó tekintettel méregette Cadsuane-t. Bár az arcát még nem csúfította el egyetlen ránc sem, egyenes, hollófekete hajába már ősz szálak vegyültek. Már tíz éve volt a klánja hullámúrnője, és előtte is a Tengeri Nép legnagyobb hajóinak egyikét irányította. A hajóúrnője, Derah din Selaan, fiatalabb volt nála. Ő kékbe öltözött. A székét gondosan egy lábbal hátrébb tették le, mint Harine-ét: számukra ez így tűnt illendőnek. A két nő mintha a düh egy-egy ébenfekete szobra lett volna, és túlzó, idegen ékszereik csak erősítettek ezen a benyomáson. Egyikük sem nézett Ebenre, mikor a fiú meghajolt előttük, és egy tálcán ezüstserlegekbe töltött, édes forralt bort kínált körbe.

A fiú láthatóan nem tudta, hogy mihez kezdjen azzal, hogy egyik nő sem kért semmit. Zavartan összevonta a szemöldökét, és meghajolva állt, míg csak Daigian meg nem rángatta vörös kabátjának ujját, és el nem vezette onnan szélesen mosolyogva, mint valami fehér csíkos, sötétkék ruhás, duci kis galamb. A karcsú fiúnak túl nagy volt a füle és az orra is, és Cadsuane úgy vélte, sosem lesz jóképű vagy kifejezetten vonzó, de Daigian láthatóan féltékeny volt rá. Egymás mellé ültek az egyik kipárnázott kis díványon a kandalló előtt, és macskabölcsőt kezdtek játszani.

– A nővére felbecsülhetetlen segítséget nyújt abban, hogy megtudjuk, egészen pontosan mi történt azon a balvégzetű napon – mondta Cadsuane szelíden. Nem érdekelte a dolog. Belekortyolt a forralt borba, és várt egy percet. Az sem érdekelte, hogy a Tengeri Nép vajon látja-e, hogy milyen türelmetlen. Bármennyit morgott is azon Dobraine, hogy mekkora lehetetlenség betartani azt a hihetetlen alkut, amit Rafela és Merana kötött meg az al'Thor kölyök nevében, azért igazán elbánhatott volna velük ő maga! Cadsuane-t ennél sokkal fontosabb dolgok foglalkoztatták. Bár lehet, hogy az Atha'an Miere csak jól járt ezzel. Ha oda is figyelt volna rájuk, aligha tudta volna megállni, hogy ne csapja le őket, mint két díszes szúnyogot, még akkor is, ha nem miattuk volt ennyire elkeseredve.

A szoba egyik végében Daigian és Eben ült a kandalló előtt, a másik végében pedig öt nővér melegedett. Nesune előtt egy hatalmas, fatáblás könyv hevert egy kis olvasópulton. A Palota könyvtárában találta, és teljesen elmerült benne. A többiekhez hasonlóan ő is egyszerű gyapjúruhát viselt, ami jobban illett volna egy kereskedőhöz, mint egy aes sedai-hoz. Ha bánták is, hogy nem vehetnek fel selymet – talán, mert nem telik rá, talán, mert nem engedik meg nekik –, egyáltalán nem mutatták. Az apró, gyöngyös fonatokba fogott hajú Sarene egy hatalmas hímzőráma előtt állt, és aprócska tűjével újabb virágot hímzett a viruló, színes mezőbe. Erian és Beldeine követ játszottak. Elza mellettük ült, és érdeklődve nézte a játszmát – arra várt, hogy befejezzék, és a győztessel játszhasson egyet. Úgy tűnt, mintha csak lustálkodnának ezen a napfényes téli reggelen, és semmi, de semmi dolguk vagy gondjuk nem lenne az ég egy adta világon. Talán sejtették, hogy azért lehetnek itt, mert Cadsuane tanulmányozni akarta őket. Miért esküdtek hűséget az al'Thor kölyöknek? Kiruna és a többiek legalább ott voltak a közelében, mikor úgy döntöttek, hogy leteszik az esküt! Azt még Cadsuane is elismerte, hogy egy ta'veren vonzásának nem lehetett ellenállni, ha egyszer elkapta az embert. De ezek öten irgalmatlan, kemény büntetést kaptak, amiért elrabolták a kölyköt, és azelőtt döntöttek úgy, hogy hűséget esküsznek neki, mielőtt elé vitték volna őket. Cadsuane eleinte még el is hitte a magyarázataikat, de az elmúlt pár napban sok olyasmi történt, ami megingatta ebben a hitében. Túl sok olyasmi.

– A szélkeresőm nem tartozik az ön fennhatósága alá, aes sedai! – mondta Harine élesen, mintha csak tagadni akarná, hogy vérrokona is az eltűnt nőnek. – Shalont most azonnal vissza kell adnia nekem!

Derah kurtán biccentett egyet. Cadsuane úgy gondolta, hogy akkor is ezt tenné, ha Harine azt mondaná neki, hogy ugorjon le egy szikláról. Az Atha'an Miere rangsorában Derah sokkal, de sokkal Harine alatt állt. És Cadsuane ennél nem is tudott sokkal többet a Tengeri Nép szokásairól. Lehet, hogy az Atha'an Miere végül majd hasznosnak bizonyul – persze az is lehet, hogy nem –, és ha szüksége lesz rájuk, csak kitalálja, hogy mivel foghatja meg őket!

– Ez egy aes sedai nyomozás – mondta üresen. – A Torony törvényei szerint kell eljárnunk!

Bár persze elég tágan értelmezte a törvény szavait. Különben is, mindig úgy vélte, hogy a törvény szelleme sokkal fontosabb a puszta szavaknál!

Harine felfújta magát, mint egy marni készülő vipera, és újra nekiállt felsorolni a jogait és a parancsait, de Cadsuane oda sem figyelt rá. Szinte még egyet is értett Eriannal, Illian sápadt, fekete hajú, büszke szülöttével, hogy ott kell lennie a fiú mellett az Utolsó Csatában. És persze Beldeine-nel is, aki még olyan rövid ideje viselte csak a kendőt, hogy az arcán nem mutatkozott még meg az aes sedai-ok kortalansága, és aki olyan elszánt volt, hogy egymaga megtestesíthette a Zöld ajah minden erényét. És Elzával, ezzel a kellemes arcú andorival, akinek a szeme szinte szikrát vetett, mikor nagy lelkesen arról magyarázott, hogy életben kell tartania a kölyköt, hogy szembeszállhasson a Sötét Úrral. Persze ő is Zöld volt, persze, és néha vadabb, mint az ajahja többi tagja. Nesune előrehajolt, és majdnem beleesett a könyvébe. Úgy nézte, mint ahogy egy feketerigó vizsgálgat egy különösen finom kukacot. Barna. Egy skorpióval is bemászna egy dobozba, ha tanulmányozni szeretné! Sarene elég ostoba volt ahhoz, hogy mindig megdöbbenjen azon, ha valaki csinosnak vagy őrjítően szépnek találta, de Fehér volt, és hűvös logikájával még a hűségesküjét is ki tudta magyarázni: al'Thor az Újjászületett Sárkány, és ezért neki követnie kell, hiszen a Sötét Úr ellen indul. Viharos magyarázatok, ostoba magyarázatok, de Cadsuane mindegyiket el tudta volna fogadni, ha nincs ott a többi.

A terem ajtaja kinyílt, és Sorilea lépett be, Verinnel az oldalán. A cserzett arcú, hófehér hajú aiel asszony Verin kezébe nyomott valami apróságot, amit a Barna nővér sietve az erszényébe rejtett. Verin egyszerű, bronzszínű ruháján egy virágos kis bross csillant. Cadsuane még sosem látott rajta más ékszert, csak a nagykígyós gyűrűt.

– Ez majd segít elaludnod – mondta Sorilea –, de ne feledd, csak három cseppet oldj fel egy pohár vízben, és egyet egy kupa borban! Ha kicsit többet tennél bele, egy egész napot vagy akár többet is átalszol! Ha sokkal többet, akkor fel sem ébredsz! Nincs íze, így az sem figyelmeztet, ha elmérted az adagot!

Ezek szerint Verin sem tudott aludni! Cadsuane azóta nem pihente ki magát, hogy a fiú elmenekült a Nap Palotából. Ha nem alszik egy nagyot nemsokára, akkor valakit igenis meg fog harapni! Nesune és a többiek bizonytalanul méregették Sorileát. A kölyök azt mondta, hogy tanítványnak adja őket a Tudós Asszonyok mellé, és hamar megtanulták, hogy az aiel asszonyok igencsak komolyan veszik az ilyesmit. Sorilea egyetlen csettintéssel véget vethetne a kellemes, lusta reggelnek.

Harine előrehajolt, és megütögette Cadsuane arcát az ujjával!

– Nem figyel rám! – kiáltott rá élesen. Az arca vihart jósolt, és a hajóúrnője sem volt sokkal vidámabb. – Márpedig ide fog rám figyelni!

Cadsuane összetette a két tenyerét, és az ujjai felett méregette a másik nőt. Nem. Nem fogja itt és most a feje tetejére állítani a hullámúrnőt. Nem fogja sírva visszazavarni a lakosztályába. Olyan diplomatikus lesz, hogy még Coiren is megirigyelné! Sietve átfutott azon, amit eddig hallott.

– Az Atha'an Miere Hajóinak Úrnője nevében beszél, akinek a hatalma nagyobb, mint ahogy azt akár legmerészebb álmaimban is gondolnám, és ugyanazok a jogok illetik meg önt is, mint őt – mondta lágyan. – Ha a szélkeresőjét nem kapja vissza egy órán belül, tesz róla, hogy a Coramoor keményen megbüntessen. Követeli, hogy azonnal kérjek bocsánatot, amiért fogságban tartottam a szélkeresőjét. És követeli, hogy beszéljek Dobraine nagyúrral, és a nagyúr azonnal jelölje ki a Coramoor által megígért földeket. Azt hiszem, ezzel felsoroltam a legfontosabb napirendi pontokat! – Kivéve azt, hogy Cadsuane-t azonnal korbácsoltassák meg!

– Nagyszerű – mondta Harine, és kényelmesen hátradőlt. Láthatóan úgy érezte, hogy innentől már ő irányítja a dolgokat. Gyomorforgatóan önelégült volt a mosolya. – Meg fogja tanulni, hogy...

– Fittyet hányok a maguk Coramoorjára – folytatta Cadsuane még mindig lágy és behízelgő hangon. Az Újjászületett Sárkányért bármit megtett volna, de a Coramoor nem érdekelte. A hangja továbbra is mézédes maradt. – Ha még egyszer hozzámér az engedélyem nélkül, levetkőztetem, megkorbácsoltatom, összekötöztetem, és egy zsákban küldöm vissza a lakosztályába! – Nos, sosem volt igazán jó diplomata. – Ha nem hagy békén, és továbbra is a nővére miatt zargat... Akkor lehet, hogy tényleg dühös leszek!

Felkelt. Nem törődött az Atha'an Miere hullámúrnő sértett hörgésével, és felkiáltott, hogy a szoba másik végében is meghallják, mit mond.

– Sarene! – A karcsú taraboni sietve elfordult a hímzéstől. A hajába font gyöngyök halkan felcsilingeltek. Cadsuane-hez szaladt, és habozás nélkül szétterítette sötétszürke szoknyáját, hogy mélyen meghajoljon előtte. A Tudós Asszonyok már megtanították, hogy ha egy Tudós Asszony hívja, ugrania kell, de Cadsuane előtt nem csak a szokások miatt bókolt ilyen mélyen. Néha kifejezetten hasznos volt élő legendának lenni – és kiszámíthatatlan élő legendának pedig még annál is hasznosabb.

– Kísérd ezt a két nőt a szobájukba – parancsolta Cadsuane. – Böjtölni kívánnak, és az udvariasságon szeretnének elmélkedni közben. És ha csak egyetlen udvariatlan szót is mondanának, fenekeld el őket! De légy közben nagyon diplomatikus!

Sarene összerezzent, és kinyitotta a száját, mintha csak tiltakozni akarna az utasításban rejlő ellentmondások ellen, de aztán Cadsuane arcára nézett, és meggondolta magát. Sietve a két Atha'an Miere nő felé fordult, és intett nekik, hogy keljenek fel. Harine felpattant, és kemény, sötét arccal Cadsuane-re nézett. Mielőtt azonban megszólalhatott volna – alighanem az aes sedai-nak akart esni dühében –, Derah megérintette a karját, és odahajolt hozzá. A másik nő a szája elé tette a tetoválásoktól sötétlő kezét, és halkan odasúgott neki valamit fülbevalóktól nehéz fülébe. Bármit mondott is a hajóúrnő, Harine becsukta a száját. Az arckifejezése nem lágyult meg, de végigmérte a szoba túlsó végében gyülekező nővéreket, és egy pillanattal később már bólintott is Sarene-nek, hogy mehetnek. Harine úgy tett, mintha ő döntött volna a távozás mellett, de Derah szorosan mögötte maradt, mintha csak ki akarná tuszkolni a szobából, és mielőtt becsukták volna maguk mögött az ajtót, még egyszer félve, zavartan hátrapillantott a tűz körül üldögélő nővérekre.

Cadsuane szinte már bánta, hogy kiadta ezt a frivol parancsot. Sarene szóról szóra betartja, ha kell. A Tengeri Nép asszonyai zavaróak voltak, és egyelőre még semmi hasznukat sem látta. A zavaró tényezőket ki kellett küszöbölnie, hogy arra összpontosíthasson, ami valóban fontos, de ha mégis rájönne, hogy hogyan használhatja fel az Atha'an Miere tagjait, akkor át kell őket formáznia. A szerszámok csak akkor működtek, ha az ember a kezéhez idomította őket. Túlságosan is dühös volt ahhoz, hogy azon gondolkozzon, hogyan lenne a leginkább fájdalommentes, és akár most is belevághat, nem kell tovább várnia. Nem, persze nem rájuk volt dühös, hanem arra a nyomorult kölyökre – őt viszont egyelőre még nem fenekelhette el.

Sorilea hangos krákogással elfordult Sarene-től és a Tengeri Néptől, majd a napozószoba végében gyülekező nővérekre nézett. A csuklóján hangosan megcsörrentek a karkötők, ahogy megigazította a vállkendőjét. Ő sem volt valami fényes hangulatban. A Tengeri Népnek meglehetősen érdekes elképzelései voltak az „aiel vadakról” – bár az igazság szerint Cadsuane is legalább olyan buta dolgokat gondolt róluk, mielőtt megismerte volna Sorileát, mint az Atha'an Miere tagjai –, és a Tudós Asszony ki nem állhatta őket.

Cadsuane elmosolyodott, és elindult Sorilea felé. Az ősz Tudós Asszony nem az a fajta nő volt, akit az ember csak úgy maga elé citált. Mindenki azt hitte, hogy szép lassan összebarátkoznak – és Cadsuane döbbenten ráébredt, hogy lehet, hogy tényleg ez lesz a vége –, de senki sem tudta, hogy szövetségesek. Eben megjelent a könyöke mellett az ezüsttálcácskával, és láthatóan igencsak megkönnyebbült, mikor rátette az üres poharat.

– Tegnap késő éjjel – mondta Sorilea, amint a vörös kabátos fiú visszasietett Daigian mellé –, Chisaine Nurbaya megkért minket, hogy hadd szolgálhassa a car'a'carnt! – A hangjában megvetés és elégedetlenség csendült. – Hajnalhasadta előtt Janine Pavarla is ugyanezt kérte, aztán Innina Darenhold és Vayelle Kamsa is. Nem beszélhettek egymással. Kizárt dolog, hogy bármi összefüggés lenne négyük döntése között. Elfogadtam a kérésüket.

Cadsuane elkeseredetten nyögött egyet.

– Gondolom, máris a büntetésüket töltik – motyogta, és közben csak úgy járt az agya. Tizenkilenc nővért őriztek az aiel táborban. Mind a tizenkilencet az az ostoba Elaida küldte, hogy rabolják el a kölyköt. És most már mind a tizenkilenc hűséget esküdött neki! De ez az utolsó négy volt messze a legrosszabb. – Mi vehet rá egy Piros nővért, hogy felesküdjön egy fókuszálni képes férfira?

Verin épp belekezdett volna a magyarázatba, de Sorileára nézett, és elhallgatott. A Barna nővér meglepő módon pár nap alatt megszokta a rá kényszerített tanítványsort, és mostanra már több időt töltött az aiel táborban, mint a palotában.

– Ez nem büntetés, Cadsuane Melaidhrin! – Sorilea lekicsinylően intett egyik inas, vékony kezével, és a karján ismét megcsörrentek az arany és elefántcsont karperecek. – Megpróbálnak megfizetni egy olyan tohot, amit nem lehet megfizetni! Valójában mindez legalább akkora ostobaság, mint az, hogy a kezdetek kezdetén da'tsangnak neveztük őket, de talán még nem menthetetlenek, ha tényleg komolyan is gondolják, hogy mindent megtesznek érte – ismerte be morogva. Sorilea nem egyszerűen csak utálta a tizenkilenc nővért. Aztán vékonyan, élesen elmosolyodott. – Mindenesetre mi megtanítjuk nekik mindazt, amit tudniuk kell!

Az aiel nő láthatóan úgy vélte, hogy minden aes sedai-ra ráférne, hogy tanítványként szolgálja egy ideig a Tudós Asszonyokat.

– Remélem, hogy továbbra is odafigyeltek rájuk – mondta Cadsuane –, különösen erre az utolsó négyre!

Egészen biztos volt benne, hogy mindannyian megtartják ezt a nevetséges esküt, ha nem is mindig úgy, ahogy a kölyök szerette volna, de nem hagyhatta figyelmen kívül azt sem, hogy egyik-másik nővér akár a Fekete ajah tagja is lehet. Egyszer azt hitte, hogy kiirthatja a Fekete ajahot, de aztán a zsákmány úgy siklott át az ujjai között, mint a csípős, őszi füst. Kevésszer vallott kudarcot, de ennél talán csak azt bánta jobban, hogy nem jött rá időben, hogy Caraline Damodred unokatestvére mit akarhat a Határvidéken, csak mikor már túl késő volt bármit is tenni ez ügyben. Most pedig mintha a Fekete ajah is csak arra lett volna jó, hogy elvonja a figyelmét attól, ami valóban fontos volt.

– A tanítványokra mindig odafigyelünk – válaszolta a cserzett arcú aiel nő. – Azt hiszem, nem ártana, ha ezt a négyet is emlékeztetném arra, hogy hálásnak kellene lenniük, hogy egész délelőtt itt lustálkodhatnak, mintha törzsfőnökök lennének!

A négy nővér azonnal felpattant, amint Sorilea feléjük fordult, és mélyen meghajoltak. Odaadással hallgatták, mit mond nekik az ősz, öreg aiel nő. Sorilea meg-megrázta egyik-másik nővér felé az ujját is, és halkan beszélt hozzájuk. Alighanem úgy vélte, hogy még rengeteg mindent meg kell tanítania nekik – annyit mindenesetre már sikerült a fejükbe verni, hogy az aes sedai-ok vállkendője nem védi meg a Tudós Asszonyok tanítványait a jogos büntetéstől. Ez a toh akkor is úgy hangzott Cadsuane-nek, mintha büntetés lett volna, semmi több!

– Meglehetősen figyelemreméltó asszony – mormolta Verin. – Örülök, hogy a mi oldalunkon áll! Már ha a mi oldalunkon áll, ugye...

Cadsuane élesen ránézett.

– Úgy nézel ki, mint aki valami olyasmit készül elmondani, amit a legszívesebben maga sem mondana ki. Sorileáról van szó? – Nem fogalmazták meg pontosan, hogy miben áll a szövetségük, és akár barátok lesznek az öreg Tudós Asszonnyal, akár nem, könnyen kiderülhet, hogy nem egyeznek meg a céljaik.

– Nem, ugyan! – sóhajtott fel a kövérkés kis aes sedai. Szögletes arca dacára is úgy nézett ki, mint egy nagy, kövér veréb, különösen, ha félrebillentette a fejét. Mint most. – Tudom, hogy ez nem az én dolgom lett volna, Cadsuane, de Bera és Kiruna láthatóan semmire sem mentek a vendégeinkkel, így hát magam is elbeszélgettem egy kicsit Shalonnal. Némi gyengéd kérdezősködés után kibökte az egész történetet. Ailil mindenben megerősítette a meséjét, de csak miután rájött, hogy már így is mindent tudok. Nem sokkal azután, hogy a Tengeri Nép először lehorgonyzott Cairhienben, Ailil kapcsolatba lépett Shalonnal, hogy kipuhatolja, mit akarnak az al'Thor gyerektől. Shalon szintén minél többet meg akart tudni a kölyökről, és persze az itteni helyzetről is tájékozódni akart. Találkozgatni kezdtek, összebarátkoztak, és nemsokára hálótársak lettek. Leginkább azért, mert mind a ketten magányosak voltak, azt hiszem. Mindenesetre ezt kétségbeesetten igyekeztek titkolni.

– És képesek voltak napokig tűrni a vallatást, ahelyett hogy rögtön ezzel kezdték volna? – kérdezte Cadsuane hitetlenkedve. Bera és Kiruna gondoskodott róla, hogy ordítsanak fájdalmukban! Verin szemében fojtott vidámság csillogott.

– A cairhieniek igencsak prűdek, Cadsuane! A nyilvánosság előtt mindenképp azok. Lehet, hogy a függönyök mögött úgy üzekednek, mint a nyulak, de mások előtt még azt sem ismernék be, hogy megcsókolták a férjüket! És az Atha'an Miere is majdnem ugyanilyen álszent! Shalon legalábbis már férjnél van, bár a férjét máshova osztották be, és a házassági eskü megszegése náluk súlyos bűnnek számít. Úgy tűnik, hogy a fegyelem elleni vétségnek tartják. Ha a nővére rájönne, hogy mi történt, Shalon nemsokára már „egy evezős csónakon lenne szélkereső”, hogy a saját szavait idézzem.

Cadsuane megrázta a fejét, és érezte, ahogy a hajdíszei meglibbennek. A két nőt nem sokkal a Palota ellen intézett támadás után találták meg. Össze voltak kötözve, a szájuk fel volt peckelve, és valaki Ailil ágya alá dugta őket. Cadsuane úgy vélte, hogy alighanem jóval többet tudnak a támadásról, mint amennyit bevallanak. Mikor nem voltak hajlandóak megmondani, hogy miért találkozgattak kettesben, már egészen biztos volt benne. Még arra is gondolt, hogy talán ők is benne voltak, bár az egész láthatóan a renegát asha'manek műve volt. Legalábbis az asha'manekről feltételezte, hogy renegátok. És mindezt a rengeteg időt és erőt egy ilyen semmiségre pazarolta el! Bár lehet, hogy azért nem volt teljesen hiábavaló a dolog, ha ezek ketten ilyen kétségbeesetten próbálták eltitkolni az egész ügyet...

– Verin, kísérd vissza Ailil úrnőt a lakosztályába, és kérj tőle bocsánatot, amiért ilyen durván bántunk vele. És biztosítsd róla, hogy... ha tudjuk, megőrizzük a titkát. De gondoskodj róla, hogy megértse, csak rajta múlik, hogy meg tudjuk-e őrizni a titkot, vagy sem! És javasold neki, hogy tájékoztasson róla, ha hall valamit a bátyjáról!

Cadsuane nem szerette megzsarolni az embereket, de már így is kénytelen volt zsarolni a három asha'mant. Toram Riatin még mindig gondot okozhatott, bár a lázadása mintha elpárolgott volna. Az igazság szerint Cadsuane-t egy cseppet sem érdekelte, hogy ki ül a Naptrónon, de tudta, hogy sokan vannak, akiket igencsak foglalkoztatnak az uralkodók, és hogy a cselszövéseik könnyen befolyásolhatják az ő ügyeit is.

Verin elmosolyodott, és a kontya meglibbent, ahogy biccentett egyet.

– Ó, igen, azt hiszem, ez így épp jó lesz! Különösen, minthogy Ailil rettenetesen utálja a bátyját! Shalonnal is hasonlóképpen járjak el? Kivéve persze, hogy tőle az Atha'an Miere ügyeit szeretnéd megtudni. Nem vagyok benne biztos, hogy hajlandó lesz elárulni Harine-t, még akkor sem, ha esetleg ezért megbüntetik!

– Azt árulja el, akit csak el akarok vele árultatni – mondta Cadsuane komoran. – Őt ne engedd el holnap késő délelőttig!

Harine-nek egy pillanatra sem lett volna szabad azt hinnie, hogy a követeléseinek engedtek. A Tengeri Nép csak egy újabb eszköz volt, amivel a kölyköt irányítani lehetett – ennyi, és semmi több. Mindent és mindenkit ebből a szemszögből kellett mérlegelnie.

Verin mögött feltűnt Corele is. Kecsesen besurrant a napozóba, és óvatosan csukta be maga mögött az ajtót, mintha nem is akarná zavarni a többieket. Ez egyáltalán nem volt rá jellemző. Fiúsan karcsú volt; vastag, fekete szemöldöke és a hátán szétterülő rengeteg, fényes, göndör fekete haja akkor is vadnak mutatta, ha a legszolidabb, legrendezettebb ruháját viselte. A Sárga nővér általában nevetve tört be a szobákba, de most igencsak csendes volt. Megdörgölte pisze orrát, és habozva nézett Cadsuane-re. Kék szemében kivételesen nem csillogott vidámság.

Cadsuane intett neki, hogy jöjjön közelebb. Corele mély levegőt vett, és átsuhant a szőnyegen. Két kézzel markolta sárga csíkos, sötétkék szoknyáját. Végigmérte a Sorileával beszélgető nővéreket, vetett egy pillantást Daigianra és Ebenre is, akik a másik sarokban játszottak macskabölcsőt, és aztán halkan, dallamos murandyi kiejtéssel megszólalt.

– Egészen csodálatos híreket hoztam, Cadsuane! – A hangja alapján egyáltalán nem volt benne biztos, hogy a hírei csodálatosak-e vagy sem. – Tudom, azt mondtad, hogy ha lehet, Damert tartsam itt, a Palotában, de ragaszkodott hozzá, hogy kimehessen, és megnézhesse azokat a nővéreket, akik még mindig az aiel táborban vannak. Bármilyen szelíd is, ha akar, nagyon makacs tud lenni, és egészen biztos abban, hogy semmi nincs, amit ne lehetne meggyógyítani. És valóban, ami azt illeti, kiment a táborba, és meggyógyította Irgaint! Cadsuane, olyan, mintha nem is lett volna... – A hangja elhalkult: nem volt képes kimondani azt az egy szót. De az így is ott lógott a levegőben. Elcsendesítve.

– Csodálatos hír – mondta Cadsuane szárazon. Valóban az volt. Valahol mélyen minden nővér rettegett attól, hogy elvághatják a Forrástól. És most felfedezték, hogyan lehet meggyógyítani azt, amit nem lehet meggyógyítani! És egy férfi fedezte fel! Sírás lesz a vége, nagy-nagy sírás! Különben is, bár minden egyes nővér, aki hallani fog róla, világmegrengető felfedezésnek tartja majd – több szempontból is, hiszen micsoda dolog, hogy épp egy férfi fedezte fel –, az egész eltörpült Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány mellett. – Gondolom, már fel is ajánlotta, hogy megverjék őt is, mint a többieket!

– Nem lesz rá szüksége – mondta Verin oda sem figyelve. Mogorván méregetett egy tintafoltot az ujja hegyén, de mintha valahova még messzebbre figyelt volna. – A Tudós Asszonyok láthatóan úgy gondolták, hogy Rand kellően megbüntette Irgaint és a másik kettőt, mikor... mikor azt tette, amit. Miközben a többiekkel úgy bántak, mint a haszontalan állatokkal, aközben azon dolgoztak, hogy hármukat életben tartsák valahogy. Magam is hallottam, mikor arról beszéltek, hogy keresnek Ronaille-nek egy férjet!

– Irgain mindent tud a többiek hűségesküjéről – vetette közbe Corele még mindig meglepődve. – Azon nyomban elkezdett sírni az őrzője halála miatt, amint Damer meggyógyította, de ő is kész letenni az esküt. El kell mondanom, hogy Damer meg akarja próbálni meggyógyítani Sashalle-t és Ronaille-t is. – Meglepő módon kihúzta magát, és a hangja határozottan, szinte dacosan csendült. Mindig is éppolyan arrogáns volt, mint a többi Sárga, de mindig tudta, hogy Cadsuane mellett hol a helye. – Nem látom semmiféle okát annak, hogy egy nővér ilyen állapotban maradjon, ha van kiút, Cadsuane! Én is azt szeretném, ha Damer megpróbálná meggyógyítani őket!

– Hát persze, Corele! – Úgy tűnt, hogy Damer makacsságából a lányra is átragadt valamennyi. Cadsuane nem is bánta, feltéve, hogy Corele nem viszi túlzásba a dolgot. Azonnal elkezdte maga köré gyűjteni azokat a nővéreket, akikben megbízhatott, amint hírét vette a különös shienari eseményeknek. Nem csak itt voltak megbízható emberei. Egészen addig nem sikerült semmi hasznosat megtudnia arról, hogy Siuan Sanche és Moiraine Damodred miben mesterkedik, pedig már évek óta figyeltette őket. De az, hogy ebben a pár, kiválasztott aes sedai-ban megbízott, még nem jelentette azt, hogy hagyta volna, hogy a saját fejük után menjenek. Túl sok minden forgott kockán. De ugyanakkor nem hagyhatott ilyen állapotban egyetlen nővért sem.

Az ajtó hatalmas döndüléssel csapódott ki, és Jahar rontott be. Szaladt, a sötét hajába font ezüstcsengettyűk ijedten csilingeltek. Mindenki odafordult, hogy megnézze a csinos, fiatal fiút abban a jól szabott, sötétkék kabátban, amit Merise választott neki – még Sorilea és Sarene is megnézték maguknak –, de mondandója hallatán egy csapásra elfelejtették, hogy milyen jóképű is, napbarnított arca.

– Alanna eszméletlen, Cadsuane! Egyszerűen csak összeesett a folyosón! Merise bevitte egy hálószobába, és érted küldött!

Cadsuane hangos, kétségbeesett kiáltások közepette maga mellé intette Corele-t és Sorileát – nem hagyhatta itt a Tudós Asszonyt, mikor ilyen fontos dolgok történtek –, és szólt Jaharnak, hogy vezesse Alannához. Verin is velük tartott, és Cadsuane nem küldte vissza. Verin sok mindent észrevett, ami elkerülte mások figyelmét.

A fekete egyenruhás szolgáknak fogalmuk sem volt arról, hogy Jahar kicsoda vagy micsoda, de igyekeztek minél fürgébben elkotródni a mögötte lépdelő Cadsuane útjából, aki legszívesebben odaszólt volna a fiúnak, hogy menjen gyorsabban, de már így is kis híján szaladtak. Mielőtt messzire juthattak volna, eléjük lépett egy alacsony, borotvált homlokú férfi. Sötét kabátján elöl vízszintes, színes csíkok villantak. Mélyen meghajolt előttük. Az ő kedvéért Cadsuane-nek is meg kellett állnia.

– A Fény ragyogjon önre, Cadsuane sedai! – mondta a férfi simulékonyan. – Bocsásson meg, hogy zavarom, mikor láthatóan sürgős dolga van, de úgy véltem, jobb, ha személyesen számolok be önnek arról, hogy Caraline úrnő és Darlin nagyúr már nincsenek Arilyn úrnő palotájában. Jelenleg egy folyami hajó fedélzetén tartózkodnak, és Tear felé tartanak. Azt hiszem, mostanra már kicsúsztak az ön kezéből!

– Meglepné, hogy milyen hosszú kezem van, Dobraine nagyúr! – válaszolta az aes sedai hidegen. Legalább egy nővért ott kellett volna hagynia Arilyn palotájában, de hát olyan biztos volt benne, hogy a párocskát a kezében tartja! – Vajon bölcs dolog volt elvinnie őket?

Egészen biztos volt benne, hogy a férfi intézte így a dolgot, bár nem hitte volna, hogy lenne mersze nyíltan beismerni.

A fickót láthatóan nem zavarta meg a hangja. És a mondanivalója igencsak meglepte Cadsuane-t.

– Darlin nagyúr a Sárkány nagyúr teari helytartója lesz, és úgy tűnt, hogy bölcs dolog lenne, ha Caraline úrnőt eltávolítanánk az országból. Bár már elutasította egykori lázadó elveit, és visszavonta nagyzoló igényét a Naptrónra, mások még megpróbálnák felhasználni. Talán, Cadsuane sedai, nem volt bölcs dolog egyszerű szolgákra bízni őket! A Fényre esküszöm, nem tehetnek róla, hogy így esett a dolog! Két... vendéget... talán vissza tudtak tartani, de a fegyvereseimmel szemben nem volt esélyük sem!

Jahar szinte táncolt türelmetlenségében, hogy menjenek már. Merise igen szigorú volt az őrzőivel szemben.

Cadsuane is alig várta már, hogy Alannához érjenek.

– Remélem, egy év múlva is így gondolja majd – vetette oda. Dobraine csak meghajolt.

Alannát a legközelebbi hálószobába vitték, és a szoba igencsak kicsinyke volt. A cairhieniek által annyira kedvelt, ébenfekete fából faragott faltáblák csak még szűkösebbnek mutatták. Már ez a pár ember is megtöltötte. Merise csettintett egyet az ujjával, és a sarokra bökött. Jahar engedelmesen odasietett, de így sem lett sokkal több hely.

Alanna csukott szemmel hevert az ágyon. Ihvon, az őrzője, mellette térdelt, és a csuklóját fogta.

– Olyan, mintha nem merne felébredni – mondta a magas, karcsú férfi. – Nem érzem, hogy bármi baja lenne, de mintha tartana valamitől!

Corele félrelökte, és a két kezébe fogta Alanna arcát. A saidar ragyogása körbeölelte a Sárga nővért, és a Gyógyítás leheletfinom fonata rásüppedt Alannára, de a Zöld nővér még csak meg sem rezzent. Corele hátralépett, és megrázta a fejét.

– Lehet, hogy nem értek annyira a Gyógyításhoz, mint te, Corele – mondta Merise szárazon –, de ezt már én is megpróbáltam! – Bármilyen hosszú ideje volt is aes sedai, a beszédén még mindig lehetett érezni, hogy Tarabon szülötte, de sötét haját simára fésülte, és hátravonta komor arcából. Cadsuane talán még a többieknél is jobban bízott benne. – Most mihez kezdjünk, Cadsuane?

Sorilea kifejezéstelen arccal nézte az ágyon fekvő, eszméletlen nőt, és csak az ajka keskenyedett el. Cadsuane azon merengett, hogy most vajon a szövetségüket értékeli-e át. Verin is Alannát nézte, és döbbenetesen rémültnek tűnt. Cadsuane nem hitte volna, hogy bármi is ennyire megrémítheti a Barna nővért. De persze ő is rettegett. Ha most elveszíti ezt az utolsó szálat is, ami még a kölyökhöz fonja...

– Leülünk, és megvárjuk, hogy felébredjen – mondta nyugodtan. Nem tehettek mást. Nem tehettek semmi mást.

– Hol van? – hördült fel Demandred, és a keze ökölbe szorult a háta mögött. Enyhén szétvetett lábbal állt, és tudta, hogy ő uralja a termet. Ez már csak így volt. Ennek ellenére jobb szerette volna, ha Semirhage vagy Mesaana is jelen van. A szövetségük igencsak törékeny volt – egy egyszerű kis egyezség, hogy addig nem fordulnak egymás ellen, amíg nem győzték le a többieket –, de már hosszú, hosszú ideje fennállt. Hárman együtt már egymás után billentették ki az ellenfeleiket az egyensúlyukból, hogy azok a halálba, vagy még annál is rosszabb sorsba szédüljenek. De Semirhage-nak nehezére esett eljönnie ezekre a találkákra, és Mesaana mostanában nagyon félénk volt. Ha azon gondolkozott, hogy véget vet a szövetségüknek...

– Al'Thort már vagy öt városban látták, beleértve azt az átkozott romhalmazt a Pusztában, és egy tucat kisebb faluban is feltűnt, mióta azok az ostoba bolondok, azok az eszement idióták mindent elrontottak Cairhienben! És akkor még csak azokról a jelentésekről beszélek, amit már kézhez is kaptunk! Csak a Nagyúr tudja, hogy még mi minden mászik felénk lóháton, birkára kötve, vagy mi a fenét találtak még ki ezek a nyomorult vademberek a hírközlésre!

Minthogy Graendal érkezett meg elsőnek, ő választotta ki a helyszínt, és Demandredet ez is felmérgesítette. Látfalak vették őket körbe, és mintha a csíkos fapadló körül egy erdőre való, élénk színekben pompázó, virág és indaözön tekergőzött volna. Apró, még a virágoknál is színesebb madarak repkedtek az ágak közt. A levegőt virágillat és halk madárdal töltötte be. Csak a magas, boltíves ajtókeret rontott a képen. Miért akart Graendal mindenáron arra emlékezni, hogy mi mindent veszítettek el? Sokklándzsát és jor-műt is éppolyan könnyen készíthettek volna, mint látfalat – kivéve itt, Shayol Ghul közelében. Különben is, Graendal mindig is megvetette a természetet, már ha Demandred jól emlékezett.

Osan'gar fenyegetően összevonta a szemöldökét, mikor Demandred az ostoba bolondokat és az eszement idiótákat emlegette, de gyorsan elrendezte csúf, ráncos arcát, ami olyan kevéssé emlékeztetett arra az ábrázatra, amivel született. Bárhogy hívták is, mindig tudta, hogy kibe köthet bele, és kibe nem.

– Az egész csak a véletlen számlájára írható – mondta nyugodtan, de elkezdte tördelni a kezét. Régi, rossz szokása volt. Úgy öltözött, mint ennek a barbár Kornak valamelyik királya: a kabátját úgy ellepte az arany hímzés, hogy szinte nem is látszott, hogy a legfinomabb vörös bársonyból szabták, és a csizmáján is arany bojtok himbálództak. A nyakán és a csuklóján annyi habos csipke villant, hogy fel lehetett volna öltöztetni belőle egy gyereket! Osan'gar sosem érezte, mi az a túlzás. Ha nem lettek volna különleges képességei, sosem lehetett volna Kiválasztott. A férfi észrevette, hogy tördeli a kezét, és mérgesen lerántotta a széke mellett álló, kerek kis asztalkáról az egyik magas, cuendillar borospoharat. Mélyen belélegezte a bor édes illatát. – Egészen egyszerűen csak a véletlen egybeesések tehetnek róla – motyogta, és igyekezett minél gondtalanabbnak tűnni. – A legközelebb elfogjuk, vagy megöljük! A szerencse nem állhat mindig az ő oldalán!

– Te tényleg a szerencsére bíznál mindent? – Aran'gar egy hosszú, ívelt széken feküdt, mintha csak egy heverő lenne. Fülledt, forró mosolyt vetett Osan'garra, és felemelte kecses, karcsú lábát. Magasan felhasított, élénkvörös selyemruhája csípőig felvillantotta hófehér bőrét. Minden egyes lélegzetvétel azzal fenyegette, hogy lecsusszan róla a ruha, ami már így is épphogy csak elfedte dús kebleit. Minden egyes mozdulata megváltozott, mióta nő lett belőle, de a lényegén a női test sem változtathatott semmit. Demandred egyáltalán nem vetette meg a testi élvezeteket, de egy szép nap a vágyai okozzák Aran'gar halálát! Mint ahogy már egyszer ez is megtörtént. Nem mintha Demandred bánta volna, ha legközelebb végleg búcsút kell tőle vennie. – Neked kellett volna odafigyelned rá, Osan'gar! – mondta, és mintha minden egyes szótagban külön élvezetet lelt volna. – Neked és Demandrednek! – Osan'gar arca megrándult, és idegesen megnyalta a szája szélét. Aran'gar rekedtesen, érzékien felnevetett. – Az én kis védencem... – A hüvelykujját a szék karfájára nyomta, és úgy tett, mintha odaszögezne valamit, aztán újra felnevetett.

– Az ember azt hinné, hogy jobban aggódsz, Aran'gar – mormolta Graendal a boroskupájába. Majdnem olyan jól titkolta a megvetését, mint amennyire szinte átlátszó, ezüstfehér streithje elfedte érett domborulatait. – Te is, meg Osan'gar is, meg persze Demandred. És Moridin, bárhol legyen is! Azt hiszem, nektek legalább annyira kellene félnetek al'Thor sikerétől, mint a kudarcától!

Aran'gar felnevetett, és elkapta a másik nő kezét. Élénkzöld szeme csak úgy villogott.

– És talán szívesebben elmagyaráznád, hogy mire célzol, ha kettesben maradnánk, kedvesem?

Graendal ruhája komor feketébe váltott, mintha éjszín füst surrant volna el az égbolt felett. Szitkozódva rántotta ki a kezét a másik nőéből, és bosszúsan arrébb vonult. Aran'gar... vihogott.

– Mire célzol? – kérdezte Osan'gar élesen, és nagy nehezen feltápászkodott a székéből. Mikor felkelt, megragadta a gallérját, felvette egy tanár testtartását, és kioktató hangon folytatta a mondandóját. – Először is, kedves Graendalom, kétlem, hogy akár jómagam ki tudnék dolgozni egy olyan eljárást, amivel el tudnám távolítani a Nagyúr árnyékát a saidinről. Al'Thor egy vadember. Bármit próbál is meg, végül elkerülhetetlenül elégtelennek fog bizonyulni, és én a magam részéről még csak nem is kételkedem benne, hogy ötlete sincs arra, hogyan kezdhetne neki a dolognak. Különben is, mindannyian megpróbáljuk majd megakadályozni, hogy megtegye, hiszen a Nagyúr ezt parancsolta nekünk! Megértem, hogy tartasz tőle, hogy a fejünkre vonnánk a Nagyúr haragját, ha valamiképpen mégis kudarcot vallanánk, de miért kellene bármelyikünknek, akit most itt megneveztél, jobban félnünk a többinél?

– Száraz, mint mindig. És vak, mint mindig! – mormolta Graendal. Most, hogy lecsillapodott egy kicsit a haragja, a ruhája ismét tiszta volt, szinte áttetsző, bár nem ezüstösen csillant, hanem vörösen. Talán mégsem volt olyan nyugodt, mint amilyennek mutatta magát. Vagy azt akarta, hogy a többiek azt higgyék, hogy még mindig dühös. A streithtől eltekintve minden dísze a Kor munkája volt. Aranyhajában aprócska tűzopálok villogtak, telt keblei között egy hatalmas rubint nyugodott, és díszes aranykarkötők csilingeltek mindkét karján. És akadt rajta valami furcsa is, bár Demandred egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ezt más is észrevette. Bal keze kisujján egy egyszerű aranygyűrű villant. Graendal sosem hordott semmi egyszerűt! – Ha a kölyök valamiféleképpen eltüntetné az árnyat, akkor... Nos... Akkor ti, akik saidint használtok, nem szorultok továbbra is a Nagyúr különleges védelmére. Akkor is meg fog bízni a... hűségetekben? – Elmosolyodott, és belekortyolt a borba.

Osan'gar nem mosolygott. Elsápadt, és megdörgölte a száját.

Aran'gar felült a széken, és már egyáltalán nem próbált meg érzékinek tűnni. Az ölébe ejtette a kezét, és az ujjai karmokba görbültek. Úgy meredt Graendalra, mint aki puszta kézzel akarja megfojtani.

Demandred kilazította az ujjait. Remélte, hogy al'Thort megölik – vagy ha azt nem lehet, hát legalább elfogják –, még mielőtt ez a gyanú felütné a fejét. A Hatalom Háborújában több mint egy tucatnyi Kiválasztottnak kellett meghalnia, mert a Sötétség Nagyura gyanakodott rájuk.

– A Nagyúr biztos benne, hogy mindannyian hűségesek vagytok hozzá – jelentette be Moridin, és úgy vonult be, mintha ő maga lett volna az, akiről beszéltek. Gyakran úgy tűnt, mintha valóban azt is hinné, hogy ő maga a Nagyúr, és az, hogy most ilyen kölyökarca volt, nem változtatott ezen sem. Az arca szavai dacára is kemény volt, és éjfekete ruhája tökéletesen illett új nevéhez. Halál. – Nem kell emiatt aggódnotok, amíg nem gondolja másképp!

Az a Cyndane nevű kislány most is ott loholt a sarkában, mint valami dús keblű, ezüsthajú kis háziállat, vörösbe és feketébe öltöztetve. Moridin vállán valami teljességgel megfejthetetlen okból egy patkány trónolt. Rózsaszín orrával gyanakodva szagolgatta a levegőt, és fekete tekintete riadtan rebbent körbe. De az is lehet, hogy semmi oka nem volt a jelenlétének. Attól, hogy ilyen kölyökarca lett, Moridin még éppolyan őrült maradt.

– Miért hívattál minket ide? – kérdezte Demandred. – Sok dolgom van, és nincs időm az üres fecsegésre!

Öntudatlanul is kihúzta magát, hogy megpróbáljon legalább olyan magasnak tűnni, mint a másik férfi.

– Mesaana most sem jött el? – kérdezte Moridin ahelyett, hogy válaszolt volna. – Milyen kár! Neki is hallania kellett volna a híreket!

Elkapta a patkány farkát, és lerántotta a válláról az állatot. Nyugodt érdeklődéssel nézegette, ahogy a patkány hiábavalóan kapálózik rövid kis lábával. Most mintha csak a patkány létezett volna számára.

– Az apró, látszólag jelentéktelen ügyek néha igencsak fontosak lehetnek – mormolta. – Ez a patkány. Vagy hogy Isam vajon időben megtalálja és kiirtja-e azt a másik kártevőt, azt a Faint. Egyetlen szó, amit rossz fül hall meg. Vagy amit nem a megfelelő ember fülébe súgunk. Egy pillangó meglebbenti a szárnyát egy faágon, és a világ másik oldalán egy hegység dől össze!

A patkány hirtelen megrándult a kezében, és megpróbálta a csuklójába mélyeszteni tűhegyes fogait. Moridin könnyedén elhajította. Valahol a levegőben tűznél is forróbb láng lobbant, és a patkány már ott sem volt. Moridin elmosolyodott.

Demandred arca önkéntelenül is megrándult, nem értett semmit. Ez csak az Igazi Hatalom lehetett. Moridin kék szemén fekete pötty úszott át. Majd még egy. És még egy. A fickó alighanem csak az Igazi Hatalmat használta, mióta a legutóbb találkoztak, ha ilyen sok saat szedett össze. Demandred csak végszükség esetén használta az Igazi Hatalmat. Persze, most már csak Moridinnek járt ki ez az előjog, mióta... mióta felkenték. Alighanem tényleg teljesen megőrült, ha ilyen szabadon használta! A saara még a saidinnál is sokkal könnyebben rá lehetett szokni, és Demandred nem hallott még ennél veszedelmesebb méregről.

Moridin átsétált a csíkos fapadlón, és Osan'gar vállára tette a kezét. A mosolyát csak még rémítőbbé tette a szemében örvénylő saa. Az alacsonyabb férfi nyelt egyet, és remegve felmosolygott a másikra.

– Jól is tetted, hogy nem gondolkoztál el azon, vajon hogyan tisztíthatnád meg a saidint a Nagyúr árnyékától – mondta halkan. Mennyi ideje hallgatózhatott odakinn? Osan'gar mosolya egyre betegesebb lett. – Al'Thor nem olyan bölcs, mint te! Cyndane, mondd csak el nekik!

Az alacsony nőcske kihúzta magát. Arcra és termetre olyan volt, mint egy érett, édes kis szilva, ami csak arra vár, hogy valaki leszedje, de hatalmas, kék szeme jeges tűzben égett. Talán inkább barackra hasonlított. A barackok itt és most mérgezőek voltak.

– Gondolom, még emlékeztek a Choedan Kalra. – Bárhogy erőlködött is, az a mély, rekedtes hang így is, úgy is érzéki maradt, de azért sikerült belecsempésznie némi gúnyt. – Lews Therinnél vannak a kulcsok. Mindkettő kulcsa. És talált egy nőt, aki elég erős ahhoz, hogy használja a nőknek készült felét. A Choedan Kallal akarja megcsinálni a dolgot.

Mindenki egyszerre kezdett el beszélni.

– Azt hittem, hogy a kulcsokat elpusztították! – kiáltott fel Aran'gar, és talpra pattant. A szeme elkerekedett félelmében. – Az egész világot széttörheti, ha akár csak megpróbálja használni a Choedan Kalt!

– Ha valaha is olvastál volna bármi mást a történelemkönyveken kívül, akkor tudnád, hogy a kulcsokat szinte teljességgel lehetetlen megsemmisíteni! – mordult rá Osan'gar. De ő is úgy rángatta a gallérját, mint aki attól fél, hogy mindjárt megfullad, és a szeme mintha ki akart volna esni a helyéről. – De honnan tudhatja ez a csitri, hogy nála vannak? Honnan?

Amint Cyndane kiejtette a Choedan Kal nevét, Graendal kezéből kiesett a szívkő borospohár, és hangos csengéssel végiggurult a földön. A ruhája skarlátvörös lett, mint a frissen ontott vér, és a szája megrángott, mintha hányni készülne.

– És te abban reménykedtél, hogy véletlenül majd belebotlunk! – sikoltotta Demandred felé. – Abban reménykedtél, hogy valaki majd megtalálja neked! Bolond! Bolond!

Demandred úgy vélte, hogy Graendal még magához képest is túlzásokba esett. Fogadni mert volna, hogy a bejelentés egyáltalán nem lepte meg. Úgy tűnt, hogy nem ártana a körmére nézni egy kicsit. De nem szólt egy szót sem.

Moridin a szívére tette a kezét, és úgy csinált, mint egy hősszerelmes. Az ujja hegyével Cyndane álla alá nyúlt, és felfelé billentette a lány fejét. Cyndane szeme dacosan meglobbant, de az arca akár egy baba faragott arca is lehetett volna. Éppúgy fogadta a férfi udvarlását, mint egy faragott baba.

– A mi kis Cyndane-ünk sok mindent tud – mondta Moridin lágyan –, és mindent elmond nekem, amit csak tud! Mindent!

Az apró kis nő arckifejezése még mindig nem változott, de egész testében rázta a remegés.

Demandred nem tudta, mit gondoljon róla. Először azt hitte, hogy Lanfear az, újjászületve. A lélekátültetéshez elvileg az elérhető testekből választottak új gazdát, de Osan'gar és Aran'gar is jól példázták, hogy a Sötétség Nagyurának van humora. Méghozzá igen kemény és kegyetlen. Egészen biztos volt benne, hogy Lanfear az, de aztán Mesaana elárulta neki, hogy a lány gyengébb volt Lanfearnél. Mesaana és a többiek úgy vélték, hogy ennek a Kornak a szülötte. De úgy emlegette al'Thort, mint Lews Therint – épp ahogy Lanfear szokta –, és úgy beszélt a Choedan Kalról, mint aki pontosan tudja, mekkora rettegést szült a Hatalom háborújában. Csak az öröktűztől féltek jobban, és attól is csak egy egészen kicsit. Vagy mindezt Moridin tanította volna meg neki, hogy elbizonytalanítsa a többieket? Már persze, ha a fickónak voltak még világos tervei. Mindig is voltak olyan időszakok, mikor Moridin egészen egyszerűen csak az őrületének élt, semmi másnak.

– Így hát végül mégiscsak meg kell ölnünk! – mondta Demandred. Nehéz volt eltitkolnia, hogy mennyire örül ennek. Akár Rand al'Thor volt az, akár Lews Therin Telamon, nyugodtabban alszik, ha már tudja, hogy meghalt! – Mielőtt elpusztíthatná a világot és minket is! Ami azt jelenti, hogy még hamarabb meg kell találnunk!

– Megölnünk. – Moridin úgy terjesztette ki a kezét, mintha valamit méregetne. – Igen, ha nincs más megoldás – mondta ki végül. – De nem lesz nehéz megtalálnotok! Amint megérinti a Choedan Kalt, tudni fogjátok, hol van! Odamentek, és elfogjátok! Vagy ha másképp nem megy, hát elpusztítjátok! A Nae'blis szólt!

– Ahogy a Nae'blis parancsolja! – mondta Cyndane mohón, és meghajtotta a fejét. A többiek halkan visszhangozták, bár Aran'gar kifejezetten dacosnak tűnt, Osan'gar elkeseredettnek, és Graendal hangja meglepően elgondolkozóan csendült.

Demandrednek majdnem annyira fájt, hogy meg kell hajtania a fejét, mint az, hogy ki kell mondania ezt a kurta kis mondatot. Ezek szerint meg kell próbálniuk elfogni al'Thort, miközben épp megkísérli használni magát a Choedan Kalt, és egy nővel együtt épp annyit isznak az Egyetlen Hatalomból, amennyivel földrészeket szét lehetne olvasztani! De persze arról szó sem volt, hogy Moridin is velük menne. Moridin vagy az iker-állatkái, Cyndane és Moghedien. Most még Moridin volt a Nae'blis, de talán el lehet majd intézni, hogy mikor a legközelebb meghal, ne kaphasson új testet. Talán hamar el lehet intézni, hogy így legyen.

II. KÖTET

Tizennegyedik fejezet

Ami a fátyol mögött rejlik

A Kidron Győzelme meg-megbillent a tenger hosszú, magas hullámain, és a kabint beragyogó aranylámpák nyikorogva lengtek díszes láncaikon, de Tuon nyugodtan ült, és hagyta, hogy Selucia borotvapengéje hadd suhanjon végig a fejbőrén. A hajó farába vágott magas ablakokon át tökéletesen látta, ahogy a többi, hatalmas gálya is ott hasítja mögöttük a vizet. Az orrukon fehéren tört meg a sós hab: több száz, több ezer hajó követte, betöltötték az egész látóhatárt. Négyszer ennyit hagytak Tanchicóban. A Rhyagelle; Azok, Akik Hazatértek. A Corenne, a Visszatérés megkezdődött.

A magasban sikló albatrosz mintha a Kidront követte volna, és ez valóban győzelmi ómen volt, bár a madár szárnya fekete, nem pedig fehér. De akkor is ugyanazt kellett jelentenie. Az ómenek nem változtak meg attól, hogy máshol látta őket az ember. A bagolyhuhogás halált jelentett, a derült égből szakadó eső pedig váratlan vendéget, akár Imfaralban, akár Noren M'sharban volt.

A reggeli szertartás az öltöztetőnője borotvájával mindig megnyugtatta, és ma különösen nagy szüksége volt erre. Tegnap éjszaka dühében adott ki egy parancsot. Márpedig az ember nem engedhette meg magának, hogy a harag szóljon belőle. Szinte úgy érezte, mintha sei'moseiv lenne. Mintha elveszítette volna a becsületét. Az egyensúlya megbomlott, és ez majdnem olyan rossz volt a Visszatérés szempontjából, mintha sei'taer lenne – akár ott röpült mögöttük az albatrosz, akár nem.

Selucia egy meleg, nedves kendővel letörölte a fejéről a borotvahab utolsó foszlányait, aztán egy puha, száraz kendővel megszárogatta a fejét, végül egy kefével könnyedén behintőporozta az egészet. Amint az öltöztetőnő hátralépett, Tuon felkelt, és hagyta, hogy a díszesen hímzett, kék selyem öltözőköpeny az arany-kék mintás padlóra csússzon. A hideg levegő azon nyomban libabőrösre csípte mezítelen, barna bőrét. A fal mellett térdelő tíz szobalány közül négyen azonnal felpattantak. Szépek voltak, szemet gyönyörködtetőek áttetsző fehér ruháikban. Legalább annyira a szépségükért választották ki őket, mint a hozzáértésükért – márpedig mind a tízen a legjobb szobalányok közé tartoztak. Már mindannyian hozzászoktak a hajó himbálódzásához, hiszen hosszú volt az út Seanchanból ide, és kecsesen szétszaladtak, hogy összeszedjék a faragott ládákra terített ruhákat, és mindet odavigyék Seluciának. Selucia sosem hagyta, hogy a da'covale-ek öltöztessék fel Tuont: még a harisnyáját vagy a cipellőjét sem adhatták fel.

Miközben a nő Tuon feje fölé emelte az elefántcsont színű ruhát, a fiatal lány önkéntelenül is összehasonlította kettejüket a belső falra erősített, magas, aranyozott tükörben. Az aranyhajú Selucia szoborszép volt és méltóságteljes. A bőre úgy fénylett, mint a friss tejszín, és a szeme kék volt, mint a tavaszi égbolt. Bárki a Vér tagjának nézhette volna, méghozzá igen magas rangúnak – csak onnan látszott, hogy so'jhin, hogy a feje bal oldalát leborotválták. Tuon azt is sejtette, hogy Seluciát alighanem már a puszta feltételezés is felháborítaná: a nő el sem tudta képzelni, hogy valaki túlléphetné a számára kijelölt rangot. A lány tudta, hogy ő maga sosem lesz olyan parancsoló és méltóságteljes kisugárzású, mint az öltöztetőnője. Sötétbarna szeme túlságosan is nagy volt, és túlságosan is olvadozva csillogott. Ha egy pillanatra elfeledkezett róla, hogy szigorú arcot vágjon, szív alakú arca akár egy csintalan gyermeké is lehetett volna. A feje búbja alig ért Selucia szeméig, és az öltöztetőnője sem volt valami magas. Tuon a legjobb lovasok közé tartozott, kiválóan birkózott, és jól bánt a hozzáillő fegyverekkel, de ahhoz mindig nagyon össze kellett szednie magát, hogy megfelelően hasson az emberekre. Legalább annyit küzdött ezzel az egy aprósággal, mint a képzése összes többi részével együtt. De legalább a széles, szőtt aranyöv kellően kihangsúlyozta a derekát, és senki sem nézhette leányruhás fiúnak. A férfiak tágra nyílt szemmel bámultak, ha Selucia elvonult előttük, és Tuon gyakran elkapott egy-egy megjegyzést a telt keblekről. Talán ennek semmi köze nem volt a méltóságteljes megjelenéshez, de igazán nem bánta volna, ha kicsit merészebben gömbölyödnek a tulajdon keblei.

– A Fény áldjon meg – morogta Selucia vidáman, miközben a da'covale-ek visszasiettek a fal mellé, és engedelmesen letérdeltek –, minden áldott nap ezt csinálod, mióta csak először leborotváltam a fejedet! Még most, három évvel később is azt hiszed, hogy hagynék a fejeden borostát?

Tuon csak most jött rá, hogy végigsimította csupasz fejbőrét. Valóban borostát keresett rajta, bár ezt még magának is szégyellte beismerni.

– Ha nem borotváltad volna tükörsimára – mondta gúnyos komolysággal –, megverettelek volna! Csak hogy megfizessek neked azért, amikor te vertél el engem!

Selucia Tuon nyaka köré csatolt egy rubinköves nyakláncot, és halkan felnevetett.

– Ha mindazt visszafizetnéd, soha többé nem tudnék leülni a fenekemre!

Tuon elmosolyodott. Selucia anyja bölcső-ajándékként adta a lányt Tuonnak, hogy ő legyen majd a kislány dajkája, és ami még ennél is fontosabb, az árnyéka, a titkos testőre. Selucia életének első huszonöt éve azzal telt el, hogy ezekre a feladatokra kiképezzék – a másodikra méghozzá teljes titokban, hogy senki más ne tudhasson róla. Tuon tizenhatodik születésnapján, mikor először borotválták le a fejét, a lány felajánlotta Háza hagyományos ajándékait Seluciának. Dajkája kapott egy kis birtokot, hogy megjutalmazzák mindazért a gondoskodásért, amivel a lányt körbevette, nyilvánosan is megbocsátották neki, hogy nevelési célzattal megverte, és minden egyes verésért, amit kénytelen volt a védencére kiszabni, száz arany trónust kapott. A Vér összegyűlt, hogy megünnepeljék, hogy Tuon felnőttkorba lépett, és láthatóan igencsak nagy hatást gyakorolt rájuk az a több tucat zsák arany, ami a dajka lába előtt hevert. A legtöbben még csak nem is álmodtak volna ekkora gazdagságról. Tuon meglehetősen... rakoncátlan gyermek volt, és a tetejébe még makacs is. És ezt követte az utolsó, hagyományos ajándék: Selucia maga választhatta ki, hogy legközelebb milyen feladatot kapjon. Tuon nem is tudta, hogy vajon ő volt-e jobban meglepve vagy az összegyűlt tömeg, mikor a méltóságteljes, aranyhajú nő hátat fordított a vagyonnak és a hatalomnak, és azt kérte, hogy hadd lehessen Tuon öltöztetőnője és első szobalánya. És a titkos testőre, természetesen, de ezt nem hozták nyilvánosságra. Tuon végtelenül boldog volt.

– Talán kisebb adagokban, tizenhat évre elosztva – mondta a lány. A tükörbe nézett, és elég hosszan hagyta fényleni a mosolyát ahhoz, hogy Selucia semmiképp se vehesse sértésnek, aztán ismét elkomorodott. Mindenképp jobban szerette ezt a nőt, aki felnevelte, mint a tulajdon anyját, akit felnőtté válása előtt egy évben kétszer, ha látott – és jobban szerette a fivéreinél és nővéreinél is, akikkel pólyás korától fogva meg kellett küzdenie anyjuk kegyéért. Az ádáz harcban ketten is meghaltak már, és hárman megpróbálták megölni Tuont. Egy húgát és egy bátyját da'covale-lé tettek, és éppúgy kitörölték a nevüket a családi feljegyzésekből, mintha kiderült volna róluk, hogy tudnak fókuszálni. Tuon helyzete még most sem volt szilárd. Egyetlen egy aprócska hiba könnyen a halálához vezethetett volna, vagy ami még rosszabb, ahhoz, hogy anyaszült meztelenül árverezzék el a rabszolgapiacon. A Fény áldja meg, ha elmosolyodott, még mindig tizenhat évesnek tűnt! A legjobb esetben is!

Selucia halkan kuncogott, és elfordult, hogy leemelje a szoros, aranyhálóból font sapkácskát az öltöztetőasztalon csillogó, vörösre lakkozott állványkáról. A ritkás csipke felvillantotta volna Tuon kopaszra borotvált fejbőrét, és a Hollók és Rózsák jegyével díszítette volna a lányt. Lehet, hogy nem volt sei'moseiv, de a Corenne kedvéért vissza kellett állítania az egyensúlyt. Megkérhetné Anatht, a Soe'feiáját, hogy jelöljön ki neki valamiféle büntetést, de alig két év telt csak el Neferi hirtelen halála óta, és Tuon még mindig nem érezte jól magát a nő utódja mellett. Valamiért úgy érezte, hogy neki magának kell elintéznie a dolgot. Talán látott valamiféle előjelet, amit nem ismert fel tudatosan, de mégis észrevette. A hajón nem volt nagy esély arra, hogy hangyákat lásson, de ki tudja, hátha valami másféle bogarat fedezett fel.

– Nem, Selucia – mondta halkan. – Fátylat kérek!

Selucia ajka elégedetlenül megfeszült, de szó nélkül visszatette a csipkesapkát az állványra. Ha maguk között voltak, mint most, nyugodtan megmondhatta volna a véleményét, de mindig tudta, hogy mikor szólhat bele a lány döntésébe és mikor nem. Tuonnak még csak kétszer kellett megbüntetnie, és a Fény tudja, hogy ő maga legalább annyira bánta a dolgot mind a kétszer, mint Selucia. Az öltöztetőnő csendben előszedett egy hosszú, egyszerű fátylat, és Tuon fejére csavarta, majd egy rubinokkal díszített, keskeny aranypánttal rászorította a lány homlokára. A fátyol még a da'covale-ek ruhájánál is átlátszóbb volt, és semmit sem takart a lány arcából. De azt, ami igazán fontos volt, így is elrejtette.

Selucia Tuon vállára helyezte a hosszú, arany hímzéses kék köpenyt, majd hátralépett, és mélyen meghajolt. Aranyszín hajfonata vége a padlót söpörte. A térdepelő da'covale-ek arccal a földre borultak. A reggeli magány lassan véget ért. Tuon egyedül hagyta el a kabint.

A második kabinban hat sul'dam állt, mindegyik oldalon három-három. A védenceik előttük térdeltek a széles, simára gyalult fedélzeti padlón. A sul'damok kihúzták magukat, amint meglátták Tuont, és éppolyan büszkén ragyogtak, mint vörös szoknyájukon az ezüst villámok. A szürke ruhás damanek is egyenes háttal térdeltek: ők is büszkék voltak magukra. Kivéve szegény Lidyát, aki egészen kicsire összehúzta magát, és könnyáztatta arcát megpróbálta a padlóba fúrni. Lanelle szorosan meghúzta a vörös hajú damane pórázát, és mérgesen nézett rá.

Tuon nagyot sóhajtott. Lidya tehetett arról, hogy tegnap este úgy dühbe gurult. Ez persze nem így volt, hanem Lidya csak okot adott arra, hogy Tuon dühös lehessen – de a lány érzelmeiért ő maga volt a felelős, senki más. Ő parancsolta meg a damanenak, hogy mondja meg a jövőjét, és nem kellett volna megkorbácsoltatnia csak azért, mert nem tetszett neki, amit hallott!

Lehajolt, a kezébe fogta Lidya állát, és hosszú, vörös lakkos körmével gyengéden végigsimított a damane szeplős arcán. Lidya felemelkedett, és a sarkára ült. Aztán megrándult az arca, és újra sírni kezdett. Tuon letörölte a könnyeit, és felhúzta, hogy egyenesen térdeljen.

– Lidya nagyon jó damane, Lanelle – mondta. – Kenjétek be sofra-kivonattal a sebeit, és adjatok neki oroszlánszívet, hogy ne fájjon annyira a háta. És amíg nem jön teljesen rendbe, minden étkezésnél kapjon egy mézes süteményt!

– Ahogy a nagyúrnő parancsolja – válaszolta Lanelle kimérten, de halványan elmosolyodott. Mindegyik sul'dam szerette Lidyát, és Lanelle nem örült, hogy meg kellett büntetnie a damanet. – Ha elhízna, majd megfuttatom, nagyúrnőm!

A lány egészen kicsavarta a nyakát, hogy megcsókolhassa Tuon tenyerét.

– Lidya úrnője nagyon kedves. Lidya nem fog elhízni!

Tuon végigsétált mindkét sor előtt, váltott pár szót mindegyik sul'dammal és megveregette a damanek arcát. A hat legjobb damanejét hozta magával, és a szürke ruhás nők éppolyan őszinte szeretettel néztek fel Tuonra, mint ő rájuk. Elszántan küzdöttek azért, hogy vele jöhessenek. A kövérkés, szalmaszőke Danni és Dalli nővérek voltak, és olyan ügyesek, hogy szinte nem is volt szükségük a sul'damok irányítására. Charral haja már majdnem olyan szürke volt, mint a szeme, de még mindig ő fonta leggyorsabban a saidar szálait. Sera fekete, sűrű, göndör hajában élénkvörös szalagok villogtak. Ő volt a legerősebb hatuk közül, és éppolyan büszke volt, mint egy sul'dam. Az aprócska Mylen még Tuonnál is alacsonyabb volt. Tuon rá volt a legbüszkébb a hat damane közül. A legtöbben megdöbbentek, mikor úrnőjük felnőttkorba érve ragaszkodott hozzá, hogy megpróbálhassa, megvan-e benne a sul'damok képessége, bár akkor már senki sem szegülhetett ellene. Legfeljebb csak az anyja akadályozhatta volna meg, hogy próbát tegyen, de ő hallgatott. Beleegyezett. Arról persze szó sem lehetett, hogy valóban sul'dam legyen belőle, de legalább annyira élvezte a damanek beidomítását, mint a lovak betörését, és éppolyan jól bánt a pórázra fogott nőkkel, mint a legvadabb hátasokkal. Mylen volt rá az élő példa. A sápadt kis damane félholt volt a rémülettől és a döbbenettől, és nem volt hajlandó sem inni, sem pedig enni, mikor Tuon megvette a Shon Kifar-i kikötőben. A der'sul'damok már lemondtak róla, úgy vélték, pár napon belül vége lesz, de most Mylen elmosolyodott, és előrehajolt, hogy megcsókolhassa Tuon kezét, még mielőtt a lány elért volna hozzá. A nemrég még csont és bőr Mylen mostanra kezdett kifejezetten kövérkés lenni. Catrona ahelyett, hogy leszidta volna a damanet a mohósága miatt, elmosolyodott. Fekete arcának szokott szigora kissé felengedett, és azt mormolta, hogy Mylen a legtökéletesebb damane, akit látott. És ez így is volt – senki sem gondolta volna, hogy nemrég még aes sedai-nak tartotta magát.

Mielőtt továbbment volna, Tuon kiadott pár utasítást a damanek étrendjével és testmozgásával kapcsolatban. A sul'damok éppolyan jól tudták, hogy mi a dolguk, mint a Tuon kíséretében utazó többi sul'dam, másképp nem szolgálhattak volna nála, de Tuon úgy vélte, hogy senkinek sem lenne szabad damaneket tartania, hacsak nem érdeklődik utánuk személyesen. Ő minden egyes damanejét töviről-hegyire ismerte.

A külső kabin két oldalán a Halottvirrasztó Gárda vérvörösre és szinte feketés zöldre lakkozott páncélú katonái álltak. Úrnőjük megjelenésekor megmerevedtek – már ha a kőszobrok meg tudtak volna merevedni. A kemény vonású férfiak ötszáz társukkal együtt feleltek Tuon biztonságáért. Mindegyikük az életét adta volna, ha azzal megmentheti a lányt, és meghalt volna, ha elvesztik Tuont. Mindegyikük önként jelentkezett, és külön kérte, hogy a lány testőrségébe kerülhessen. Amint az ősz hajú Musenge kapitány meglátta az úrnőjük vonásait fedő könnyű fátylat, intett, hogy csak ketten kísérjék ki a fedélzetre. Az ajtó két oldalán két tucat, zöld és vörös egyenruhás ogier Kertész állt. Hatalmas, fekete bojtokkal díszített fejszéikre támaszkodtak, és zord tekintettel méregették a fedélzetet, mintha bármelyik pillanatban támadástól tartanának. Ők ugyan nem haltak volna meg, ha Tuon elveszíti az életét, de ők is maguk kérték, hogy elkísérhessék erre a hosszú és veszélyes útra, és a lány gondolkozás nélkül a kezükbe tette volna az életét.

A Kidron három karcsú árbocán kifeszültek a bordázott, erős vitorlák, és a jeges szél sebesen repítette őket a szárazföld felé. Közel voltak a parthoz, a lány tisztán látta a szirteket, az öblöket és a lágyan hullámzó dombokat. A fedélzetet zsúfolásig megtöltötték a selyembe és bársonyba bugyolált férfiak és nők. Úgy tettek, mintha észre sem vennék, hogy a jéghideg szél kis híján leszaggatja róluk a drága kelméket, a köztük szaladgáló, mezítlábas tengerészekkel pedig még annyit sem törődtek. A nemesek egy része már-már túlzásba vitte a dolgot, és úgy tettek, mintha a hajó a legénység nélkül is ugyanúgy haladna, és mintha itt is megengedhették volna maguknak, hogy lépten-nyomon a padlót csókolgassák, vagy széles mozdulatokkal hajbókoljanak. Most is arra készültek, hogy hasra vessék magukat Tuon előtt, de mikor észrevették a lány arcát elrejtő, könnyű fátylat, az egyenrangúaknak kijáró, kurta biccentéssel üdvözölték. Az éles vonású Yuril, akit mindenki Tuon titkárának hitt, fél térdre ereszkedett. Yuril valóban a titkára volt, de ezenkívül ő volt Tuon Keze is, és ő irányította a lány Keresőit. Macura asszony hasra vetette magát a fedélzeten, és megcsókolta a puszta deszkákat, mielőtt Yuril pár halk szóval megakadályozhatta volna. A titkár suttogására a nő elvörösödött, zavartan feltápászkodott, és lesimította vörös szoknyáját. Tuon Tanchicóban még nem tudta, hogy vajon jól teszi-e, hogy a szolgálatába fogadja a nőt, de az asszony úgy megalázkodott, hogy vele jöhessen, mintha csak da'covale lenne. Macura asszony elképesztően gyűlölte az aes sedai-okat, és bár már bőkezűen megjutalmazták kincset érő információiért, remélte, hogy még több kárt okozhat a Fehér Torony némbereinek.

Tuon kecsesen biccentett a Vér tagjainak, és fellépett a hídra. A Halottvirrasztó Gárda két tagja ide is követte. A lány köpenye olyan vadul csapkodott az erős szélben, hogy kis híján elbotlott benne. A jeges szél belekapott a fátyolba is, és hol egészen az orrába préselte, hol kis híján letépte a fejéről. Persze mindez mit sem számított, elég volt annyi, hogy látták rajta. Tuon személyes zászlója, az ősi harci kocsi elé fogott két arany oroszlán, a kormánylapátot kezelő hat tengerész feje fölött csattogott. A hollós-rózsás lobogót alighanem azonnal elpakolják, amint az első tengerész észreveszi a fátylát, és szól a többieknek. A Kidron kapitánya egy széles vállú, viharvert asszony hófehér hajjal és elképesztően zöld szemekkel, meghajolt, amint Tuon papucskája a hídra lépett, aztán ismét csak a hajóra figyelt.

Anath a korlát mellett állt, dísztelen fekete selyemruhája tompán fénylett. Láthatóan nem zavarta a hideg, bár nem volt rajta sem kabát, sem pedig köpeny. Karcsú volt, de jóval a legtöbb férfi fölé magasodott. Szénfekete arca csodaszép, de éjsötét pillantása éles, mint a borotvapenge. Tuon Soe'feiája, Igazmondója volt, a császárnő – bárcsak örökké élne – akkor nevezte ki a lány mellé, mikor Neferi meghalt. Mindenki meglepődött rajta, hiszen Neferi Bal Kezét már rég kiképezték, és bármikor átvehette volna az elődje feladatait – de ha a császárnő szólt a Kristálytrónról, a szava erősebb volt, mint bármiféle törvény. Nem lett volna szabad félnie a tulajdon Soe'feiájától, de Tuon egy kicsit tartott Anathtól. Odalépett mellé, és megmarkolta a korlátot, aztán lazított egy kicsit a szorításán, nehogy letörje egyik lakkozott, hosszú körmét. Az rettentő rossz előjel lett volna.

– Nohát – mondta Anath, és minden egyes szava úgy robbant Tuon fejébe, mintha szögeket vert volna bele. A magas nő lenézett az aprócska lányra, és a hangjából csak úgy csöpögött a megvetés. – Elrejted az arcod, valahogy mégis csak elrejted, és úgy teszel, mintha egyszerűen csak Tuon úrnő lennél. Persze így is mindenki tudja, hogy ki vagy, még ha nem is mondhatják ki. Meddig űzöd még ezeket a kicsinyes játékokat? – A nő lebiggyesztette telt ajkait, és egyik kezével lekicsinylően intett. – Gondolom, azért találtad ki ezt az egész ostobaságot, mert megveretted azt a damanet. Nem lehetsz olyan bolond, hogy azt hidd, hogy egy ilyen jelentéktelen kis dolog miatt valóban le kellene sütnöd a szemed! Mit mondott, hogy így feldühített? Senki nem tudja, miről lehet szó, csak annyit hallottam, hogy iszonyatos jelenetet csaptál. Kár, hogy nem láttam!

Tuon a kezét figyelte, nehogy remegni kezdjen. Nehezére esett nyugodtnak maradnia. Szigorú arckifejezést erőltetett a vonásaira.

– Addig viselem ezt a fátylat, Anath, amíg nem kapok rá égi jelet, hogy levessem – örült, hogy a hangja nyugodt maradt. Szerencséje volt, hogy nem hallotta meg senki sem Lydia rejtélyes szavait. Mindenki tudta, hogy a damanek látják a jövőt, és ha a Vér akár csak egyetlen egy tagja is meghallotta volna, hogy mit mondott a szőke kis nő, a háta mögött mindenki Tuon vesztéről fecsegne. Anath durván felnevetett, és ismét elmagyarázta a lánynak, hogy mekkora ostobaságot követ el, épp csak ezúttal hosszabb lére eresztette a mondanivalóját. Jóval hosszabb lére. És egyáltalán nem halkította le a hangját. Tehan kapitány egyenesen előre nézett, de a szeme majdnem kiesett ráncos arcából. Tuon figyelmesen hallgatta Anath szóáradatát, és érezte, ahogy az arca egyre forróbb lesz, míg már attól tartott, hogy mindjárt a fátyla is lángra lobban. A Vér számos tagja Soe'feiának hívta a Hangját, de a Vér Hangjai csak so'jhinek voltak, és tudták, hogy ha olyasmit mondanának, ami nem tetszik a gazdájuknak, keservesen megbüntetik érte, akárhogy hívják is őket. Az Igazmondókat senki nem kényszeríthette arra, hogy megváltoztassák a mondanivalójukat, és nem is lehetett őket megbüntetni azért, amit kijelentettek. Az Igazmondóknak éppen az volt a feladata, hogy az ember szemébe vágják a kegyetlen igazságot, akár akarta hallani, akár nem. A Vér fellengzős tagjai, akik Soe'feiának hívták a Hangjukat, azt hitték, hogy Algwyn – az utolsó férfi, aki a Kristálytrónon ült, idestova már ezer éve – megbolondult, hogy életben, sőt, rangjában hagyta a Soe'feiáját, miután az az egész udvar szeme láttára felpofozta. Még annyira sem értették a családja szokásait, mint a kidülledt szemű, öreg hajóskapitány. A Halottvirrasztó Gárdisták arca meg sem rezzent sisakjuk sötétre lakkozott arcvédője mögött. Ők pontosan tudták, miről van szó.

– Köszönöm szépen, de nincs szükségem vezeklésre – mondta Tuon udvariasan, amint Anath befejezte a hosszas fejmosást.

Egyszer, mikor azért átkozta Neferit, mert képes volt valami olyan ostoba apróságba belehalni, mint hogy leesett a lépcsőn, Tuon megkérte az új Soe'feiáját, hogy szabjon ki számára valami vezeklést. Ha valaki a halottakat átkozta, az hosszú hónapokra szégyenbe taszította az illetőt. Meglepő módon a nő majdhogynem gyengéd volt, bár persze Tuon még napokkal később is sírva hasalt az ágyán, és még az alsóneműjét sem tudta felvenni. Persze nem ezért utasította el Anath ajánlatát: a büntetésnek keménynek kellett lennie, különben nem állította vissza a dolgok természetes egyensúlyát. Nem, Tuon azért nem választotta a könnyebb utat, mert már eldöntötte, hogy mit kell tennie. És azért sem, mert nem akarta elfogadni a Soe'feiája tanácsát. A legszívesebben nem is beszélt volna vele. Már Selucia is megmondta, hogy Tuon milyen makacs! De az hallatlan volt, hogy valaki ne fogadja meg az Igazmondója szavát. Talán tényleg el kellene fogadnia a vezeklést: ha másért nem is, hát azért, hogy ezt a csorbát kiköszörülhesse. Három szürke palackorrú delfin ugrott ki a habokból, aztán hatalmas csobbanással újra alámerültek. Három, és nem jöttek fel újra a víz színére. Tarts ki a döntésed mellett.

– Amint partot érünk – bólintott a lány –, beszélni akarok Suroth úrnővel. – Tarts ki a döntésed mellett! – Meg kell vizsgálni a szándékait! Többet tett az Előfutárokkal, mint a császárnő, bárcsak örökké élne, valaha is álmodta volna, de az ilyen mértékű siker gyakorta ehhez mért becsvágyat szül!

Anatht váratlanul érte a témaváltás. Kihúzta magát, elvonta a száját, és a szeme jegesen csillogott.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy Suroth csak a Birodalom érdekeit tartja szem előtt – vetette oda kurtán.

Tuon biccentett. Ő maga korántsem volt olyan biztos benne. Ez a fajta meggyőződés könnyen a Hollók Tornyába juttathatott bárkit. Még őt is. Sőt, őt különösen!

– És minél előbb kapcsolatba kell kerülnöm az Újjászületett Sárkánnyal is! Térdet kell hajtania a Kristálytrón előtt, még mielőtt eljön a Tarmon Gai'don, vagy minden elveszett! – A Sárkány Próféciáiból ez egyértelműen kiderült.

Anath hangulata egy szemvillanás alatt megváltozott. Elmosolyodott, és bizalmaskodva, szinte mohón Tuon vállára tette a kezét. Túl messzire ment, de hát Soe'feia volt. A lány úgy érezte, hogy talán csak ő képzeli azt, mintha a nő a tulajdonaként, engedelmes bábjaként bánna vele.

– Óvatosnak kell lenned – dorombolta Anath. – Nem tudhatja, hogy milyen veszedelmes vagy rá nézve, csak mikor már túl késő lesz, hogy elmenekülhessen!

Még számtalan jobbnál jobb tanácsa volt, de Tuon oda sem figyelt rá. Épp hogy csak hallotta, mit mond, de nem volt semmi olyasmi, amit nem hallott volna már vagy ezerszer. A hajó orránál feltűnt egy hatalmas kikötő öblös szája. Ebou Dar. Innen is szétrajzik majd a Corenne, akárcsak Tanchicóból. Tuont elöntötte a büszkeség és az öröm. A fátyla mögött most csak egyszerűen Tuon úrnő volt, alig magasabb rangú a hajó többi utasánál, de a szívében mindig is Tuon Athaem Kore Paendrag maradt, a Kilenc Hold Leánya, aki visszatért, hogy elvegye, amit elloptak az őseitől.

Tizenötödik fejezet

Mire jó egy harangöntő

A doboz alakú kocsiról Matnek mindig is a kolompárok kerekes kis házikói jutottak az eszébe, bár ezt a szekrénykékkel és munkapadokkal telezsúfolt kocsit nem lakásnak tervezték. Ahányszor csak beleszippantott a csípős, kénes levegőbe, elfintorodott, és kényelmetlenül fészkelődött a kis háromlábú zsámolyon. Más ülőalkalmatosság nem volt a kocsiban. Már lassan begyógyultak a sebei, és összeforrott a lába és a bordái is, de még mindig sajgott mindene. Egy egész fényverte ház a fejére szakadt! Csoda, hogy túlélte! Egy kis együttérzésben reménykedett. A nők imádták kényeztetni az embert, már ha az illető tudta, hogy hogyan váltsa ki az együttérzésüket. Rájött, hogy a pecsétgyűrűjét csavargatja, és sietve elkapta a kezét. Ha az ember hagyta, hogy egy nő idegesnek lássa, rögtön valami butaság fészkelte be magát abba a csinos kis fejecskéjébe. Az ostoba férfi pedig leshette, hogy megszánja bárki is!

– Figyelj már ide, Aludra – mondta, és felvillantotta a legcsábosabb mosolyát –, mostanra már biztos te is rájöttél, hogy ezeket a seanchanokat cseppet sem érdeklik a tűzijátékaid! Azok a damanek tudnak valami Égi Fényeket vagy mit csinálni, és ha jól hallottam, amellett a legszebb petárdáid is elhalványulnak. Mintha csak pár szikra röpülne ki a kéményből. Semmi több. Persze nem akarlak megsérteni...

– Én a magam részéről nem láttam azokat az Égi Fényeket – vetette oda a nő lekicsinylően. Erős taraboni tájszólásban beszélt. Egy hatalmas famozsár fölé hajolt, és bár derékig érő, sötét haját összefogta egy egyszerű kék szalaggal a tarkóján, fürtjei az arcába hullottak, és elrejtették a vonásait. A sötét foltokkal tarkított, hosszú, fehér kötény sem rejthette el, hogy milyen csábosan simult karcsú csípőjére a sötétzöld gyapjúruha, de Matet kivételesen jobban érdekelte a nő testénél az, amit Aludra épp csinált. Vagy legalább annyira. A nő egy karvastagságú fadoronggal finom porrá őrölte a mozsár alját karistoló, durva fekete szemeket. Az egész arra a keverékre emlékeztette Matet, amit azokban a petárdákban talált, amit puszta kíváncsiságból szétvágott, de még mindig nem tudta, hogy miből lehet kikeverni.

– És különben is – folytatta a nő; szemlátomást észre sem vette Mat mohó tekintetét –, nem adhatom ki neked a céh titkait! Ezt igazán megértheted!

Mat elfintorodott. Már napok óta azon ügyeskedett, hogy eljussanak ide, egészen azóta, hogy véletlenül ellátogattak Valan Luca utazó cirkuszába, és felfedezte, hogy Aludra is Ebou Darban van. Napok óta csak ezen ügyeskedett, de mégis rettegett attól, hogy szóba kerül az illuminátorok céhe.

– De már nem vagy illuminátor? Kirúgtak... azaz azt mondtad, hogy otthagytad a céhet! – Mat ismét eljátszott azzal a gondolattal, hogy valamiképp a nő eszébe idézi, hogy egyszer már megmentette az életét, mikor egykori céhtársai épp megpróbálták elvágni azt a szép fehér torkát. De hát Aludra már akkor sem borult a nyakába, mikor megszabadította, és Mat nem hitte volna, hogy most a megtenné. – És különben is – folytatta könnyedén –, nem kellene mindig a céh miatt aggódnod! Már mennyi ideje csinálod az éjvirágokat? És senki sem keresett fel, hogy abbahagyassa veled! Fogadni mernék, hogy nem is találkozol több illuminátorral!

– Mit hallottál? – kérdezte a nő halkan. Még mindig előrehajtotta a fejét, és a kezében lelassult, majd megállt a munka. – Mondd csak!

Matnek kis híján égnek állt a haja. Hogy csinálják ezt a nők? Ha minden egyes nyomot elfedett, ha minden egyes szavára ügyelt, akkor is azonnal kiszagolják, hogy valami nincs rendben!

– Mit hallottam volna? Én is csak ugyanazokat a kósza pletykákat hallom, mint te! Meglepne, ha nem így volna! Mostanában leginkább a seanchanokról.

A nő megpördült, és a haja ostorként csapott a levegőbe. Két kezébe kapta a nehéz farudat, és a feje fölé emelte. Vagy tíz évvel lehetett idősebb Matnél, hatalmas, sötét szeme volt, és apró telt ajka, ami mintha csókra termett volna. Matnek többször az eszébe jutott már, hogy meg is teszi, A legtöbb nő sokkal engedékenyebb volt pár édes csók után.

Aludra most kivillantotta a fogait, és úgy vicsorgott, mint aki a legszívesebben leharapná a férfi fejét.

– Mondd csak, mit hallottál! – csattant fel parancsolóan.

– A kikötőben kártyáztam a seanchanokkal – kezdte a férfi vonakodva, és gyanakodva méregette a farudat. Egy férfival tudta volna, meddig mehet el, de a nők egészen egyszerűen kiismerhetetlenek voltak, és szó nélkül betörték az ember fejét, ha nem azt mondta, amit hallani akartak. És a csípője már így is elviselhetetlenül sajgott. Nem kellett volna ennyi ideig egy helyben ücsörögnie. Nem volt benne biztos, hogy kellően gyorsan fel tudna pattanni a zsámolyról, ha Aludra le akarná ütni. – Nem én akartam elmondani neked, de... A céh már nem létezik, Aludra! A tanchicói rendházat felrobbantották! – Valójában csak Tanchicóban volt rendháza az illuminátoroknak. A cairhienit már réges-rég elhagyták, és az illuminátorok azóta csak akkor mozdultak ki Tanchicóból, ha a nemesek és az uralkodók jól megfizették őket. – Nem hagyták, hogy a seanchan katonák betegyék a lábukat az épületbe, és mikor betörtek, akkor harcoltak, vagy legalábbis megpróbáltak harcolni. Nem tudom, mi történhetett, talán azt egyik katona lámpással ment be valahova, ahova nem kellett volna, de a fél rendház a levegőbe repült. Persze lehet, hogy mindez csak túlzás volt. De a seanchanok azt hitték, hogy az illuminátorok az Egyetlen Hatalmat használták, és persze... – Mat nagyot sóhajtott, és igyekezett a lehető leggyengédebb hangot megütni. Vér és hamu, miért nem mesélhette el valaki más a nőnek? Aludra dühösen méregette, és úgy szorongatta azt a fényverte rudat, mint aki azon nyomban szétveri Mat fejét, ha nem folytatja a történetet. – A seanchanok minden életben maradt illuminátort összeszedtek a rendházban, és felkutatták azokat is, akik Amadorba mentek. Elkaptak mindenkit, aki akárcsak távolról is egy illuminátorra emlékeztette őket, és mindegyiküket da'covale-lé tették. Ez azt jelenti, hogy...

– Tudom, hogy mit jelent! – csattant fel a nő. Visszapördült a hatalmas mozsár elé, és olyan hevesen kezdte törni a fekete port, hogy Mat már attól tartott, magától felrobban. Már persze ha valóban ezt töltötték a tűzijátékokba. – Azok az ostoba, vak barmok! A hatalmasok előtt meg kell hajtani a fejünket, és úgy kell osonni, mint a kis egereknek! Hogy nem vette be ezt a gyomruk? – Szipogott egyet, és a kezével végigdörgölte az arcát. – De tévedsz, ifjú barátom! Amíg akárcsak egyetlen egy illuminátor is életben van, a céh létezik, és én a magam részéről még mindig élek! – Azóta sem nézett rá Matre, csak újra megtörölte az arcát. – És mihez kezdesz a tűzijátékkal, ha neked adom? Katapulttal szórod a seanchanokra? – Felhorkant, láthatóan nem tartotta sokra ezt az ötletet.

– És mi a baj ezzel az elképzeléssel? – kérdezte Mat védekezve. Egy jobb fajta katapult akár ötszáz lépésre is elhajított egy tíz fontos követ, és tíz fontnyi tűzijáték csak nagyobb pusztulást okoz, mint az egyszerű kő! – De nem erre gondoltam. Láttam azokat a csöveket, amivel az égbe lövitek a fényvirágokat. Azt mondtad, hogy akár háromszáz lépés magasra is felmennek! Ha egy kicsit megbillentené az ember, szerintem akár ezer lépésre is el lehetne lőni velük!

A nő a mozsárba nézett, és halkan motyogott valamit. Mat úgy hallotta, mintha azt mondaná, hogy „én meg túl sokat fecsegek”, és valamit arról, hogy mindig megzavarják az ilyen édes szempárok, de ennek nem volt semmi értelme. A férfi sietve közbevágott, nehogy a nő újra a céhre és a céh titkaira kezdjen hivatkozni.

– Azok a csövek sokkal kisebbek, mint egy katapult, Aludra! Ha jól elrejtjük őket, a seanchanok azt sem tudnák, hogy honnan támadtak rájuk! És akár úgy is veheted, hogy így fizetsz meg nekik a rendházért!

A nő félig odafordult hozzá, és tiszteletteljesen végigmérte. No meg némileg megdöbbenve, de Mat úgy tett, mintha ezt észre sem venné. Aludra szeme vörös volt, és az arca könnyesen csillant. Talán ha most átölelné... A nők általában örültek, ha valaki megvigasztalgatta őket, mikor sírtak.

Mielőtt azonban akár csak megmozdulhatott volna, Aludra felkapta a farudat, és fél kézzel Matre szegezte, mint valami kardot. Karcsú karja jóval erősebb lehetett, mint a férfi gondolta volna, mert a súlyos rúd még csak meg sem remegett. A Fényre, futott végig a férfi agyán, nem tudhatta, mire gondolok!

– Nem rossz, ahhoz képest, hogy csak pár napja tudsz az emelőcsövekről – mondta a nő –, de hidd el, hogy már épp eleget gondolkoztam én is a dolgon! Volt rá okom, hogy nem csináltam meg! – A hangja egy pillanatra kifejezetten keserű volt, aztán ismét nyugodt lett. Sőt, mintha magában mulatott volna valamin! – Feladok neked egy kis rejtvényt, ha már olyan okos vagy, jó? – kérdezte, és felvonta a szemöldökét. Egyértelműen jól mulatott, ráadásul épp Maten! – Elmondod, hogy mire használhatnék egy harangöntőt, és cserébe elárulom minden titkomat. Még azokat is, amitől elpirulnál, jó?

Na, ez már érdekesen hangzott! De a tűzijáték sokkal fontosabb volt, mint hogy összebújhasson Aludrával egy édes órácskára. És miféle titkai lehetnének, amitől Mat elpirulna? Itt aztán érheti még meglepetés a derék illuminátort is! Azok az ősi emléktöredékek, amelyek úgy ellepték az agyát, nem csak csatákról és haditervekről szóltak!

– Egy harangöntő – morfondírozott, bár fogalma sem volt róla, hogy merre induljon. Az ősrégi emlékek nem adtak támpontot. – Nos, gondolom... Egy harangöntő képes lenne... Talán...

– Nem – vágott közbe a nő hirtelen elszántsággal –, most menj el, és gyere vissza három vagy négy nap múlva! Dolgom van, és te túlságosan is elvonod a figyelmemet a folyamatos kérdezősködéssel és nyavalygással! Nem, ne is vitatkozz! Most menj el!

Mat mérgesen meredt maga elé, és feltápászkodott a zsámolyról. Határozott mozdulattal a fejébe csapta széles karimájú kalapját. Nyavalygás? Nyavalygás! Vér és hamu! Mikor felmászott a kocsiba, az ajtó mellé dobta a köpenyét, és most nagyokat nyögve hajolt le, hogy felvegye. Egész nap azon az átkozott zsámolyon ült! De talán haladt egy kicsit Aludrával. Feltéve, hogy meg tudja oldani a rejtvényét. Vészharangok. Az órák múlását jelző gongok. Egyiknek sem volt semmi értelme!

– Néha magamnak is kedvem lenne megcsókolnom egy ilyen édes fiatal kölyköt, mint te vagy – mormolta a nő meleg hangon –, de hát máshoz tartozol! Szép feneked van!

Mat felkapta a fejét, de nem fordult a nő felé. Az arca dühében vörösödött el, de Aludra biztos azt mondta volna, hogy elpirult! Általában egész jól el tudott feledkezni arról, mit hord, és csak akkor jutott az eszébe, ha valaki felhozta a témát. Kétszer-háromszor már verekedésbe is került emiatt. Miközben a betegágyat nyomta, és a lába sínben volt, a bordái merevítő kötésben, a többi porcikája pedig gyolcsba csavarva, Tylin eltüntette az összes ruháját. Mat még mindig nem találta meg őket, de biztos volt benne, hogy a nő csak eldugta a holmiját, és nem égette el mindet. Elvégre nem akarhatta örök életére maga mellett tartani! Csak a kalapja maradt meg, és a nyaka körül hordott, fekete selyemkendő. És persze az ezüst rókafejes medál, ami most is ott lógott az inge alatt. No meg a tőrei: azok nélkül egészen meztelennek érezte volna magát. Mikor aztán végre képes volt kimászni abból az átkozott ágyból, az az átkozott némber új ruhákat varratott neki, és vigyorogva nézegette, hogy a varrónő hogyan méregeti és próbálgatja Matre azokat a ruhának nevezett förtelmeket! A hófehér, dús csipke szinte elfedte a kezét, ha nem figyelt, és a nyakából szinte a derekáig omlott a habos csipkezuhatag. Tylin szerette, ha egy férfin volt egy kis csipke. Mat köpenye élénkvörös volt, akárcsak illetlenül szűk nadrágja, és valamiért épp arany csigamintával és fényverte, hófehér rózsákkal hímezték tele! Arról nem is szólva, hogy a vállán egy fehér körben ott virított a Mitsobar Ház zöld kardja és horgonya. A kabátja olyan rikító kék volt, hogy egy kolompár is elsírta volna magát a láttán, de a jó ízlés kedvéért vastagon megrakták vörös és arany teari labirintusokkal. Mat a legszívesebben elfelejtette volna, hogy min kellett keresztülmennie, mire meggyőzte arról Tylint, hogy hagyja le róla a zafírokat, gyöngyöket, és csak a Fény tudja, még mi mindent, amit az az őrült némber rá akart varratni! És az egész illetlenül rövid volt! Tylinnek is tetszett az az átkozott feneke, és nem érdekelte, hogy még ki mindenki gyönyörködhet benne – ő látni akarta! A férfi a vállára vetette a köpenyt – az legalább eltakart valamit, bár szemkápráztató egy színe volt –, és megragadta az ajtókeretnek támasztott, vállmagas botot. A csípője és a lába úgyis fájni fog, amíg csak ki nem járja belőlük a merevséget!

– Akkor két vagy három nap múlva – mondta olyan méltóságteljesen, amilyen méltóságteljesen csak tudta. Aludra halkan felnevetett. De nem olyan halkan, hogy Mat ne hallhassa! A Fényre, egy nő egyetlen kurta kis kacajjal jobban tönkre tudja tenni az embert, mint egy kikötői suhanc, ha egész délelőtt káromkodik! A Fényre!

Kisántikált a kocsiból, és amint lelépett a szekérhez illesztett, ingatag falépcsőkről, teljes erejéből bevágta az ajtót. A délutáni ég éppolyan szürke volt, mint a reggeli. Tépett felhők vitorláztak át a borult égen, és lógott az eső lába. A jeges szél vad hullámokban támadt. Altarában nem volt igazi tél, de ez a hideg locspocs még a hónál is rémesebb volt. A tengerről jéghideg esőt és hatalmas, vad viharokat hozott a szél, és ha épp nem esett, akkor is olyan nyirkos volt a levegő, hogy az ember már a puszta gondolatába is belevacogott. A föld még akkor is cuppogva engedett a csizmája alatt, ha épp száraz idő volt. Mat összeráncolt homlokkal sántikált el a kocsitól. Nők! Pedig Aludra egész csinos volt! És tudta, hogy hogyan kell tűzijátékot csinálni. Harangöntő? Talán két nap alatt is ki tudja találni... Feltéve, hogy Aludra nem kezdi el a szerelmével üldözni. Mostanában mintha egyre több nő nézte volna érdekes vadászzsákmánynak. Vajon Tylin változtatta meg, hogy most már a többi nő is úgy nézett rá, mint valami különösen kívánatos édességre? Nem! Ez nevetséges! A szél belekapott a köpenyébe, és szinte letépte róla, de Mat úgy elmerült a gondolataiban, hogy szinte észre sem vette. Két karcsú, hajlékony nő – alighanem akrobaták voltak – érzékien rámosolygott, mikor elment mellettük. Mat visszamosolygott, és mereven meghajolt.

Tylin nem változtatta meg. Még mindig ugyanaz volt, aki annak előtte. Luca cirkusza most már vagy ötvenszer akkorára nőtt, mint amiről Thom mesélt, vagy akár még annál is nagyobbra, és a színes sátrak, kocsik, szekerek kusza összevisszasága egy jókora falunyi területet betöltött. Számos mutatványos a rossz idő dacára is kijött gyakorolni. Egy lobogó fehér blúzt és még Maténél is szűkebb nadrágot viselő nő ide-oda ugrált a két pózna közé kifeszített, víztől csöpögő kötélhintán, aztán ledobta magát, és az utolsó pillanatban akasztotta csak meg a lábfejét a kötélen, mielőtt a földre zuhant volna. Utána megpördült, és két kézzel elkapta a hintát, visszamászott az ülésbe, és újrakezdte az egészet.

Kicsivel odébb egy fickó egy tojás alakú kerék tetején rohangált. Vagy húsz láb hosszú lehetett a kerék, és a férfi egy kis emelvényen ugrált, ami még annál az őrült kötéltáncos nőnél is magasabbra vitte, mikor épp a tojás keskenyebbik végénél járt. Mind a ketten ki fogják törni azt a fényverte nyakukat, de meg is érdemlik! Mat ezek után egy meztelen felsőtestű férfit nézett meg magának, aki három fényes labdácskát gurított végig a karján és a vállán anélkül, hogy a kezével is hozzájuk ért volna. Ez máris érdekesebb volt. Szinte kedvet kapott hozzá, hogy ő is kipróbálja. Azoktól a labdáktól legalább nem törhet el semmije, és nem is apríthatják miszlikbe. Mostanában épp eleget kötözték ahhoz, hogy soha többé ne akarjon megsérülni! De igazából a lovak érdekelték. Sok, sok ló volt a cirkuszban, és most is vagy két tucat jó melegen felöltözött munkás lapátolta el alóluk a trágyát. Több száz ló! Luca állítólag menedéket nyújtott egy seanchan állatidomárnak, és jutalmul maga Suroth úrnő írt neki egy nyilatkozatot, hogy megtarthatja az összes állatát. Mat saját lova, Pipi szerencsére megúszta, hogy elkobozzák a seanchanok, mert a Tarasin palota istállójában volt, de a férfi éppúgy nem tudta kilopni onnan, mint ahogy nem tudta volna visszaszerezni a seanchanoktól sem. Tylin akár pórázt is vethetett volna a nyakába, akkor sem tudta volna jobban magához kötni!

Nehéz volt otthagynia a lovakat, de úgy vélte, a legrosszabb esetben megkéri Vanint, hogy lopjon el párat. De csak ha nem jutnának dűlőre Lucával. Azok alapján, amiket Mat hallott Vaninről, a férfinak ez még annyira sem lenne megerőltető feladat, mint hogy felemelje a söröskorsóját, és igyon az egészségére egyet. Bármilyen kövér volt is a férfi, könnyedén el tudta lopni és meg tudta szelídíteni akár a legvadabb lovat is! Mat csak abban nem volt biztos, hogy ő maga kibírna akár egy mérföldet is nyeregben. De akkor sem ártott, ha erre is kidolgoz egy tervet. Továbbsántikált. Fél szemmel az akrobatákat, zsonglőröket és egyéb mutatványosokat leste, és azon merengett, hogy vajon miképp fajulhatott idáig a dolog. Vér és hamu! Hiszen ta'veren volt! Neki kellett volna irányítania – mit irányítania, megformálnia! – az eseményeket! És most mégis itt volt Ebou Darban, nem tudott elszökni innen, és Tylin úgy kezelte, mint valami játékbabát! Még csak azt sem várta meg, hogy rendesen összeforrjanak a bordái, máris rávetette magát, mint egy éhes kacsa a kövér földigilisztára! És a tetejébe még mindenki élvezte is a helyzetet! Mindenki, csak ő nem. Ahogy azokat az áhítatosan nyáladzó javasasszonyokat elnézte, Nynaeve alighanem mostanra már vagy ötszáz ilyennek parancsolgat. Amint Egwene rájön, hogy azok a tomboló, őrült aes sedai-ok, akik kinevezték Amyrlin Trónnak, egyáltalán nem gondolták komolyan az egészet, Talmanes és a Vörös Kéz Bandája kimenekítik onnan. A Fényre, lehet, hogy Elayne már a fejére is tette a Rózsakoronát! Ahogy ő ismeri, már biztos egész Andor ura! Rand és Perrin alighanem valami kényelmes kandalló előtt iszogatnak egy pompás palotában, és jókat tréfálkoznak. Mat elfintorodott, és megdörzsölte a halántékát. Hirtelen mintha vad színörvény kavarodott volna fel a fejében. Mostanában mindig ez történt, ha Randre vagy Perrinre gondolt. Nem tudta, hogy mindez miért lehet, és őszintén szólva, nem is érdekelte. Csak azt akarta, hogy múljon már el végre. És hogy kijuthasson Ebou Darból. És persze, hogy magával vihesse a tűzijáték titkát, de ha kénytelen lett volna anélkül elmenni, hát nem habozott volna egy pillanatra sem. De nem ám!

Thom és Beslan ugyanott voltak, ahol hagyta őket – Luca díszesen kipingált lakókocsija előtt iszogattak a cirkuszigazgatóval. Mat nem lépett oda hozzájuk azonnal. Valami megmagyarázhatatlan okból Valan Luca az első szempillantásban megutálta Mat Cauthont. Mat is viszonozta az érzelmeit, de neki legalább volt rá oka. Luca arcán mindig öntelt, olajos mosoly ült, és szégyentelenül kacsintgatott minden útjába kerülő nőre. És azt hitte, hogy minden egyes lány és asszony csak arra vágyik, hogy végre megláthassa őt, a híres Luca Valant! A Fényre, hiszen volt felesége is!

Az említett férfi elhevert egy dúsan aranyozott széken – alighanem egy palotából emelte el – és széles, nagyúri gesztusokkal magyarázott valamit Thomnak és Beslannak, akik egyszerű fapadokon ültek mellette. A férfi élénkvörös köpenyén hatalmas aranycsillagok és üstökösök éktelenkedtek. Egy kolompár is elszégyellte volna magát a láttukra! A kocsijától pedig még a legelszántabb közülük is sírógörcsöt kapott volna! Jóval nagyobb volt Aludra kocsijánál, és az egészet lelakkozták, az utolsó szögig! Körbe-körbe a hold fázisai látszottak rajta, csillogó ezüstfestékkel, és különféle méretű és formájú, dús aranycsillagok és üstökösök fedték az élénk kék és vörös falat. Ebben a környezetben Beslan szinte hétköznapinak tűnt szárnyaló madarakkal díszített köpenyében, Thom pedig kifejezetten közönségesnek hatott egyszerű, bronzszínű kabátjában, sötét köpenyével. Épp az öklével dörgölte le a vörösbort hosszú, ősz bajuszáról. Mat csak azt nem látta, akit keresett, de ahogy körbenézett, észrevett egy nagyobb csoport nőt egy közeli kocsi mellett. Különféle korúak voltak, a meglehetősen fiataltól az egészen öregig, de mindegyikük vidáman kuncogott valamin, amit körbeálltak. Mat sóhajtott egy nagyot, és megindult feléjük.

– Ó, egészen egyszerűen nem tudok dönteni! – hallatszott egy kisfiú éles hangja a nők közül. – Ha rád nézek, Merici, úgy érzem, még sosem láttam ilyen gyönyörű szempárt, de ha feléd fordulok, Neilyn, a te szemed a legszebb! Gillin, az ajkad olyan, mint az érett cseresznye, és Adria, a legszívesebben megcsókolnálak, olyan friss vagy és kívánatos! És a nyakad, Jameine, kecsesebb a hattyúénál is...

Mat elfojtott egy káromkodást, és meggyorsította a lépteit. Halk bocsánatkérések közepette átvágott a nőkön. Olver ott állt középen. Az alacsony, sápadt fiú látható élvezettel méregette a hallgatóságát, és szélesen vigyorgott. Mat attól tartott, hogy a nők már csak ezért a csibészes mosolyért is félholtra verik.

– Bocsássanak meg neki – motyogta Mat, és elkapta a fiú kezét. – Gyere csak, Olver! Ideje visszamennünk a városba! Ne lengesd már a köpenyedet! Bocsássanak meg neki, tényleg nem tudja, miket is beszél! Nem is tudom, honnan vesz ilyeneket!

Szerencsére a nők csak nevettek, és megsimogatták Olver haját, miközben Mat sietve elrángatta a fiút. Páran még azt is mondták rá, hogy csuda édes kölyök! Az egyik asszony benyúlt Mat köpenye alá, és megcsípte a férfi fenekét! Nők!

Amint kiértek az asszonyok gyűrűjéből, rosszallóan végigmérte a vidáman ugrándozó fiút. Olver sokat nőtt, mióta Mat először látta, de még mindig alacsonyabb volt a koránál. És ezzel a széles szájjal, meg ezekkel az elálló fülekkel sosem lesz jóképű!

– Komoly bajba keverheted magad, ha így beszélsz a nőkkel – szidta össze Mat. – A nők azt szeretik, ha a férfi csendes és jól nevelt! És visszahúzódó! Visszahúzódó, no meg egy kicsit félénk! Gyakorold ezen erényeket, és nyert ügyed lesz velük!

Olver tátott szájjal, hitetlenkedve meredt rá, és Mat elkeseredetten sóhajtott egyet. A kölyöknek vagy egy tucatnyi fogadott nagybátyja volt, és rajta kívül mindegyik csak rosszra tanította.

A fiú mosolya azonnal visszatért, ahogy meglátta Thomot és Beslant. Kirántotta a kezét Mat szorításából, és nevetve odaszaladt hozzájuk. Thom tanítgatta hárfán és furulyán játszani, Beslan pedig a kardvívás művészetébe avatta be. A többi „nagybácsi” számos újabb, és gyakran egészen meglepő dologba vezette be a fiút. Mat úgy tervezte, hogy megtanítja neki a botvívást és a hosszú folyóközi íj használatát, amint elég jól lesz ahhoz, hogy kiálljon akárcsak egy kölyök ellen. Őszintén szólva, nem is akarta tudni, hogy a kölyök mit tanulhat Chel Vanintól, vagy a többi emberétől.

Amint Luca meglátta Matet, felkelt díszes karosszékéből, és önelégült mosolya savanykás fintorba fulladt. Végigmérte az érkezőt, és széles mozdulattal maga köré kanyarította azt a nevetséges, színes köpenyt, majd mély, színpadias hangján bejelentette:

– Igazán elfoglalt ember vagyok! Rengeteg dolgom van! Lehet, hogy nemsokára abban a megtiszteltetésben lesz részem, hogy maga Suroth úrnő látogat el hozzám egy magánbemutató erejéig!

Búcsúzás nélkül vonult el. Csak fél kézzel fogta a melléhez a köpenyt, és a súlyos ruhadarab szabad szárnya úgy csapkodott utána, mint valami vérvörös zászló.

Mat szorosan maga köré csavarta a köpenyét. A köpeny azért volt, hogy átmelegítse az embert, nem azért, hogy úgy nézzen ki benne, mint valami zászlórúd. Már találkozott Surothtal a palotában, bár sosem nézte meg magának a nőt. Így is épp eleget látott belőle. Többet is a kelleténél! El nem tudta képzelni, hogy ez a nő arra vesztegetné az idejét, hogy megnézze Valan Luca Nagyszerű Utazó Cirkuszát és a Csodák és Varázslatok Döbbenetes Bemutatóját, amint azt a két magas rúd között kifeszített, élénkvörös betűkkel megfestett selyemzászló tudtául adta a nagyközönségnek. De ha Suroth valóban eljön, alighanem csak azért teszi, hogy megegye az oroszlánokat. Vagy hogy halálra rémítse őket.

– Beleegyezett, Thom? – kérdezte halkan, és utálkozva Luca után nézett.

– Vele mehetünk, mikor elhagyja Ebou Dart – válaszolta a viharvert öreg mutatványos. – Persze nem ingyen! – Felhorkant, és fújt egy nagyot. Fehér bajsza csak úgy lobogott, és a férfi mérgesen a hajába túrt. – Ennyiért bárhol máshol királyi ellátásban lenne részünk, de ahogy én Lucát ismerem, nyomorogni fogunk! Nem hiszi azt, hogy bűnözők vagyunk, hiszen még mindig szabadon kószálhatunk, de tudja, hogy menekülünk valami elől. Ha nem így volna, másképp hagynánk el Ebou Dart. Sajnos nem akar elindulni a tavasz beállta előtt!

Mat végigfutott a kedvenc káromkodásain, de egyiket sem érezte elég erősnek. Nem akar elindulni a tavasz beállta előtt! A Fény tudja, hogy Tylin mit tesz vele addig, vagy mire veszi rá! Talán nem is olyan rossz ötlet, hogy Vaninnel lopasson el pár lovat!

– Legalább lesz időm kockázni! – mondta, mintha mit sem számítana az a pár hónap. – Ha tényleg olyan sokat kér, mint mondod, nem árt kikerekíteni egy kicsit az erszényemet! Azt meg kell adni, hogy a seanchanok tudnak veszteni! – általában igyekezett óvatosan bánni a szerencséjével, és ennek hála még senki sem akarta átvágni a torkát, mert azt hitte, hogy csal. Legalábbis mióta már elhagyhatta a betegágyat, nem voltak ilyen gondjai. Eleinte azt hitte, hogy végre szerencséje van, vagy hogy a ta'veren létnek valóban vannak jó oldalai is.

Beslan komoran végigmérte. A karcsú, sötét hajú fiú alig volt fiatalabb Matnél, és mikor először találkoztak, léha, felelőtlen kölyök volt még. Alig lehetett elrángatni a kocsmákból, különösen, ha nők vagy párbajra kész férfiak voltak a környéken. Mióta a várost elfoglalták a seanchanok, nagyon megváltozott. Számára a megszállás komoly dolog volt.

– Anyám nem örül, ha rájön, hogy segítettem a csinoskájának megszökni Ebou Darból, Mat! Képes lesz hozzám adni valami kancsal banyát, akkora bajusszal, mint egy taraboni gyalogos!

Mat még ennyi idő után is elfintorodott, ahányszor csak Beslan szóba hozta a dolgot. Nem tudta megszokni, hogy Tylin fia úgy véli, a világ legtermészetesebb dolga, hogy az anyja úgy viselkedik Mattel, ahogy. Jó, persze, azt Beslan is belátta, hogy Tylin mostanában kicsit túlságosan is erőszakos Mattel – csak egy kicsit, ám ez még belefér! –, de csak ezért ment bele, hogy segítsen. Beslannak volt képe olyasmiket mondani, mint hogy az anyjának szüksége van Matre, hogy elfeledhesse, milyen megalázó egyezségekbe kényszerítették a seanchanok! Mat néha már azt kívánta, bárcsak otthon lehetne, a Folyóközben, ahol legalább tudta, hogy miről mit gondolnak az emberek. Néha legalábbis tudta.

– Most már visszamehetnénk a palotába? – kérdezte Olver, bár a hangja tele volt követelőzéssel. – Olvasásórám lesz Riselle úrnővel. Hagyja, hogy a keblére hajtsam a fejem, miközben felolvas nekem!

– Ez aztán figyelemreméltó eredmény, Olver! – mondta Thom, és végigsimított a bajszán, hogy elrejtse a mosolyát. Odahajolt a két férfihoz, és halkan folytatta, hogy a kölyök ne hallhassa, mit mond. – Az úrnő engem arra szokott megkérni, hogy játsszak neki hárfán, mielőtt én is azon a csodálatos párnán nyugtathatnám a fejem!

– Riselle először mindenkit megdolgoztat – kuncogott Beslan mindent tudóan, és Thom döbbenten meredt rá.

Mat felnyögött. Ezúttal nem a lába fájt, és nem is az zavarta, hogy Ebou Dar határain belül láthatóan minden egyes férfi maga választotta ki, hogy kinek a keblére hajtsa a fejét, az egy Mat Cauthont kivéve. Azok az átkozott kockák ismét megcsörrentek a fejében. Valami rossz közelgett. Valami nagyon, nagyon rossz közelgett felé.

Tizenhatodik fejezet

Váratlan találkozás

Több mint két mérföldet kellett megtenniük a városig a lágyan hullámzó dombok között. Mat lábából kiállt a merevség, de a sok gyaloglástól meg is fájdult újra, mielőtt felértek volna az utolsó kis dombocskára, és meglátták Ebou Dart. A várost döbbenetesen vastag, hófehérre meszelt fal kerítette körbe. A leghatalmasabb katapulttal sem lehetett betörni oda. A fal mögött rejlő város is hófehér volt, csak a csúcsos kupolákon csillant némi szín. A fehérre meszelt épületek, a hószínű tornyok, kiszögellések és a hideg-fehér paloták még a borús, szürke délutánban is szemkápráztatóan fénylettek. Imitt-amott feltűnt egy-egy félbetört torony, vagy a puszta föld feketéllt egyik-másik ház helyén, de összességében a seanchan ostrom nem tett nagy kárt a városban. Túl erősek voltak, túl gyorsak, és már el is foglalták a várost, mire a lehetséges ellenállók észbe kaptak volna.

Meglepő módon a téli kereskedelmet meg sem zavarta a város eleste. A seanchanok mindenben segítették a kereskedőket, bár a kereskedőknek, hajóskapitányoknak és az embereiknek is le kellett tenniük az Esküt, hogy engedelmeskednek az Előfutároknak, várják a Visszatérést, és szolgálni fogják a Hazatérőket. Ez gyakorlatilag azt jelentette, hogy ugyanúgy élnek és dolgoznak, mint bármikor máskor – a legtöbb ember nem is habozott letenni az Esküt. A széles kikötőben jóval több hajó horgonyzott, mint amikor Mat legutóbb látta. Ma délután úgy tűnt, mintha száraz lábbal át tudott volna kelni Ebou Darból a Rahadba, bár Matnek esze ágában sem volt még egyszer életében annak az átkozott nyomornegyednek akárcsak a közelébe is mennie. Miután újra talpra állt, gyakran lesétált a kikötőbe nézelődni. Nem a seanchanok bordázott vitorlájú hajói érdekelték, még csak nem is a Tengeri Nép karcsú tengerjárói, amit a seanchanok a saját embereikkel népesítettek be – csak azokat a hajókat leste, amiken Illian arany méhei, Arad Doman kardot tartó keze, vagy Tear ezüst félholdja csillant. Mostanra már leszokott erről is. Ma még csak meg sem nézte a kikötőt. A kockák úgy dübörögtek a fejében, mint a mennydörgés. Bármi várt is rá, Mat úgy érezte, nem fog neki tetszeni. Ahányszor csak felcsörrentek a fejében a kockák, előbb-utóbb valami olyasmivel találta magát szemben, ami nem tetszett neki.

Bár a szekerek folyamatosan gördültek kifelé a széles, boltíves kapu alól, és a gyalogosok is egymást taposták, hogy végre bejuthassanak a városba, az Ebou Darba tartó kocsik megálltak, és hosszú, tömött sorokban várakoztak. Az oszlop majdnem a következő dombtetőig kúszott. Páran lovon hagyták el a várost. Ezek mind seanchanok voltak, akár olyan feketén csillant a bőrük, mint a Tengeri Népé, akár olyan sápadtak voltak, mint a cairhieniek, és nem csak az különböztette meg őket az itteniektől, hogy lóra ülhettek. A férfiak egy része különös szabású, bő nadrágot hordott és döbbenetesen szűk kabátkát, ami egész az állukig gombolódott két sor hatalmas, fényes fémgombbal. Mások bő, díszesen hímzett kabátot vettek fel: már majdnem olyan hosszú volt, mint a nők ruhája. A bő kabátosak mind a Vérhez tartoztak, akárcsak a különös szabású lovaglóruhába öltözött nők, akiknek mintha vékony fonatokból fogták volna össze a ruháikat. Nadrágszoknyájuk alól színes kis csizmácskák villantak elő, és a ruhaujjuk olyan bő volt, hogy kengyelbe bújtatott lábacskáikig csüngött. Páran vékony fátylat hordtak, ami alól csak a szemük villant elő – nem akarták, hogy a közrendűek tekintete bemocskolja az arcukat. A legtöbb lovas azonban mégis egymást átfedő fémlapokból vert színesre festett páncélt viselt. A katonák között sok nő volt, bár nem lehetett eldönteni, ki férfi, és ki nem, míg csak le nem vették rovarra emlékeztető, undok sisakjaikat. De legalább egyikük sem a Halottvirrasztó Gárda fekete-vörös egyenruháját viselte. A gárdisták láthatóan még a többi seanchant is megrémítették, és Mat úgy vélte, hogy jobb, ha ő is elkerüli őket. Szerencsére egyetlen seanchan sem nézte meg a várakozó kocsik közt gyalogló három férfit, és a mellettük lépdelő kiskölyköt. A férfiak lassan vánszorogtak, de Olver fáradhatatlanul ugrált körülöttük. Mat törött lába lelassította őket, de a férfi még a társai elől is igyekezett eltitkolni, hogy milyen nehezére esik a séta. A kockák általában valami olyasmit jeleztek, amit épphogy csak megúszott élve. Csatákat, vagy azt, hogy a fejére szakad egy ház. No meg Tylint. Már előre rettegett, hogy mi várja most, mikor végre megállnak.

A városból kiáramló szekerek mellett szinte mindenütt seanchanok lépkedtek. Seanchanok ültek a bakon is. Egyszerűbb ruhákat hordtak a lovasoknál, és nem volt bennük semmi különös. A bejutásra várók azonban többségükben Ebou Darban lakók lehettek, vagy a környéken éltek. A férfiak hosszú mellényt hordtak, az asszonyok bő szoknyája oldalt fel volt szegve, hogy elővillanhassanak színes alsószoknyáik. A szekereiket ökrök húzták. Imitt-amott külországi kereskedőket is láttak, ló vontatta szekerekkel. Idelenn, délen élénkebb volt a kereskedelem télen, mint messze északon, ahol a kereskedőknek hófödte utakon kellett átverekedniük magukat, és némelyik utazó egész messziről érkezett. Egy zömök domani nő rézszínű arcán sötét szépségtapasz villogott. Négy kocsija volt, ő az elsőn ült. Két kézzel fogta virághímes köpenyét, és mérgesen nézte az öttel előtte álló, olajos külsejű fickót, aki vaskos, hosszú bajszát taraboni módra fátyol alá rejtette. Alighanem a vetélytársa volt. Egy nyurga kandori nő békésen ült a nyergében. Hatalmas gyöngy csillant a bal fülében, és a mellén ezüst láncok fénylettek. Kesztyűs kezét a nyeregkápán nyugtatta, és alighanem fogalma sem volt róla, hogy a hátasát és a szekérhúzó lovait is elkobozzák, amint a városba ér. A helyiektől minden ötödik lovat elvettek a seanchanok, és a külföldiektől minden tizediket, hogy ne riasszák el egészen a kereskedőket. Persze, fizettek érte, és egész tisztességes árat adtak – máskor legalábbis tisztességesnek számított volna, de most, hogy szinte alig lehetett lovat kapni, nem érte meg. Mat mindig észrevette a lovakat, még ha csak fél szemmel figyelte is. Egy kövér cairhieni, aki már majdnem annyira igénytelenül öltözött, mint a tulajdon hajtói, épp dühösen ordított a késlekedés miatt. Szép pej kancája idegesen táncolt alatta. Mat biztos volt benne, hogy nem hagyják nála a lovat. Alighanem egy seanchan tisztnél köt majd ki. De mi történik vele, ha megállnak a kockák?

A városba vezető boltíves kapukat szigorúan őrizték, bár alighanem csak a seanchanoknak tűntek fel az őrök. A kavargásban itt is, ott is sul'damok tűntek fel villámmintás kék ruhájukban, és a karjukra kötött ezüst póráz végén ott forgolódott egy-egy szürkébe öltöztetett damane. Egyetlen egy ilyen pár elég lett volna ahhoz, hogy egy támadó hadseregnél kisebb zavargást pillanatok alatt elfojtson, és lehet, hogy még egy sereggel is megbirkóztak volna – de nem ezért voltak itt. Amint Ebou Dar elesett, mikor Mat még mindig ágyban feküdt, a sul'damok átkutatták az egész várost, hogy megkeressék az összes, általuk marath'damanenek nevezett, fókuszálni képes nőt. Most pedig azért álltak itt, hogy egy pórázra való szerencsétlen se kerülhesse el a sorsát. A kikötőben is hasonló párok ellenőrizték az érkező hajókat és csónakokat.

A városba vezető kapu mellett egy széles emelvényen, vagy húsz lábbal a föld felett, ott függött annak a tucatnyi férfinak és annak a két nőnek a szurkos, de még felismerhető feje, akik összeütközésbe kerültek a seanchan törvénnyel. Felettük ott lógott az igazság jelképe, a hóhér ferde élű bárdja, a nyelén a kidolgozott csomóba kötött, fehér selyemzsinórral. Mindegyik fej alatt ott függött egy tábla, felsorolva, hogy az elítélt mit követett el – megerőszakolt egy nőt, meggyilkolt valakit, kirabolta egy társát, vagy kezet emelt egy Vérre. Az ennél enyhébb bűntettekért pénzbírság járt vagy nyilvános megkorbácsoltatás, sőt, az is előfordult, hogy valakit da'covale-lé tettek, és eladtak. A seanchanok meglepően egyformán ítélték meg a közrangúakat és a Véreket. Az ő fejüket ugyan nem akasztották ki – a halálraítélt Véreket hazahajóztatták Seanchanba vagy a fehér selyemzsinórral fojtották meg –, de az igazság éppúgy lesújtott a magas rangúakra, mint a nemtelenekre. Két fej alatt lázadást említett a tábla: a nő nemrég még az Atha'an Miere Hajók Úrnője volt, a férfi pedig a Pengék Ura.

Mat már annyiszor átment a kapun, hogy mostanra már alig tűntek föl neki a félig elrothadt fejek. Olver ott ugrándozott mellette, és vidáman énekelgetett valami kis rigmust. Beslan és Thom egymás mellett lépkedtek, és összedugták a fejüket. Mat elkapta, amint Thom valamiféle „veszélyes üzletről” magyaráz Beslannek, de nem akarta tudni, miről beszélhetnek. Épp a városfal alatt futó sötét, hosszú alagútban voltak, amit errefelé kapunak is neveztek, és a kocsik csattogását mennydörgéssé hangosították a falak. Akkor sem hallotta volna, mit beszélnek, ha akarta volna. Egészen a fal mellett lépkedtek, nehogy legázolják őket a kidübörgő szekerek. Thom és Beslan utat törtek a tömegben, Olver vidáman ugrándozott utánuk, és Mat alig bírta követni őket. Mikor aztán megint kilépett a napfénybe, Thomba ütközött: először nem értette, miért álltak meg az alagút szájában. Épp szitkozódni kezdett volna, mikor észrevette, mit bámulnak a társai. A mögöttük jövők arrébb lökték őket, de ők csak néztek. Ebou Dar utcái mindig is zsúfoltak volna, de ez most úgy nézett ki, mintha valahol átszakadt volna egy gát, és végeérhetetlen emberáradatot öntött volna ide. A tömeg teljesen kitöltötte a széles utcát, csak itt-ott törte meg a legdöbbenetesebb háziállatok egy-egy csoportja. Mat még sosem látott ilyeneket. Fehér, foltos marhák egyenes, hosszú szarvval, halványbarna kecskék, földig érő, selymes, finom szőrrel, és négyszarvú birkák. Minden egyes utca, amit látott, éppilyen zsúfolt volt. A kocsik és a szekerek alig mozdulhattak meg a tömegben, és a hajtók vadul káromkodtak, de a szitkaikat elfojtotta a tömeg halk mormolása és az állatok bőgése. Mat nem értette, mit mondanak, de felismerte a kiejtésüket. Lassú, torokhangú seanchan tájszólásban beszéltek. Egyik-másik megbökte a szomszédját, és a színes ruhákba burkolt Matre bökött. Mindenre mutogattak, mindenen eltátották a szájukat, mintha még sosem láttak volna fogadót vagy hentesüzletet, de Mat azért a szemébe húzta a kalapját, és dühösen meredt rájuk.

– A Visszatérés – motyogta Thom, és ha Mat nem állt volna egészen mellette, nem hallotta volna, mit mond. – Miközben Lucánál múlattuk az időt, a Corenne megérkezett!

Mat egészen eddig azt hitte, hogy ez a Visszatérés, amit a seanchanok mindig emlegettek, egy újabb, még hatalmasabb hadsereg érkezte lesz. Az egyik hajtó felállt a bakon, és hosszú ostorával pár kölyök felé csapott, akik felmásztak a szekerére, hogy közelebbről is megvizsgálják a terhét. Mintha szőlőtőkék lettek volna, hatalmas földlabdákba ültetve. Egy másik kocsin egy jókora nyomtatóállvány állt, míg egy harmadik, ami épp most tűnt el az alagútban, mintha sörfőzéshez használatos dézsákat szállított volna. Különös színű csirkék és libák zajongtak némelyik szekéren, és láthatóan nem eladni vitte őket a gazdájuk, hanem itt akarta tovább tenyészteni őket. Igen, voltaképp ez is hadsereg volt, csak éppen nem olyasfajta, mint azt Mat várta volna. Ezt a fajta hadsereget sokkal nehezebb volt legyőzni, mint akár kétszer ennyi katonát!

– A Fény égesse ki a szemem, sosem jutunk haza ebben a tömegben! – horkant fel Beslan undorodva, és lábujjhegyre állt, hogy messzebbre lásson. – Milyen messze lehet innen az első járható utca?

Matnek hirtelen az eszébe jutott, hogy mit is látott a dombról – mit látott, és mit nem értett meg. A kikötő tele volt hajókkal. Tele volt hajókkal! Vagy kétszer, háromszor annyi hajó lehetett ott, mint kora hajnalban, mikor elindultak Lucához, és a nagy részük még mindig felhúzott vitorlával manőverezett. Ami azt jelenti, hogy alighanem odakinn még több hajó várta, hogy kiköthessen. A Fényre! Hány hajó okádhatta partra a tartalmát kora reggel óta? És hány vár még kinn, a tengeren? A Fényre, hány ember utazhat ennyi hajón? És miért épp ide jöttek mindannyian, miért nem ment egy sem Tanchicóba? Matet kirázta a hideg. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy mind ide jöttek.

– Alighanem a sikátorokban kellene hazafelé indulnotok – emelte fel a hangját, hogy a társai meghallják a zsibongáson és az állatok bőgésén át. – Máskülönben éjfél előtt nem értek vissza a palotába!

Beslan összeráncolt homlokkal fordult oda hozzá.

– Te nem jössz vissza velünk, Mat? Ha megint megpróbálsz felszökni egy hajóra... Mat, ezúttal anyám aligha lesz veled elnéző!

A férfi legalább olyan elítélően nézett a királynő fiára, mint az őreá.

– Csak sétálok egy kicsit – hazudta. Amint visszatért volna a palotába, Tylin nekiállt volna dédelgetni és puszilgatni. Ami nem lett volna olyan rossz – nem lett volna olyan igazán rossz –, de abban a nőben egyáltalán nem volt szégyenérzet, és nem zavarta, hogy mindenki látja, mit csinál. Képes volt a tulajdon fia előtt Mat arcát simogatni, és a folyosó kellős közepén nekiállt a fülébe sutyorogni mindenfélét! És különben is, mi lesz, ha a kockák épp akkor hallgatnak el, mikor hazamegy Tylinhez? Az, hogy Tylin mostanában kissé erőszakos volt, messze nem írta le, milyen. Vér és hamu, a végén még úgy dönt ez a némber, hogy feleségül megy hozzá! Mat egyáltalán nem akart megházasodni, még jó ideig semmiképpen sem, de tudta, kit fog feleségül venni, és nem Tylin Quintara Mitsobar volt az. De mit tehetett volna, ha a nő a fejébe veszi, hogy hozzá megy? Hirtelen eszébe jutott, hogy Thom az előbb valamiféle „veszélyes üzletről” beszélt. Ismerte Thomot, és ismerte Beslant is. Olver épp a seanchanokat bámulta, legalább olyan döbbenten, mint azok a körülöttük lévő, érdekes új világot.

A kölyök megugrott, hogy közelebbről is megnézze a jövevényeket, de Mat elkapta a vállát, és bárhogy tiltakozott is, Thomhoz lökte.

– Vidd vissza a fiút a palotába, és tanítgasd egy kicsit, ha végzett Riselle-lel! És felejtsd el azt a bolondságot, amiről beszéltetek! Csak annyit érnétek el vele, hogy a ti fejetek is kikerülne ide, a kapu elé! És Tyliné is! – No meg az övé is. Erről sem feledkezett el!

A két férfi kifejezéstelen arccal meredt rá. Ezzel csak tovább erősítették Mat gyanúját.

– Talán együtt mehetnénk egy darabon – mondta végül Thom. – Beszélgethetnénk egy keveset. Te döbbenetesen szerencsés vagy, Mat, és van valami érzéked a... hogy is mondjam... a kalandokhoz!

Beslan bólintott. Olver megpróbált kiszabadulni Thom szorításából, és elszántan bámulta a különös, új jövevényeket. Cseppet sem érdekelte, miről beszélnek a társai.

Mat savanyúan nyögött egyet. Miért várta tőle mindenki, hogy hősies legyen? Előbb vagy utóbb az lesz a vége, hogy meghal!

– Nem akarok semmiről sem beszélni! Itt vannak, Beslan! Ha nem tudtátok megakadályozni, hogy bejöjjenek, aligha fogjátok tudni kitenni a szűrüket! Rand majd elbánik velük, már ha hihetünk a híreszteléseknek! – A vad színörvény ismét felkavarodott a fejében, és egy pillanatra szinte a kockák hangját is elnyomta. – Te is letetted azt a fényverte esküt, hogy vársz a Visszatérésre! Mind letettük! – Aki visszautasította, azt vasba verve vitték el, hogy a kikötőben dolgozzon, vagy hogy a Rahad csatornáit tisztogassa. Mat az ilyen esküket nem tartotta sokra. – Várd meg Randet! – A színek ismét felvillantak. Vér és hamu! Egészen egyszerűen nem volna szabad... bizonyos emberekre gondolnia. De most is felkavarodtak a színek. – Ha vársz, még minden jóra fordulhat!

– Te ezt nem értheted, Mat! – csattant fel Beslan dühösen. – Még mindig anya ül a trónon, és Suroth azt mondja, hogy egész Altarát ő fogja irányítani, nem csak azt a keveset, amit Ebou Dar körül uraltunk. Talán még ennél is többet kap: de akkor is hasra kellett vetnie magát, és hűséget kellett esküdnie valami némbernek az Aryth-óceán túlpartján! Suroth azt mondja, hogy le kellene borotváltatnom a fele fejem, és el kellene vennem valakit az ő Véreik közül. Anya hallgat rá! Suroth úgy tesz, mintha egyenrangúak volnának, de anyának hallgatnia kell, ha ő beszél! És bármit mond is az a seanchan némber, Ebou Dar már nem a miénk, és a többit sem mi fogjuk uralni, hanem ők. Lehet, hogy nem tudjuk őket sereggel kiverni innen, de azt elintézhetjük, hogy túl forró legyen a lábuk alatt a talaj, és ne akarjanak itt maradni! A fehérköpenyek is rájöttek, hogy milyen kellemetlen az altarai éghajlat! Kérdezd csak meg őket, mit jelent az, hogy „Altarai Dél”!

Mat anélkül is könnyedén kitalálta, hogy Beslan mire célozhat, hogy meg kellett volna kérdeznie bárkit is. Nehezére esett visszanyelnie, hogy mostanra már Ebou Darban is több seanchan volt, mint ahány az egész Fehérköpeny Háború alatt betévedt Altarába. Aligha egy seanchanokkal teli utcán kellett volna ilyesmiről vitatkozniuk, még ha a várakozók többsége egyszerű mesterember vagy paraszt volt is.

– Megértem, hogy alig várod, hogy a te fejed is kikerüljön a kapu mellé – mondta halkan. Olyan halkan, amennyire csak tudta, hogy mégis meghallják a ludak gágogásán, marhák bőgésén, emberek zsivaján át. – De nyilván te is hallottál már a Császárnő Füleiről! Az a fickó, ott, aki egyszerű lovászinasnak tűnik, könnyen lehet a Császárnő Füle, akárcsak az a vézna nő azzal a nagy batyuval a hátán.

Beslan olyan csúnyán nézett a lovászra és a nőre, hogy ha valamelyikük valóban a Császárnő Füle lett volna, már csak ezért is feljelenti.

– Lehet, hogy te is máshogy érzel majd, ha egyszer elérik Andort – morogta, és belevetette magát a tömegbe. Dühödten félrelökött mindenkit, aki az útjába akadt. Mat meg sem lepődött volna, ha leáll párbajozni valakivel. Úgy vélte, Beslan kifejezetten örülne neki. Vagy akár egy kis ökölharcnak is. Thom megindult utána Olverrel, de Mat elkapta a karját.

– Hűtsd le egy kicsit a fejét, ha tudod, Thom! És hűtsd le a sajátodat is, úgy látom, rád is rád fér! Azt hittem volna, hogy mostanra már eléggé benőtt a fejed lágya ahhoz, hogy ne akarj mindenbe vakon belevágni!

– Az én fejem épp elég hideg, és megpróbálom Beslant is lehiggasztani – mondta Thom szárazon. – De nem tud megnyugodni; elvégre a hazájáról van szó! – Az arcán halvány mosoly futott át. – Azt mondtad, hogy te nem szeretsz kockáztatni, pedig mindannyian tudjuk, hogy előbb vagy utóbb belevágsz valami igazán veszélyesbe. És ha belevágsz, akkor mindaz, amin most Beslannal dolgozunk, könnyed esti sétának tűnik a te őrült terveid mellett! Te nemhogy vakon belevágsz mindenbe, de még a lámpát is leoltod magad körül! Gyere, fiam! – mondta, és feldobta Olvert a vállára. – Riselle aligha engedi meg, hogy a keblére hajtsd a fejed, ha elkésel az órádról!

Mat mérgesen nézett utána. Thom még Olverrel a nyakában is gyorsabban haladt, mint Beslan. De mit akarhatott ezzel mondani? Mat sosem kockáztatott, kivéve, ha nem volt más választása! Sosem! Óvatosan ránézett a vékonyka nőre, és a lótrágyától nehéz csizmájú fickóra, és megborzongott. A Fényre, lehet, hogy tényleg a Császárnő Fülei! Bárki a seanchanok kémje lehet! Már a puszta gondolattól is viszketni kezdett a háta; mintha csak mindenki őt nézte volna.

Lassan átverekedte magát a zsúfolt utcákon, de a tömeg nemhogy ritkult volna, ahogy közelebb ért a kikötőhöz, hanem épp ellenkezőleg, egyre sűrűbb, egyre fojtóbb lett. A hidakat szegélyező árusbódék bezártak, sötét zsalus ablakaik csukva voltak, és az utcai árusok is felszedték a takarójukat. Az utcákat máskor benépesítő mutatványosok és zenészek meg sem tudtak volna mozdulni az emberáradatban, ha nem tűntek volna el réges-rég. Túl sok seanchan volt a környéken, egészen egyszerűen túl sok. Minden ötödik idegen katona lehetett; kemény tekintetük, merev válluk akkor is elárulta őket, ha épp nem viseltek páncélt. Semmiben sem emlékeztettek a békés parasztgazdákra vagy a szájtáti, bámuló mesteremberekre. Egyszer-egyszer sul'damok és damanek kisebb csoportja is átvágott a tömegen. Az emberek szétváltak előttük, és a nép csak még vadabbul örvénylett, ahol elhaladtak. A seanchanok nem azért engedték át őket, mert féltek volna tőlük. Tisztelettudóan meghajoltak a villámmintás ruhába öltözött sul'damok előtt, és őszinte örömmel mosolyogtak a pórázos párok után. Mat már nem is gondolt Beslanra. A seanchanokat legfeljebb csak az asha'manek verhetnék ki bárhonnan, és ha hihettek a híreszteléseknek, épp ez történt pár hete az illiani határon. Bár talán egy olyan hadseregnek is esélye lenne ellenük, akik ismerik az illuminátorok titkait. Mi a Fényt akarhat Aludra egy harangöntővel?

Mat igyekezett minél jobban elkerülni a kikötőnek még csak a környékét is. Megtanulta már, hogy abból csak baj lehet. A legszívesebben beült volna valahová kockázni, és kimaradt volna egész éjszaka. Vagy legalábbis olyan sokáig, hogy Tylin már aludjon, mire visszaér a városba. A nő elvette a kockáit is, mondván, hogy nem szereti, ha a kiskacsája szerencsejátékra pazarolja az idejét – persze mindez csak azután történt, mikor még Mat ágyhoz volt kötve, Tylin fogadott vele párszor. Kockát szerencsére könnyen lehetett találni bárhol, és figyelembe véve, hogy Mat szinte mindig nyert, jobb is volt mások kockájával játszania. Arról legalább senki nem mondhatta, hogy megcinkelte őket. Sajnos, miután rájött, hogy a nő nem hajlandó betartani azt az ígéretét, hogy elengedi, hiába adott még zálogot is – volt képe úgy tenni, mintha nem is tudná, Mat miről beszél –, a férfi arra használta a fogadásokat, hogy cserébe visszafizettesse Tylinnel mindazt a megaláztatást, amit el kellett szenvednie. Szörnyű hiba volt, bármennyire is élvezte akkoriban. Mióta Mat kifogyott a zálogokból, Tylin kétszer olyan rémes volt, mint valaha.

Mat több kocsmát és fogadót is útba ejtett, de annyi hely sem volt, hogy egy söröskupát le lehetett volna tenni – kockázásról persze szó sem lehetett. Mindenütt seanchanok kacarásztak és kurjongattak, és az Ebou Dariak rosszul titkolt ellenszenvvel méregették a város új urait. Mat a biztonság kedvéért mindenütt megkérdezte, hogy nincs-e kiadni való szobájuk, még ha csak akkora is, mint egy egérlyuk, de sehol sem talált magának helyet. Persze nem várt jobbat. A város csurig megtelt már mielőtt ez az új emberáradat megérkezett volna. Ennek ellenére lassan ő is éppolyan morcosan nézett maga elé, mint azok a külországi kereskedők, akik boroskupájuk mélyére meredve próbálták kiókumlálni, hogy lovak nélkül vajon hogyan szállítják el a javaikat. Volt elég aranya, hogy kifizesse Lucát, sőt, még bőven maradt is volna, de a pénze mind a Tarasin palotában volt, és nem vihetett ki annyit egyszerre, ami fedezte volna a költségeit. Azok után semmiképpen sem, hogy a legutóbb a palotaszolgák gúzsba kötözve vitték vissza a kikötőből, mint valami frissen elejtett szarvast. Pedig csak beszélgetett pár hajóskapitánnyal! Ha Tylin megtudná – márpedig kétségkívül megtudná –, hogy több aranyat vitt magával, mint amennyi egy estényi szerencsejátékra kellhet... Ó, azt nem élte volna túl! Ki kell bérelnie valahol egy szobát, még ha a legporosabb padláson is, még ha csak akkora lukacska jut is neki, mint egy szűkös ruhásszekrény! Oda apránként át tudná vinni az összes pénzét! Vagy sokat kell kockáznia, hogy másképp jusson aranyhoz, így vagy úgy, de pénzhez kell jutnia. De akár szerencséje volt, akár nem, idővel rá kellett jönnie, hogy aznap este sem játszani, sem szobát bérelni nem fog. És azok a fényverte kockák még mindig ott dörömböltek a fejében. Egyre hangosabbak és hangosabbak voltak.

Nem maradt sokáig egy helyben, és nem csak azért nem ült le, mert nem lelt szerencsejátékosokra, sem pedig szobára. Színes ruhái, amik talán még egy kolompárt is zavarba ejtettek volna, csak úgy vonzották a kíváncsi tekinteteket. A seanchanok egy része úgy gondolta, hogy valamiféle komédiás, és többször pénzt is ajánlottak neki, ha énekel. Egyszer-másszor majdnem elfogadta az ajánlatukat nagy nekikeseredésében, de aztán eszébe jutott, hogy ha meghallják a hangját, nemcsak visszakövetelik a pénzüket, de még meg is verik! Az Ebou Dari férfiak nagy része még mindig hordta az övére tűzött hosszú, görbe tőrt, és ha már a seanchanoknak nem mehettek neki, a színes ruhás bohócot méregették vérszomjasan. Mat úgy érezte, hogy már csak azt kellett volna, hogy az arcát is kifesse, és mehet is udvari bolondnak – de ez csak a látszat volt, nem őrült meg teljesen, és ahányszor elkapott egy-egy kihívó tekintetet, sietve odébbállt. A saját kárán tanulta meg, hogy még mindig nincs elég jó állapotban a párbajozáshoz, és az sem vigasztalta meg, hogy a gyilkosa feje hamar a városkapu mellett árválkodna, szurokba mártva.

Ha elfáradt a lába, ott pihent, ahol csak tudott: egy sikátor szájában, egy felfordult hordón, egy fogadó előtti kis padon, már ha volt még ott hely, sőt, egyszer még egy ház kőlépcsőjére is leült, de hamar előkerült a tulajdonos, és kis híján leverte a férfi kalapját a seprűjével. A gyomra már szinte a hátára tapadt, és úgy érezte, hogy mindenki az ő ruháját nézi. A nedves hideg a csontjaiba fészkelte magát, és továbbra sem jutott kockákhoz – már ha a fejében dübörgő hangorkánt nem számította. Most már olyan hangos volt, mint egy rohamozó lovascsapat. Még sosem érezte ilyen fülsiketítően hangosnak.

– Nem tehetek mást, vissza kell mennem, és tovább kell játszanom a királynő átkozott kedvenckéjét! – morogta, és a botjára támaszkodott, hogy fel tudjon kelni az út szélére dobott repedt faládáról. A járókelők úgy néztek rá, mintha igenis ki lenne festve az arca, sőt, mintha csengettyűs sapkácskát viselne. Mat nem is törődött velük. Szerinte ők viselkedtek úgy, mint a bolondok – hát nem szégyellnek így megbámulni egy férfiembert! Az utcák továbbra is olyan zsúfoltak voltak, mint délután, és Mat ráébredt, hogy akárhogy siet is, csak jóval sötétedés után ér vissza a palotába. Persze lehet, hogy addigra már Tylin is elalszik. Lehet. A gyomra olyan hangosan korgott, hogy majdnem elfojtotta a kockák zaját. Az is lehet, hogy Tylin megparancsolja a konyhán, hogy ne adjanak neki enni, ha túl későn megy haza.

Tíz nehézkes lépést botorkált a tömegen át, aztán lefordult egy keskeny, sötét kis sikátorra. Az utcácska nem volt kikövezve. Az ablaktalan falakról tenyérnyi foltokban hámlott a fehér vakolat, és már alig fedett valamit a festék. A legtöbb helyen kilátszott a puszta tégla. A magas házak között szinte megállt a rothadás gyomorforgató bűze, és Mat remélte, hogy csak sár loccsant a talpa alatt, bármilyen ocsmány szagot érzett is. Sehol egy ember. Most végre jól kiléphetett. Már amit manapság annak nevezett – alig várta, hogy megint képes legyen anélkül gyalogolni pár mérföldet, hogy minden tagja sajogna, szúrna az oldala, és botra kellene támaszkodnia. A sikátorok helyenként olyan keskenyek voltak, hogy mindkét válla a falat súrolta, és kiismerhetetlen labirintusuk az egész várost befonta. Az ember könnyen eltévedhetett, ha nem tudta, merre tart. Mat még akkor is tudta merre kell mennie, ha az utcácska minden előzetes figyelmeztetés nélkül három, négy újabb ágacskára bomlott, ami mintha mind ugyanabba az irányba tartott volna. Jó néhányszor be kellett már járnia Ebou Dart feltűnés nélkül, és úgy ismerte a rejtekutakat, mint a tulajdon tenyerét. De csak nem tudott megszabadulni attól a rémítő érzéstől, hogy valaki figyeli. Néha már azt hitte, hogy egészen addig így érzi majd, amíg le nem veheti végre ezt a bohócruhát.

Bár néhol át kellett verekednie magát a tömött utcákon, hogy egyik sikátortól eljusson a másikig, és megesett, hogy fel kellett tülekednie a zsúfolásig telt hidakra, hogy átjuthasson a sötét csatornák felett, de így is hamar a Palota környékén volt. Ha a nyílt utcán próbált volna menni, talán ha három saroknyit haladt volna. Besietett egy fényűzően kivilágított fogadó és egy gondosan bezárt lakkbolt közé, és azon gondolkozott, hogy vajon mit főztek ma vacsorára. A sikátor szélesebb volt a többinél – három jó barát akár egymás mellett is elférhetett volna –, és közvetlenül a Tarasin palota alatt ért ki a Mol Hara térre. Suroth is a palotában lakott, és a szakácsnők igencsak kitettek magukért, mióta az első vacsora után mindet megkorbácsoltatta. Talán tejszínes osztrigát kap, de az is lehet, hogy aranyozott hal lesz a menü vagy borsmártásos tintahal. Tíz lépést tehetett meg, mikor végül valami olyasmire lépett, ami nem loccsant, és méltatlankodó nyögéssel elterült a fagyos sárban. Épp csak annyi ideje volt, hogy megforduljon, nehogy a beteg lábára essen. A jeges víz azonnal átáztatta a kabátját. Mat remélte, hogy csak víz, és nem valami más.

Ismét felnyögött, és a vállára egy csizmás láb taposott. A fickó keresztülesett rajta, és átkozódva csúszott a sikátor mélyébe a sárban, aztán térdre zuhanva nekitámaszkodott a fogadó falának. Kis híján ő is arcra bukott. Mat már hozzászokott a félhomályhoz, és jól látta a karcsú, jellegtelen férfit, akinek mintha hatalmas sebhely éktelenítette volna az arcát. De mégsem egyszerű férfi volt. Mat látta, ahogy az egyik barátja torkát puszta kézzel kitépte, aztán, mikor tőrt állított a szívébe, a teremtmény kirántotta, s visszadobta rá a pengét. És ha nem botlott volna meg, az az izé épp elé ugrott volna le, és könnyedén elkaphatta volna! Talán ezúttal a ta'verenségnek mégis volt valami haszna, a Fénynek hála! Mindez végigvillant a fejében, mielőtt a gholam megfordult volna, hogy gyűlölködve ránézzen.

Mat káromkodott egyet, és felkapta a botját. A gholamra dobta, mintha lándzsa lett volna. Remélte, hogy elkaszálja vele a teremtmény lábait, és nyer egy kis időt. A lény úgy folyta körbe a botot, mintha vízből lett volna, de a lába megcsúszott egy kissé. Aztán Matre vetette magát. A rövid késlekedés épp elég volt a férfinak. Amint eldobta a botot, benyúlt az inge alá, és letépte a rókafejes medált a nyakában lógó bőrzsinórról. Kirántotta az ékszert. A gholam rávetette magát, és Mat kétségbeesetten felé sújtott a medállal. A hűvös, ezüstszín fém végigcsapott a lény kinyújtott kezén, és Mat a sülő szalonna sercegésére emlékeztető hangot hallott, majd égő hús szaga töltötte be a szűkös utcát. A gholam gyorsabb volt a higanynál, és vicsorogva, hörögve hajolt el a medál elől. Igyekezett elkapni Matet. Ha sikerült volna neki, a férfi halott – ezt ő is tudta. Ezúttal nem játszadozott volna vele a gholam, mint egykor a Rahadban tette. Folyamatosan pörgette a medált a bőrzsinóron, és odavágott a gholam másik kezére és az arcára is. Ismét sercegés és fojtó bűz kísérte, mintha csak forró vassal sütögette volna. A gholam kivillantotta az összes fogát, és hátrálni kezdett. Lassan leguggolt, begörbítette az ujjait, és láthatóan csak azt várta, hogy Mat meginogjon, és a torkának ugorhasson végre.

Mat egy pillanatra sem engedte el a medált. Lassan feltápászkodott, és mereven nézte a férfi külsejű teremtményt. Éppúgy holtan akar látni téged is, mint a nőt, mondta neki a Rahadban nagy mosolyogva. Most nem mosolygott, és nem is fecserészett. Mat nem tudta, hogy ki akarhatja holtan látni, és ki lehet a nő, de a többit egész jól értette. És most itt állt, szemben ezzel az izével, és alig bírt talpon maradni. A lába szaggatott, a csípője égett, és a bordái is egyre jobban sajogtak. Arról nem is beszélve, hogy a gholam széttiporta az egyik vállát. Vissza kell mennie az utcára, ki, az emberek közé! Talán a tömeg még ezt a szörnyeteget is elriasztaná. Persze az is lehet, hogy nem, de nem volt más esélye. Az utca nem volt messze. Mat hallotta a tülekedők zsivaját.

Óvatosan hátralépett. A csizmája megcsúszott valami loccsanós, bűzös dologban, és a fogadó falának esett. Kétségbeesetten meglengette a medált, de így is alig tudta visszaverni a gholam támadását. Az utcán zajongók olyan csábítóan közel voltak! De felőle akár Barsine-ben is lehettek volna. Barsine már rég halott volt, és nemsokára – túlságosan is hamar – ő is az lesz.

– Itt van, ebben az utcában! – kiáltotta egy férfi. – Siessetek! Még a végén elszökik!

Mat egy pillanatra sem vette le a tekintetét a gholamról. A teremtmény tekintete mögé villant, az utcát figyelte, és mintha habozott volna.

– Azt parancsolták, hogy senki se vegyen észre – köpte oda Matnek –, csak azok, akiket úgyis learatok. Nyertél még egy kis időt! De nem sokat!

Megpördült, és elrohant. Meg-megcsúszott a sárban, de így is mintha átfolyt volna a levegőn. Egy szemvillanás alatt eltűnt a fogadó mögött.

Mat utánaszaladt. Meg nem tudta volna mondani, miért tette, hacsak nem azért, mert a lény megpróbálta megölni, és addig fog próbálkozni, amíg egyszer nem sikerül neki. A hátán is felállt a szőr. Ezek szerint ráérősen akarja meggyilkolni? Ha a medál meg tudta sebezni, talán meg is tudja ölni!

Odaért a fogadó sarkára, és épp akkor látta meg a gholamot, mikor a teremtmény visszafordult, hogy még egyszer megnézze. A lény egy pillanatra ismét habozni látszott. A fogadó ajtaja tárva-nyitva állt, és bentről kiáradt az önfeledt mulatozás zaja. A gholam bedugta a kezét egy hiányzó tégla helyére a fogadóval szemközti ház falában, és Mat megdermedt. A lénynek aligha volt szüksége fegyverre, de ha odarejtett volna valamit... Úgy vélte, nem élné túl, ha egy olyasféle fegyverrel támadna rá, amit elképzelése szerint ezeknek a szörnyeknek adhattak. De a gholam nem húzta ki a kezét, sőt, bedugta a karját, és szép lassan becsusszant a lyukon a feje is. Mat álla leesett. A lyukon átcsusszant a gholam teste, a lába, és már ott sem volt. Pedig a nyílás akkora lehetett, mint Mat két tenyere.

– Azt hiszem, még sosem láttam ehhez hasonlót – mondta valaki halkan mellette, és Mat összerezzent, mikor észrevette, hogy már nincs egyedül. Egy csapott vállú, ősz hajú öregember állt mellette. Szomorú arcából hatalmas, horgas orr meredt elő, és a hátán szegényes bőrzsák fityegett. Egy meglepően hosszú tőrt csúsztatott vissza az övére.

– Én már láttam ilyet – válaszolta Mat üresen. – Shadar Logothban.

Néha szinte a semmiből előtűntek olyan emlékképek a tulajdon életéből is, amelyekről már azt hitte, örökre elfelejtette őket, és ez most rohanta meg, ahogy elnézte a gholamot. Kivételesen örült volna, ha ezt tényleg sikerül örökre elfelejtenie.

– Nem sokan élik túl, ha arra jártak – mondta az öregember, és végigmérte. Viharvert arca valahonnan nagyon ismerős volt, de Mat nem tudta volna megmondani, kire emlékezteti. – Mi vitt téged Shadar Logothba?

– Hol vannak a barátai – kérdezte Mat. – Azok, akiknek kiáltozott...

Az utcácskában csak ketten álltak. Odakinn zavartalanul kavargott és zúgott a tömeg, és senki sem tett úgy, mintha zavarná, hogy az előbb kiáltoztak, vagy érdekelné, hogy valaki elmenekülhet. Az öregember megvonta a vállát.

– Nem hinném, hogy bárki is megértette, mit kiabálok. Én a magam részéről alig értem őket. De gondoltam, hogy talán ezzel elijesztem azt a gazfickót! Bár azok alapján, amit most láttam... – a falon lévő lyuk felé intett, és örömtelenül, üresen felnevetett. Volt pár foghíja. – Azt hiszem, a Sötét Úr szerencséje van veled is, velem is!

Mat elfintorodott. Már nem egyszer mondták rá ezt, és sosem örült a gondolatnak. Leginkább, mert maga sem volt benne biztos, hogy nem igaz.

– Talán valóban így van – motyogta. – Bocsásson meg; igazán illene bemutatkoznom, ha már megmentette az életemet! Mat Cauthon vagyok. Most érkezett Ebou Darba? – A fickó vállán jókora zsák lógott; Mat úgy vélte, alighanem épp úton van. – Nehéz lesz szállást találnia ma este!

Óvatosan fogta meg az idős férfi kinyújtott kezét. A fickó minden ujja göcsörtös volt, mintha egyenként eltörték volna őket, és utána rosszul forrt volna össze a szilánkosra tört csont. Ennek ellenére erősen, határozottan megmarkolta Mat kezét.

– Noal Charin vagyok, Mat Cauthon! Nem, már itt vagyok egy ideje. De az Arany Kacsában bérelt padlásszobámat elvette egy kövér, illiani olajkereskedő, akit egy seanchan tiszt kedvéért dobtak ki az előző szállásáról. Gondoltam, ma éjszaka ebben a sikátorban húzom meg magam.

– Azt hiszem, ennél azért jobbat is ajánlhatok – mondta Mat, de elhalt a hangja, mielőtt folytathatta volna. Csak most jött rá, hogy a kockák még mindig vadul dübörögnek a fejében. Miközben az életéért harcolt a gholammal, egészen megfeledkezett róluk, de még mindig ott csörögtek, még mindig nem álltak meg. Ha valami olyasmire akarták figyelmeztetni, ami még a gholamnál is veszélyesebb volt, hát Mat nem akarta tudni, mi lehet az. De előbb vagy utóbb úgy is meg kell tudnia. Ebben nem kételkedett. Meg kell tudnia, de akkor már túl késő lesz menekülnie.

Tizenhetedik fejezet

Rózsaszín szalagok

A Mol Hara téren hideg szélfuvallat csapott végig. Belekapott Mat köpenyébe, és a férfi úgy érezte, hogy ráfagy a nedves, bűzös sár, mielőtt a palotába érhetne. Mire Noal és Mat végre kijutottak a sikátorból, a nap már kis híján lement; sápadt aranygömbje a házak tetején ült, és hosszú árnyak lepték el a várost. Mat fél kézzel a botját markolta, a másikkal a szakadt bőrláncot szorongatta a zsebében, hogy könnyedén elő tudja rántani, ha felbukkanna a gholam. A köpenyével nem törődött; ha szétlibbenti a szél, hát csak hadd tegye. Minden porcikája sajgott, és a kockák fenyegetően dörömböltek a fejében, de már egyikkel sem törődött. Túlságosan is arra koncentrált, hogy egyszerre minden irányba figyeljen, és azon merengjen, hogy mekkora nyílás kell ahhoz, hogy az a szörnyeteg kiférjen. Azon kapta magát, hogy a kockakövek közt futó vékony repedéseket is gyanakodva méregeti. Bár nem tűnt valószínűnek, hogy a lény a tér közepén támadja meg.

A környező utcákról idehallatszott a tömeg moraja, de a téren csak egy beesett horpaszú eb kószált, és az is sietve elkotródott a rég halott Nareine királynő szobra mögé, mikor meglátta őket. Néhányan úgy tartották, a szobor felemelt karja a tenger felé mutat, amelynek áldásai Ebou Dart gazdagítják, mások pedig úgy vélték, valamiféle vízi veszedelemre figyelmezteti népét. Megint mások szerint a királynő örököse arra akarta felhívni a figyelmet, hogy a szobornak csak az egyik keble mezítelen, azaz hogy Nareine nem volt olyan őszinte, mint lennie illett volna. Bármikor máskor a Mol Harát andalgó szerelmespárok töltötték volna meg, és a tél dacára is ilyen későig kimaradtak volna a reménykedő utcai árusok és a koldusok. De a seanchanok munkára fogták az utcán kéregetőket, és a többiek még fényes délben sem merészkedtek volna már ide. Távollétüknek maga a Tarasin palota volt az oka; a fehér kupolákból, márvány tornyocskákból és kovácsoltvas erkélyekből szőtt épület volt Tylin Quintara Mitsobar lakhelye. Itt lakott a Fény kegyelméből Altara királynője – Ebou Dar pár mérföldes környékén valóban meg is fogadták a parancsait –, A Négy Szél Úrnője, és a Tengeri Viharok Védelmezője. És ami mostanában még ennél is fontosabb volt, itt lakott Suroth Sabelle Meldarath úrnő, a Seanchan Császárnő, bárcsak örökké élne, Előfutárainak vezére. Jelenleg ő sokkal fontosabb volt Ebou Darban, mint a királynő. Tylin zöld csizmás őrei ott álltak minden kapuban, buggyos fehér nadrágjuk és a zöld kabát felett villogó, aranyozott páncél mindenütt ott csillant – de ott álltak mellettük a rovarsisakos, idegen férfiak és nők is, kék-sárga, zöld-fehér vagy bármiféle más színekből kikevert, csíkos, ízelt páncéljukban. Altara királynőjének biztonságra és nyugalomra volt szüksége, hogy pihenhessen. Legalábbis Suroth ezt állította, és ha Suroth azt mondta, hogy Tylin így akarja, hát Tylin is hamar rájött, hogy ez a leghőbb vágya.

Mat némi gondolkozás után az istállókhoz vezető kapuhoz vitte Noalt. Sokkal több esélye volt itt becsempésznie egy idegent, mintha a térről nyíló, hatalmas márványkapukon akarta volna átvinni. Arról nem is szólva, hogy neki is nagyobb esélye volt levakarnia magáról a sarat, mielőtt Tylin szeme elé kerül. A nő egész határozottan kifejezte a nemtetszését, mikor Mat némileg megviselt állapotban tért haza egy kocsmai verekedés után.

A tárva-nyitva álló kapu egyik oldalán pár Ebou Dari katona ácsorgott fénylő alabárddal a kezükben, a másik oldalon pedig bojtos lándzsáikat markolva a seanchanok vártak. Még Nareine szobránál is merevebbek voltak.

– A Fény áldjon meg mindannyitokat – morogta Mat udvariasan az Ebou Dari őröknek. Sosem ártott udvariasnak lenni velük, amíg az ember nem tudta, hogy mit akarnak tőle. Általában azután sem. De még így is sokkal... belátóbbak voltak a seanchanoknál.

– A Fény áldjon téged is, uram! – válaszolta a zömök tiszt, és előre lépett. Mat felismerte: Surlivan Sarat volt az. Igazán derék fickónak ismerte meg, mindig volt egy-két találó élce, és jól értett a lovakhoz. Surlivan megrázta a fejét, és a tisztségét jelző vékony, aranyozott botot kurtán hozzáérintette csúcsos sisakjához. – Ismét verekedésbe keveredett, uram? Egy vulkánkitörés is eltörpül amellett, amit kapni fog!

Mat kihúzta magát, és igyekezett kevésbé látványosan a botjára támaszkodni. Szinte remegett sértett dühében. Mindig volt egy-két találó élce? Ha jobban belegondolt, a sötét bőrű gazember a legmodortalanabb fickók egyike volt, akivel valaha találkozott! És egyáltalán nem is értett olyan jól a lovakhoz, mint gondolta volna!

– Ugye nem lesz nagy kérdezősködés, ha ez a férfi is az én embereimmel száll meg? – kérdezte Mat durván. – Nem kellene, hogy bárki is belekössön! Elfér még egy ember az enyéim mellett! – Az igazság szerint több is elfért volna. Már nyolc embere meghalt, mióta Ebou Darba érkeztek.

– Én aztán nem kérdezgetem, kiféle, miféle, uram! – mondta Surlivan, bár alaposan végigmérte a Mat mellett ácsorgó férfit, és gyanakodva lebiggyesztette a száját. Noal kabátja azonban meglehetősen jó minőségűnek tűnt, bőven villant rajta csipke is, és legalábbis ezúttal, tisztább és szebb volt, mint Mat ruhája. Talán ez döntötte el a dolgot. – És az úrnőnek sem kell mindent tudnia, úgyhogy azt hiszem, neki sem lesznek ellenvetései!

Mat összevonta a szemöldökét, de mielőtt dühösen kifakadhatott volna – amivel csak a tulajdon fejére és Noal fejére is bajt hozott volna –, három állig felfegyverezett seanchan vágtatott oda a kapuhoz. Surlivan feléjük fordult.

– Te és a feleséged őnagysága a palotában éltek? – kérdezte Noal, és megindult a kapu felé. Mat visszahúzta.

– Várd ki a sorod! – morogta, és a seanchanok felé intett. A felesége őnagysága?! Azok az átkozott nőszemélyek! Azok az átkozott kockák, mit csörögnek még mindig a fejében!

– Suroth úrnőnek hoztam üzenetet – mondta az egyik seanchan, és lerántotta a vállán lógó, apró bőrzsákot. A nő sisakján csak egyetlen, vékony toll lengedezett, ami azt jelentette, hogy alacsony rangú tiszt, de a lova gyorsnak és kitartónak tűnt. A másik két állat is elég jó kiállású volt, de a magas herélt kifejezetten pompás ló lehetett.

– Lépj be, a Fény áldása kísérjen! – mondta Surlivan, és könnyedén meghajolt. A seanchan nő éppolyan szertartásosan viszonozta a meghajlást és a köszöntést.

– A Fény áldása kísérjen titeket is! – morogta elnyújtott tájszólásában, és a három lovas becsörtetett az udvarra.

– Nagyon különös – csóválta meg Surlivan a fejét, és a három seanchan után nézett. – Mindig tőlünk kérnek engedély, és nem tőlük.

Óvatosan a kapu túloldalán álló seanchanok felé intett. Az idegen katonák meg sem rezzentek, sőt, még csak rá sem néztek az újonnan érkezettekre. Matnek legalábbis nem tűnt fel, hogy bármit is tettek volna.

– És mit csinálnának, ha azt mondanátok, hogy nem engeditek be őket? – kérdezte Noal halkan, és megigazította a vállán a zsákját.

Surlivan sarkon pördült.

– Épp elég, hogy hűséget esküdtem a királynőmnek – mondta kifejezéstelen hangon –, és hogy ő hűséget esküdött... Akinek hűséget esküdött. Adjon szállást az emberének, uram! És figyelmeztesse, hogy van pár dolog, amiről bölcsebb nem beszélni itt Ebou Darban, pár kérdés, amivel jobban jár, ha fel sem teszi!

Noal értetlenül nézett maga elé, és épp mentegetőzni kezdett, hogy ő egészen egyszerűen csak kíváncsi volt, de Mat sietve elbúcsúzott Surlivantól. Elhabogott még pár jókívánságot is, aztán szinte átvonszolta az öregembert az udvaron. Halkan elmagyarázta neki, hogy a seanchanoknak mindenütt vannak titkos ügynökei. Lehet, hogy Noal megmentette az életét a gholamtól, de ez még nem jelentette azt, hogy Mat örömmel vette volna, ha cserébe a seanchan kínzómesterek kezére játssza. A tengerentúliak ügynökei, a Keresők, azok alapján, amit eddig hallott róluk – márpedig nem hallott róluk sokat, mert a Keresőkről még azok is csak félve beszéltek, akik még a Halottvirrasztó Gárdát is bátran emlegették –, de azok alapján, amit Mat hallott róluk, a Keresőkhöz képest még a fehérköpenyek Vallatói is kellemes társaságnak tűntek. Vagy legalábbis nem túl veszélyesnek. Mint egy csapat kisfiú, aki legyeket kínoz – ízléstelen, persze, de nem igazán veszedelmes. Ellentétben a Keresőkkel.

– Most már értem – válaszolta az öregember lassan. – Erről nem tudtam! – Úgy tűnt, kifejezetten dühös saját magára. – Elég sok időt tölthettél a seanchanokkal, ha ennyi mindent tudsz róluk! Talán még Suroth úrnőt is ismered? Nem is tudtam, hogy ilyen jó kapcsolataid vannak!

– Rengeteg időt töltök a katonákkal a kocsmákban, ha tudok – válaszolta Mat savanyúan. Ha Tylin kiengedte a palotából. A Fényre, ennyi erővel akár házasember is lehetett volna! – Suroth nem is tudja, hogy létezem! – És Mat remélte, hogy ez még sokáig így is marad.

A három seanchan már el is tűnt, de a lovaikat épp most vezették az istállóba. Az udvar így is tele volt; a sul'damok jó része most hozta ki a damanejét az esti testedzésre, és a szürke ruhás nők nagy körökben sétáltak a felkövezett istállóudvaron. A damanek több mint fele sötét bőrű volt, és különösen néztek ki az ékszereik nélkül, amit még nemrég, szélkeresőként hordtak. Az egész palota tele volt velük: a seanchanok sok damanet szereztek az Atha'an Miere hajóiról. A Tengeri Nép közül csak keveseknek sikerült elmenekülniük, mikor Ebou Dar elesett. A legtöbben mogorva daccal vagy merev tekintettel néztek maguk elé, de heten-nyolcan még mindig döbbenten meredtek a semmibe, mintha nem tudnák elhinni, mi történt velük. Mindegyiküket egy-egy seanchani születésű damane kísérte, és kézen fogva vagy átkarolva lépdelt mellette. A tengerentúliak mosolyogva, kedvesen suttogtak a foglyok fülébe. Az sul'damok elégedetten nézték őket, csuklójukon ezüstösen csillogott a szürke ruhás nők nyakláncához kapcsolódó póráz. A zavarodott, hitetlenkedő nők nagy része úgy kapaszkodott sétálótársába, mint valami mentőövbe, és szinte itta a szavait. Mat már a puszta látványtól is megborzongott volna, ha az átázott ruhától és a hideg téli széltől nem rázta volna így is a hideg.

Igyekezett minél hamarabb átverekedni magát az udvaron, de a sétáló damanek közül így is a közelébe került az az egy, aki nem volt sem seanchan, sem pedig az Atha'an Miere tagja. Egy kövérkés, őszes sul'dam sétáltatta, akit olajzöld bőre alapján akár altarainak is lehetett volna nézni, és aki könnyedén lehetett volna a damane anyja. Egy igen szigorú anya, egy igen neveletlen gyermekkel, ahogy Mat elnézte az arckifejezését. A gyermek szerepét betöltő új damane, Teslyn Baradon igencsak kikerekedett az elmúlt másfél hónapban, mióta elfogták a seanchanok, de kortalan arca még mindig úgy nézett ki, mintha naponta háromszor tüskebokrokat evett volna. Másrészről viszont békésen sétálgatott a póráza végén, és habozás nélkül engedelmeskedett a sul'dam halk utasításainak. Megállt, és mélyen meghajolt Mat és Noal előtt. Egy pillanatra azonban gyűlölködve villant fel a tekintete, mielőtt tovább sétálhatott volna a sul'dam mellett. Békésen és engedelmesen. Mat nem egyszer látta már, ahogy kikötözték és megkorbácsolták az engedetlen damaneket, köztük Teslynt is, mert nem voltak kellően gyorsak vagy kellően szelídek. Az aes sedai sosem tett vele semmi jót, és könnyen lehet, hogy igyekezett bajba keverni, de Mat azért mégsem kívánta volna, hogy így végezze.

– Azért a halálnál mégiscsak jobb lehet – motyogta, és tovább sietett. Teslyn kemény nő volt, és alighanem minden egyes pillanatban azt tervezgette, hogyan szökhet meg; de a keménység még nem mentette meg az a'dam fogságából. A Hajók Úrnőjét és a Pengék Urát karóba húzták, és még csak fel sem sikoltottak. Büszkék voltak, méltóságteljesek, de ugyanúgy meghaltak, mintha vinnyogtak volna kínjukban.

– Komolyan ezt hiszed? – kérdezte Noal oda sem figyelve, és ismét a zsákját babrálta. Törött keze elég jól bánt a késsel, de minden másban ügyetlennek tűnt.

Mat mérgesen végigmérte. Nem, egyáltalán nem volt benne biztos, hogy igaza van. Azok az ezüstös a'damek túlságosan is Tylin láthatatlan pórázára emlékeztették. De ha arról van szó, hát Tylin akár élete végéig csiklandozgathatta az állát és csipkedhette a fenekét, ha ezzel megmenti a karóba húzástól! A Fényre, hogy örült volna, ha azok az átkozott kockák végre megállnak, és túleshet ezen az egészen! Nem, ez nem volt igaz. Mióta rájött, hogy mi jár azzal, ha a kockák megállnak, sosem akarta, hogy elhallgassanak.

A szoba, amit Chel Vanin és Mat többi, még életben lévő embere kapott, nem volt messze az istállóktól. A hosszú, alacsony mennyezetű, fehérre meszelt szobában több ágy volt, mint lakó. A kopaszodó, zömök Vanin az ágyon hevert ingujjban, és egy könyvet támasztott jókora hasának. Mat megdöbbent: nem hitte volna, hogy a férfi tud egyáltalán olvasni. Vanin végigmérte Mat sáros ruháit, és köpött egyet a foghíján keresztül.

– Megint harcolt? – kérdezte. – Azt hiszem, nem fog neki örülni a nagysád!

Nem kelt fel. Pár egészen meglepő kivételtől eltekintve Vanin úgy gondolta, hogy ő is van olyan jó, mint bármelyik uraság vagy úrnő.

– Bajba került, Mat úr? – mordult fel Harnan, és talpra kecmergett. Zömök férfi volt, higgadt, de most mégis megfeszült az álla, és az arcára tetovált sólyom még vérszomjasabbnak tűnt. – Már megbocsásson, de még nincs olyan állapotban, hogy ilyesmivel vesződjön! Mondja meg, hogy nézett ki, és majd ellátjuk a baját ön helyett is!

Három maradék embere mohón csillogó szemmel állt mögé. Ketten már a kabátjukat keresték, holott még az ingüket sem volt idejük betűrni a nadrágjukba. Metwyn, a fiús arcú cairhieni tíz évvel volt idősebb Matnél, és nem vesződött az öltözködéssel: először a kardját kapta fel az ágy mellől, és kihúzta a hüvelyből, hogy megnézze, kellően éles-e. Ő volt a legjobb vívójuk – kifejezetten jól bánt a karddal –, bár Gorderan is majdnem olyan ügyes volt, mint Metwyn, még ha úgy nézett is ki, mint egy falusi kovács. Gorderan egyáltalán nem volt olyan lassú, mint amilyennek széles válla mutatta. Mat Cauthont egy tucat embere kísérte el Ebou Darba, és már nyolcan meghaltak közülük. A többi pedig itt volt, bezárva a palotába, ahol még csak a szolgálólányok fenekét sem csipkedhették meg, nem verekedhettek össze senkivel kockázás közben, és nem ihattak addig, amíg csak fel nem borultak, ahogy azt minden tisztességes fogadóban tették volna, tudván, hogy a fogadós úgyis felviteti őket a szobájukba, és legrosszabb esetben is csak az erszényük lesz egy kicsit könnyebb a kelleténél.

– Ő Noal – válaszolta Mat, és hátratolta a kalapját –, és azt hiszem, sokkal jobban el tudja mesélni, mi történt, mint jómagam. Veletek alszik mostantól. Ma este megmentette az életemet!

Az emberei döbbenten felkiáltottak, aztán megéljenezték Noalt, sőt, némelyikük úgy vállon veregette megbecsülése jeléül, hogy az öregember kis híján hasra esett. Vanint annyira elragadta az indulat, hogy az ujjára csukta a könyvet, és érdeklődve felült az ágyán.

Noal letette a holmiját az egyik üres ágyra, és széles mozdulatokkal elmesélte a történteket. Eljátszotta a saját szerepét, sőt, még egy kicsit túlzott is. Bohóckodva elmutogatta, hogy csúszott meg a sárban, és hogy nézte a döbbenettől elkerekedett szemmel, ahogy Mat hős oroszlánként küzd a gholammal. Noal született mesélő volt, legalább olyan érzékletesen láttatta a katonákkal a történteket, mint egy igazi mutatványos. Harnan és a többiek jóízűen nevettek: megértették, hogy mit akar, és értékelték, hogy nem vitatja el a vezérüktől a hős szerepét. De mikor elérkeztek ahhoz, hogy Mat támadója átsiklott az aprócska lyukon, elhalt a vidámság. Noal még ezt is el tudta játszani. Vanin letette a könyvet, és ismét köpött egy nagyot. A gholam félholtra verte Vanint és Harnant a Rahadban. És azért csak félholtra, mert fontosabb zsákmányt szagolt a közelben.

– Úgy tűnik, hogy ez az izé valamiért rám vadászik – mondta Mat könnyedén, mikor az öregember végre abbahagyta a mesélést, és láthatóan kimerülten leült az ágyra a holmija mellé. – Lehet, hogy egyszer kockáztam vele, csak nem emlékszem rá. Nektek nem kell miatta aggódnotok, hacsak nem kerültök kettőnk közé – elvigyorodott, mintha csak mókázna, de senki még csak el sem mosolyodott. – Mindenesetre holnap reggel szétosztom köztetek az aranyat. Felszálltok az első Illianba tartó hajóra, és Olvert is magatokkal viszitek! És Thomot és Juilint is, ha hajlandóak lesznek veletek menni! – Úgy vélte, hogy a szaglász legalábbis szívesen elmenne a városból. – És persze Nerimet és Lopint is! – Már hozzászokott ahhoz, hogy két inasa van, de most aligha volt rájuk szüksége. – Talmanesnek mostanra már Caemlyn alatt kell lennie. Nem lesz nehéz megtalálnotok!

És ha elmentek, egyedül marad Tylinnel! A Fényre, ennél még talán a gholam is jobb lenne!

Harnan és a másik három katona összenéztek. Fergin megvakarta a fejét, mintha nem értené a dolgot. Lehet, hogy nem is értette. A csontos fickó jó katona volt – persze voltak nála jobbak, de azért neki sem kellett szégyenkeznie –, de nem volt valami eszes, és nem értett a világ dolgaihoz.

– Az nem lenne jó – húzta a száját Harnan. – Először is, Talmanes úr elevenen megnyúzatna minket, ha ön nélkül mennénk vissza, uram!

A másik három buzgón bólogatott. Ezt még Fergin is megértette.

– És te, Vanin? – kérdezte Mat. A kövér fickó megvonta a vállát.

– Ha elvinném a kölyköt Riselle mellől, kibelezne, mint valami pontyot, az első este, ahogy elaludtam! És a helyében én sem tennék másképp! Amúgy is, itt legalább van időm olvasni. Patkolókovácsként arra sem érnék rá különösebben.

Vanin tulajdon állítása szerint patkolókovács volt, bár néha lovásznak mondta magát. Valójában lótolvaj volt, meg orvvadász, és talán a világon nem volt még egy hozzá foghatóan ügyes kezű gazember.

– Ti mind megőrültetek! – csattant fel Mat összevont szemöldökkel. – Az, hogy rám vadászik, még nem jelenti azt, hogy titeket nem ölne meg, ha az útjában álltok! Az ajánlatot fenntartom. Bárki, aki észhez tért, elhagyhatja a várost!

– Láttam már hozzád hasonló embereket – mondta Noal hirtelen. A roskatag öregember maga volt a vénség és a fáradtság képe, de a tekintete fényesen, élesen csillant. Matet méregette. – Vannak emberek, akiket követnek a többiek, bárhova tart is. Néhányukra dicső sors vár, másokra szörnyű bukás. Azt hiszem, beírod magad a történelembe!

Harnan éppolyan értetlenül nézett rá, mint Fergin. Vanin ismét köpött egy loccsanóst, elhevert az ágyon, és elmerült a könyvében.

– Ha kifutok a szerencséből, talán úgy lesz – motyogta Mat. Nagyon is jól tudta, hogy lehet bekerülni a történelembe. Az ember általában belehalt az efféle mókákba, bele bizony!

– Jobb lenne megmosakodnia, mielőtt a nagysád meglátja – vetette fel Fergin hirtelen. – Ha így a szeme elé kerül, úgy fog ugrálni, mintha bolha került volna a bugyogójába!

Mat dühösen lekapta a kalapját, kihúzta magát, és szó nélkül kivonult a szobából. Nem volt valami méltóságteljes, botra támaszkodva, sántikálva, de azért igyekezett minél gőgösebbnek tűnni. Mielőtt becsukódott volna mögötte az ajtó, még hallotta, hogy Noal belekezd egy történetbe arról, hogy hogyan is volt az, mikor a Tengeri Nép hajóján utazva megtanult sós vízben fürdeni. Vagy legalábbis így kezdődött a történet.

Mat valójában maga is meg akart mosakodni, mielőtt Tylin szeme elé kerül – sőt, még át is akart öltözni! Átsántikált a virágmintás faliszőnyegekkel – Ebou Dari kifejezéssel szólva nyárszőttékkel, hiszen a mintájuk a nyarat idézte – teleaggatott folyosókon, ám eközben négy zöld-fehér, Mitsobar egyenruhás szolga, és hét, azaz hét szobalány meg akarta fürdetni és át akarta öltöztetni, mielőtt a királynő meglátná ilyen állapotban. Egymást túllicitálva ígérgették, hogy vizet eresztenek neki, és kilopják a ruháit a szobájából, úgy, hogy Tylin még csak ne is sejtse, mi történt vele. Szerencsére nem tudtak mindent arról, hogy mi folyt közte és a királynő között – a Fénynek hála a legrosszabb részeket csak Tylin és ő tudták –, de így is átkozottul sokat sejtettek. És ami még ennél is rosszabb volt, egyetértettek a nővel! Minden egyes nyűette, francos, mocskos szolga az egész átkozott Tarasin palotában ezen csámcsogott! Először is, mert Tylin királynő volt, és azt csinálhatott, amit csak akart, már persze az ő meglátásuk szerint. Másodszor is, mert olyan hangulatban volt, mint egy fogfájós anyamedve, mióta a seanchanok elfoglalták a várost, és ha az egy kicsit felvidította, hogy Mat Cauthont szép tisztán, csipkébe csomagolva átadták neki, hát akkor rajtuk ne múljon! Még a fülét is kisikálták volna, és egy menyegzőre való csipkehalmot rátekertek volna, hogy megmenekedjenek a haragjától!

– Sár? – kérdezte egy mosolygós, csinos szobalánytól, aki mélyen bókolt előtte. A lány sötét szeme pajkosan csillogott, és a mély nyakkivágás szinte Riselle-ével vetekedő kebleket villantott fel Mat előtt. Bármikor máskor szívesen elnézegette volna a gömbölyded, édes látványt. – Miféle sár? Még csak egy aprócska sárfoltot sem látok magamon!

A lánynak leesett az álla, és elfelejtett felemelkedni a meghajlásból. Görnyedten nézett a semmibe, míg csak Mat el nem sántikált mellőle.

Juilin Sandar olyan gyorsan fordult ki az egyik mellékfolyosóról, hogy kis híján fellökte Matet. A teari szaglász fojtottan szitkozódott, és hátraugrott; sötét arca egész szürkére sápadt, míg csak rá nem ébredt, hogy kivel találkozott. Akkor elmotyogott valami bocsánatkérés félét, és tovább indult.

– Juilin, Thomnak téged is sikerült belevonnia abba az ökörségbe, amit Beslannal terveznek? – kérdezte Mat. Thom és Juilin egy szobában laktak valahol mélyen a szolgálók lakrészében, és a tearinek semmi oka nem lehetett arra, hogy ilyenkor idefenn legyen. Sötét, teari ruhájában, bő nadrágjával éppolyan feltűnő volt az Ebou Dari módra öltözött szolgák és a seanchan da'covale-ek között, mint egy kacsa a tyúkólban. Suroth még Tylinnél is sokkal szigorúbban vette az ilyesmit. Mat csak arra tudott gondolni, hogy Juilin azért jött fel, mert Thom és Beslan belerángatták a terveikbe. – Nem, ne is mondd el, nem is akarom tudni! Felajánlottam valamit Harnannak és a többieknek, és persze az ajánlatom rád is vonatkozik. Ha el akarsz menni Ebou Darból, adok rá pénzt.

Voltaképp Juilin nem is nézett ki úgy, mint aki el akarna neki mondani bármit. A szaglász az övébe akasztotta az ujját, és kimérten Matre nézett.

– És Harnan és a többiek mit mondtak? És mit tehetett Thom, amit ökörségnek neveznél? Te is tudod, hogy ebben a világban nálad is, nálam is jobban kiismeri magát az öreg!

– A gholam még mindig Ebou Darban van – Thom valóban jól ismerte a Házak Játékát, és sosem bírta megállni, hogy ne üsse bele az orrát a nemesek belháborúiba. – Ma este megpróbált megölni.

Juilin úgy mordult fel, mintha gyomorszájon vágták volna, és végigszántott az ujjaival dús, fekete haján.

– Akkor is maradok még egy ideig – mondta. – Van rá okom!

Kicsit kihúzta magát, és bűntudatosan, makacsul, védekezve nézett Matre. Mat sosem vette észre, hogy Juilint érdekelnék a nők, de ha egy férfi így tartotta magát, az csak egyetlen egy dolgot jelenthetett.

– Vidd magaddal őt is – mondta Mat. – Ha pedig nem akar veled menni, hidd el, hogy alig leszel egy órája Tearben, és már mindkét térdeden nők ülnek! A nők már csak ilyenek, Juilin! Ha az egyik nemet mond, egy másik biztos igennel fog válaszolni!

Egy szolga sietett el mellettük egy kazal gyolcstörülközővel, és döbbenten mérte végig a tetőtől talpig sáros Matet. Juilin azt hitte, őt bámulja, és ijedten kirántotta az ujját az övéből, és megpróbált valamivel alázatosabban nézni. Nem sikerült neki. Thom a szolgák között aludt, de már az elején úgy viselkedett, mintha ez csak valamiféle szeszély lenne a részéről, mintha csak nagyúri hóbortból tenné, és sosem csodálkozott rajta senki, ha idefenn látta, vagy ha észrevették, hogy besurran Riselle szobájába, ahol nem is olyan rég még Mat lakott. Juilin egyfolytában azt magyarázta, hogy ő egy szaglász – azt sosem mondta, hogy „tolvajokat kerget” –, és annyi ideges uracskával és önelégült kereskedővel nézett már farkasszemet, hogy bebizonyítsa, ő is van olyan jó, mint bárki más a Palotában, hogy belegondolni is fárasztó lenne.

Ennek ellenére mindenki tudta, hogy neki bizony az alagsorban lenne a helye.

– Nagyuram bölcs – mondta, és kurtán, mereven meghajolt. – Nagyuram mindent tud a nőkről! Ha nagyuram megbocsát alantas szolgájának, most vissza kellene térnem a helyemre! – Megfordult, és elindult, aztán hátraszólt a válla felett. Hangosan, hogy mindenki hallja. – Azt hallottam éppen ma, hogy ha nagyuram még egyszer úgy jön haza, mintha az utcákon hentergett volna, a királynő őfelsége személyesen korbácsolja meg nagyuramat!

És ez volt az utolsó csepp a pohárban. Mat belökte az ajtót, és bevonult Tylin szobájába. Ledobta a kalapját a földre, és... És döbbenten megtorpant. Leesett az álla, és bármit akart is mondani, visszacsúszott a torkába. A kalapja leesett a szőnyegre, és elgurult valahová, de a férfi már nem törődött vele. Hirtelen szélfuvallat rázta meg a hatalmas, hármas ívű ablakot, amely a Mol Hara térre nézett. Tylin odafordult felé. Aranyozott, bambuszrudakat utánzó faragványú székén ült, és fagyosan méregette arany boroskupája felett. Fényes, hullámos fekete tincsei már enyhén őszültek a halántékánál, szépséges arcában élesen villant a szeme, és láthatóan nem örült annak, hogy Mat így rá tört. A férfiban a leglényegtelenebb részletek ragadtak meg. Tylin türelmetlenül rúgott egy aprót zöld-fehér alsószoknyái halmán. Halványzöld csipke szegélyezte ruhája ovális nyakkivágását, és félig felfedte dús, kerek keblét. Nászkése ékköves nyele szikrákat szórt. És nem volt egyedül. Suroth ott ült vele szemben. Összevont szemöldökkel méregette a boroskupája tartalmát, és ingerülten dobolt az ujjával. Hosszú körme fémesen csengett az arany serlegen. Csinos lett volna annak dacára is, hogy a feje kétoldalt fel volt borotválva, csak hát hozzá képest még Tylin is szerény kis nyuszikának tűnt. Hosszú karmai közül kettőt kékre festett. Egy aprócska kislány ült mellette. Matet talán ez döbbentette meg a leginkább. Rajta is seanchan mintára készült, virághímes köntös volt és fonott, hófehér szoknya, de a fejét áttetsző fátyol borította – mintha az egész feje le lett volna borotválva! –, és egy kisebb vagyont érő rubindiadém csillant a fátylon.

Még döbbenetében is észrevette a rubinokat és az aranyat. A lány széke mögött egy karcsú nő állt, a bőre majdnem olyan fekete volt, mint a ruhája, és még aielnek is magas lett volna. Keresztbe fonta a karját, és alig titkolt elégedetlenséggel nézte a többieket. Hullámos, fekete haja rövid volt, de nem borotválták fel egyik oldalon sem – ezek szerint nem volt sem a Vér tagja, sem pedig so'jhin. Parancsoló szépsége mind Tylint, mint Surothot elhalványította. Mat a szép nőket akkor is észrevette, ha úgy érezte, hogy épp egy doronggal fejbe vágták. De nem Suroth jelenléte vagy az idegen nők feltűnése döbbentette meg. A kockák megálltak, és akkora koppanással borultak ki a fejéből, hogy szinte teljesen megsüketült tőle. Ezelőtt még sosem történt ilyesmi. Ott állt, és arra várt, hogy valamelyik Kitaszított előugorjon a márványkandalló lángjai közül, vagy hogy megnyíljon a föld, és elnyelje az egész palotát.

– Nem figyelsz rám, kismadaram! – gügyögte Tylin veszedelmes éllel. – Azt mondtam, hogy menj le a konyhába, és csipegess valamit, amíg nem lesz rád időm. És mosakodj is meg, ha kérhetlek! – Sötét szeme fenyegetően villogott. – A sárról majd később még beszélünk!

Mat döbbenten gondolta végig a helyzetet. Belépett a szobába, a kockák megálltak, és... Semmi nem történt. Semmi nem történt!

– Ezt a férfit megtámadták – mondta az aprócska, elfátyolozott lány. A hangja éppolyan metsző volt, és éppolyan jeges, mint odakinn a szél. – Suroth, azt mondtad, hogy biztonságosak az utcák! Nem vagyok megelégedve a helyzettel!

Valaminek történnie kellene! Valaminek már történnie kellett volna! Valami mindig történt, ahányszor csak megálltak azok az átkozott kockák!

– Biztosíthatlak róla, Tuon, hogy Ebou Dar utcái éppolyan biztonságosak, mint Seandar! – válaszolta Suroth, és Mat végre magához tért. A nő kifejezetten... nyugtalannak tűnt. Pedig általában Suroth volt az, aki másokat nyugtalanná tett, nem pedig fordítva! Egy magas, kecses fiatalember a da'covale-ek szokásos átlátszó ruhájában máris odalépett mellé. Magas, kék porcelánkancsó volt a kezében, és szótlanul meghajolt, mintegy azt kérdezve, hogy teletöltse-e az úrnő poharát. Mat összerezzent. Eddig észre sem vette, hogy szolgák is vannak a szobában. Márpedig nem csak ez az illetlen ruhájú, szőke fiatalember volt ott velük! Egy karcsú, de kellemesen gömbölyded, vörös hajú lány hasonlóan áttetsző ruhában térdelt egy asztalka mellett. Az asztalon fűszertartók sorakoztak, és a Tengeri Nép több, színes porcelán boroskancsója. Egy aprócska, aranyozott bronz serpenyőn fényesen izzott a parázs, hogy melegen tarthassák a forralt bort. Az asztal mellett egy őszes szolgálónő pislogott riadtan. A Mitsobar Ház libériáját viselte. És az egyik sarokban egy újabb seanchan állt. Alig mozdult, Mat szinte észre sem vette. Az alacsony nő aranyhaját féloldalt leborotválták, de a keblei vetekedhettek volna Riselle-ével, ha nem viselt volna állig zárt, vörös-sárga ruhát.

Nem mintha Matet különösebben érdekelte volna a seanchan nő melle. A Vér tagjai meglehetősen féltékenyek voltak a so'jhinjeikre. Tylin meglehetősen féltékeny volt minden más nőre. Mióta Mat felgyógyult, csak ősz, öreg anyókák szolgáltak a királyi lakosztályban.

Suroth úgy mérte végig a szőke fiatalembert, mintha nem tudná, ki az. Szótlanul megrázta a fejét, és visszafordult a Tuon nevű kislányhoz. A gyermek is elhessegette a da'covale-t. A libériás szolgálónő előresietett, és megpróbált bort tölteni Tylinnek, de a királynő egy aprócska intéssel visszaküldte a fal mellé. Tylin nagyon, nagyon csendben volt. Nem csoda, hogy nem akarta felhívni magára a figyelmet, ha egyszer Tuon megijesztette Surothot is – márpedig bármilyen hihetetlen, ez történt!

– Nem vagyok megelégedve a helyzettel – mondta a lány még egyszer, és komoran meredt az idősebb nőre. Hiába állt fel, még most sem kellett túlságosan lehajtania a fejét, hogy az ülve maradt úrnőre nézhessen. Mat úgy vélte, Tuon is a Vér tagja lehet, és alighanem még Surothnál is rangosabb. – Sok mindent elértél, és a Császárnő, bárcsak örökké élne, bizonyára elégedett lesz, de az az őrült keleti hadjárat katasztrófába torkollott! Nem szabad megismétlődnie! És ha a város utcái biztonságosak, hogyan támadhatták meg ezt a férfit?

Suroth ujjai belefehéredtek, olyan erősen markolta a kupáját. Úgy meredt Tylinre, mintha mindez a királynő hibája lenne. Tylin bocsánatkérően rámosolygott, és meghajtotta a fejét. Vér és hamu, motyogta Mat, ezért én fogok megfizetni!

– Egyszerűen csak elestem, és kész! – A szavai akár tűzijátékként is robbanhattak volna, akkor sem lepte volna meg jobban a három nőt. Tuon és Suroth őszintén megdöbbentek, hogy meg mert szólalni. Tylin úgy nézett rá, mint egy sas, aki épp azon gondolkozik, hogy előbb még lassú tűzön megpirítja a nyulat, és csak azután eszi meg. – Úrnőim – tette hozzá Mat, de ez sem segített sokat.

A magas nő hirtelen megmozdult, kikapta Tuon kezéből a boroskupát, és a kandallóba hajította. A lángok felszikráztak. Az Ebou Dari szolgáló megmozdult, mintha ki akarná kapni a kupát a tűzből, mielőtt tönkretennék a lángok, de a so'jhin egy intéssel visszatartotta.

– Ostoba vagy, Tuon! – mondta a sötét bőrű asszony, és a hangjához képest még Tuon szigora is könnyednek tűnt. A seanchanok jellegzetes tájszólása szinte teljesen hiányzott a beszédéből. – Suroth igenis tökéletesen ura a helyzetnek! Ami keleten történt, az minden háborúban megeshet! Nem kellene ilyen ostobaságokra vesztegetned az időt!

Suroth úgy meglepődött, hogy a száját is eltátotta, aztán sietve rendezte a vonásait. Mat is úgy érezte, hogy kiesik a szeme. Bárki, aki így beszél a Vér egyik tagjával, örülhet, ha csak félholtra korbácsolják! Megdöbbentő módon Tuon csak biccentett egyet.

– Lehet, hogy igazad van, Anath – mondta nyugodtan, sőt, egy cseppet bocsánatkérően. – Az idő és az ómenek majd megmutatják, hogy is van ez. De a fiatalember egyértelműen hazudik. Talán Tylin haragjától tart. De a sérülései egyértelműen komolyabbak, semhogy egyszerűen csak eleshetett volna, hacsak a városban nincs valahol egy szakadék, amit még nem láttam!

Ezek szerint Tylin haragjától félt? Mat majdnem felhorkant dühében, bár ha jobban belegondolt, tényleg tartott tőle egy kicsit. Egy egészen kicsit! De nem szerette, ha az eszébe juttatták. Vaskos botjára támaszkodott, és igyekezett minél kényelmesebben állni. Akár meg is kérdezhetnék, hogy nem akar-e leülni!

– Aznap sebesültem meg, mikor az emberei elfoglalták a várost – mondta a legszemtelenebb vigyorával. – A népek egész lelkesen hajigálták a villámokat, meg azokat a hatalmas tűzlabdákat, és a föld is remegett. De most már jobban vagyok, köszönöm szépen!

Tylin a poharába temette az arcát, de a tekintete Matre villant a kupa pereme fölött, és nem ígért sok jót.

Tuon szoknyája halkan suhogott, ahogy a lány odasietett Mat mellé. Az arca akár csinos is lehetett volna az alatt az átkozott fátyol alatt, ha nem vágott volna mindig olyan arcot, mint egy halálos ítéletet kihirdető bíró. És ha nem lett volna tar kopasz a feje. Hatalmas szeme fényesen csillogott, de Mat nem olvasott ki belőle semmiféle érzelmet. Csak most vette észre, hogy a lány mindegyik körme élénkvörösre van lakkozva. Azon gondolkozott, hogy vajon ennek van-e valami jelentősége. A Fényre, egy ember egész életében fényűzően élhetne a diadémja árából!

Tuon felemelte a kezét, és megfogta Mat állát. A férfi ösztönösen hátralépett volna, de Tylin olyan csúnyán meredt rá Tuon feje fölött, hogy Mat már attól tartott, ha nem áll nyugodtan, odamegy, és itt helyben félholtra veri. Morcosan nézett vissza a királynőre, de hagyta, Tuon hadd nézze meg alaposabban.

– Harcoltál ellenünk? – kérdezte komoran. – Letetted az esküket?

– Letettem az esküket – motyogta Mat. – Ami pedig a másikat illeti, nem volt más választásom!

– Ezek szerint... – mormolta a lány. Lassan körbejárta, és alaposan végignézte. Megbabrálta a férfi csuklóján redőző, leheletfinom csipkét, megérintette a torkára kötött, fekete selyemkendőt, és felemelte a kabátja szélét, hogy alaposabban megnézze a hímzést. Mat engedelmesen tűrte, bár nem helyezkedett úgy, hogy megkönnyítse a dolgát. Dühösen méregette Tylint. A Fényre, ő akkor sem vacakolt ennyit, ha lovat akart venni! Legközelebb szétnyitja a száját ez a kis némber, hogy megnézze a fogait!

– A fiú elmondta, hol sebesült meg – mondta Anath fagyos, parancsoló hangon. – Ha kell neked, vedd meg, és essünk túl a dolgon. Hosszú napunk volt, és már ágyban lenne a helyed!

Tuon megállt, és megforgatta Mat ujján a hosszúkás pecsétgyűrűt. Mutatós darab volt, a mester azért készítette, hogy eldicsekedjen vele, mit tud. Egy rókát ábrázolt, két hollót kergetett, szépen kivésett félholdak között. Mat véletlenül vette meg, de mostanra igencsak megszerette. Azon gondolkozott, hogy vajon a lánynak kellene-e. Tuon kihúzta magát, és Mat arcába bámult.

– Jó ötlet, Anath! – mondta. – Mennyit kérsz érte, Tylin? Ha a kedvenced, mondd meg, mennyit kérsz, és kétszer annyit adok!

Tylin félrenyelte a bort, és köhögni kezdett. Mat majdnem elengedte a botot, és kis híján hasra esett. Ez a kislány meg akarja őt venni? No igen, úgy méregette, mint ahogy a lovakat szokták a piacon – és az arckifejezése alapján akár egy hátasállatról is beszélhetett volna.

– Szabad ember, úrnőm – mondta Tylin zavartan, mikor végre kiköhögte magát. – Én... egyszerűen nem adhatom el!

Mat a legszívesebben felnevetett volna. Persze csak ha Tylin hangja nem lett volna olyan feszült, mintha attól tartana, hogy elkezd vacogni a foga, és ha az az átkozott kislány nem akarta volna épp megvenni, mint egy lovat. Szabad ember! Hát persze!

A lány elfordult tőle, és mintha el is felejtette volna, hogy létezik.

– Félsz tőlem, Tylin, pedig a Fény látja, hogy nincs mitől tartanod! – A királynő széke mellé siklott, két kézzel felemelte a fátylát, és könnyedén megcsókolta Tylint a két szemén és a száján. A nő döbbenten nézett rá. – Olyan vagy nekem és Surothnak, mintha csak a nővérünk lennél – mondta Tuon meglepően gyengéden. – Én magam írom be a neved a Vér közé! Tylin úrnő leszel, nem csak Altara királynője, és más birtokokat is kapsz, ahogy azt már megígértük!

Anath hangosan felhorkant.

– Igen Anath, tudom! – sóhajtott egyet a lány. Kihúzta magát, és visszaengedte a fátylat az arca elé. – Hosszú és fárasztó napunk volt! De még megmutatom Tylinnek, hogy miféle birtokokra gondoltam, hogy tudja, jót akarunk neki, és megnyugodjon! A térképek a szobámban vannak, Tylin! Megtisztelsz azzal, hogy elkísérsz oda? Kiváló masszőrjeim vannak!

– Az enyém a megtiszteltetés – mondta Tylin, és nem tűnt sokkal magabiztosabbnak, mint az előbb.

A so'jhin intésére a szőke da'covale felpattant, és előreszaladt, hogy kinyissa az ajtót, aztán térden állva várta, hogy a hölgyek kivonuljanak. A nők persze nem követték azonnal – a hosszú ülés után a seanchan asszonyok épp annyit igazgatták a szoknyájukat, mint bárki más. Bár Tuon és Suroth nem maga simította le a ruháját, hanem megvárták, hogy a vörös hajú da'covale tegye meg helyettük. Mat kihasználta a helyzetet, és egy kicsit félrevonta Tylint. Épp csak annyira, hogy ne hallgathassák ki. A so'jhin kék szeme egy pillanatra sem hagyta el az arcát, de legalább Tuon nem figyelte. A lányt teljesen lekötötte a vörös hajú szolgáló.

– Nem csak elestem – súgta Tylinnek. – A gholam alig egy órája meg akart ölni! Talán az lesz a legjobb, ha elmegyek! Az a lény az én véremre szomjazik, és bárkit megölne, aki közénk áll!

Ez csak most jutott az eszébe, de remélte, hogy Tylin elhiszi neki. A nő megmerevedett.

– Az... Az az izé nem vihet el, malackám! – Tuonra nézett, és ha a lány látta volna, milyen pillantással méregeti, talán nem hitte volna azt, hogy valóban a nővére. – És neki sem adlak oda! – Legalább annyi esze volt, hogy ezt suttogva mondja.

– Ki ez a lány? – kérdezte Mat. Hiú remény volt, de legalább megpróbálta.

– Tuon úrnő. Én is csak ennyit tudok – válaszolta Tylin halkan. – Suroth minden intésére ugrik, ő viszont Anath szavára hallgat, bár meg mernék rá esküdni, hogy Anath valamiféle szolga. Meglehetősen különös népek ezek, édeském! – Hirtelen Mat arcához ért, és letörölt róla némi sarat. A férfi eddig észre sem vette, hogy az arca is sáros volna! Tylin most megint úgy méregette, mint egy sas a kisnyulat. – Emlékszel azokra a rózsaszín szalagokra, édeském? Mikor visszajövök, meglátjuk, hogy nézel ki talpig rózsaszínben!

Könnyedén kivitorlázott a szobából. Tuon és Suroth közrefogták. Anath ott lépdelt mögöttük. A so'jhin és a da'covale-ek a menet végére maradtak, és végre magára hagyták Matet az őszes szolgálóval, aki sietve leszedte az asztalt. A férfi leült az egyik aranyozott székbe, és a kezébe temette az arcát.

Bármikor máskor dadogni kezdett volna a rózsaszín szalagok említésére is. Igazán nem kellett volna megpróbálnia a saját orvosságával kigyógyítania Tylint az úrhatnámkodásból! De a kockák megálltak, és... Mi történt? Találkozott három nővel, akiket eddig nem ismert, de ettől csak nem állhattak meg! Lehet, hogy arról volt szó, hogy Tylin a Vér tagja lesz, és ezért álltak meg a kockák! Bár eddig mindig vele történt valami, ha a kockák felhangzottak.

Ott ült, és ezen gondolkozott, míg csak a szolgák el nem vittek mindent. Ott ült, míg csak Tylin vissza nem tért. A nő nem feledkezett el a rózsaszín szalagokról, és ez jó időre minden mást elfeledtetett Mattel.

Tizennyolcadik fejezet

Az ajánlat

A gholam támadása utáni napok visszasüppedtek a palotai lét lassú ritmusába. Mat azt hitte, szép lassan beleőrül. A szürke ég mit sem változott, csak néha esett, máskor meg nem. Egy ideig arról beszéltek az utcán, hogy a várostól nem messze egy embert megölt egy farkas. Kitépte a torkát, és alig hagyott belőle valamit. Senkit nem aggasztott a dolog, bár az emberek egy kicsit meglepődtek, mert évek óta nem hallottak olyasmiről, hogy egy farkas ilyen közel merészkedett volna Ebou Darhoz. Matet annál jobban aggasztotta a dolog. Lehet, hogy a városi jónépek elhitték, hogy idemerészkedett egy farkas, de ő tudta, mi támadhatta meg azt a szerencsétlent. A gholam nem ment el. Harnan és a többi embere továbbra sem akart elindulni. Azt mondták, ők majd megvédik, ha kell. Vanin nem is szólt semmit, legfeljebb arról motyogott valamit, hogy Mat ért a lovakhoz. Bár ez nem magyarázta volna meg, miért marad. Igaz, utána nagyot köpött, mintha jelentőségteljes állítás lett volna. A lélegzetelállítóan csinos, szóakasztóan buja tekintetű Riselle Olver életkoráról érdeklődött, és mikor Mat azt mondta, hogy a fiú talán tízéves lehet, döbbenten nézett rá, és elgondolkozva ütögette az ajkát formás kis ujjaival. Ha megváltoztatta is a fiú tanrendjét, Olver továbbra is ugyanolyan vidáman jött el tőle, mint bármikor máskor. Riselle keble és az olvasmányélményei egyaránt lelkesítették. Mat úgy vélte, hogy Olver talán még az esti társasjátékozást is feladná Riselle-ért és a könyveiért. És mikor a fiú végre otthagyta a nő szobáját, ahol nemrég még Mat lakott, Thom gyakran besurrant a hárfájával. Ez már magában is elég volt ahhoz, hogy Mat a fogát csikorgassa, de persze volt még más baja. Thom és Beslan rendszeresen eltünedeztek együtt, és nem hívták magukkal. Fél nap, fél éjszaka nem voltak otthon. Egyikük sem mondta, mit csinálnak, bár Thomban legalább volt annyi szégyenérzet, hogy zavartan nézzen Matre, ha összefutottak a folyosón. Mat remélte, hogy nem dobják oda emberek százait egy haszontalan lázadásért, de a két férfit láthatóan nem érdekelte a véleménye. Beslan már akkor mérgesnek tűnt, ha csak ránézett. Juilin továbbra is fel-felszökdösött az emeletre, és egyszer Suroth is észrevette. Az istállóudvaron korbácsolták meg. Vanin ellátta a sebeit – a kövérkés lótolvaj szerint nem volt nagy különbség az állatok és az emberek orvoslása között. Mat szólt a tearinek, hogy legközelebb még keményebben megbüntetik, de az az őrült már aznap éjszaka újra felszökött, holott még az ingét sem bírta felhúzni, úgy fájt a háta. Mat biztos volt benne, hogy nő van a dologban, akárhogy tagadta is a szaglász. A férfi úgy vélte, csak az egyik seanchan nemes hölgyről lehet szó. A szolgálólányok lemehettek volna Juilin szobájába, különösen, mivel Thom szinte sosem volt ott.

Nem Suroth és nem is Tuon volt Juilin szerelme, de hát rajtuk kívül is épp elég seanchan Vér lakott a palotában. A legtöbb nemes a városban bérelt magának szobát – gyakorta egész házakat kivettek – de jó pár főnemes jött Surothtal, és a lánynak is volt kísérete. A nők egy része felborotvált sörénye dacára is egészen csinos volt, bár úgy néztek a borotválatlan emberekre, mint valami különösen alantas féregre. Már persze ha egyáltalán rájuk néztek, és nem tettek úgy, mintha a nemtelen dög a berendezés része lenne. Meglehetősen valószínűtlennek tűnt, hogy bármelyiküknek is megtetszene egy olyan férfi, aki a szolgaszálláson lakik, de hát a Fényre, a nők mindig a legkülönösebb férfiakat választották ki maguknak! Bárki volt is az a nő, a végén még eléri, hogy a szaglászt lefejezzék miatta! Persze ennek a fajta láznak magától kellett kihűlnie, és amíg még lobogott, teljesen elvette az ember eszét. Döbbenetes, hogy a nők mit nem tesznek a férfiemberrel!

Az újonnan érkezett hajók végeérhetetlen áradatban ontották magukból az embereket és az állatokat, míg csak a város vaskos falai majdnem kidurrantak a hatalmas tömegtől. Szerencsére a többség nem maradt Ebou Darban, hanem szétrajzott a vidéken. Vitték magukkal a családjukat, az állataikat, a mesterségükhöz szükséges összes szerszámot és masinát, és láthatóan készen álltak arra, hogy letelepedjenek. Több ezer katona is átvonult a városon. A rendezett gyalogságon és a szívós, erős lovakon pompázó lovasságon is látszott, hogy veteránok. Színes páncéljuk még a borús időben is fényesen csillogott. A többségük északnak ment, vagy átkeltek a folyón, és keletre indultak. Mat elég hamar feladta, hogy megszámolja őket. Néha látott egy-egy különös teremtményt is, bár azokat javarészt a város felett tették partra, hogy elkerüljék a zsúfolt utcákat. A tormok leginkább egy lónagyságú macskára emlékeztettek, és a legtöbb valódi ló már a puszta látványuktól riadt őrjöngésben tört ki. A corimok embermagas, szárnyatlan madarak voltak. Hosszú fülük folyamatosan mozgott, és horgas csőrük mintha csak arra várt volna, hogy a nyers húsba téphessen. A hatalmas s'reditek hosszú orránál csak jókora, görbe agyaruk volt döbbenetesebb. A rakenek és a nagyobb to'rakenek szinte folyamatosan érkeztek és indultak a Rahad alatt felvert leszállópályán. Ezek az óriási gyíkok úgy repültek, mint a denevérek, de a seanchanok éppúgy megülték őket, mintha csak lovak lennének. Matnek könnyű volt megtudnia, melyik állatot hogy hívják: a legtöbb seanchan katona lelkesen elmagyarázta bárkinek, hogy milyen hasznosak a rakenek a felderítésnél, és hogy a corimok a létező legjobb nyomkövetők. Arról is sokat vitáztak, hogy vajon a s'rediteket lehet-e másra is használni, mint teherhordásra, és hogy a tormok nem megbízhatatlanul okosak és önfejűek-e. Matnek rengeteg mindent sikerült megtudnia a seanchanoktól. A legtöbben arra vágytak, amire minden szabadságon lévő katona: nőre, italra, és egy kis szerencsejátékra. A sorrend igazán nem volt fontos. A legtöbb katona valóban veterán volt. A Seanchan Birodalom nagyobb volt, mint az összes ország az Aryth óceán és a Világ Gerince között együttvéve, és egyetlen egy Császárnő uralta az egész hatalmas földet. Külső ellenség nem fenyegette őket, de gyakoriak voltak a lázadások, és a katonáknak sok dolguk akadt. Mat úgy vélte, mégis a parasztokat lesz nehezebb legyőzniük.

Persze nem minden katona utazott tovább. Erős helyőrség vigyázta Ebou Dart. Nem csak seanchanok voltak ott, de acélfátylas taraboniak, és amadiciai pikások is. Az új katonák páncéljára színes sávokat festettek, hogy jobban emlékeztessenek a seanchan fegyveresekre. És altaraiak is voltak a seregben, no meg Tylin tulajdon katonái. A seanchanok szerint az Altara belsejéből toborzott emberek, akiknek vörös csíkok szelték át a mellvértjét, legalább annyira Tylin emberei voltak, mint a Tarasin palotánál őrködő, zöld egyenruhás gárdisták. Meglepő módon Tylin mintha nem örült volna ennek. És mintha az Altara belső vidékeiről jötteknek sem tetszett volna az ötlet. Az újonnan érkezettek és a Mitsobar ház zöld-fehér ruhás emberei úgy méregették egymást, mint ha két idegen kandúrt zártak volna össze. A vérszomjas tekintetek nem ígértek sok jót. A taraboniak csúnyán néztek az amadiciaiakra, az amadiciaiak az altaraiakra – több száz éves sérelmek fortyogtak a felszín alatt –, de legfeljebb az öklüket rázták egymásra, vagy káromkodtak egyet. A hajókról a Halottvirrasztó Gárda ötszáz tagja is leszállt, és meglepő módon mind egy szálig Ebou Darban maradtak. A nagyvárosokra jellemző szervezett bűnözés már eddig is alaposan visszaesett, mióta Ebou Dart elfoglalták a seanchanok, de a Gárda folyamatosan őrjáratozott, mintha csak attól tartanának, hogy zsebtolvajok, részeges verekedők vagy állig felfegyverzett hadseregek ugranak elő a kockakövek alól. Az altaraiak, amadiciaiak és taraboniak nagy nehezen, de uralkodtak magukon. Csak egy bolond vitatkozott volna a Halottvirrasztó Gárdával, és az is csak egyszer. És a Gárda egy másik százada is letelepedett a városban. Mat sosem gondolta volna, hogy valaha ilyet lát – száz ogier érkezett, és mind a száz a Gárda vörös-fekete egyenruháját viselte. Néha ők is a többiekkel őrjáratoztak, máskor magányosan járták az utcákat, hosszú nyelű fejszéjükkel a vállukon. Egyáltalán nem hasonlítottak Mat barátjára, Loialra. Ó, persze, nekik is éppolyan széles orruk volt, éppolyan szőrös fülük, és hosszú szemöldökük éppúgy az arcukra lógott csészealj nagyságú szemük fölött, de a Kertészek úgy méregették az embereket, mintha azon merengenének, hogy vajon lenyessenek-e belőle pár felesleges végtagot. A Kertészekkel még a bolondok sem mertek vitába szállni.

A seanchanok kiáradtak Ebou Darból, a hírek pedig beözönlöttek a városba. Még ha a padláson kellett is aludniuk, a kereskedők büszkén kakaskodtak az ivókban, és bölcsen pöfékelve számoltak be mindarról, ami a nagyvilágban megesett. Persze csak ha az nem keresztezte az anyagi érdekeiket. A testőreiket még az anyagi érdekek sem zavarták – úgysem kaptak volna a kereskedő nyereségéből –, és elmondtak mindent, amit csak hallottak a hosszú úton. Némelyik hír akár igaz is lehetett. A tengerészek bárkinek szívesen meséltek, aki meghívta őket egy korsó sörre, vagy ami még jobban esett ebben a cudar időben, egy bögre forralt borra, és ha már eleget ittak, még szívesebben meséltek. Nagyokat lódítottak a messzi kikötővárosokról, a különös eseményekről, és alighanem a borgőzös látomásaikról is, amit az utolsó berúgás után képzelegtek. De az így is egyértelmű volt, hogy a nagyvilág manapság úgy forrongott, mint a Viharok Tengere. Mindenhol aielek pusztítottak, raboltak, egész falvakat felégettek. Nem csak a seanchan hadseregek vonultak a tél dacára is, de Tearben, Murandyben, Arad Domanban, Andorban és Amadiciában is hadak mozogtak. Amadiciát még nem foglalták el teljesen a seanchanok, és Altara szívében is több tucat kis fegyveres csapat pusztított. Ahhoz túl kicsik voltak, hogy hadseregnek lehessen nevezni őket. Altarát és Amadiciát kivéve senki sem tudta, hogy a többi sereg ki ellen készül, és még Altarában sem volt egyértelmű a helyzet. Az ottaniak rendszeresen arra használták ki a háborúkat, hogy bosszút álljanak a szomszédaikon.

De a várost leginkább a Randről szóló hírek rázták meg. Mat igyekezett nem gondolni sem Randre, sem Perrinre, de nehéz volt elkerülnie azokat a szédítő színörvényeket, mikor mindenki csak az Újjászületett Sárkányról beszélt. Egyesek szerint az Újjászületett Sárkány meghalt, és úgy mondták, az aes sedai-ok ölték meg. Állítólag az egész Fehér Torony felvonult ellene, és porig rombolták Cairhient. De lehet, hogy Tear volt az. Vagy Illian. Nem, nem ölték meg, csak elrabolták, és most a Fehér Torony foglya. Nem, nem, magától ment a Fehér Toronyba, és hűséget esküdött az Amyrlin Trónnak. Ennek a hírnek sokan hitelt adtak, mert többen is láttak egy olyan kiáltványt, amit maga Elaida írt alá, és ami szóról szóra ezt tartalmazta. Mat a maga részéről nem hitte volna, hogy Rand meghalt, vagy hogy hűséget esküdött volna a Fehér Toronynak. Nem tudta volna megmondani, hogy miért, de egészen biztos volt benne, hogy megérezné, ha Rand meghalt volna. Ami pedig a másik hírt illeti, hát nem hitte volna, hogy Rand önszántából Tar Valon százmérföldes körzetébe menne. Akár Újjászületett Sárkány volt, akár nem, ennél alighanem több esze volt neki is!

A hírek – tetszőleges változatuk – úgy megbolydították a seanchanokat, mint a rakoncátlan kiskölyök a hangyabolyt. A Tarasin palota folyosóit magas rangú katonatisztek töltötték meg. Még éjszaka is döngő léptekkel vonultak végig a palotán, tollbokrétás sisakjukkal a hónuk alatt, az arcukon komor elszántsággal. Futárok rajzottak szét Ebou Darból lóháton és a to'rakenek szárnyán. A sul'damok és a damanek most már nem elégedtek meg azzal, hogy a kapuban álljanak őrt, hanem az utcákon is őrjáratoztak. Újra keresni kezdték a városban rejtőző, fókuszálni képes nőket. Mat elkerülte a tiszteket, és udvariasan biccentett a sul'damok felé, ha az útjába kerültek. Bármi volt is Randdel, itt, Ebou Darban nem segíthetett neki. Ahhoz először el kellett hagynia a várost.

Másnap reggel, miután a gholam megpróbálta megölni Matet, a férfi elégette az összes hosszú, rózsaszín szalagot. Az egész fényverte halmot! Alig tudta kivárni, hogy Tylin felkeljen, és elhagyja a hálószobát. Tűzre vetette a rózsaszín kabátot, amit a nő neki készíttetett, és a két rózsaszín, szűk nadrágot, meg a rózsaszín köpenyt. Az égő gyapjú és selyem bűze betöltötte a szobát, ki kellett nyitnia az ablakot, hogy ne fulladjon meg, de a hideg sem érdekelte. Szinte megkönnyebbült, mikor magára rángathatta az élénk kék selyemnadrágot, a hozzá készített, vakító zöld, agyonhímzett kabátot és a csicsás szegélyű égkék köpenyt. Még a rengeteg csipke sem zavarta. Legalább egyik ruhadarabja sem volt rózsaszín. Látni sem akarta azt az átkozott színt többet!

A fejébe csapta a kalapját, és újult elhatározással bicegett ki a Tarasin palotából. Találnia kellett egy kis lyukat valahol ebben az átkozott városban, amit kibérelhet, ahová elrejtheti mindazt, amire a szökéshez szüksége van. Találnia kellett valamit, még ha ehhez tízszer végig kell járnia az összes kocsmát és tengerészlebujt a városban, akkor is! Még ha át kell is kelnie a Rahadba! Még ha százszor végig kell caplatnia Ebou Dar utcáin! A hatalmas, szürke sirályok és a fekete szárnyú albatroszok vadul keringtek az ólomszín ég alatt. Lógott az eső lába, és a jeges szél keserű sókristályokat vágott a járókelők arcába. Mat átvágott a Mol Hara téren, a köpenye úgy csapkodott körülötte, mint valami elszabadult vitorla. Úgy csapta a botját a kockakövekre, minta szét akarná töri őket. A Fényre, ha nincs más kiút, ebben a csiricsáré ruhában megy el Lucával! Luca talán hagyná, hogy fellépjen, mint bohóc! Sőt, lehet, hogy ragaszkodna hozzá. De akkor legalább Aludra mellett maradhatna. Az illuminátorok titkairól nem is szólva.

Átvágott a téren. Maga sem tudta, hova megy, és egyszer csak egy ismerős, széles, hófehér épület előtt találta magát. A boltíves ajtó felett nyikorgó cégér büszkén hirdette, hogy ez itt a Vándorló Nőhöz címzett fogadó. Egy magas, fekete-vörös páncélos férfi robbant ki az ajtón. A hóna alatt egy sisak, rajta három fekete toll. Megállt, és várta, hogy elővezessék a lovát. A szigorú arcú, enyhén őszülő férfi rá sem nézett Matre, és Mat igyekezett nem felhívni magára a figyelmet. Bármilyen kellemes társaságnak tűnik is a katona, mégiscsak a Halottvirrasztó Gárda tagja volt, és ráadásul az egyenruhája gallérjától a csizmán pendülő sarkantyúig igazi zászlóstábornok. A Vándorló Nő nagyon közel volt a Tarasin palotához, és szinte kizárólag csak magas rangú seanchan tisztek lakták. Mat ezért sem jött át ide, mióta csak meggyógyult a lába. A seanchan közkatonák egészen rendes fickók voltak, szívesen átkockázták az éjszakákat, és mindig fizettek egy-egy kört, ha rájuk került a sor, de a magas rangú katonatisztek pont olyanok voltak, mint a nemesek. De akkor is el kellett kezdenie valahol.

Az ivó majdnem ugyanolyan volt, mint ahogy Mat emlékeiben élt. A magas mennyezet alatt fényes lámpák villogtak a korai időpont dacára is. A hosszúkás, íves ablakokat vaskos fatáblák fedték, hogy benntartsák a meleget, és mindkét hosszú kandallóban jókora tűz ropogott. Pipafüst töltötte meg a levegőt, és frissen sült étel ínycsiklandó illata áradt a konyhából. Két fuvoláslány és egy dobos ült az egyik sarokban, és gyors, éles Ebou Dari dallamokat játszottak. Mat biccentett egyet-egyet a zene ütemére. A fogadó nem különbözött sok mindenben attól, amilyen akkor volt, mikor még ő is itt lakott. De most minden egyes széken seanchanok ültek. Némelyik páncélban volt, mások hosszú, hímzett köntösben. Ittak, beszélgettek, vagy az asztalra terített térképeket tanulmányozták. Egy őszes nő a der'sul'damok lángdíszével a vállán mintha jelentést írt volna az egyik asztalnál, egy másiknál pedig egy sovány sul'dam és egy kövérkés damane épp eligazítást kaptak. A seanchanok egy része oldalt és hátul is borotválta a haját – ettől úgy néztek ki, mintha egy edényt borítottak volna a fejükre. A maradék hajuk szabadon lógott, mint valami rendezetlen lófarok, és a férfiaknak a válláig, a nőknek néha egész a derekáig ért. Azok csak egyszerű urak és úrhölgyek voltak, nem nagyurak. Nem főrangok. Ez persze mit sem számított – a nemesek akkor is nemesek maradtak, és különben is, azok, akiket épp most szalajtottak el egy felszolgálóért, mert elfogyott az italuk, maguk is magas rangú tiszteknek tűntek. Márpedig aki magas rangú tiszteket ugráltat, azzal nem tanácsos összeakasztania az embernek a bajszát. Páran észrevették Matet, és összevont szemöldökkel rámeredtek. A férfi a legszívesebben sarkon fordult volna.

Aztán meglátta a fogadóst, aki épp az ivó hátsó részében lévő lépcsőn jött lefelé, és mégis maradt. A csinos, zöld szemű nő fülében jókora aranykarikák csüngtek, és a hajába imitt-amott már ősz szálak vegyültek. Setalle Anan nem helybéli volt, sőt, Mat úgy vélte, még csak nem is altarai, de a helyi szokásoknak megfelelően ő is viselte a nászkést és az övére tűzött, görbe tőrt. A nászkés egy vékony ezüstpántról lógott ruhája keskeny, mély kivágásába. Anan asszony úgy tudta, hogy Mat is valamiféle uraság, de a férfi nem volt benne biztos, hogy még mindig annak hitte, vagy hogy hasznára lett volna, ha még mindig azt hiszi. Minden esetre amint a nő is észrevette őt, elmosolyodott. Meleg, barátságos mosolya csak még csinosabbá tette. Most már nem volt visszaút, oda kellett mennie hozzá, hogy üdvözölje, és megkérdezze, hogyan szolgál az egészsége. Igyekezett minél rövidebbre fogni a dolgot. Anan asszony férje egy izmos halászkapitány volt, és annyi párbajban szerzett sebhely volt rajta, hogy az még Matet is elrémítette. A nő egyenest Nynaeve-ről és Elayne-ről kérdezte, és azt is tudni akarta, hogy hallott-e bármit is a Vérségről. Mat eddig nem is tudta, hogy Anan asszony ismerte őket.

– Elmentek Nynaeve-vel és Elayne-nel – suttogta, és óvatosan körbenézett, hogy vajon a seanchanok nem figyelik-e. Nem akart sokat beszélni erről a témáról. Már az is megrémítette, hogy egyáltalán szóba hozza a Vérséget a seanchanok füle hallatára. – Amennyire én tudom, mostanra már mindannyian biztonságban vannak.

– Az jó! Nem örültem volna, ha bármelyikük pórázvégre kerül! – Az ostoba nőszemély még csak nem is beszélt halkabban!

– Igen, én is örülök neki, hogy megmenekültek – motyogta Mat, és sietve elmagyarázta, mire lenne szüksége, még mielőtt Anan asszony hangosan világnak kiáltotta volna az örömét, hogy több száz fókuszálni képes nő elszökött a seanchanok elől. Mat is örült neki, persze, hogy örült neki, de a puszta öröm nem ért neki annyit, hogy börtönbe zárják miatta.

Anan asszony megrázta a fejét, leült a lépcsőre, és a térdére tette a kezét. Sötétzöld szoknyáját feltűzte oldalt, és vörös alsószoknyák villantak ki alóla. Az Ebou Dariak még a kolompároknál is rosszabbak voltak, ha a legkevésbé összeillő színeket kellett egymás mellé választaniuk. A seanchanok mormogása hol elnyomta az élesen sikoltó zenét, hol elveszett a fuvolaszóban. A nő komoran nézte Matet.

– Az a baj, hogy nem ismeri a szokásainkat – mondta. – A csinoskák ősi és köztiszteletben álló szokás részei itt Altarában, sok fiatal férfi és nő kezdi az életét csinoskaként, és örül, hogy elhalmozzák ruhákkal és ajándékokkal, mielőtt letelepedne és családot alapítana. De a hagyományok szerint a csinoskák akkor hagyják el a szeretőjüket, amikor csak akarják. Tylinnek igazán nem kellene úgy bánnia önnel, ahogy állítólag teszi. Ennek ellenére – tette hozzá némi mérlegelés után –, nem mondanám, hogy nem öltözteti rosszul! – körözött egyet a kezével. – Emelje fel a köpenyét és forduljon meg, hogy jobban láthassam a ruháját!

Mat mély levegőt vett, hátha az megnyugtatja. Aztán még hármat. Az arcát elöntő pír csak a düh jele volt, semmi több. Nem pirult el. Még szép, hogy nem! A Fényre, az egész város ezen csámcsogott?

– Van valami olyan helye, amit használhatok, vagy nincs? – kérdezte elfúló hangon.

Mint kiderült, Anan asszonynak volt helye. Mat választhatott, hogy egy polcot kér a pincében, ami a nő szerint egész évben száraz maradt, vagy újra a konyhapadló alatti kis mélyedésben helyezi el a kincseit.

Mint kiderült, a bér annyi volt, hogy forduljon már körbe, hadd nézze meg a ruháját. Úgy vigyorgott, mint egy éhes macska! Az egyik seanchan, egy karvalyarcú, fekete-vörös páncélos nő úgy élvezte a mutatványt, hogy odavetett Matnek egy vaskos ezüsttallért. A pénz egyik oldalán egy szigorú arcú nő volt, a másikon valamiféle nehéz szék.

Akárhogy is, de megszerezte a helyet, ahol elrejtheti a pénzét és a ruháit. Mikor visszatért a palotába, és beesett Tylin szobájába, az is kiderült, hogy van olyan ruhája, amit végre elrejthet.

– Azt hiszem, uram ruhái rettenetes állapotban vannak – mondta Nerim síri hangon. A sovány, szürke hajú cairhieni persze azt is éppilyen temetői hangulatban közölte volna, ha egy zsák gyémántot talál az ágya alatt. Hosszú arca örökös gyászt viselt. De azért fél szemmel az ajtót leste, nehogy Tylin rájuk nyisson. – Minden ruhája csupa kosz, és azt hiszem, a legjobb kabátjait félig megette a penész.

– Abban a szekrényben voltak, ahová Beslan herceg gyermekkori játékait rakták – nevette Lopin, és megráncigálta sötét kabátja hajtókáját. Úgy öltözött, mint Juilin; nem csoda, hiszen ő is teari közember volt. A kopasz fickó mindenben Nerim ellentétének tűnt. Zömök volt, nem csontos, sötét bőrű, nem holthalovány, és kerek pocakját mintha mindig nevetés rázta volna. Nalesean halála után egy ideig úgy tűnt, hogy ezentúl ő is felveszi Nerimmel a versenyt gyászosságban, de az elmúlt pár hétben visszatért régi jó kedélye. Feltéve, hogy senki nem említette meg régi gazdáját. – De igencsak porosak, uram! Nem hiszem, hogy bárki is kinyitotta volna azt a szekrényt, mióta Beslan herceg leszokott az ólomkatonákról!

Mat úgy érezte, hogy végre megerősödött a szerencséje. Mindkét inast arra utasította, hogy egyesével csempésszék át a ruháit a Vándorló Nőbe, és hogy minden alkalommal egy marék aranyat is vigyenek magukkal. Fekete nyelű lándzsája, ami ott állt Tylin hálószobájának a sarkában hosszú, felajzatlan folyóközi íja mellett, egyelőre még maradt. Éppolyan nehéz lett volna kicsempésznie, mint saját magát. Az íjat nem bánta, bármikor tudott volna magának készíteni egy újat, de az ashandareit nem akarta ott hagyni. Túl nagy árat fizettem azért az átkozott vacakért ahhoz, hogy most itt hagyjam, gondolta, és végigsimított a nyakán, a fekete kendő alatt éktelenkedő hegen. Az első hegek egyike, de már így is túl sok követte. A Fényre, jó lett volna azt hinni, hogy más is vár rá, nem csak hegek és csaták, amelyekre semmi szüksége! És egy feleség, akit se nem ismer, se nem akar! Ennél többnek kellett várnia!

De először ki kellett jutnia Ebou Darból. A többi csak ezután következett.

Lopin és Nerim hajlongva hátráltak ki a szobából. Két degesz erszényre való arany lapult mindkettőjük zsebében, jól elosztva, hogy ne dudorodjon gyanúsan. Épphogy elmentek, mikor Tylin belépett. Arról faggatta Matet, hogy az inasai miért szaladtak úgy, mintha két éhes oroszlán kergetné őket. Ha Mat épp öngyilkos hangulatban lett volna, megmondja neki, hogy versenyeztek, hogy ki ér át hamarabb az arannyal a fogadóba, vagy hogy ki kezdheti el hamarabb kitisztítani a rendes ruháit. Ezek helyett inkább elterelte a nő figyelmét, és ez elég hamar ahhoz vezetett, hogy maga is megfeledkezett a dologról. Csak a reménysugár égett benne mindvégig, hogy talán a szerencséje végre valami másra is jó lesz, nem csak arra, hogy a kockázásban megsegítse. Most már csak az hiányzott volna, hogy Aludra elárulja neki a titkait, mielőtt elmegy. Tylin igazán komolyan vette, amit csináltak, és Mat egy időre elfeledkezett Aludráról, a tűzijátékokról és a szökésről is. De csak egy időre.

Pár napi hiábavaló kutakodás után végre talált egy harangöntőt is. Ebou Darban számos gongkészítő lakott, de csak egyetlen harangöntő élt itt. Az öntödéje a nyugati városfalon kívül volt. A férfi maga hullaképű, türelmetlen fickó volt, és a hatalmas vaskemence mellett csak úgy dőlt róla az izzadtság. A forró öntöde egyetlen egy hosszú szoba volt, ami a külseje alapján akár kínzókamra is lehetett volna. A gerendákról hatalmas vasláncok csüngtek, és a kohóból olykor-olykor hatalmas lángok csaptak ki. Imbolygó árnyakat vetettek a falakra, és Mat félig belevakult a hirtelen fénybe. A munkásokról folyt a verejték, és az olvadt bronzot nagy vödrökben zúdították a kohóból a zömök öntőformába, ami másfélszer akkora volt, mint egy ember, és amit csak nagy nehezen tudtak felcsigázni a megfelelő helyre. Hasonló, hatalmas öntőformák álltak mindenütt a kőpadlón, és különféle nagyságú, kisebb formák hevertek közöttük.

– Uram minden bizonnyal csak tréfálni méltóztatik – Sutoma mester nagy nehezen kipréselt magából valami nevetésfélét, de egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki jól szórakozik. Kacagása legalább olyan komor volt, mint az arca, és egyfolytában gyanakvó pillantással méregette a munkásait, mintha csak attól tartana, hogy ha nem figyel oda, lefekszenek, és elalszanak. Pedig ebben a hőségben még a holtak sem tudtak volna nyugodni. Mat inge izzadtan tapadt a hátára, és lassan már a kabátján is hatalmas, sötét foltokban ütött át a verejték. – Semmit sem tudok az illuminátorokról, uram, és nem is akarok róluk megtudni semmit sem! A tűzijáték haszontalan vacakság! Nem úgy, mint a harangöntés! Most pedig, ha megbocsát... Suroth úrnő tizenhárom harangot rendelt a győzelmi ünnepségekre, és sehol nem öntöttek még ekkora harangokat! És én, Calwyn Sutoma készíthetem el őket!

A férfit láthatóan nem zavarta, hogy tulajdon hazája lerohanását ünneplik a harangok. Az, hogy ő készítheti el őket, láthatóan olyannyira lázba hozta, hogy hullaarcán mohó vigyor villant fel, és elégedetten dörzsölte össze a kezét.

Mat igyekezett meggyőzni Aludrát, hogy ne várjon tőle választ a kérdésre, de a nőt mintha bronzból öntötték volna, akárcsak egy harangot. Bár persze sokkal lágyabb volt, mint a bronz, mikor végre hagyta, hogy a férfi átölelje. Igaz, hogy a csókokba beleremegett minden porcikája, de az elszántsága mit sem csökkent.

– Én a magam részéről nem hiszem, hogy egy férfinak érdemes lenne elmondani bármit is, ami nem tartozik rá – mondta lihegve. Mat mellett ült a kis kocsi párnázott ágyacskáján. Nem hagyta, hogy a férfi messzebb menjen a puszta csókoknál, de azokat kifejezetten élvezte. Mostanában újra aprócska fonatokban viselte a haját, és a vékony fonatok könnyen összekuszálódtak az ölelkezés hevében. – A férfiak pletykálnak, te is tudod! Beszélnek, beszélnek, és néha már maguk sem tudják, kinek mit kotyogtak el! Különben is, lehet, hogy csak azért adtam fel neked ezt a kérdést, hogy visszatérj hozzám, nem?

És még összébb borzolta Mat haját és a tulajdon fürtjeit.

Aludra nem készített több éjvirágot, miután megtudta, hogy mi lett a tanchicói rendház sorsa. Mat még kétszer meglátogatta Sutoma mestert, de másodjára a mester már bezáratta előtte az öntöde ajtaját. A valaha készült legnagyobb harangokon dolgozott, és esze ágában sem volt hagyni, hogy egy sehonnai bolond ostoba kérdésekkel hátráltassa a munkáját.

Tylin elkezdte zöldre festetni mindkét kezén az első két körmét, bár még nem borotváltatta le a fejét kétoldalt. Megmondta Matnek, hogy előbb-utóbb az lesz a vége, de először hozzá akart szokni az ötlethez. Meg-megállt az aranyozott szélű hálószobatükör előtt, és félrehúzta dús, koromfekete haját, hogy lássa, hogy néz majd ki. Kezdett seanchan módra berendezkedni, és Mat nem hibáztatta érte, bármilyen csúnyán nézett is emiatt Beslan az anyjára.

Tylin igazán nem sejthette, hogy Mat találkozgat Aludrával, de másnap, miután először megcsókolta az illuminátort, a szobalányként szolgáló jóságos öreg nénikék helyett reszketeg vénségek jelentek meg a lakosztályban. Tylin most már éjszakára az ágy egyik oszlopába vágta görbe tőrét, hogy kéznél legyen, ha szüksége lenne rá, és azon morfondírozott félig hangosan, hogy Mat vajon hogyan nézne ki a da'covale-ek áttetsző ruhájában. Ami azt illeti, nem csak éjszaka vágta bele az ágy oszlopába a tőrét. A szolgálónők szélesen vigyorogva szóltak Matnek, hogy a királynő ismét az ágyoszlopba vágta a pengét, és menjen. Csak ennyit mondtak, de Mat lassan már minden mosolygós szolgától megijedt. Nem mintha nem szerette volna, ha Tylin a magáévá teszi, már attól eltekintve, hogy királynő volt, és legalább olyan rátartian viselkedett, mint az összes többi nemesasszony. És persze az is zavarta, hogy úgy érezte magát mellette, mint egy egér egy macska társaságában. De a nap így sem volt valami hosszú, bár hosszabb volt, mint odahaza, a Folyóközben lenni szokott télen, és Mat nem tudta felfogni, hogy Tylin miért akar az ágyban henteregni egész nap.

Szerencsére a nő egyre több időt töltött Surothtal és Tuonnal. A kapcsolat lassan barátsággá érett, legalábbis Tylin és Tuon között. Surothnak nem voltak barátai. A királynő mintha örökbe fogadta volna a lányt, vagy az is lehet, hogy a lány fogadta örökbe Tylint. A királynő keveset árult el Matnek arról, hogy miről is beszéltek, és azt is csak nagy vonalakban vázolta, de gyakran bezárkóztak a szobájukba kettesben, vagy halkan csevegve, nagyokat kacagva vonultak át a termeken. Gyakorta Anath vagy Selucia, Tuon aranyhajú so'jhinje is követte őket, és olykor-olykor pár merev tekintetű Halottvirrasztó is velük tartott. Mat még mindig nem értette a viszonyt Tuon, Suroth és Anath között. A felszínen Tuon és Suroth úgy viselkedtek, mintha egyenrangúak lennének. A keresztnevükön szólították egymást, és nevettek egymás tréfáin. Tuon sosem utasította Surothot semmire, vagy legalábbis Mat nem hallotta, hogy ilyesmit tett volna, de Suroth parancsként fogta fel a lány javaslatait. Anath viszont késéles szigorral gorombította le a lányt a legkisebb hibájáért is, és gyakorta bolondnak, vagy még annál is rosszabbnak nevezte.

– Ez a legnagyobb ostobaság, gyermek! – hallotta egy hideg, szürke délben Anath szájából. A folyosón álltak. Tylin még nem küldetett érte – még nem –, és Mat igyekezett kilopózni a palotából, mielőtt a királynőnek eszébe jutna, hogy szüksége van rá. Óvatosan surrant végig a folyosókon, és minden sarkon kilesett. Meg akarta látogatni Sutoma-t, és Aludrát is. A három seanchan nő – azaz Seluciával együtt már négyen voltak, de Mat biztos volt benne, hogy a so'jhint egyikük sem veszi emberszámba – épp a következő kanyarban állt. Mat körbenézett, hogy nem tűnik-e fel valahol egy szélesen vigyorgó szolgálólány, és türelmetlenül toporgott, hogy menjenek már el a seanchanok. Bármiről beszéltek is, aligha örültek volna, ha belé botlanak. – Egy kis korbácsolás rendbe rakna, és kiűzné a fejedből az ilyen buta gondolatokat! – folytatta a magas nő jéghideg hangon. – Kérd, hogy verjelek meg, és essünk túl ezen az egészen!

Mat a fülébe dugta az ujját, és megrázta, hátha rosszul hallott. Egészen biztosan rosszul hallott! Selucia békésen állt, és a szeme sem rebbent.

Suroth döbbenten kapkodott levegő után.

– Ezért már biztosan megbünteted! – morogta dühösen, és úgy nézett Anathra, mint aki a puszta pillantásával akarja felnyársalni. De a tekintetének nem volt semmi hatása; Anath éppúgy nem törődött vele, mint ahogy a díszes faliszőnyegeket sem kérdezte meg, mit gondolnak róla.

– Te ezt nem értheted, Suroth! – Tuon akkorát sóhajtott, hogy még az arcát takaró vékony fátyol is megrebbent. A fátyol eltakarta az arcát, de nem rejtette el. Nyugodtan, beletörődve nézett a másik nőre. Mat igencsak megdöbbent, mikor megtudta, hogy a lány csak pár évvel fiatalabb nála. Ő azt hitte volna, hogy legalább tíz évvel kisebb. Jó, ha annyival nem is, hát hattal, héttel biztosan! – Az ómenek mást mondanak, Anath! – mondta Tuon nyugodtan, és egyáltalán nem tűnt dühösnek. Egészen egyszerűen csak a tényeket ismertette. – Nyugodj meg, tájékoztatlak róla, hogyha megváltoznának!

Valaki megveregette Mat vállát, és mikor megfordult, egy szélesen vigyorgó szolgálónő nézett vele farkasszemet. Most, hogy belegondolt, nem is volt olyan sietős kimennie a városba.

Tuon igencsak aggasztotta a férfit. Ó, persze, ha összefutottak a folyosón, Mat a lehető legudvariasabban hajolt meg előtte, és a lány cserébe éppúgy nem vette észre, mint ahogy Suroth és Anath sem, de Mat egy idő után kezdte úgy érezni, hogy gyanúsan sokszor futnak össze. Egyik délután, mikor épp besétált Tylin lakosztályába – persze csak miután hosszas kérdezősködéssel kiderítette, hogy Tylin épp bezárkózott Surothtal valami halaszthatatlanul fontos ügyben –, és belépett a hálószobába, Tuont találta ott. Épp Mat ashandareijét nézegette. A férfi dermedten figyelte, ahogy a lány végigfuttatja az ujját a fekete nyélbe vésett szavakon. Érteni nem érthette, hiszen az ősi nyelven írták, de a szöveg mindkét végén egy még sötétebb fémből vert holló díszelgett, és két madár ült az enyhén ívelt pengén is. A seanchanoknál a holló a császári család címere volt. Mat visszafojtott lélegzettel igyekezett kiosonni a szobából. A fátyol mögé rejtett arc hirtelen felé fordult. Igazán csinos volt, és akár szép is lehetett volna, ha a lány nem vágott volna mindig olyan arcot, mint aki a legszívesebben kiharapna egy darabot az épületből. Mat már egyáltalán nem gondolta úgy, hogy fiús lenne – Tuon széles, szűk aranyövei igencsak felhívták a figyelmet karcsú derekára –, de attól még nem volt nőies. Mat ritkán látott olyan felnőtt nőt, aki még nem ért nagymamakorba, és mégsem jutott róla az eszébe, hogy milyen lenne táncolni vele, esetleg megcsókolni. Még azok a gőgös seanchan Vérek is tetszettek neki, de Tuonnal kapcsolatban sosem gondolt ilyesmire. Ha nem volt mit fogni egy nőn, hogy lehetett egyáltalán átölelni?

– Meglepne, ha Tylinnek lenne ilyesmi holmija – morogta a lány hűvösen, és visszatette a hosszú pengéjű lándzsát a férfi íja mellé –, úgyhogy csak a tiéd lehet! Mi ez? És hogy került a tulajdonodba?

Mat álla megfeszült a parancsoló hang hallatán. Az az átkozott nőszemély mintha egy rabszolgához beszélt volna! A Fényre, hiszen Tuon még csak nem is tudta a nevét! Tylin azt mondta, hogy sosem kérdezősködött felőle, sőt, még csak meg sem említette, mióta nem sikerült megvennie.

– Ez egy lándzsa, úrnőm – mondta Mat, és alig állta meg, hogy ne dőljön neki az ajtófélfának, és ne akassza az ujját az övébe. Végtére is a lány seanchan Vér volt. – Vettem.

– Tízszeresét adom annak, amit fizettél érte – mondta Tuon. – Csak mondd meg, mennyibe került!

Mat kis híján felnevetett. Nem örömében tette volna, az egyszer biztos, de akkor is nevethetnékje támadt. Semmi „eladó-e ez a lándzsa?” csak „meg akarom venni, és ennyit adok érte”.

– Nem aranyat adtam érte, úrnőm! – A keze önkéntelenül is a nyakára tévedt. Még a fekete selyemkendőn át is érezte a bőrén körbefutó heget. – Csak egy bolond fizetné ki egyszer is, nem hogy tízszer!

Tuon egy ideig kifejezéstelen arccal nézte, és bármilyen áttetsző volt is a fátyla, Mat nem tudta kitalálni, mire gondolhat. Aztán úgy tett, mintha a férfi ott sem volna. Könnyedén kilibbent a szobából, és kisietett a folyosóra. De Mat nem csak akkor találkozott vele kettesben. Természetesen Tuont nem mindig kísérték testőrök, és néha Anath és Selucia sem voltak mellette, de a férfi egyre inkább úgy érezte, hogy ahányszor csak visszafordul valamiért, szembetalálja magát a lánnyal, amint épp őt nézi. Az is gyakorta megesett, hogy ha hirtelen lépett ki a szobából, az ajtó előtt ott lelte Tuont. Többször is előfordult, hogy mikor elment a palotából, és visszanézett a térről, az egyik ablakban meglátta a lány fátyolba burkolt, sápadt arcát. Persze Tuon sosem bámulta meg. Egyszerűen csak ránézett, aztán elment, mintha Mat ott sem lett volna, kipislogott az ablakból, aztán visszafordult, amint meglátta. Úgy nézett Matre, mintha csak egy állólámpa lenne a folyosón vagy egy kockakő a Mol Hara téren. De a férfit egyre jobban idegesítette a dolog. Végtére is a nő nemrég még meg akarta venni! Ez már önmagában is elég idegesítő volt!

De még Tuon felbukkanásai sem ronthatták el Mat jókedvét. A férfi egyre inkább úgy érezte, hogy végre ismét mellé szegődött a szerencse. A gholam nem tért vissza, és Mat már-már azt remélte, hogy végleg elment, hogy könnyebb zsákmány után kutasson. Mindenesetre elkerülte a sötét, magányos helyeket, ahol esetleg megtámadhatta volna a lény. A medál nagyon is jól működött, de a tömeg láthatóan még annál is jobban elriasztotta a gholamot. Mikor legutóbb meglátogatta Aludrát, a nő majdnem elszólta magát – Mat egészen biztos volt benne –, aztán hirtelen magához tért, és kurtán-furcsán kizavarta Matet a lakókocsiból. Egy nő mindent elmondott az embernek, ha kellő ideig csókolta. Mat elkerülte a Vándorló Nőt, hogy ne keltse fel Tylin gyanakvását, de Nerim és Lopin ügyesen átlopták a valódi ruháit a fogadó pincéjébe. Apránként a Tylin ágya alatt lapuló, vasveretes láda tartalmának a fele is átvándorolt a Mol Hara túloldalára, a fogadó konyhapadlójában lévő rejtekhelyre.

Matet egyre inkább aggasztotta a padló alatti rejtek. Arra tökéletes volt, hogy oda dugják a ládát. Bárkinek beletörne a bicskája, de még a vésője is, mire kinyitná a holmit. És akkor még ő is a fogadóban lakott. Most azonban az aranyat egyszerűen csak belezúdították az üres lyukba, miután Setalle mindenkit kizavart a konyhából. Mi lesz, ha valaki elkezd azon gondolkozni, hogy a fogadós miért zár ki mindenkit, ha Lopin vagy Nerim átmennek? És bárki felemelheti azt a laza kőlapot, ha tudja, hol kell keresnie! Meg kellett bizonyosodnia arról, hogy a pénze jó helyen van. Később, sokkal később már csak azon merengett, hogy azok az átkozott kockák miért nem figyelmeztették semmire.

Tizenkilencedik fejezet

Három nő

Északról fújt a szél, pedig a nap még fel sem kelt teljesen. A helyiek szerint ez esőt jelentett, és Matnek elég volt egy pillantást vetnie a borús, lilás égre, hogy egyetértsen velük; alighanem egész nap zuhogni fog. Átvágott a Mol Harán, és belépett a Vándorló Nőbe. Az emberek ugyan kicserélődtek az ivóban, és most nem látott egyetlen sul'damot vagy damanet sem, de a szoba most is éppúgy tele volt seanchanokkal, mint legutóbb, és a pipafüst megint megülte levegőt. A legtöbben épp reggeliztek, és úgy méregették az eléjük rakott mély tányérok tartalmát, mintha nem lennének benne biztosak, hogy valóban meg kellene enniük. Mat megértette őket. A helyiek valamiféle sűrű zabkását ettek reggelire. Valóban nem volt a legétvágygerjesztőbb látvány. De nem evett mindenki. Az egyik asztalnál három férfi és egy nő kártyázott. Hosszú, hímzett ruháik és borotvált fejük elárulta, hogy kisebb nemesek. Mat szeme megakadt az asztalon felhalmozott aranytallérokon: magas tétben játszottak. A legnagyobb érmehalom egy aprócska, fekete hajú férfi előtt hevert. Majdnem olyan sötét volt a bőre, mint Anathnak, és farkasmosollyal méregette a többieket pipája hosszú, ezüstözött vége felett. De Matnél így is volt épp elég arany, és a kártyákkal sosem volt olyan szerencséje, mint a kockával.

Anan asszony azonban még hajnalhasadta előtt elment valahova, és nem lehetett tudni, mikor tér vissza. Ezt Marah, a lánya árulta el, és azt is Mat arcába vágta, hogy addig ő vezeti a fogadót. A kellemes, gömbölyded lány hatalmas szeme éppolyan kábító zöld volt, mint az anyjáé, és a felső szoknyáját egész a combjáig felhúzta, hogy minél többet villanthasson ki színes alsóruháiból. Amíg Mat még a fogadóban lakott, Anan asszony nem engedte meg, hogy ilyen kacérul viselkedjen. Marah egyáltalán nem örült a jelenlétének, és amint meglátta, helytelenítően ráncolni kezdte a homlokát. Mat két férfit is megölt, mikor a fogadóban lakott – igaz, hogy tolvajok voltak, és az életére törtek, de ez a fajta viselkedés nem illett a Vándorló Nő falai közé. Mikor átköltözött a palotába, Marah ki is fejtette neki, hogy mennyire örül, hogy végre megszabadulhatnak tőle. A lányt egyáltalán nem érdekelte, hogy most mit akar itt a férfi, és Mat sem állt neki magyarázkodni. Csak Anan asszony tudhatta, hogy mit rejtegetnek a konyhában, és Matnek esze ágában sem volt egy zsúfolt ivóban elkotyognia a dolgot. Kitalált valamit arról, hogy mennyire hiányzik neki a szakácsnő főztje, és arra is utalgatott, hogy nehezen bírta, hogy ne láthassa Marah csinos arcocskáját. Nem értette, hogy mi abban a botrányos, ha valakinek kicsit több látszik ki az alsószoknyájából, mikor fél Ebou Dar lemeztelenített keblekkel rohangált, de ha Marah rakoncátlankodni akart, ő aztán szívesen bókolt neki. Hátha azzal jó kedvre derítheti.

A lehető legcsábosabban mosolygott a lányra. Marah most már félig oda is figyelt rá, bár út közben elkapott egy arra járó felszolgálólányt. Mat jól ismerte a füstös szemű kis macskát.

– Yulan légikapitány úr pohara már szinte teljesen üres, Caira! – mordult fel Marah dühösen. – Az lenne a dolgod, hogy ne hagyd kiürülni! Ha nem vagy képes rendesen elvégezni a munkádat, hidd el, hogy száz másik lányt találunk Ebou Darban, aki örömmel megcsinálja helyetted!

Caira jó pár évvel idősebb volt Marahnál, és gúnyos kis pukedlivel fogadta a szidást. Mérgesen végigmérte Matet. Mielőtt Caira kiegyenesedhetett volna, Marah megfordult, és elkapta a mellette lépdelő fiú grabancát. A kölyök kezében egy koszos tányérokkal megrakott, ingatag tálca egyensúlyozott.

– Ne álmodozzál, Ross! – csattant fel a lány. – Épp elég dolgod lenne! Ne lustálkodj, vagy kiviszlek az istállóba, és ellátom a bajodat!

Marah legkisebb öccse dühösen nézett vissza a lányra.

– Alig várom, hogy már tavasz legyen, és visszamehessek a hajóra – motyogta durcásan. – Azóta vagy ilyen tüskés, mióta Frielle férjhez ment. Csak azért, mert fiatalabb nálad, de a te kezed még nem kérte meg senki!

A lány megpróbált lekeverni neki egy pofont, de a fiú könnyedén elhajolt – igaz, kis híján elejtette a tálcát.

– Miért nem mutogatod az alsószoknyáidat a kikötőben? – kiáltott Ross, és elszaladt, mielőtt a nővére megverhette volna. Mat nagyot sóhajtott, és megvárta, hogy a lány végre rá figyeljen. Ezt még sosem hallotta, de könnyedén ki tudta találni, mit jelenthet. Csoda, hogy Marah füléből nem csapott ki a gőz.

– Ha enni akar, később kell visszajönnie. Vagy várhat is, ha úgy jobban tetszik. Nem tudom, mikor tudjuk kiszolgálni.

Rosszindulatúan rámosolygott Matre. Senki sem akart volna az ivóban várakozni. Minden egyes széken seanchanok ültek, és jó néhányan csak álltak az asztalok mellett. A hatalmas tömegben a kötényes felszolgálólányok is alig fértek el. Magasra emelték az étellel-itallal megrakott tálcákat, nehogy egy óvatlan vendég bármit is leverjen. Caira épp az apró, sötét bőrű emberke poharát töltötte meg, és sokatmondóan mosolygott közben. Egykor, régen Matre is így nézett. Mat nem tudta, hogy a lány miért haragudott meg rá, de már így is épp elég baja volt a nőkkel. És különben is, mi a fene lehetett egy légikapitány? Ki kellett találnia! De nem most.

– Majd várok a konyhában – vetette oda Marahnak. – Meg akarom mondani Enidnek, hogy mennyire élveztem a főztjét!

Marah tiltakozott volna, de épp ekkor egy seanchan nő felkiáltott, hogy elfogyott a bora, és hozzanak még neki. Kék-zöld páncéljában meglehetősen zord látványt nyújtott, a sisakján két jókora toll lobogott, és láthatóan egy perccel sem akart tovább várni a kelleténél. Mindegyik felszolgálólány el volt foglalva, így hát Marah csak fintorgott egyet Matre, és odasietett a nőhöz. Igyekezett kedvesen mosolyogni, de nem nagyon ment neki. Mat megemelte a botját, és szélesen meghajolt a lány hátának.

Az ivóba beszűrődő, pipafüsttel vegyesen is ínycsiklandó illatok teljesen eluralták a konyhát. Nyárson piruló hal, frissen sülő kenyér, roston sercegő fűszeres húsok illata lengte be a hatalmas termet. A konyhában meleg volt, a vas tűzhelyek, kemencék és a nyílt téglakandallók csak úgy árasztották magukból a forróságot. Hat agyonizzadt nő és három kiskukta szaladgált fel s alá. A főszakács zord szemmel nézte őket. Úgy viselte hófehér kötényét, mintha lovagi tabard lenne, és hosszú nyelű fakanalával úgy intett a többieknek, mint egy király a jogarral. Mat még életében nem látott olyan kerek asszonyságot, mint Enid. Gyanította, hogy akkor sem tudná átölelni, ha akarná. A nő azonnal felismerte, és olajzöld arcát gúnyos, vidám mosoly szelte ketté.

– Nahát, csak rájött, hogy igazam volt, ugye? – kérdezte, és Mat felé bökött a hatalmas fakanállal. – Addig nyomorgatta azokat a dinnyéket, míg csak rá nem jött, hogy az nem dinnye, hanem oroszlánhal, maga meg csak egy ügyetlen kisfiú! – hátravetett fejjel, jókedvűen nevetett.

Mat az arcára erőltetett valami vigyorfélét. Vér, vér és hamu! Tényleg mindenki tudta! El kell tűnnöm ebből az átkozott városból, gondolta, különben életem végéig azt fogom hallani, hogy rajtam nevetnek!

Hirtelen érthetetlennek tűnt, hogy ennyit aggódott az arany miatt. A tűzhely előtti, zömök, szürke kőlap a helyén volt, és pont ugyanúgy nézett ki, mint a konyha összes többi padlólapja. Az ember csak akkor tudta felemelni, ha tudta, mit keressen. Nerim és Lopin szóltak volna neki, ha akárcsak egyetlen egy arany is hiányzott volna, és Anan asszony alighanem személyesen kutatta volna fel és nyúzta volna meg azt a vakmerőt, aki lopni merészel a fogadójában. Akár tovább is mehetne. Lehet, hogy ilyen kora reggel Aludra sem olyan határozott. És talán ad neki enni valamit. Mat még nem reggelizett: igyekezett minél előbb kiosonni a palotából, és nem várta meg, hogy elkészüljön az étel.

Hogy ne legyen gyanús a látogatása, elmondta Enidnek, hogy milyen finom aranyos halat csinált, és hogy a palotában felszolgált étel nyomába sem ért az ő főztjének. Még csak nem is kellett túloznia. Enid egészen egyszerűen fenomenális volt. A nő büszkén vigyorgott, és a férfi legnagyobb meglepetésére kiszedett egy aranyos halat a kemencéből, és félretette neki. Azt mondta, hogy az ivóban lévők igazán kibírják, ha várniuk kell még egy kicsit, és letette a tányért a hosszú munkaasztalra. Intett a fakanállal az egyik kuktának, és az sietve odacipelt az asztalhoz egy kissámlit.

Mat nézte, nézte az aranyszín panírba burkolt halat, és érezte, ahogy megindul a nyála. Aludra alighanem reggel is éppolyan makacs, mint bármikor máskor. És lehet, hogy úgy megharagudna rá, amiért kora reggel zaklatja, hogy nem adna neki enni. Hangosan korgott a gyomra. Felakasztotta a köpenyét az istállóudvarra nyíló ajtó mellé, aládugta a botját, a kalapját beszuszakolta a sámli alá, és leült. Némi vesződés után a csipke kézelőt is sikerült úgy felgyűrnie, hogy ne lógjon bele a tányérba.

Mire Anan asszony visszatért, és bejött az istállóudvar felől, majd levette a köpenyét, és szétrázta az esővizet a konyhában, a halból már semmi sem maradt, csak az íze, és pár vékony, fehér szálkácska a tányéron. Mat elég sok érdekes dolgot megtanult értékelni, mióta Ebou Darba jött, de a hal szemét így sem bírta megenni. Vádlón meredt rá a tányérról. Annak az átkozott állatnak a feje ugyanazon oldalán volt mindkét szeme! Miközben Mat épp a száját törölgette egy gyolcs szalvétával, még egy nő lépett be Anan asszony mögött. Fürgén becsukta maga mögött az ajtót, de nem vette le a vizes köpenyt, és nem dobta hátra a csuklyáját sem. Mat felkelt, és megpillantotta a nő arcát. Ijedtében kis híján felrúgta a sámlit. Úgy vélte, a körülményekhez képest elég jól eltitkolta a döbbenetét, és udvariasan meghajolt a nő felé. A feje csak úgy zúgott.

– Jó is, hogy itt van, uram! – mondta Anan asszony kurtán, és az egyik kukta kezébe nyomta a köpenyét. – Küldettem volna önért, ha nincs itt. Enid, kérlek, ürítsd ki a konyhát, és vigyázz, hogy senki ne jöjjön be! Egyedül kell beszélnem az ifjú úrral!

A főszakács gyorsan kiterelte a beosztottjait és a kuktákat az istállóudvarra, bárhogy tiltakoztak is az eső miatt, és bárhogy siránkoztak is, hogy oda fog égni az a sok finom étel. Láthatóan Enid is, a szolgák is hozzá voltak már szokva ahhoz, hogy Anan asszony időről időre kizavarja őket. Enid rá sem nézett Anan asszonyra vagy a társnőjére, és már ki is sietett az ivó felőli ajtón, hogy felemelt fakanalával mint valami különös karddal álljon őrt az esetleges betolakodók ellen.

– Micsoda meglepetés! – mondta Joline Maza, és hátradobta a csuklyáját. Sötét gyapjúruhája a helyi szokásoknak megfelelően mélyen ki volt vágva. Lötyögött rajta, és igencsak foszlottnak, kopottasnak tűnt. De az aes sedai most is úgy viselkedett, mintha selyemben és bársonyban volna. – Mikor Anan asszony azt mondta, hogy ismer valakit, aki esetleg magával vinne, mikor elhagyja Ebou Dart, nem gondoltam volna, hogy ön lesz az!

Csinos volt, és barna szeme, bájos mosolya már majdnem olyan perzselően sütött, mint Caira tekintete. De kortalan arcáról csak úgy ordított, hogy aes sedai. És odakinn több tucat seanchan reggelizett, és csak egy szakácsnő állt köztük egy fakanállal.

Joline levette a köpenyét, és elfordult, hogy felakassza a fogasra. Anan asszony ingerülten megköszörülte a torkát.

– Még nem vagy biztonságban, Joline! – mondta, és inkább úgy hangzott, mintha a lányaival beszélne, sem mint egy aes sedai-hoz szólna. – Amíg nem tudlak teljesen biztos helyen...

Hirtelen nagy zaj kelt az ivóba vezető ajtó mögött. Enid kiabált, hogy senki sem mehet be, és valaki legalább olyan hangosan, seanchan tájszólásban közölte, hogy akkor is bemegy, és takarodjon az útjából.

Mat nem törődött vele, hogy a lába iszonyatosan fáj, megugrott, és megragadta Joline-t. Életében nem mozgott még ilyen gyorsan. Lerántotta a nőt, és leült az ajtó melletti padocskára az aes sedai-jal az ölében. Átölelte, és úgy tett, mintha vadul csókolóznának. Ennél aligha tudta volna ostobábban eltakarni Joline arcát, de semmi más sem jutott az eszébe. Legfeljebb az, hogy ráborítja a nő fejére az asztalterítőt, de az még ennyire sem tűnt jó ötletnek. Joline először sértetten nézett rá, ám mikor maga is meghallotta a seanchan nő hangját, rettegve elkerekedett a szeme, és sietve átölelte Matet. A férfi imádkozott, hogy a szerencséje még kitartson egy kis ideig, és nézte, ahogy kitárul az ajtó.

Enid még mindig hangosan tiltakozott, és csak lassan hátrált be a konyhába. Vadul rázta a fakanalat a nagydarab so'jhinre, aki mögötte jött, és egyre beljebb lökdöste. A zömök, mogorva férfi haja még a válláig sem ért, és fél kézzel hárította a nő ütéseit. Amit nem tudott kivédeni, az sem rázta meg. Mat még sosem látott egyetlen szakállas so'jhint sem, és az arcszőrzet érdekesen lapossá tette a férfi arcát. A dús szakáll csak még jobban kiemelte, hogy a fele feje kopasz. Igen komikus látványt nyújtott, bár Mat az adott helyzetben egyáltalán nem találta mulatságosnak. Egy magas, éles, kék szemű nő vonult be utána, sápadt arca komor volt, és egyetlen mozdulattal hátravetette hímzett, élénk kék köpenyét. Jókora, kard alakú ezüstcsat fogta össze a köpenyt, és halványkék, díszes szőttes villant ki alóla. Rövid sötét haját körbenyírták, és jóval a füle fölé borotválták. Mat mégis jobban örült neki, mintha egy sul'dam jött volna be egy damanevel a pórázán. Enid feladta a küzdelmet, és elhátrált a férfi elől, de amilyen mogorva arccal markolta a fakanalat, egyértelmű volt, hogy csak Anan asszony utasítására vár, hogy agyonverje a betolakodót.

– Odakinn egy fickó azt mondta, hogy a konyhában találjuk a fogadóst – jelentette be a so'jhin. Setalle-re nézett, de közben fél szemmel Enidet figyelte. – Ha ön lenne Setalle Anan, ez itt Egeanin Tamarath úrnő, a Zöld kapitány, és maga Suroth Sabelle Meldarath nagyúrnő írta alá a rendeletet, amellyel a legjobb szobáját adja az úrnőnek – a férfi hangja megváltozott, és most már kevésbé volt önelégülten hivatalos. Kezdett jobban hasonlítani egy szálláskereső esedezésére. – A legjobb szobáit szeretnénk, asszonyom, egy jókora ággyal, a térre nyíló szobákkal, és egy olyan kandallóval, ami nem füstöl.

A férfi szavaira Mat összerezzent, és Joline azt hitte, hogy valaki feléjük tart. Riadtan felnyögött. A szemében hatalmas könnycsepp csillogott, és egész testében remegett. Egeanin Tamarath úrnő odanézett a padra, mikor Joline felnyögött, és undorodva elfintorodott. Elfordult, hogy ne is láthassa a párocskát. De Matet inkább a férfi érdekelte. Hogy a Fénybe lehetett egy illiani egy seanchan Vér so'jhinja? És valahonnan mintha ismerte volna a fickót... Alighanem egy újabb, századok, ezredek óta halott arcra emlékeztette.

– Én vagyok Setalle Anan, és a legjobb szobáimban jelenleg Abaldar Yulan légikapitány úr lakik – válaszolta Anan asszony nyugodtan. Láthatóan nem rémítette meg sem a so'jhin, sem az, hogy az úrnője a Vér tagja volt. Keresztbe fonta a karját, és végigmérte őket. – A második legjobb szobámban Furyk Kadere zászlóstábornok lakik. A Halottvirrasztó Gárda tagja. Nem tudom, hogy vajon egy Zöld kapitány magasabb rangú-e náluk, de akár az, akár nem, önöknek kell eldönteniük, hogy ki megy, és ki marad. Sosem zavarok el egyetlen seanchan vendéget sem. Legalábbis addig nem, amíg rendben kifizeti a számláját!

Mat megdermedt, és várta, hogy kitörjön a vihar. Suroth már feleennyiért megkorbácsoltatta volna Anan asszonyt, de Egeanin csak elmosolyodott.

– Örülök, hogy végre valakiben van egy kis bátorság – mondta. – Azt hiszem, hogy pompásan ki fogunk jönni, Anan asszony! Egészen addig, amíg nem viszi túlzásba a bátorságot! A kapitány parancsol, a legénység engedelmeskedik, de sosem szerettem, ha akarattalan bábok kúsztak-másztak a fedélzeten.

Mat összeráncolta a homlokát. Fedélzet. Egy hajó fedélzete. Miért jutott erről az eszébe valami? És mi? Néha igazán zavarták az ősi, sehonnan jött emlékek.

Anan asszony bólintott, és barna szemét egy pillanatra sem fordította el a seanchan nő éles, kék tekintete elől.

– Ahogy mondja, úrnőm! De remélem, nem felejti el, hogy a Vándorló Nő az én hajóm!

Szerencséjére a seanchan nőnek is volt humora. Felnevetett.

– Akkor maradjon a hajó kapitánya – kacagta –, én pedig az arany kapitánya leszek!

Mat nem tudta, hogy mindez mit jelent. Egeanin sóhajtott egyet, és megrázta a fejét.

– A Fény látja, hogy nem vagyok magasabb rangú a vendégei legtöbbjénél, azt hiszem, de Suroth azt akarja, hogy közel legyek hozzá, így hát többeknek át kell telepedniük más szobába, és lesz olyan is, akinek el kell hagynia a fogadót, hogy beköltözhessek. Feltéve, hogy nem akar összeköltözni más lakókkal. – Hirtelen elfintorodott, és Mat és Joline felé vágott a szemével. Undorodva biggyesztette le a száját. – Remélem, nem hagyja az ilyesmit szó nélkül, Anan asszony!

– Biztosíthatom, hogy soha többé nem lát ilyet a fedelem alatt, úrnőm! – válaszolta a fogadós könnyedén.

A so'jhin is a homlokát ráncolva méregette Matet és az ölében fekvő nőt, és Egeaninnak meg kellett rángatnia a férfi köpenyét, hogy végre magához térjen, és visszakísérje az ivóba. Mat megvetően felmordult. Lehet, hogy a fickó úgy tett, mintha legalább annyira felháborodna a dolgon, mint az úrnője, de Mat épp eleget hallott már az illiani ünnepekről, és azok is legalább olyan erkölcstelenek voltak, mint az Ebou Dariak. Mindenki félmeztelenül, vagy szinte teljesen ruhátlanul rohangált az utcákon, és folyt a sör és a bor. Semmivel sem voltak illedelmesebbek a da'covale-eknél és azoknál a táncosoknál, akikről a seanchan katonák megállás nélkül áradoztak.

Megpróbálta talpra állítani Joline-t, amint az ajtó becsukódott, de a nő szorosan átölelte, a vállába fúrta az arcát, és halkan sírni kezdett. Enid nagyot sóhajtott, és úgy rogyott le az asztalra, mintha elolvadtak volna a csontjai. Még Anan asszonyt is mintha megrázta volna a dolog. Leült arra a sámlira, amiről Mat épphogy csak az előbb kelt fel, és a kezébe temette az arcát. Csak egy pillanatig hagyta, hogy eluralkodjon rajta a gyengeség, aztán máris talpra pattant.

– Számolj ötvenig, és hívj vissza mindenkit az esőről, Enid! – mondta sietve. Senki sem hitte volna, hogy az előbb még egész testében remegett. Lekapta Joline köpenyét a fogasról, kikapott egy hosszú hasábot az egyik tűzhely felett árválkodó dobozból, és meggyújtotta. – A pincében leszek, ha szükséged lenne rám, de ha bárki más kérdezi, nem tudod, hol vagyok! Amíg nem mondom másképp, senki más nem mehet le a pincébe, csak te meg én! – Enid úgy bólintott, mintha mindez a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Hozd le! – utasította Anan asszony Matet. – És ne nyavalyogj! Ha kell, vedd az öledbe!

Matnek tényleg az ölében kellett levinnie az aes sedai-t. Joline még mindig halkan zokogott, és nem engedte el Matet a világ minden kincséért sem, de még csak az arcát sem volt hajlandó felemelni a férfi válláról. A Fénynek hála, nem volt nehéz, de Mat lába így is hasogatni kezdett, amint Anan asszony után indult a pincelejáró felé. Lehet, hogy még a fájdalom dacára is élvezte volna a dolgot, ha Anan asszony nem lett volna olyan átkozottul ráérős!

A nő meggyújtott egy lámpát az ajtó melletti polcon, és óvatosan eloltotta a lobogó hasábot, mielőtt visszatette volna a lámpa kecses üvegburáját, aztán egy aprócska óntányérra tette a füstölgő fadarabot. Lassan, ráérősen mozgott, mintha százmérföldes körzetben nem lett volna egyetlen seanchan sem. Előszedett egy hosszú kulcsot az erszényéből, kinyitotta a jókora vas zárszerkezetet, és intett Matnek, hogy menjen le. A lépcső elég széles volt ahhoz, hogy akár egy hordót is fel lehessen rajta hozni, de igen meredeken lejtett, és a végét elnyelte a sötét. Mat engedelmeskedett, de a második lépcsőfokon megállt, és megvárta, amíg Anan asszony becsukja az ajtót, és ráfordítja a kulcsot. Megvárta, hogy előremenjen a lámpával, és csak azután követte. Épp arra lett volna szüksége, hogy leessen egy lépcsőn!

– Gyakran csinál ilyesmit? – kérdezte Mat, és fogást változtatott Joline-en. A nő már nem sírt, de még mindig remegett, és szorosan markolta a férfi vállát. – Úgy értem gyakran rejteget aes sedai-okat?

– Hallottam róla, hogy egy nővér még a városban ragadt – válaszolta Anan asszony –, és sikerült a seanchanok előtt rátalálnom. Nem hagyhattam, hogy rátegyék a kezüket egy nővérre! – Mérgesen hátranézett, mintha csak arra várna, hogy a férfi ellentmondjon neki. Mat a legszívesebben ellent is mondott volna, de nem tudta kipréselni magából a dacos szavakat. Ő sem hagyott volna egy nővért a seanchanok kényére-kedvére, és a tetejébe még tartozott is Joline Mazának.

A Vándorló Nő jókora fogadó volt, hatalmas étel és italkészlettel rendelkezett. A jókora pincében rendezett sorokban álltak a sörös- és boroshordók, jókora, ferde krumplis és répás ládák álltak a hideg kőpadlón, és a polcokon szárított borsóval, babbal, borssal teli zsákok sorakoztak. Mat el sem tudta képzelni, hogy a többi faládában mi lehet. Mintha egy kicsit poros lett volna a hely, de a pincét a jó raktárhelyiségek éles, száraz illata lengte be. Mat észrevette a tulajdon ruháit is – szépen összehajtogatva hevertek az egyik polcon. Nem volt ideje alaposabban szemügyre venni őket, de hát nem hitte volna, hogy bárki más idelenn tárolná a ruháját. Anan asszony a pince túlsó végébe vezette. Mat letette Joline-t egy felfordított kádra. Úgy kellett lefejtenie magáról a karját. A nő szipogva húzta elő a zsebkendőjét a ruhaujjából, és megdörgölte vörös karikás szemét. Kisírt arca már egyáltalán nem emlékeztetett egy aes sedai-ra, és ehhez a szakadt ruhának nem volt semmi köze.

– Nem bírják már az idegei – mondta Anan asszony, és letette a lámpát egy hordóra, ami valamiért szintén fel volt fordítva. Jó pár üres hordó állt egymás mellett, láthatóan arra vártak, hogy visszakerüljenek a sörfőzőhöz, aki majd újra megtölti őket. Alig lehetett megmozdulni, de még így is itt volt a legtöbb hely a pincében. – Azóta bujkál, hogy Ebou Dart elfoglalták a seanchanok. Az elmúlt napokban az őrzőinek többször is úgy kellett kimenekíteniük a házból, mikor a seanchanok úgy döntöttek, hogy nem csak az utcát kutatják át, de benéznek az épületekbe is. Azt hiszem, ezt senki sem bírná sokáig. De nem hinném, hogy itt is keresnék!

Mat belegondolt, hogy hány magas rangú seanchan tiszt üldögél odafenn, és el kellett ismernie, hogy a nőnek alighanem igaza van. De azért örült neki, hogy nem ő kockáztatja a nyakát. Joline elé kuporodott, és felnyögött, ahogy a lábába belehasított a fájdalom.

– Segítek önnek, ha tudok – mondta. Fogalma sem volt róla, hogy fog segíteni, de akkor is tartozott vele a nőnek. – Csak örüljön neki, hogy eddig elkerülte őket! Teslyn korántsem volt ilyen szerencsés!

Joline elkapta a kendőt a szeméről, és dühösen meredt rá.

– Szerencsés? – vakkant fel. Ha nem lett volna aes sedai, Mat azt mondja, hogy durcásan néz rá. A legtöbb nő csak akkor biggyesztette le így az ajkát, ha valamin megsértődött. – Elmenekülhettem volna! Az első nap teljes volt a fejetlenség, ha jól tudom! De eszméletlenül feküdtem! Fen és Blaeric alig tudtak kilopni a palotából, mielőtt a seanchanok elfoglalták, és két férfi egy ájult nővel túlságosan is nagy feltűnést keltett ahhoz, hogy a városfalnak akárcsak a közelébe is vihessenek, mielőtt lezárták volna a várost! Örülök neki, hogy Teslynt elfogták! Őszintén örülök! Biztos vagyok benne, hogy ő adott be nekem valamit! Fen és Baleric ezért nem tudtak felébreszteni, és ezért kellett azóta is istállókban aludnom és a sikátorokban rejtőznöm, nehogy azok a szörnyetegek megtaláljanak! Megérdemli, bármi történt is vele!

Mat döbbenten pislogott a kirohanás hallatán. Nem hitte volna, hogy valaha hallott ilyen gyűlölet teli hangot. Még azokban a réges-régi emlékekben sem. Anan asszony összevonta a szemöldökét, és megremegett a keze.

– Mindenesetre segítek önnek, amiben csak tudok – mondta sietve, és felkelt, hogy a két asszony közé léphessen, ha kell. Kinézte volna Anan asszonyból, hogy felpofozza Joline-t, akár aes sedai, akár nem, és Joline egyáltalán nem tűnt úgy, mint aki elég józan ahhoz, hogy végiggondolja, hogy bármit tenne is a fogadóssal, azzal magára vonná az odafenn reggelizgető damanek figyelmét. Ez már csak így volt: a Teremtő azért alkotta meg az asszonyokat, hogy a férfiak élete ne legyen olyan kényelmes. Hogy a Fénybe tudna kilopni egy aes sedai-t Ebou Darból? – Tartozom önnek!

Joline egészen picit összevonta a szemöldökét.

– Tartozik nekem?

– Az a kis üzenet, amelyben figyelmeztetett, hogy szóljak Nynaeve-nek és Elayne-nek – mondta Mat lassan. Megnyalta a szája szélét, és hozzátette. – Az, amit a párnámon hagyott!

Joline lekicsinylően intett, de a szeme meg sem rebbent.

– Minden tartozását elengedem aznap, mikor kisegít a város falain kívülre, Mat Cauthon! – mondta királynői hangnemben, mintha csak egy trónuson ülne, nem egy kádon.

Mat nagyot nyelt. Az üzenetet valahogy a kabátzsebébe dugták, és nem a párnáján hagyták. És ez csak azt jelentheti, hogy eddig rosszul gondolta, hogy kinek is tartozik érte.

Anélkül ment el, hogy Joline arcába vágta volna, hogy hazudott – akkor is hazudott, ha csak nem szólt, hogy nem ő figyelmeztette arra, hogy a lányokat veszély fenyegeti –, és Anan asszonynak sem beszélt a dologról. Belebetegedett a puszta gondolatba is. Azt kívánta, bárcsak sosem jött volna rá, hogy tévedett. Amint visszaért a Tarasin palotába, felsietett Tylin lakosztályába, és kiterítette a köpenyét egy székre, hogy megszáradjon. Az eső csak úgy verte az ablakot. A kalapját az egyik faragott, aranyozott ruhásszekrény tetejére dobta, megtörölte az arcát és a kezét, valamint elgondolkozott azon, hogy átvegye-e a kabátját is. Az eső egészen eláztatta a köpenyét, és a kabátja is nedves lett. Nedves. A Fényre! Undorodva felmordult, felkapta a csíkos törülközőt, és az ágyra dobta. Halogatta a dolgot, arra várt – szinte azt kívánta! –, hogy hátha Tylin besétál, és belevágja a tőrét az ágy oszlopába, csak hogy késleltesse még egy kicsit, amit pedig előbb vagy utóbb úgyis meg kellett tennie. Úgyis meg kellett tennie. Joline nem hagyott neki más választást.

A palota alaprajza egészen egyszerű volt, ha az ember tudta, milyen logika alapján nézze. A szolgák laktak a legalsó szinten, a konyhák mellett, és néhányuknak csak a pincében jutott hely. A következő emeleten tágas, közös termek voltak, és az írnokok apró kis fülkéi, a harmadik emeleten a kevésbé szívesen látott vendégek laktak. Most jobbára seanchan nemesek kapták meg ezeket a szobákat is. A palota legfelső szintjén volt Tylin lakosztálya, és a fontosabb vendégek lakrészei. Itt lakott Tuon és Suroth is, meg a kíséretük pár tagja. És persze még a palotáknak is volt valamiféle padlása.

Mat megállt az egyszerű lépcső alján. Az építészek jól elrejtették a feljáratot, hogy ne zavarja meg a pompázatos összképet. Nagy levegőt vett, és lassan megindult fölfelé. A lépcső tetején lévő hatalmas, alacsony, durva fapadlós, ablaktalan szobából mindent kivitettek, ami a seanchanok érkezte előtt a padláson volt, és aprócska facellácskákra osztották fel a termet. Mindegyiknek saját ajtaja volt. A keskeny folyosókat egyszerű vas állólámpák világították meg. Az eső fülsiketítően dobolt. A legfelső lépcsőn Mat megint megállt, és csak akkor lélegzett fel, mikor már biztos volt benne, hogy nem hall lépteket. Az egyik szobában egy nő zokogott, de egyetlen sul'dam sem fog feltűnni, hogy megkérdezze, mit keres idefenn. Alighanem megtudják, hogy járt itt, de ha kellően gyors lesz, csak akkor, mikor már rég el is tűnt innen. Nem tudta, hogy Teslyn melyik szobában lehet, és ez aggasztotta. Odalépett az első ajtóhoz, és résnyire nyitotta. Belesett. Egy szürke ruhás Atha'an Miere nő ült a keskeny priccs szélén. Az ölébe ejtette a kezét. A szobát szinte teljesen betöltötte a priccs, a mellette álló mosdóállvány egy mosdótállal, egy kancsóval és egy aprócska tükörrel. A falon több váltás szürke ruha lógott. Az a'dam ízelt ezüst póráza kecses ívben futott a nő nyakán lógó nyakörvtől a falra akasztott karkötőig. Könnyedén elérhette volna. Az aprócska lyukak, ahol nemrég még a fülbevalói és az orrkarikája voltak, még nem gyógyultak be. Úgy néztek ki, mint megannyi seb. Mikor kinyílt az ajtó, a nő riadtan felnézett, aztán az ijedtsége várakozásba, sőt, reménybe olvadt. Mat szó nélkül becsukta az ajtót. Nem menthetem meg mindegyiküket, gondolta szitkozódva. Nem tudom mindegyiküket megmenteni! A Fényre, hogy gyűlölte ezt az átkozott tehetetlenséget!

A következő három szoba ugyanolyan volt, mint a többi, és ugyanúgy a Tengeri Nép egy-egy szélkeresője ült benne. Az egyikük hangosan zokogva hevert az ágyán. Utánuk Mat egy mézszőke nőt látott. Mélyen aludt az ágyán. Mindegyikükön rajta volt az a'dam, és a karkötő lazán egy kis kampóra volt vetve. Mat olyan óvatosan csukta be az ajtót, mintha csak al'Vere asszony orra elől akarta volna ellopni a frissen sült almás lepényeket. Lehet, hogy a szőke nő nem seanchan volt, de esze ágában sem volt megkockáztatni, hogy mégis az. Vagy egy tucat ajtóval odébb megkönnyebbülten fellélegzett, becsusszant a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Teslyn Baradon az ágyon feküdt, és az arcát a kezébe temette. Csak sötét szeme rezzent: gyilkos pillantást vetett Matre. Nem szólt egy szót sem, csak úgy nézett a férfira, mint aki a puszta tekintetével akarja meglékelni a fejét.

– Ön tette a kabátomba azt a levélkét – suttogta Mat. A falak igencsak vékonyak voltak; még mindig hallotta, ahogy a távolban zokog az egykori szélkereső. – Miért?

– Elaida legalább annyira el akarja fogni a két lányt, mint amennyire a stólát és a botot akarta – mondta Teslyn anélkül, hogy megmozdult volna. A hangja még mindig igen éles volt, de már nem olyan maró, mint Mat emlékeiben. – Különösen Elayne-t akarta. Amennyire csak tudtam, kellemetlenséget akartam okozni Elaidának. Hadd sírjon! – Halkan, keserűen felnevetett. – Még Joline-t is elkábítottam a vágottgyökérrel, hogy ne akadályozhassa meg a lányok szökését. És nézze csak, mire jutottam vele! Joline megszökött, én pedig... – A szeme ismét megrebbent, és a kampón lógó ezüst karperec felé villant.

Mat nagyot sóhajtott, és a ruhák mellé támaszkodott. Teslyn tudta, hogy mi volt abban a levélben. Figyelmeztetés, hogy Elaida még mindig veszélyt jelenthet Nynaeve-re és Elayne-re. A Fényre, de örült volna neki, ha a nő nem tudja, miről van szó, ha valaki más lopta volna bele azt az átkozott üzenetet a zsebébe! És különben sem ért semmit! Nynaeve és Elayne is tudták, hogy Elaida el akarja őket fogni, minden áron! Az üzenet semmit nem használt nekik! És a nő különben sem rajtuk akart segíteni, hanem csak Elaidát akarta minél kellemetlenebb helyzetbe hozni! Nyugodt lelkiismerettel itt hagyhatná! Vér és hamu! Nem is kellett volna beszélnie vele! Most, hogy már beszélt vele...

– Megszöktetem innen, ha tudom – mondta vonakodva. Teslyn meg sem mozdult, tovább feküdt az ágyon. Még a hangja vagy az arckifejezése sem változott meg. Mintha csak valami jelentéktelen apróságot magyarázott volna el Matnek.

– Még ha valahogy le is tudná rólam venni az a'damet, nem jutnék messzire. Talán még a palotából sem tudna kilopni. És ha kijutok is a városba, akkor sem tudok átmenni a kapukon. Egyetlen fókuszálni képes nőt sem engednek át az a'dam nélkül. Én magam is álltam már őrt a kapuban, és pontosan tudom, hogy semmi esélyem sem lenne átmenni.

– Majd csak kitalálok valamit – motyogta Mat, és idegesen a hajába túrt. Kitalál valamit? De mit? – A Fényre, úgy beszél, mintha nem is akarna megszökni!

– Tényleg komolyan gondolja – suttogta a nő olyan halkan, hogy Mat alig hallotta. – Azt hittem, hogy csak azért jött ide, hogy kigúnyoljon! – lassan felült, és a padlóra tette a lábát. Szenvedélyesen a férfi szemébe nézett, és most már izgatott volt a hangja. – Hogy meg akarok-e szökni? Ha néha valami olyasmit csinálok, ami tetszik neki, a sul'dam ad nekem egy kis cukrot. Mostanában azon kapom magam, hogy alig várom, hogy cukrot adjon nekem – a hangjába őszinte rettenet kúszott. – Nem azért, mert szeretem az édességet, hanem mert boldoggá tettem a sul'damot! – A szeméből kicsurrant egyetlen egy könnycsepp. Mély levegőt vett. – Ha valóban segít nekem megszökni, bármit megteszek, amit csak kér, kivéve, ha el kellene árulnom a Fehér... – becsukta a száját, kihúzta magát, és meredten valahova Mat mögé nézett, aztán hirtelen bólintott egyet. – Szöktessen meg, és bármit megteszek, amit csak kér! – mondta.

– Megteszem, amit csak tudok – válaszolta Mat. – De nem lesz egyszerű kidolgoznom egy igazán jó tervet!

Teslyn bólintott, mintha csak azt ígérte volna meg, hogy még ma este elszökteti.

– Még egy nővért tartanak fogságban itt, a palotában. Edesina Azzeddin a neve. Őt is magunkkal kellene vinnünk.

– Csak egyet? – kérdezte Mat döbbenten. – Azt hittem, hogy önnel együtt hárman, talán négyen is vannak! Különben is, azt sem tudom, hogy önt hogy juttatom ki, nem hogy...

– A többiek... A többiek megváltoztak – Teslyn szája megfeszült. – Guisin és Mylen... Ismertem, mikor még Sheraine Caminelle-nek hívták, de most márt csak a Mylen névre hallgat... Ők ketten azonnal elárulnának. Edesina még mindig önmaga. Nem hagynám itt ezeknek a szörnyetegeknek, akkor sem, ha csak egy lázadó!

– Nézze, nem tudom – mondta Mat, és nyugtatgatóan a nőre mosolygott. – Azt mondtam, hogy megpróbálom megszöktetni, de nem hinném, hogy kettejüket is ki tudnám szabadítani...

– Az lenne a legokosabb, hogyha most elmenne – szakította félbe Teslyn. – A férfiaknak nem szabad feljönnie ide, és különben is, ha itt találják, gyanakodni kezdenek! – összeráncolta a szemöldökét, és szipákolt egyet. – Azt hiszem, sokat segítene, ha nem öltözne ilyen feltűnően! Tíz részeg kolompár sem lehet ilyen szembetűnő, mint ön egymaga! Most pedig menjen! Menjen, siessen!

Mat magában morogva hagyta itt. Nos igen, ilyen egy aes sedai! Az ember felajánlja neki, hogy segít rajta, és aztán azon kapja magát, hogy épp egy tükörsima sziklán kúszik felfelé a legnagyobb viharban, hogy egymaga szabadítson ki ötven rabot a világ legjobban őrzött börtönéből! Persze az egy másik férfi volt, egy rég halott emlék, de Mat úgy érezte, most igencsak illik ide. Vér, vér és hamu! Azt sem tudta, hogy egyetlen egy aes sedai-t hogyan szöktethetne meg, és most kettőt kell kiszabadítania! Dühösen ledübörgött a lépcsőn, és szinte fellökte Tuont.

– A damanek óljába nem mehetnek fel a férfiak – mondta a lány, és jegesen végigmérte a fátyla mögül. – Már azért is megbüntethetnénk, hogy odafenn járt!

– Csak egy szélkeresőt kutattam, úrnőm – bökte ki Mat sietve. Udvariasan meghajolt. Rég járt ilyen gyorsan az agya. – Egyszer tett nekem egy kis szívességet, és gondoltam, megkérdezem, nem szeretne-e valamit a konyhából. Valami süteményt, vagy egy kis édességet. De nem találtam sehol. Gondolom, nem kapták el, mikor... – döbbenten elhallgatott. A lány szokásos, szigorú arckifejezése elolvadt, és Tuon elmosolyodott. Bámulatosan szép volt.

– Ez igazán kedves öntől – mondta. – Jó tudni, hogy törődik a damanekkel. De nem ártana körültekintőbbnek lennie! Néhány férfi ágyasnak használja a damaneket – undorodva húzta el telt ajkát. – Nem lenne jó, ha bárki azt hinné, hogy ön ennyire perverz! – Az arcára visszatért a szigorú álca. Minden elítéltet azonnal kivégezni.

– Köszönöm szépen a figyelmeztetést, úrnőm – mondta Mat kissé zavartan. Miféle undorító féreg akarhat ágyba vinni egy pórázra kötött nőt?

Mat ezzel mintha megszűnt volna létezni Tuon szemében. A lány úgy libbent tovább a folyosón, mintha nem is találkoztak volna. Ezúttal azonban Mat mit sem törődött Tuon őúrnőségével. Egy aes sedai bujkált a Vándorló Nő pincéjében, két másikat pedig már pórázvégre fogtak, és mind a hárman tőle várták a szabadulást. Egészen biztos volt benne, hogy Teslyn az első adandó alkalommal szólni fog Edesinának a dologról. Három nő, három igencsak türelmetlen nő, akik alig várják, hogy kitaláljon valamit. A nők szívesen beszéltek, és ha hagyták őket elég ideig fecsegni, elejtettek egy-két olyan dolgot is, amit nem kellett volna. A türelmetlen nők pedig még a többinél is szívesebben csevegtek. A kockák kivételesen nem dübörögtek a fejében, de szinte hallotta, ahogy ketyeg az óra. És lehet, hogy az órát már a bakó üti el. Álmában is el tudott volna készíteni egy haditervet, de a lányszöktetésben még a régi emlékek sem segítettek. Egy igazi cselszövőre volt most szüksége, valakire, aki szeretett intrikálni, és igazán csavaros terveket tudott kiagyalni. Itt volt az ideje, hogy leüljön Thommal és Juilinnel.

Elindult, hogy megkeresse őket, és önkéntelenül is elkezdte dúdolgatni a „Kút alján kuporgok” című kis dalt. Valóban úgy érezte magát, mint aki egy kútba zuhant, és lassan beesteledett, az eső pedig vigasztalanul szakadt. És ahogy az már csak lenni szokott, eszébe jutott, hogy régen hogy hívták ezt a nótát – réges-régen, a takedói udvarban, Farashelle-ben, amit már vagy ezer éve legyűrt Sasszárny Artur. Az eltelt századokban szinte semmit sem változott a dallam. Akkor még „Manetheren utolsó csatájának” hívták. Így is, úgy is illett az alkalomhoz.

Huszadik fejezet

Árulás kérdése

Bethamin felkapaszkodott a Tarasin palota tetejébe zsúfolt ólakhoz, és óvatosan egyensúlyozott az írótáblájával. A tintásüveg dugója néha kijött, és szinte lehetetlen volt a tintát kimosni a ruhájából. Mindig olyan tiszta és jól öltözött volt, mintha csak arra készülne, hogy egy főrangú Vér elé hívatják. Nem beszélt Rennával, pedig ma vele osztották be szobaszemlére. Csendben siettek fel a lépcsőn. Nem azért voltak itt, hogy fecserésszenek, hanem azért, hogy a dolgukat végezzék. Bethamin részint ezért nem erőltette a társalgást. Miközben mások azért harcoltak, hogy összekapcsolódhassanak a kedvenc damanejeikkel, vagy elkerekedett szemmel itták be az idegen ország különös csodáit, és azon merengtek, hogy miféle hatalmas vagyonokat szedhetnek itt össze, Bethamin a kötelességének élt. Maga kérte, hogy hadd ő szoktathassa az a'damhez a legnehezebben betörhető marath'damaneket, és kétszer olyan keményen, kétszer olyan sokat dolgozott, mint bárki más.

Végre elállt az eső, és csend lett a damanek óljában is. Szerencsére mégis ki lehet őket vinni egy kis testedzésre – a legtöbb damane kifejezetten morózus lett, ha sokáig az ólban kellett maradnia, és ezek a sebtében összetákolt ólak valóban igen nyomasztók voltak – de sajnos Bethamin ma nem volt felírva sétáltatni. Renna sosem sétáltathatta meg a damanekat, bár nemrég még ő volt Suroth legjobb kiképzője, és mindenki tisztelte. Kicsit ugyan kemény volt, de kifejezetten ügyesen törte be az újakat. Nemrég még mindenki azt hitte, hogy fiatal kora dacára is hamarosan der'sul'dam lesz belőle, aztán hirtelen megváltozott minden. Mindig is több sul'dam volt, mint damane, de senki sem emlékezett rá, hogy Renna kiteljesedhetett volna egy damanevel Falme óta. Sem ő, sem pedig Seta, akit Suroth a tulajdon kíséretébe fogadott. Bethamin legalább olyan szívesen pletykált egy pohár bor mellett a Vérről és a szolgáikról, mint bárki más, de ha Renna és Seta esete felmerült, nem szólt egy szót sem. Pedig igencsak sokat gondolt rájuk.

– Te a túloldalon kezdesz, Renna! – parancsolta. – Jó lesz? Vagy szeretnéd, ha megint szólnék Essondének, hogy lusta vagy?

Falme előtt az alacsony sul'dam szinte elviselhetetlenül magabiztos volt, de most megremegett sápadt arcocskája, és szédelegve, behízelgően Bethaminre mosolygott, mielőtt tovaszaladt volna az ól kusza, keskeny folyosórendszerében. Úgy igazgatta hosszú haját, mintha attól tartana, hogy nem csak lustának, de rendetlennek is mondják. Rennával a legközelebbi barátain kívül mindenki igen lekezelően bánt, és ha valaki nem így tett, azzal csak felhívta magára a figyelmet. Bethamin pedig egyáltalán nem akarta, hogy bárki is felfigyeljen rá. A tulajdon titka éppolyan mélyen el volt temetve, ahogy egy titkot csak el lehetett temetni, és hallgatott azokról is, amik ugyan nem az ő titkai voltak, de mégis tudott róluk. Azt akarta, hogy mindenki úgy vélje, hogy Bethamin Zeami a tökéletes sul'dam példaképe. A tökéletességre törekedett saját magában is, és az általa betanított damanekban is.

Gyorsan, határozottan látott neki a szemlének, ellenőrizte, hogy vajon a damanek rendben tartják-e magukat és az óljaikat. Rövid jegyzeteket vetett a kezében tartott papírra, ha valamelyikük rendetlen volt, és nem vesztegette az idejét felesleges beszédre. Csak annyi ideig maradt, amíg megnézte a szobákat, és ha valaki valóban szép rendet tartott, annak adott egy kis kemény cukrot. Azok a damanek, akikkel már volt alkalma kiteljesedni, mosolyogva térdeltek le elé, és vidáman köszöntötték. Akár ezen a partján születtek az óceánnak, akár a másikon, tudták, hogy szigorú, de igazságos. A többiek nem mosolyogtak. Az Atha'an Miere damanek általában kőmerev arccal néztek vissza rá – a bőrük éppolyan sötét volt, mint az övé –, vagy mérgesen méregették, még ha azt hitték is, hogy jól titkolják haragjukat.

Nem jegyezte föl, hogy ki nézett rá haraggal, és nem kérte, hogy büntessék meg őket, ahogy a legtöbb sul'dam tette volna. A szerencsétlenek még mindig azt hitték, hogy ellenállhatnak nekik, de arról máris leszoktak, hogy visszaköveteljék a nevetséges ékszereiket, valamint letérdeltek előtte, és illendően beszéltek vele. Még a legnehezebb esetekben is bevált, ha új nevet adtak a dacosabbaknak: ez végleg elvágta őket a múltjuktól, és az Atha'an Miere damanek bár vonakodva, de már hallgattak az új nevükre. A vonakodás majd lassan elfakul, akárcsak a dac, és a végén már nem is fognak rá emlékezni, hogy valaha máshogy hívták őket. Bethamin jól ismerte ezt a folyamatot, és tudta, hogy éppolyan elkerülhetetlen, hogy a damanek végül megtörjenek, mint az, hogy reggel felkel a nap. Mindig voltak páran, akik hosszú hónapok alatt, fokozatosan szokták meg az új életüket, míg mások az egyik nap még sikoltva magyarázták, hogy tévedés történt, és a próbán félreértették a dolgokat, ők nem marath'damanek, aztán másnap már nyugodtan, békésen fogadták a sorsukat. Az óceán innenső partján egy-egy részlet különbözött, de a végeredmény itt is ugyanaz volt, mint odahaza, a Birodalomban.

Két damane neve mellé került olyan megjegyzés, aminek semmi köze nem volt a tisztasághoz vagy a rendhez. Zushi, az egyik Atha'an Miere damane, aki még Bethaminnél is magasabb volt, megérdemelte a korbácsot. A ruhája gyűrött volt, a haja kócos, és nem vetette be az ágyát sem. De az arca már feldagadt a sok sírástól, és alighogy letérdelt, újra erőt vett rajta a zokogás. Csak úgy csurgott az arcán a könnyáradat. A szürke ruhát rászabták, de most mégis lötyögött rajta, pedig Zushi már az elején sem volt valami kövér. Bethamin maga találta ki a nő új nevét, és sokkal jobban törődött ezzel a damaneval, mint a többivel. Előszedte az acélhegyű írótollat, belemártotta a tintába, és javasolta, hogy Zushit vigyék el a palotából, és szállítsák át valahova, ahol egy kettős ólban együtt lakhatna egy seanchan damaneval. Lehetőség szerint valaki olyannal, akinek nagy gyakorlata van abban, hogy összebarátkozzon a frissen pórázra fogott damanekkal. Előbb vagy utóbb az ilyen barátságok véget vetettek a sírásnak is. Bethamin csak abban nem volt biztos, hogy Suroth helyt ad a kérelmének. Suroth persze azt mondta, hogy a császárnőnek fogatta be ezeket a damanekat – bárki, aki csak tizedennyi damanet tudhatott a magáénak, már gyanús volt, hátha lázadást tervez, és örülhetett, ha nem végeztették ki azonnal –, de mégis úgy viselkedett, mintha a sajátjai lennének. Ha Suroth nem hagyná, hogy Zushit átvigyék máshová, akkor Bethaminnek valami mást kell kitalálnia. Nem akarta hagyni, hogy belepusztuljon a bánatba. Nem bírta veszni hagynia a damanekat. A másik, aki külön megjegyzést kapott, Tessi volt, és nem hitte volna, hogy ezúttal bárki is ellenkezne.

Az illiani damane alig várta meg, hogy Bethamin belépjen, máris kecsesen letérdelt, és a kezét szerényen az ölébe ejtette. Az ágyát már bevetette, a váltás ruhái szép rendben lógtak a falon, a fésűje és a hajkeféje a helyén volt, és a padlót is felsöpörte. Bethamin nem is számított másra. Tessi már a kezdetek kezdetén is rendszerető volt. Szépen kikerekedett, mióta rászoktatták, hogy meg kell ennie, amit a tányérjára raknak. A jutalomcukroktól eltekintve a damanek étrendje roppant egészséges volt – egy beteg damane pocsékolás számba ment. Tessit persze akkor sem fogják felszalagozni és benevezni a legcsinosabb damanek versenyébe, ha mindig eleget eszik. Az arca még akkor is dühösnek tűnt, ha aludt. De ma egészen halványan mosolygott, és Bethamin biztos volt benne, hogy már azelőtt is vigyorgott, hogy ő belépett volna. Tessitől még nem várták el, hogy mosolyogjon. Még nem.

– Hogy érzi magát az én kis Tessim ma reggel? – kérdezte.

– Tessi nagyon jól érzi magát – válaszolta a damane könnyedén. Eddig nehéz volt rákényszeríteni arra, hogy tisztességesen beszéljen a sul'damokkal, és még tegnap is meg kellett korbácsoltatniuk, mert nem volt hajlandó válaszolni az egyiküknek.

Bethamin elgondolkozva simogatta meg az arcát, és gyanakodva nézte a térdelő alakot. Nem bízott egyetlen olyan damaneban sem, aki aes sedai-nak tartotta magát. Szerette a történelmet, és sokat olvasott a Megszilárdítás előtti népek ezer nyelvén íródott könyvekből. Azok az ősi uralkodók csak úgy fetrengtek gyilkos, buja vágyaikban, és élvezettel vetették papírra, hogy hogyan kerültek uralomra, és mily módon zúzták össze a szomszéd államok hatalmát, vagy hogyan távolították el cselszövéssel az ellenfeleiket. A legtöbbet megölték, általában a tulajdon utódaik. Bethamin pontosan tudta, milyenek az aes sedai-ok.

– Tessi jó damane – mormolta lágyan, és az erszényéből előszedett egy kis kemény cukorkát. Tessi előrehajolt, elvette, és hálásan megcsókolta a kezét, de a mosolya egy kicsit félrecsúszott. Igaz, mire a szájába tömte a piros cukrot, már megint lelkesen mosolygott, de Bethamin már nem hitt neki. Ezek szerint így állunk, gondolta. Gyakorta megesett, hogy az újonnan befogott damanek azzal próbálták meg elaltatni a sul'damok éberségét, hogy engedelmesen viselkedtek, de figyelembe véve, hogy Tessi aes sedai volt, alighanem szökést tervezett. Amint Bethamin kiért a keskeny folyosóra, feljegyezte, hogy Tessi felkészítését kétszerezzék meg, akárcsak a büntetéseit, és csak elszórva jutalmazzák meg, hogy sose tudhassa, vajon a tökéletes munkáért egyáltalán rámosolyognak-e. Ez igen kemény módszer volt, és Bethamin nem is alkalmazta, ha nem volt muszáj, de valahogy még a legmakacsabb marath'damanekból is meglepően rövid idő alatt tökéletes damanet faragott. És nem csak engedelmességre, de szelídségre is szoktatta őket. Bethamin nem szerette megtörni a damanek lelkét, de Tessit be kellett törni, hogy elfogadja az a'damet, és elfelejtse a múltját. Csak az ő javát szolgálják vele.

Bethamin hamarabb végzett, mint Renna, és a lépcső alján várta be a másik sul'damot.

– Ezt vidd el a sajátodéval együtt Essondéhez – mondta, és Renna kezébe lökte a jegyzeteit, mielőtt a másik nő akárcsak leért volna a lépcső aljára. Meg sem lepődött, hogy Renna éppolyan szelíden fogadta a parancsot, mint az előbb, és úgy sietett el a két írótáblával a kezében, mintha azon merengene, hogy vajon Bethamin jelentésében van-e szó róla. Nagyon sokat változott Falme óta.

Bethamin felvette a köpenyét, és kilépett a palotából. Vissza akart menni a fogadóba, ahol két másik sul'dammal aludt egy ágyban, de csak annyi időre, hogy magához vegyen egy kis pénzt a ládikájából. Ma csak a szemlén kellett részt vennie, és egész nap nem volt más dolga. Azt csinált, amit csak akart. Ahelyett, hogy újabb és újabb feladatokat keresett volna magának, ma kivételesen ajándékokat akart vásárolni. Lehet, hogy vesz egy olyan kést, amilyet a helyi nők szoktak viselni a nyakukban, de persze csak akkor, ha talál valahol egy olyat, ami nincs teleaggatva azokkal a nevetséges ékkövekkel, amiket ízlés és gátlás nélkül szórtak a markolatra. És persze vesz pár lakkozott díszdobozt is: az itteni áruk könnyedén felvették a versenyt a Birodalomban készültekkel, és a mintáik olyan... olyan idegenek voltak. Megnyugtató dolog lesz vásárolgatni egy keveset. És igencsak szüksége lett volna egy kis nyugalomra.

A Mol Hara kockakövei még mindig nedvesen csillogtak a reggeli esőtől, és a levegőt a sós víz kellemes illata lengte be. Bethaminnek eszébe jutott a L'Heye tenger partján álló kis falucska, ahol felnőtt, bár a dermesztő hideg ellen még a vaskos köpeny sem védte meg. Abunaiban sosem volt ilyen hideg, és akármennyit utazott is, Bethamin képtelen volt megszokni a kemény teleket. Most viszont az sem nyugtatta meg, ha a szülőhazájára gondolt. Átvágott a zsúfolt utcákon, de Renna és Seta úgy megtöltötte a gondolatait, hogy gyakorta nekiment az embereknek, és egyszer kis híján kilépett egy lovasfogat elé. A kocsis rákiáltott, és Bethamin épphogy csak el tudott ugrani előle. A kocsi dübörögve zúgott át a kockaköveken, épp ott, ahová Bethamin lépett volna, és az ostorral csapkodó nőszemély a bakon még csak rá sem nézett.

Ezek a külországiak nem tudták, hogy miféle tisztelettel tartoznak egy sul'damnak.

Renna és Seta. Mindenkinek, aki ott volt Falmében, volt pár emléke, amit a legszívesebben elfelejtett volna, és amiről sosem beszélt, legfeljebb ha túlságosan sok bort ivott. Bethamin sem volt kivétel, bár ő nem attól rémült meg ennyire, hogy a legendák félig elfeledett hőseivel kell harcra kelnie, vagy hogy vereséget szenvedtek, de még csak nem is az égen feltűnő vad látomások zaklatták fel ennyire. Hányszor kívánta, hogy bárcsak ne ment volna fel az emeletre aznap! Bárcsak ne aggasztotta volna annyira, hogy mi van Tulival, a fiatal damaneval, aki úgy értett a fémekhez. De benézett Tuli óljába. És látta, amint Renna és Seta kétségbeesetten próbálják levenni egymás nyakáról az a'damet, sikoltoznak fájdalmukban, a térdük már remeg a hányingertől, és még így is megpróbálják letépni azt az átkozott nyakörvet. A ruhájukon friss hányás csillogott. Úgy kétségbe voltak esve, hogy észre sem vették Bethamint, a harmadik sul'dam pedig riadtan hátrált ki az ólból.

Nem csak attól rémült meg ennyire, hogy két sul'dam társáról kiderült, hogy valójában marath'damane, hanem azért is, mert ő maga megijedt. Sokszor úgy vélte, hogy szinte látja a damanek fonatait, és mindig megérezte, ha egy damane volt a közelében, és azt is pontosan tudta, hogy az illető milyen erős. A legtöbb sul'dam így volt vele – mindenki tudta, hogy az a'dammel töltött évek tapasztalata tette. De a kétségbeesett páros látványa újabb, kellemetlenebb kérdéseket vetett fel, és a jelenség hirtelen egészen más, sokkal fenyegetőbb színben tűnt fel, mint valaha gondolta volna. Vajon csak szinte látta a damanek fonatait, vagy valóban látta őket? Néha úgy hitte, mintha megérezné a fókuszálást is. A huszonötödik névnapjáig minden sul'damnak is évente át kellett esnie a próbán, de Bethamin mindig elbukta, és nem lett belőle damane. De most... Most újabb próbák lesznek, mikor felfedezik Rennát és Setát, új próbák, amivel megkísérlik kiszűrni az összes marath'damanet, aki valahogy nem akadt fenn az előző rostákon. Az egész Birodalom bele fog remegni ebbe a felfedezésbe! Renna és Seta képe beleégett Bethamin agyába, és tudta, hogy a próbák után Bethamin Zeami már nem lesz a Seanchan Birodalom megbecsült polgára, hanem egy új, Bethamin nevű damane szolgálja majd a hazát.

A szégyen még mindig összeszorította a torkát. A személyes félelmét a Birodalom érdeke elé, minden általa helyesnek és jónak hitt eszme elé helyezte! Falmében csata tört ki, és ő nem rohant, hogy kiteljesedjen egy damaneval és részt vegyen a harcokban. Ehelyett arra használta a felfordulást és a zűrzavart, hogy kerítsen magának egy lovat, és elmeneküljön. Olyan messze futott, amilyen messze csak tudott.

Észrevette, hogy megállt, és egy varrónő kirakatát nézte, bár nem látta, miféle ruhákat tett ki. Nem is akarta látni. Egész életében csak erre a kék szoknyás, vörös ingderekú, villámmintás ruhára vágyott. És amúgy sem venne fel valamit, ami ilyen illetlenül sokat mutat meg belőle! A bokája körül meglibbent a szoknya, és továbbsietett, de nem tudta száműzni a gondolataiból sem Rennát, sem Setát, sem pedig Surothot.

Alighanem Alwhin rátalált a pórázra vetett két sul'damra, és jelentette a dolgot. És Suroth úgy védte meg a Birodalmat, hogy megvédte Rennát és Setát, bármilyen veszedelmes volt is ez a döntés. Hiszen ki tudja, mikor kezdenek el fókuszálni? Talán jobb lett volna a Birodalomnak, ha Suroth valahogy megrendezi a két nő halálát, bár egy sul'dam megöléséért még a főrangokat is kivégezték. És két gyanús haláleset a sul'damok között alighanem felkeltette volna a Keresők figyelmét is. Így hát Renna és Seta szabadok maradtak, már ha szabadok lehettek anélkül, hogy valaha kiteljesülhettek volna. Alwhin teljesítette a kötelességét, és jutalmul Suroth Hangja lehetett. Suroth is megtette a kötelességét, bármilyen ízléstelen volt is a dolog. Nem volt új próba. Bethamin a semmiért futamodott meg. És ha a helyén maradt volna, sosem jutott volna el Tanchicóba – márpedig azt a rémálmot még Falménél is jobban el akarta felejteni. A Halottvirrasztó Gárda egy szakasza vonult el mellette. Pompásan festettek fényes páncéljukban. Bethamin megállt, és nézte őket. A tömeg szétvált előttük, és úgy haladtak át az emberek között, mint a hadigálya a tengeren.

Micsoda öröm lesz a városban és az egész környéken, ha Tuon végre felfedi kilétét, és mekkora ünnepségek lesznek! Mintha csak most érkezett volna meg a lány! Bűnös örömöt érzett, hogy így mer a Kilenc Hold Lányára gondolni, olyasmit, mint amikor gyermekkorában valami tiltott dolgot tett, bár persze amíg Tuon nem veszi le a fátylát, addig csak egyszerűen Tuon úrnő marad, és semmivel sem rangosabb Surothnál. A Halottvirrasztók továbbvonultak – szívük-lelkük csak a Császárnőért és a Birodalomért égett –, és Bethamin az ellenkező irányba fordult. Illett is a döntéséhez az útiránya, hiszen ő szívében és lelkében is csak a saját szabadságáért küzdött.

A Mennyország Arany Hattyúi meglehetősen fellengzős név volt a nyilvános istálló és a lakkáru bolt közé beszorított aprócska fogadónak. A boltban katonatisztek tolongtak, megvettek nagyjából mindent, amit csak lehetett, az istálló pedig tele volt az elkobozott, de még szét nem osztott lovakkal, az Arany Hattyúkban pedig a rengeteg sul'damtól nem lehetett megmozdulni. Legalábbis éjszaka nem. Bethamin örülhetett, hogy csak hárman aludtak egy ágyban. A fogadósnak azt a parancsot adták ki, hogy annyi sul'damot szállásoljon el, ahányat csak tud, és ez azzal járt, hogy ha kellően soványnak találta őket, négyet, ötöt is bepréselt egy ágyba. De az ágynemű mindig tiszta volt, és bár az étel meglehetősen különös errefelé, Bethaminnek kifejezetten ízlett. És ha belegondolt, hogy innen legfeljebb egy szénakazalba mehetne, nem is bánta annyira, hogy két társnőjével is össze kell bújnia.

Az ivó ilyenkor teljesen üres volt. A sul'damok egy része szolgálatban volt, a többiek pedig egészen egyszerűen csak nem akartak találkozni a fogadóssal. Darnella Shoran karba font kézzel, összevont szemöldökkel nézte, ahogy a szolgálólányok sóhajtozva söprik fel újra és újra a csillogó zöld kőpadlót. A csontsovány asszony egyetlen copfba fogta hátra őszes, fekete haját, és hosszú állkapcsa harcias jelleget kölcsönzött arcának. Akár egy der'sul'dam is lehetett volna, és még az a nevetséges tőr sem rontott sokat az összképen, amit olcsó vörös és fehér üvegkövekkel díszített. Állítólag a szolgálólányok szabadok voltak, de ha Shoran asszony csettintett egyet, mindegyikük úgy ugrált, mint egy da'covale. Még Bethamin is összerezzent, mikor a nő szembefordult vele. – Zeami kisasszony, ugye tudja, hogy a házamban miféle szabályok vannak érvényben a fiatalemberekkel kapcsolatban? – csattant fel. Bethamin még mindig nem szokott hozzá, hogy az itteniek milyen vontatottan beszélnek. – Épp eleget hallottam már a maguk szokásairól, és ha maga is olyanfajta, hát a lelke rajta, de az én fedelem alatt nem folytathat ilyen üzelmeket! Ha férfiakkal akar hetyegni, máshol tegye!

– Biztosíthatom róla, Shoran asszony, hogy sem itt, sem pedig másutt nem találkozgatok férfiakkal!

A fogadós gyanakodva mérte végig.

– Nohát, pedig név szerint önt kereste! Csinos, szőke hajú fiatalember volt! Nem volt már egészen kölyök, de nem is volt öreg. A maga fajtájából való, és úgy köpdöste a szavakat, hogy a felét sem értettem annak, amit mondott!

Bethamin békítő hangon próbálta meggyőzni a nőt, hogy még csak nem is ismer ehhez hasonló férfit, és hogy az ő pozíciójában igazán lehetetlen lett volna férfiakkal találkozgatnia. Ez igaz is volt, bár persze ha úgy hozta volna a szükség, szemrebbenés nélkül hazudik. Az Arany Hattyút még nem vették át teljesen, és még két másik nővel is szívesebben aludt együtt, mint hogy egy szénakazalban háljon. Megpróbálta megkérdezni, hogy vajon a fogadósasszony nem örülne-e valaminek, ha már úgyis vásárolni megy, de a nő kifejezetten megsértődött, mikor azt mondta, hogy esetleg szívesen venne neki egy szebb kést, mint ami a nyakában lóg. Pedig Bethamin igazán nem akarta megvesztegetni – na jó, csak egy kicsit –, de Shoran asszony láthatóan a szívére vette a dolgot, és sértetten morgott. Bethamin egyáltalán nem volt benne biztos, hogy sikerült meggyőznie arról, hogy nem maga hívta ide a férfit, bárki volt is az. Shoran asszony valamiért azt hitte, hogy minden szabad percüket a bujálkodás tölti ki. Még akkor is mérgesen morgott, mikor Bethamin már felszaladt a korlát nélküli, keskeny lépcsőn, és úgy tett, mintha a vásárláson kívül semmi más nem érdekelné. Persze örült volna, ha tudja, ki lehetett a titokzatos látogató. A leírás alapján nem ismerte fel. Alighanem azért jött, mert megtudta, hogy kérdezősködött, de ha valóban így volt, és valóban sikerült idáig követnie, akkor Bethamin valószínűleg nem volt elég óvatos. Talán még veszélybe is sodorhatja magát. És ezt meg kellett tudnia. Meg kellett tudnia!

Kinyitotta a szobaajtót, és döbbenten megállt. Lehetetlen! Vas páncélládikája az ágyon hevert, a fedele fel volt feszítve. Márpedig a legdrágább zár védte, és az egyetlen kulcs az erszénye mélyén lapult! Ennél már csak az volt döbbenetesebb, hogy a tolvaj még mindig ott ült az asztalnál, és elgondolkozva olvasgatta Bethamin naplóját! Hogy a Fénybe jutott fel ide Shoran asszony figyelmes szeme előtt?

A dermedtség azonban csak egy percig tartotta fogva. Kirántotta a kését az övéről, és sikolyra nyitotta száját.

A fickó arckifejezése mit sem változott. Nem pattant fel, hogy elszaladjon, és nem is támadta meg Bethamint. Csak előszedett valami apróságot az erszényéből, és feltartotta, hogy a nő is jól láthassa. Bethaminben benne szakadt a sikoly. Remegő kézzel visszacsúsztatta a kést a hüvelybe, és előrenyújtotta mindkét kezét, hogy a férfi láthassa, nincsen nála fegyver. Az idegen ujjai között aranyozott szegélyű elefántcsont lap villant, egy holló és egy torony volt rávésve. Most hirtelen felfogta, hogyan is néz ki a férfi: szőke, középkorú seanchan ült előtte. Lehet, hogy valóban csinos volt, mint azt Shoran asszony is mondta, de csak egy őrült nézte volna azt, hogy az Igazság Keresői szépek-e vagy csúnyák. A Fénynek hála, semmi igazán veszélyeset nem jegyzett fel a naplójában! De a férfinak akkor is tudnia kellett! Hiszen név szerint őt kereste! Ó, a Fényre, egészen biztos, hogy mindent tudott!

– Csukja be az ajtót – mondta a férfi halkan, és visszatette az elefántcsont lapot az erszényébe. Bethamin szó nélkül engedelmeskedett. A legszívesebben elszaladt volna. A legszívesebben térdre rogyott volna, hogy kegyelemért esedezzen. De a férfi egy Kereső volt, így hát mozdulatlanul, remegve várta, mit tesz. Legnagyobb megdöbbenésére a férfi visszatette a naplót a páncéldobozkába, és a szoba egyetlen egy széke felé intett. – Üljön le! Felesleges lenne kényelmetlenül éreznie magát!

Bethamin lassan felakasztotta a köpenyét a fogasra, és leroskadt a székre. Most az egyszer az sem zavarta, hogy az idegen, létraformára faragott támla milyen kényelmetlen. Meg sem próbálta eltitkolni, hogy remeg. Még a Vér, sőt, még a Fővér tagjai is így tettek, ha egy Kereső faggatta őket. Valami kis reménysugár azért még maradt. A férfi nem parancsolta meg neki, hogy kövesse. Lehet, hogy mégsem tudta meg a nő kis titkát!

– Egy Egeanin Sarna nevű hajóskapitány után kérdezősködött – mondta a férfi. – Miért?

Bethamin szívében akkora robajjal dőlt össze a remény, hogy a nő szinte hallotta is.

– Csak egy régi barátomat kerestem – rezgett minden idegszála. A legjobb hazugságokban annyi igazság volt, amennyit csak bele lehetett préselni. – Együtt voltunk Falménél! Nem tudom, hogy vajon túlélte-e...

Hazaárulás volt, hogy hazudott egy Keresőnek, de hát először akkor árulta el a Birodalmat, mikor Falmében a csata kellős közepéről szökött meg.

– Életben van – vetette oda a fickó kurtán. Leült az ágy szélére, de egy pillanatra sem vette le a szemét Bethaminről. A férfi szeme kéken csillant, és Bethamin örült volna, ha belebújhat a tekintete elől a köpenyébe. – Igazi hős lett, a Zöld kapitánya, és most már Egeanin Tamarath úrnőnek hívják. Suroth úrnő jutalmazta ezzel hőstetteit. És itt van Ebou Darban. Felújítja vele a barátságot. És beszámol nekem arról, hogy kivel találkozik, hova megy, miket mond. Mindent elmond nekem!

Bethamin az ajkába harapott, hogy valahogy visszafojthassa a kitörni készülő hisztérikus nevetést. A Kereső Egeanint akarta, nem pedig őt! A Fénynek hála! A Fény végtelen irgalmának hála! Csak azt akarta tudni, hogy életben van-e még a nő, hogy megtehesse a szükséges óvintézkedéseket! Egeanin egyszer már kiszabadította, de az azt megelőző tíz évben, amióta Bethamin ismerte, az engedelmes katona mintaképe volt.

Bethamin attól félt, hogy Egeanin be fogja vallani azt az egy ballépését, akármekkora bajba sodorja is saját magát vele, de csodák csodája, eddig nem tette meg. És a Kereső őt akarta, nem pedig...! Lehetséges válaszok villantak fel előtte, és egészen biztos volt benne, hogy egyik-másik kérdésben igaza van. Már egyáltalán nem volt kedve nevetni. Ehelyett megnyalta a szája szélét.

– Hogyan... hogyan újíthatnám fel a barátságunkat? – különben sem voltak barátok, egyszerűen csak ismerték egymást, de most már ezt késő lett volna bevallania. – Azt mondja, hogy a Vér tagjává emelték! Csak ő kezdeményezhetne ilyesmit! – A félelem felbátorította, és majdnem úgy elvette az eszét, mint annak idején Falmében. – Mi szüksége van rá, hogy épp én legyek a Füle? Akármikor elviheti vallatni, ha szükségét érzi a dolognak! – A nyelvébe harapott, hogy valahogy elhallgattassa magát. A Fényre, hiszen annak örült volna a legkevésbé, ha Egeanint vallatni kezdik! A Keresők a Császárnő titkos kezei voltak, hogy örökké élne, és a Császárnő nevében bárkit kivallathattak, még Surothot vagy Tuont is. Igaz, rettenetes kínhalált halnának, ha kiderülne, hogy ok nélkül kínoztak meg egy Fővért, de Egeaninnel nem kockáztatna sokat. Egeanin még csak alacsony rangú nemes volt. De ha megkínoznák...

Legnagyobb rémületére a férfi ahelyett, hogy rászólt volna, hogy hallgasson és engedelmeskedjen, figyelmesen végigmérte.

– Elmagyarázok önnek pár dolgot – mondta, és ez csak még jobban megijesztette Bethamint. Eddig úgy tudta, hogy a Keresők soha nem magyaráztak el semmit, senkinek. – Nem használ sem nekem, sem pedig a Császárnőnek, ha meghal, márpedig meg fog halni, ha nem fogja fel, miről van szó. Ha akárcsak egyetlen egy szót is elárul bárkinek abból, amit most mondok, olyan helyre kerül, ahol még a Hollók Tornyában meghaltak sorsát is irigyelni fogja! Hallgasson, és ne feledje el, mit mondtam! Egeanint azelőtt küldték Tanchicóba, hogy a várost bevettük volna, részint azért, hogy segítsen összeszedni azokat a sul'damokat, akiket Falmében elvesztettünk. Meglepő módon egyetlen egyet sem talált, bár mások többet is összeszedtek. Például azok is, akik az ön visszatérését segítették. Egeanin ehelyett megölte azokat a sul'damokat, akiket talált. Én magam vágtam az arcába ezt a vádat, és még csak nem is tagadta! Nem dühödött fel, sőt, még csak meg sem sértődött! És ami még ennél is rosszabb, titokban aes sedai-okkal tanácskozott – a férfi hangjába nem vegyült undor, mint a legtöbb seanchanéba, mikor kimondták ezt a szót, csak szenvtelen, kegyetlen vád. – Egy Bayle Domon nevű férfi hajóján hagyta el Tanchicót. A férfi ellenállt, mikor megszálltuk a hajóját, és ezért tulajdonná tettük. Egeanin megvette, és azonnal so'jhinjévé nevezte ki, úgyhogy nyilvánvalóan fontosnak tartja. Meglepő módon, annak idején éppen Egeanin vitte el ugyanezt a férfit Turak nagyúrhoz Falmébe. Ez a Domon nevű férfi olyannyira beférkőzött a nagyúr bizalmába, hogy Turak nagyúr többször is meghívta magához, hogy beszélgessenek. – A férfi elfintorodott. – Van egy kis bora? Vagy brandyje?

Bethamin összerezzent.

– Azt hiszem, Ionának van egy üveg helyi pálinkája. Elég erős ital...

A férfi arra utasította, hogy ennek ellenére is töltsön neki egy pohárkával, és Bethamin sietve engedelmeskedett. Azt akarta, hogy minél tovább beszéljen a férfi, hogy minél tovább odázhassa el az elkerülhetetlent. Ő maga is tudta, hogy Egeanin nem ölt meg egy sul'damot sem, de ha bevallaná, azzal csak saját magát is Renna és Seta keserű sorsára adná. Már ha szerencsés volna. És ha ez a Kereső is úgy látná, hogy azzal lehet a legtöbbet tenni a Birodalomért, amit Suroth tett. A férfi az ónpohárba nézett, és meglögybölte a sötét almapálinkát. Megvárta, hogy Bethamin visszaüljön a helyére.

– Turak nagyúr kiváló férfi volt – mormolta. – Talán a Birodalom történelmének egyik legkiválóbbika! Kár, hogy a so'jhinje úgy döntött, hogy követi a halálba! Igen tiszteletreméltó döntés volt, de sajnos így nem tudunk megbizonyosodni róla, hogy ez a Domon is benne volt-e abban a bandában, akik meggyilkolták! – Bethamin összerezzent. Néha a Vér egyik tagja megölte a másikat, ez már csak így volt, de soha senki nem használta erre a gyilkosság szót. A Kereső tovább folytatta. Még mindig csak nézte a poharát, és nem ivott bele. – A nagyúr azt parancsolta, hogy figyeljem meg Surothot. Azt gyanította, hogy a felesége az egész Birodalomra veszélyt jelenthet. Ő maga mondta így! És Turak halálával épp ez a nő vette át az Előfutárok irányítását! Nem tudom bizonyítani, hogy ő maga rendelte el a férje halálát, de sok minden utal erre. Suroth hozatott egy damanet Falmébe, egy fiatal aes sedai-t – a hangja ismét kemény volt és érzelemmentes –, aki valahogy megszökött épp ugyanazon a napon, mikor Turakot megölték. Surothnak van egy másik damaneja is a kíséretében, aki aes sedai volt. Még soha nem látta senki sem póráz nélkül, de... – A férfi megvonta a vállát, mintha tudna valamit, amit nem mond ki. Bethamin szeme tágra nyílt. Ki venné le egy damane nyakáról a pórázt? Egy jól betanított damane áldás volt és öröm, de ennyi erővel akár egy részeg grolmot is szabadjára engedhettek volna! – Nagyon valószínűnek tűnik, hogy a tulajdonai között is elrejtett egy marath'damanet – folytatta halkan, mintha egyszerű kis kihágásokról lenne szó, nem pedig olyan bűnökről, melyek a felségárulással vetekednek. – Azt hiszem, Suroth adta ki az utasítást, hogy öljenek meg minden egyes sul'damot, aki Tanchicóba kerül, hogy eltitkolhassa, hogy Egeanin aes sedai-okkal találkozgat. A sul'damok mindig első látásra felismerik a marath'damaneket, ugye? – Hirtelen felnézett, és Bethaminnek alig sikerült belemosolyognia abba a fagyos kék szempárba. A férfi arca nem tűnt volna fel neki egy tömegben, de ezek a szemek... Örült, hogy ülhet. A térde olyan erősen remegett, hogy csak azt nem értette, hogyan nem látszik a szoknyáin keresztül.

– Azt hiszem, ez nem olyan egyszerű – kis híján sikerült remegés nélkül végigmondania. – Egészen b-biztos, hogy most már tud annyi mindent, hogy m-megvádolja Surothot Turak nagyúr m-megölésével... – Ha egyenest Surothot kezdik el vallatni, akkor nem kell sem neki, sem pedig Egeaninnek belekeverednie a dologba!

– Turak nagyszerű ember volt, de én a Császárnőnek, és rajta keresztül a Birodalomnak tartozom hűséggel. – Egyetlen hatalmas korttyal lenyelte a pálinkát, és az arca is éppolyan kemény lett, mint a tekintete. – Turak halála mit sem számít a Birodalmat fenyegető veszély mellett! Az itt élő aes sedai-ok a Birodalomban akarnak hatalomra jutni, és egész Seanchant újra abba a véres káoszba kívánják taszítani, ami a Megszilárdítás előtt uralkodott, és azt akarják elérni, hogy senki se hunyhassa nyugodt álomra a szemét este. Segítségükre van, hogy a Birodalom testét belülről rágja mérges féregként az árulás. Lehet, hogy nem is Suroth a kígyó feje. A Birodalom érdekében nem merem letartóztatni, amíg nem tudom egyetlen csapással megölni az egész kígyót! Egeanin az a szál, amin el lehet jutni a kígyóhoz, és ön pedig az a szál, ami Egeaninhez vezet. Úgyhogy fel fogja újítani a barátságukat, bármibe kerül is! Megértette?

– Megértettem, és engedelmeskedem! – Bethamin hangja remegett, de mi mást mondhatott volna?

A Fény irgalmazzon neki, mi mást mondhatott volna?

Huszonegyedik fejezet

Tulajdon dolga

Egeanin hanyatt feküdt az ágyon, és felemelte a kezét. A tenyere a mennyezetre mutatott, az ujjait széttárta. Halványkék szoknyája szétterült a lábán, és igyekezett nyugodtan feküdni, nehogy összegyűrje a finom szövetet. A ruhák rettentően akadályozták a mozgását – alighanem maga a Sötét Úr tervezte őket! Hanyatt feküdt, és a körmeit nézte. Túlságosan is hosszúak voltak ahhoz, hogy ne törje ketté őket, ha megragadja a kormánykereket. Nem mintha az elmúlt pár évben előfordult volna, hogy neki magának kellett a kormányhoz állnia, de mindig kész volt rá, és bármikor át tudta volna venni, ha úgy hozza a szükség.

– Egészen egyszerűen őrültség! – morogta Bayle, és megpiszkálta a téglakandallóban lobogó fahasábokat. – A Fény égessen meg, a Tengeri Kánya könnyebben, gyorsabban manőverezett volna, mint bármelyik seanchan hajó! Volt előttünk pár zátony, de ez még jól is jött volna, ha...

Egeanin csak annyira figyelt oda, hogy meghallgassa, miről morog a férfi. Most már nem a szoba miatt dühöngött, hanem újból elővette azt a réges-régi vitát, amiről már mindent elmondtak, amit csak lehetett. A sötét lambériás szoba korántsem volt a Vándorló Nő legjobb lakosztálya, sőt, még csak a közelébe sem ért a legjobbaknak, de a kilátástól eltekintve mindenben megfelelt Bayle követelményeinek. A két ablak sajnos az istállóudvarra nyílt. A Zöld kapitánya egy zászlóstábornokkal volt egyenrangú, de itt még azok is, akiket megelőzött volna rangban, az Örökkön Győzelmes Hadsereg vezető tisztjeinek a szárnysegédei vagy titkárai voltak. A hadseregben éppúgy mint a tengeren, nem számított, hogy valaki a Vér tagja, hacsak nem volt főrangú.

A kisujja körmén szikrázva csillogott a tengerzöld körömlakk. Mindig is remélte, hogy előléptetik, és hogy végül majd az Arany kapitánya lesz, és egész armadáknak parancsol, ahogy azt az édesanyja is tette. Már kislánykorában is arról ábrándozott, hogy anyjához hasonlóan őt is a Császárnő Tengeri Kezévé nevezik ki, és hogy a Kristálytrón balján állhat, és magának a Császárnőnek, bárcsak örökké élne, lesz a so'jhinje, valamint ő maga is megszólíthatja az uralkodót. A fiatal lányok mindig is ostoba dolgokról álmodoztak. És azt is be kellett ismernie, hogy mikor beválasztották az Előfutárok közé, akkor reális esélyt látott arra, hogy egy szép nap új nevet választhasson. Persze nem reménykedett benne – ezzel túllépte volna a számára kijelölt határokat –, de mindenki tudta, hogy az ellopott földek visszaszerzésekor új nevek kerülnek a Vérbe. Most pedig Zöld kapitány volt, tíz évvel korábban, mint akár legmerészebb álmaiban gondolta volna, és egy meredek hegy kaptatóján állt, amelynek csúcsa a felhőkön túl maga a Császárnő fenséges személye volt, bárcsak örökké élne.

Persze kételkedett benne, hogy valaha is rábíznák egy nagyobb gálya irányítását, és már nem is álmodott arról, hogy egyszer egy egész flottát adnának a keze alá. Suroth azt mondta, hogy elhitte a meséjét, de ha valóban így volt, miért kellett eddig Cantorinban várakoznia? És mikor végre küldetett érte, miért ide hívatta, miért nem egy hajóra osztotta be? Persze az ember nem tudott akárhány Zöld kapitányt ellátni megfelelő munkával, és az is lehet, hogy Suroth maga mellé akarta kineveztetni, bár a parancsban csak annyi állt, hogy a lehető leghamarabb utazzon Ebou Darba, és további utasításig ott várjon. Talán valóban csak erről volt szó. A Fővérek a Hang közvetítése nélkül is beszélhettek az egyszerű Vérekkel, de Egeaninnek úgy tűnt, hogy Suroth azon nyomban elfeledkezett róla, hogy bőkezűen megjutalmazta, és elbocsátotta. Ami azt is jelentheti, hogy Suroth gyanakszik rá. Az érvei körbeértek, és nem vezettek magyarázatra. Különben is, előbb tanul meg tengervizet inni, mint hogy elhiggye, hogy az a Kereső nem gyanakszik rá! Egyelőre persze csak gyanakszik, hiszen másképp már Egeanin rég egy tömlöc mélyén sikoltozna, de ha a férfi itt van a városban, biztosan megfigyelteti, és csak arra vár, hogy hibázzon. Most már egy csepp vérét sem veheti, de hát a Keresők híresek voltak arról, hogy könnyedén megbirkóznak ezzel az aprósággal. De amíg csak megfigyeli – hát hadd tegye, míg csak ki nem szárad mindkét jégkék szeme! Most már szilárd talaj volt Egeanin talpa alatt, és nagyon vigyázott rá, hogy félre ne lépjen!

Lehet, hogy már soha nem lesz belőle Arany kapitány, de tiszteletreméltó eredmény volt Zöld kapitányként is nyugalomba vonulni.

– Nos? – kérdezte Bayle. – Ehhez mit szólsz?

A férfi széles volt, zömök és erős. Egeanin mindig is ezt a fajtát kedvelte. Ingujjban állt az ágy mellett, összeráncolta a homlokát, és csípőre tette a kezét. Egy so'jhin nem viselkedhetne így az úrnőjével. Egeanin nagyot sóhajtott, és hagyta, hadd essen a hasára a keze. Bayle egészen egyszerűen nem volt képes megtanulni, hogy hogyan is viselkedik egy rendes so'jhin. Azt hitte, hogy ez az egész csak valamiféle tréfa, mulatságos kis játék, és egyáltalán nem vette komolyan a dolgot. Néha még azt is mondta, hogy szívesen lenne Egeanin Hangja, bár a nő már számtalanszor elmagyarázta neki, hogy nem Fővér. Egyszer még meg is kellett veretnie, és utána a férfi addig nem volt hajlandó egy ágyban aludni vele, amíg csak bocsánatot nem kért. Bocsánatot kellett kérnie a tulajdon so'jhinjétől!

Egeanin sietve végigfutott a fél füllel hallott érveken. Igen, igen, még mindig ugyanazokat a sületlen indokokat hozta fel. Nem talált ki semmi újat. Felült, a lábát lelógatta az ágyról, és végigvette Bayle érveit. Az ujjain számolta őket. Olyan sokszor végigrágták már mindezt, hogy kívülről tudta őket.

– Ha el akartál volna menekülni, a másik hajón utazó damane azonnal kettétörte volna a főárbocodat. Nem véletlenül állítottak meg minket, Bayle, és ezt te is nagyon jól tudod: az volt az első kérdésük, hogy vajon valóban ez-e a Tengeri Kánya. Azzal, hogy szélirányba álltunk, és azt mondtuk, hogy épp Cantorin felé tartottunk, és ajándékot vittünk a Császárnőnek, bárcsak örökké élne, sikerült elaltatnom a gyanakvásukat. Ha nem így cselekedtünk volna, mind a kettőnket láncra vertek volna, és eladtak volna, amint Cantorinbe érünk. Nem hiszem, hogy olyan szerencsénk lett volna, hogy csak kivégeztessenek! – Feltartotta a hüvelykujját. – És végül, ha képes lettél volna nyugodtan viselkedni, ahogy mondtam, téged sem adtak volna el! Nagyon sokba kerültél ám nekem! – Cantorinban láthatóan még számtalan nőnek volt hasonló ízlése, és az egekig nyomták Bayle árát. A férfi meg, amilyen makacs volt, sértetten nézett vissza rá, és megvakarta rövid szakállát.

– Még mindig azt mondom, hogy be kellett volna dobnunk a vízbe – motyogta. – A Kereső nem tudta volna bebizonyítani, hogy nálunk van!

– A Keresőknek nem kell bizonyíték – válaszolta Egeanin gúnyosan, és megpróbálta utánozni a férfi tájszólását. – A Keresők bárhol képesek bizonyítékot találni, és ez igencsak fáj annak, akitől beszerzik – ha Bayle képes volt megint előrángatni mindezt, holott már rég belátta, hogy Egeaninnek igaza van, talán végére is érnek az egész vitának. – És különben is, Bayle, már bevallottad, hogy semmi baj nincs azzal, hogy Surothnál van a nyakörv és a karperecek. Nem tudják rárakni, hacsak nem kerül valaki elég közel hozzá, és nem hallottam róla, hogy bárki is olyan közel merészkedne, vagy akárcsak tervezné, hogy becserkészi vele – azt nem tette hozzá, hogy ha megpróbálná, akkor sem számítana sokat. Bayle láthatóan még azokat a változatait sem ismerte a Sárkány Próféciáinak, amiket az óceán innenső partján írtak, de abban az egyben biztos volt, hogy egyik sem említette meg, hogy az Újjászületett Sárkánynak térdet kell hajtani a Kristálytrón előtt. Lehet, hogy ehhez először rá kell adni azt a férfiaknak készült a'damet, de Bayle úgysem látta volna be, hogy ez elkerülhetetlen. – Ami megtörtént, azon már nem változtathatunk, Bayle! Ha a Fény ránk világít, sokáig élünk a Császárnő szolgálatában. Most pedig mintha arról lett volna szó, hogy ismered ezt a várost! Van itt bármi érdekes látnivaló?

– Errefelé mindig van valamiféle ünnep – mondta a férfi lassan, vonakodva. Sosem szerette, ha Egeanin véget vetett a vitának, bármilyen meddő és idegőrlő volt is a rég eljátszott érvek fogságában vergődni. – Némelyik talán neked is tetszene. Némelyik viszont szerintem nem. Meglehetősen... válogatós vagy! – Ezt vajon mire érthette? Hirtelen elvigyorodott. – De talán kereshetünk egy javasasszonyt! Itt ők kötik meg a házasságokat! – Végigfuttatta az ujját feje kopaszra borotvált felén, és felfelé nézett, mintha arra lenne kíváncsi, hogy nézhet ki megcsupaszítva. – Ó, persze, ha jól emlékszem arra a kis leckére a pozíciómmal járó jogaimról és a kötelességeimről, egy so'jhin csak egy másik so'jhinnel házasodhat össze, úgyhogy először fel kell szabadítanod. A Fényre, hiszen még egy talpalatnyi sincs meg azokból a neked ígért birtokokból! Én viszont bármikor visszatérhetek a régi mesterségemhez, és vehetek neked egy birtokot!

Egeaninnek leesett az álla. Ez nem tartozott a rég lerágott vitatémák közé – ez új volt, nagyon is új! Mindig büszke volt rá, hogy milyen higgadt. Csupán a tehetsége és a bátorsága révén került egyre előbbre – veteránnak számított a tengeri ütközetekben éppúgy, mint a viharokban vagy a hajótörésekben. Ebben a szempillantásban viszont úgy érezte magát, mint egy kölyök az első útján, akit felzavartak a legmagasabb árboc hegyére, és most szédelegve, rettegve nézi a mélységet. Forgott vele a világ, és úgy érezte, mint aki elkerülhetetlenül a tengerbe, a mélybe zuhan.

– Ez egyáltalán nem ilyen egyszerű – pattant talpra olyan hirtelen, hogy a férfi riadtan hátralépett. A Fényre, hogy utálta, mikor nem kapott levegőt! – Ahhoz, hogy felszabadíthassalak, először gondoskodnom kell arról, hogy szabad emberként meg tudd keresni a betevő falatot, és hogy el tudd tartani magad! – A Fényre! Az, hogy így dadogott, még annál is rosszabb volt, mintha nem kapott volna levegőt! Megpróbálta egy hajó fedélzetére képzelni magát. Segített valamicskét, de nem eleget. – A te esetedben ez azt jelenti, hogy vennem kell neked egy hajót, azt hiszem – legalább nem hallatszott rajta, hogy mennyire zavarba jött –, és mint te is mondtad, még mindig nem kaptam meg az ígért birtokokat. Különben is, nem engedhetem meg, hogy újra csempésznek állj!

Ez valóban így volt, és a többi sem állt messze az igazságtól. A tengeren töltött évek alatt Egeanin összegyűjtött egy kis pénzt, és bár ez korántsem tűnt volna nagy vagyonnak egy Vér előtt, bármikor vehetett volna a férfinak egy hajót, feltéve, hogy Bayle nem ragaszkodik a legnagyobb gályához. De hát nem is tagadta le, hogy van annyi pénze! A férfi széttárta a karját – egy so'jhin ezt sem engedhette volna meg magának –, de egy szempillantással később Egeanin odabújt széles, erős mellkasára, és hagyta, hogy átölelje.

– Minden rendben lesz, kislány – mormolta Bayle gyöngéden. – Nem tudom még hogyan, de minden rendben lesz!

– Nem szólíthatsz kislánynak! – szidta össze Egeanin szelíden, és a férfi válla fölött a kandallóban táncoló lángokra meredt. A tekintete elködösödött. Már akkor elhatározta, hogy feleségül megy Bayle-hez, mielőtt elhagyták volna Tanchicót. Az ehhez hasonló villámgyors döntések alapozták meg a hírnevét. Lehet, hogy a férfi csempész, de hát erről csak le lehet beszélni, és Bayle megbízható volt, erős, okos, és a tetejébe tengerész. Egeanin számára ez mindig is létfontosságú volt. Csak hát nem ismerte az illiani szokásokat. A Birodalomban sok helyütt a férfiak kérték meg a nők kezét, és megsértődtek, ha a nő akárcsak célzott arra, hogy össze kellene házasodniuk. Egeaninnek fogalma sem volt arról, hogy hogyan kellene manipulálni a férfiakat. Pár szeretője mind vele egyenrangú tengerésztiszt volt: nyíltan közeledhetett hozzájuk, és éppolyan nyíltan megszakíthatta velük a kapcsolatot, ha az egyiküket más hajóra helyezték át vagy előléptették. És a tetejébe most már Bayle a so'jhinje volt! Senki nem háborodott fel azon, ha a Vér egy tagja az ágyába fogadta a so'jhinjét, feltéve, hogy nem dicsekedett vele ország-világ előtt, és Bayle-nek mindig ki volt készítve egy külön vacok Egeanin ágya lábánál, még ha a férfi sosem aludt ott, akkor is. De a seanchanok között a legnagyobb kegyetlenségnek számított felszabadítani egy so'jhint, és megfosztani mindazoktól a jogoktól és kedvezményektől, amelyeket Bayle undorodva elutasított. Egeanin tudta, hogy most ismét csak hazudik, magának is. Tiszta szívéből férjhez akart menni Bayle Domonhoz. De nem tudta, hogy képes lenne-e összeházasodni egy felszabadított tulajdonnal!

– Minden úgy lesz, ahogy úrnőm parancsolja – a férfi könnyedén, gúnyosan utánozta a so'jhinek hivatalos hangnemét.

Egeanin Bayle oldalába bokszolt. Nem túl erősen, éppen csak annyira, hogy a férfi felnyögjön. Meg kellett tanulnia, hogyan viselkedjen! A nőnek most már esze ágában sem volt megnéznie Ebou Dar látványosságait. A legszívesebben ott maradt volna, ahol van, mélyen Bayle karjába temetve, és soha többé nem hozott volna egyetlen egy döntést sem. Nem bánta volna, ha többé meg sem kell mozdulnia.

Valaki sürgetően, élesen bedörömbölt az ajtón, és Egeanin ellökte magától a férfit. Bayle-nek legalább annyi esze volt, hogy ezen nem sértődött meg. Miközben a férfi sietve felrántotta a kabátját, Egeanin igyekezett lesimítani a szoknyáját, és megigazítani az ágyon a takarót, hogy ne látsszon, hogy az előbb még ott feküdt. Bár csak egy pillanatra dőlt le, a takaró úgy nézett ki, mintha órákig viháncoltak volna. Lehet, hogy Suroth küldönce kopogott be, hogy azonnal menjen az úrnőjéhez, de az is lehet, hogy csak egy szobalány akarta megtudni, hogy van-e valamire szükségük – bárki volt is az, Egeanin nem akarta, hogy úgy nézzen ki, mintha a fedélzeten hempergett volna.

Hamar feladta a hiábavaló küzdelmet az ágyneművel, és már csak azt várta meg, hogy Bayle begombolja a kabátját, és felvegye azt a pózt, ami szerinte a so'jhinekhez illett. Egeanin szerint ilyenkor leginkább egy fogfájós hajóskapitányra emlékeztetett, nem pedig egy jó so'jhinre, de mit tehetett? Elkeseredetten sóhajtott egyet, és felkiáltott.

– Szabad!

Az ajtóban feltűnő nőre egyáltalán nem számított. Bethamin zavartan végigmérte, aztán besurrant a szobába, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót. A sul'dam mély levegőt vett, letérdelt, de mereven tartotta magát. Sötétkék ruhája a villámmintás, vörös mellrésszel tisztának, frissen vasaltnak tűnt. Egeanint zavarta, hogy a másik nő ilyen rendezett, mikor az ő ruhája csupa ránc.

– Úrnőm – kezdte Bethamin hebegve, aztán nyelt egyet. – Úrnőm, beszélnem kell önnel, ha megengedi! – Bayle-re nézett, és megnyalta a szája szélét. – Ha lehetséges lenne, négyszemközt, úrnőm!

Egeanin egy tanchicói pincében látta utoljára a nőt, mikor levette Bethamin nyakáról az a'damet, és azt mondta neki, hogy szökjön minél messzebbre. Ezzel még akkor is megzsarolhatná a sul'dam, ha Fővér lenne! Alighanem éppúgy megbüntetnék, mintha egy damanet szabadított volna ki a póráz fogságából. Árulás. Bár persze ha Bethamin elárulná, azzal saját magát is hóhérkézre adná.

– Bármit hallhat, amit nekem mondasz, Bethamin – válaszolta nyugodtan. Partmenti, sziklás vizeken hajózott, és itt csak nyugodt, higgadt szívvel ért el bármit is az ember. – Miről van szó?

Bethamin továbbra is térdelt, és a szája szélét nyalogatta. Aztán hirtelen egyszerre szakadt ki belőle minden.

– Egy Kereső jött el hozzám, és azt parancsolta, hogy újítsam fel... az ismeretségünket, és küldjek neki jelentést önről, úrnőm! – Aztán mintha csak erővel tudná visszafojtani a szóáradatot, ráharapott az alsó ajkára, és várakozva nézte Egeanint. Sötét szeme tele volt kétségbeeséssel és könyörgéssel, éppúgy, mint egykor abban a tanchicói pincében.

Egeanin nyugodtan állta a tekintetét. Parti vizek, sziklák, és egy váratlan vihar. Ez már megmagyarázta, hogy miért hívták ilyen hirtelen Ebou Darba. Meg sem kellett kérdeznie, hogy hogyan néz ki ez a Kereső: tudta, hogy csak az a férfi lehetett, aki már Tanchicóban is megfigyelte. És azt sem kellett megkérdeznie, hogy Bethamin miért szólt neki a dologról, miért vállalta, hogy árulást követ el. Ha a Kereső úgy véli, hogy már elég alapos a gyanúja, és elviszi Egeanint a kínzókamrákba, akkor hamarosan elmond neki mindent, amit csak tud, és beszámol arról a bizonyos tanchicói pincéről is – márpedig akkor Bethamin nyakára is pillanatok alatt visszateszik az a'damet. A sul'dam csak abban reménykedhetett, hogy Egeanin elkerüli a börtönt.

– Kelj fel! – intett a nőnek, aztán a székre mutatott. – Foglalj helyet! – Szerencsére két szék is volt a szobában, és egyik sem tűnt kényelmetlennek. – Bayle, azt hiszem, hogy a fiókos szekrényen álló korsóban van egy kis pálinka!

Bethamin úgy remegett, hogy Egeaninnek fel kellett segítenie, és a székhez kellett vezetnie, mert egyedül képtelen lett volna odamenni. Bayle két szépen megmunkált ezüstpohárkát hozott egy kis pálinkával, és szerencsére az eszébe jutott, hogy meghajoljon, és először Egeanint kínálja meg az itallal. A nőnek az sem kerülte el a figyelmét, hogy mikor visszatért a szekrény mellé, magának is töltött egy kupicával. Ott állt pohárral a kezében, és úgy nézte őket, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga!

– Azt hiszed, hogy épp a vesztőhelyen állsz, és már hegyezik a neked szánt karót – mondta Egeanin. A sul'dam összerezzent, és riadt tekintete ismét a nő arcára tapadt. – Tévedsz, Bethamin! Az egyetlen bűn, amit valaha elkövettem, az volt, hogy kiszabadítottalak téged! – Ez így ebben a formában nem volt teljesen igaz, de végül aztán ő maga adta Suroth kezébe a férfiaknak készült a'damet. És az nem számított bűnnek, ha az ember aes sedai-okkal beszélt. A Kereső talán ezt is gyanította, elvégre Tanchicóban hallgatózott az ajtajuknál, de hát Egeanin nem volt sul'dam, nem kellett minden szabadon kószáló marath'damanet elfognia! És ezért a legrosszabb esetben csak lefokozzák! – Amíg ezt nem tudja meg, nem tartóztathat le! Ha csak azt akarja tudni, hogy kivel találkozom, miket beszélek vagy bármi ilyesmi, nyugodtan mondd meg neki! De ne feledd, hogy ha le akar tartóztatni, mindent elmondok neki rólad is! – Nem ártott figyelmeztetni Bethamint, hogy a kezében van, mielőtt még esetleg azt hinné, hogy ha feláldozza Egeanint, ő maga megmenekülhet. – Még csak hozzám sem kell érnie!

Legnagyobb megdöbbenésére a sul'dam hisztérikusan nevetni kezdett. Csak akkor hagyta abba, mikor Egeanin előrehajolt, és felpofozta. Bethamin morcosan megdörzsölte az állát, és Egeaninre nézett.

– Mindent tud, kivéve, ami a pincében esett, úrnőm – kezdte, és nekiállt felvázolni valami hihetetlen összeesküvés hálóját, ami Egeanint, Bayle-t, Surotht, de talán még Tuont is összefogta az aes sedai-okkal, a marath'damanekkal, és pár olyan damaneval, akik régebben aes sedai-ok voltak. Bethamin hangja egyre kétségbeesettebben csengett, ahogy egyik hihetetlen vádat sorolta a másik után, és nemsokára már Egeanin is belekortyolt a pálinkába. Csak apró kortyokat. Nyugodt maradt. Uralkodott magán. Képes volt... Ez már nem a sziklás partszakasz volt, most már egyenesen a szirtek alatt hajózott, és maga a Lélekorzó jött el érte a vihar szárnyán, hogy megvakítsa! Bayle csak nézte a sul'damot, a szeme elkerekedett, aztán hirtelen egy hajtásra ledöntötte a pálinkát. Egeanin megkönnyebbült, mikor látta a férfi döbbenetét, és egy kicsit elszégyellte magát, hogy ezen így megkönnyebbül. Hogyan hihette volna akár csak egy pillanatig is, hogy Bayle gyilkos lenne? És különben is, bár a férfi jól verekedett, csak közepesen bánt a karddal – Turak nagyúr egy szemvillanás alatt kibelezte volna, mint egy keszeget! Csak azért jutott egyáltalán az eszébe, hogy Bayle-nek része lehetett a dologban, mert azzal a két aes sedai-jal volt Tanchicóban. Az egésznek nem volt semmi értelme! Nem is lehetett! Az a két aes sedai sem azért volt ott, mert valamiféle összeesküvés részei lettek volna, egészen egyszerűen csak véletlenül egymásba futottak! A Fény látta, hogy még mind a ketten csak kislányok voltak, és ráadásul kislánynak is olyan érzelgősek és ártatlanok, hogy képtelenek voltak megölni azt az átkozott Keresőt, mikor elfogták! Kár volt futni hagyniuk. És odaadták neki a férfiaknak való a'damet. Egeaninban megfagyott a vér. Ha a Kereső valaha is rájönne, hogy bele akarta dobni az a'damet a tengerbe, ahogy az aes sedai-ok kérték, akkor éppúgy halálra ítélnék felségárulásért, mintha valóban elsüllyesztette volna. És vajon nem vagy bűnös benne, kérdezte magától. A Sötét Úr eljött, hogy megvakítsa.

Bethamin arcán csak úgy patakzottak a könnyek, és a melléhez szorította a poharat, mintha saját magát akarná átölelni. Ha ezzel azt próbálta meg eltitkolni, hogy egész testében remeg, hát nem sikerült. Reszketve nézett fel Egeaninre, vagy valamire a másik nő mögött. Valami rémületesre. A tűz nem melegítette még át a szobát, de Bethamin homlokán verejték gyöngyözött.

– És ha tudomást szerez Setáról és Rennáról – dadogta –, akkor biztos lesz benne, hogy igaza van! Eljön értem és a többi sul'damért is! Meg kell állítania! Ha elvisz, mindent elmondok neki! Még csak kérdeznie sem kell!

Hirtelen a szájához emelte a poharat, és remegve, prüszkölve felhajtotta a méregerős pálinkát. Becsukta a szemét, és Bayle felé lökte a poharat, hogy töltsön még neki. A férfi meg sem mozdult. Úgy nézett ki, mint akit leszúrtak.

– Ki ez a Renna és ez a Seta? – kérdezte Egeanin. Ő is éppolyan rémült volt, mint a sul'dam, de már hozzászokott ahhoz, hogy uralkodjon a félelmén. – Mit tudhat meg róluk a Kereső? – Bethamin lesütötte a szemét, nem állta Egeanin tekintetét, és a nő hirtelen tudta, miről van szó. – Ők is sul'damok, ugye? És őket is pórázvégre fogták, akárcsak téged!

– Most Suroth szolgálatában állnak – nyöszörögte Bethamin. – De Falme óta nem teljesülhetnek ki! Suroth tud róluk!

Egeanin fáradtan megdörzsölte a szemét. Talán tényleg az egész egyetlen nagy összeesküvés volt. De az is lehet, hogy Suroth csak azért rejtegeti ezt a két nőt, hogy megvédje a Birodalmat. A Birodalom a sul'damoktól függött: rájuk építette az erejét. Ha kiderülne, hogy a sul'damok voltaképp meg tudnak tanulni fókuszálni, az az egész Birodalmat megrázná. Hiszen őt is megrázta, mikor rájött! Talán meg is törte a hűségét. Ő nem kötelességtudatból szabadította ki Bethamint. Tanchicóban rengeteg minden megváltozott. Többé nem hitt abban, hogy a fókuszálni képes nőket pórázra kellene kötni. Lehet, hogy tényleg bűnözők voltak, de nem érdemeltek ilyen szörnyű sorsot. Talán azok, akik nem esküdtek hűséget a Kristálytrónnak, és azok... Nem tudta. Egyszer, régen az élete sziklaszilárd bizonyosságokra épült, amelyek a sosem változó csillagokhoz hasonlóan vezérelték lépteit. Úgy szerette volna visszakapni a régi életét. Vagy csak pár megdönthetetlen bizonyosságot.

– Arra gondoltam... – kezdte Bethamin lassan. Ha ennyit nyalogatja a szája szélét, el fog kopni! – Úrnőm, ha a Keresővel történne valami... Ha baleset érné... Talán vele együtt a veszedelem is elmúlna!

A Fényre, ez a nő valóban elhitte, hogy összeesküvést szőnek a Kristálytrón ellen, és képes lett volna hagyni, csak hogy menthesse a tulajdon bőrét!

Egeanin felkelt, és a sul'damnak sem volt más választása, mint hogy talpra kecmeregjen.

– Gondolkozom rajta, Bethamin! Minden nap eljössz hozzám, mikor ráérsz. A Kereső ezt várja el tőled. Amíg nem döntöttem, nem teszel semmit. Megértetted? Semmit, csak a kötelességedet, és amit én parancsolok neked!

Bethamin megértette. Úgy megkönnyebbült, hogy valaki más veszi át helyette a döntés nehéz súlyát, hogy ismét térdre vetette magát, és megcsókolta a nő kezét.

Egeaninnek kis híján ki kellett dobnia a sul'damot a szobájából, és mikor Bethamin végre elment, felkapta az ezüstpohárkát, és a tűzhelybe vágta. A téglát találta el: lepattant róla, és csengve végigpattogott a padlón. Behorpadt. Még az apjától kapta a pohárkészletet, mikor tisztnek nevezték ki. Hirtelen minden erő kiszállt belőle. A Kereső holdsugárból és vak véletlenből szőtte az elméletét, de éppúgy megfojthatta volna vele, mintha valódi selyemzsinórt vet a nyakába. Már persze ha nem adják el inkább tulajdonnak. Egeanin beleremegett a puszta gondolatba is. Bármit is tesz, a Kereső csapdába csalta.

– Megölhetem – Bayle megropogtatta az ujjait. Erős volt, akárcsak a teste többi része. – Ha jól emlékszem, vékony kis fickó, és hozzászokott, hogy mindenki engedelmeskedik neki! Nem számít rá, hogy valaki megpróbálja kitörni a nyakát!

– Sosem találod meg, Bayle, és úgy nem ölheted meg, ha nem tudod, hol van! Nem találkozik Bethaminnel kétszer ugyanazon a helyen, és ha éjjel-nappal követed is Bethamint, akkor sem biztos, hogy megtalálod a Keresőt! Lehet, hogy álruhában lesz! Nem ölhetsz meg minden férfit, aki szóba áll Bethaminnel!

Egeanin kihúzta magát, és odavonult az íróasztalkájához. Felnyitotta a fedelét. A hullámmintásra faragott ládácska az ezüstmintás, üveg tintatartóval és az ezüst homokdobozzal az édesanyja ajándéka volt, akkor kapta, mikor tisztté nevezték ki. A szép rendben sorakozó, finom, merített papíron az új címere díszelgett: egy kard és egy fordított horgony.

– Most megírom a felszabadító leveledet – mondta, és belemártotta a tollat a tintába. – Adok neked annyi pénzt, hogy elutazhass Ebou Darból! – A toll könnyedén siklott a papíron. Egeanin mindig is szépen írt: a hajónapló bejegyzéseit bárkinek el kellett tudnia olvasni. – Azt hiszem, annyit nem tudok adni, hogy vegyél magadnak egy hajót, de be kell érned ennyivel. Az első hajóval elutazol. Borotváld le a fejed többi részét is, és akkor nem lesz gond. Még mindig meglep, hogy errefelé a kopasz férfiak nem hordanak parókát, de ha másokat nem zavar, hát...

Döbbenten nézett fel a férfira. Bayle egyetlen határozott mozdulattal rántotta ki a papírt a tolla alól.

– Ha felszabadítasz, már nem kell engedelmeskednem a parancsaidnak – mondta. – És különben is, addig nem szabadíthatsz fel, amíg nem tudod biztosítani, hogy ellássam magam! – A kandallóhoz lépett, és a tűzbe tartotta a lapot. Nézte, ahogy a papír megfeketedik és lángra kap. – Azt mondtad, hogy veszel nekem egy hajót! Nem adom alább!

– Ide figyelj és jól vésd az eszedbe, mit mondok! – Egeanin elővette a legkapitányibb hangját, és újra egy hajóra képzelte magát, de Bayle-t ez sem hatotta meg. Csak az az átkozott ruha tehetett róla, semmi más!

– Szükséged van legénységre is – vágott a szavába Bayle. – Talán még itt is össze tudok szedni pár megbízható embert!

– Mihez kezdenék legénységgel? Még csak hajóm sincsen! És hova mehetnék, ahol a Kereső nem talál meg?

Bayle megvonta a vállát, mintha mindez lényegtelen lenne.

– Először a legénységről gondoskodjunk! Felismertem azt a fiatal csirkefogót a konyhában, azt, azzal a lánnyal a karjában! Na, ne fintorogj, egy kis csókolózásban még nincs semmi rossz!

Egeanin kihúzta magát, és felkészült, hogy jól leszidja a férfit. Egyrészt a homlokát ráncolta, és nem fintorgott, másrészt azok ott a konyhában nem csak csókolóztak, hanem párzottak, mint az állatok, harmadrészt pedig Bayle a tulajdona volt, és nem beszélhetett így vele!

– Mat Cauthonnak hívják – mondta a férfi, mint aki észre sem veszi, hogy az úrnője is szólni kíván –, és a ruhája alapján igencsak felvitte a dolgát a Fény. Mikor először láttam, egyszerű parasztgyereknek tűnt, és a trallokok elől menekült, egy olyan helyen, amitől még a trallokok is félnek. Mikor utoljára láttam, fél Fehérhíd leégett, és egy Myrddraal próbálta agyonütni őt is, meg a barátait is. Én magam nem láttam, mi történt, de ha csak a felét elhiszem annak, amit hallottam... Bárki, aki túlél egy találkozást a trallokokkal és a Myrddraalokkal, csak hasznunkra lehet. Különösen most.

– Egyszer már meg akarom nézni ezeket a trallokokat és Myrddraalokat, akiket mindig emlegetsz – morogta Egeanin. Azok az izék feleolyan félelmetesek sem lehettek, mint amilyennek Bayle beállította őket!

Bayle elvigyorodott, és megrázta a fejét. Pontosan tudta, hogy Egeanin mit gondol ezekről az úgynevezett árnyfattyakról.

– És ami még ennél is jobb, Cauthon mesternek volt egy társa is a hajón. Egy olyan társa, aki kiválóan ért az efféle helyzetekhez. Még te is ismered! Thom Merrilin az!

Egeaninnek elakadt a lélegzete. Merrilin okos öregember volt. Veszedelmesen okos. És ő is azzal a két aes sedai-jal volt, mikor Tanchicóban találkozott Bayle-jel.

– Bayle, tényleg egy összeesküvés lenne mindez? Kérlek, mondd meg! Kérlek! – az ember sosem kért valamit a tulajdonától, még a so'jhinjétől sem! Kivéve, ha nagyon kétségbe volt esve.

Bayle megrázta a fejét, és a lángokba nézett.

– Nem tudom. Az aes sedai-ok úgy szőnek összeesküvéseket, mint ahogy a halak úsznak, a madarak meg repülnek. Lehet, hogy Surothtal is szívesen összedugták volna a fejüket, a kérdés az, hogy Suroth vajon leállna-e tárgyalni velük? Láttam már, hogy néz a damanekra, mintha egy csapat rühös kutyát látna, ami nem csak harap, de még a tetejébe fertőz is! Szerintem szóba sem állna egy aes sedai-jal! – Felnézett, és a tekintete tiszta volt és őszinte. Nem titkolt el semmit. – Egy dolgot viszont biztosra mondhatok. Nagyanyám sírjára esküszöm, hogy én nem tudok semmiféle összeesküvésről. De ha tíz összeesküvésben is lennék, akkor sem hagynám, hogy az a Kereső vagy bárki más bajba keverjen téged. Akármit kell is tennem, hogy megakadályozzam!

Igen, egy hűséges so'jhinnek valóban ezt kellett mondania. Persze egyetlen so'jhin sem lett volna ilyen közvetlen, de akkor is. Bár Egeanin tudta, hogy a férfi nem azért mondta ezt, mert a tulajdona, hanem mert szereti.

– Köszönöm, Bayle! – Az ember csak akkor uralhatta a helyzetet, ha a hangja határozott maradt, és Egeanin hálás volt, hogy legalább ez még sikerült neki.

– Keresd meg ezt a Cauthon mestert, és Thom Merrilint is, ha lehet. Talán mégiscsak ki tudunk találni valamit!

Bayle elfelejtett meghajolni, mielőtt kiment volna, de Egeanin ezúttal még csak nem is akarta megszidni. Ő sem hagyta volna, hogy a Kereső bajba keverje. Akármit kellett is tennie, hogy megakadályozza. Ezt már azelőtt elhatározta, hogy kiszabadította volna Bethamint. Teletöltötte a horpadt pohárkát pálinkával, és úgy be akart rúgni, hogy gondolkozni se tudjon, de most csak ült, és szótlanul nézte az italt. Akármit kellett is tennie. A Fényre, semmivel sem volt jobb Bethaminnél! De az, hogy rájött, hogy ő is áruló, még nem változtatott meg semmit sem. Akármit kell is tennie.

Huszonkettedik fejezet

Derült égből

Az Amhara Piac egyike volt annak a három piacnak Far Maddingben, ahol az idegenek is kereskedhettek, de a nevével ellentétben a hatalmas tér egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy piac. Sehol sem voltak standok vagy pultok. Pár lovas és néhány zárt gyaloghintó, színes egyenruhás szolgákkal, vagy egy-egy elfüggönyözött kocsi tört csak át a ritkás, de sürgő-forgó, nagyvárosi tömegen. A legtöbben alaposan bebugyolálták magukat a köpenyükbe. Hideg volt még a reggeli szél, és a várost körülvevő tó felől nedves, jeges levegőt hordott be az utcákra. Az emberek leginkább a hideg miatt siettek, nem pedig azért, mert bármi fontos dolguk lett volna. A tér körül mindenütt a bankárok magas, díszes kőházai álltak, felváltva a külországi kereskedők által kedvelt palatetős fogadókkal és a kereskedők ablaktalan, zömök raktárépületeivel meg a kövezett istállókkal és a magas falú kocsiszínekkel. A város másik két Idegen Piaca pont ugyanígy nézett ki. Far Madding csupa kő volt: kőfalak és palatetők szürke útvesztője. Az év ezen szakában a fogadók legfeljebb negyedig teltek meg, és a raktárak meg a kocsiszínek szinte teljesen üresen kongtak. Tavasszal viszont a kereskedők háromszor ennyi pénzt is kiadtak volna, hogy helyet találjanak.

A tér közepén egy kerek talapzaton Savion Amhara két öl magas szobra állt. Márvány prémszegélyes ruháján hivatala vastag aranylánca csillant márványba faragva. Kőarca komoran nézett le az alatta állókra, felette fehéren világított az Első Tanácsnok márványdiadémja, és márvány jobbjában egy márványkardot szorított. A kard hegye papucsos kis márványlábai közt nyugodott, míg balja a vagy háromnegyed mérföldre arrébb álló Teari Kapu felé intett figyelmeztetően. Far Madding a teari, illiani és caemlyni kereskedőkből élt, de a Nagytanács mindig is gyanakodva fogadta a külországiakat és romlott szokásaikat.

Az egyik fémsisakos városőr egy hosszú fabottal próbálta elhessegetni a szoborról a fekete szárnyú galambokat. Bőrzekéjére egymást átfedő fémlapokat varrtak, és bal vállán fényesen szikrázott az őrség jele, az Arany Kéz. Savion Amhara a város történelmének egyik legmeghatározóbb nőalakja volt, de két másik társához hasonlóan róla sem hallottak sokan a város közvetlen környezetén kívül. A város két férfi szülöttének az egész világ ismerte a nevét, bár mikor az első született, Far Maddinget még Aren Madornak hívták, és mikor a másik meglátta a napvilágot, még Fel Moreinaként ismerték ezt a helyet. Far Madding a maga részéről mindent megtett, hogy elfeledkezhessen Raolin Darksbane-ről és Kőíj Yurianről. Voltaképp Rand is emiatt a két férfi miatt jött Far Maddingbe.

Az Amharán csak kevesen néztek fel, mikor elment mellettük, és senki sem figyelte meg alaposabban. Azt mindenki elsőre látta, hogy messziről érkezhetett: élénk, kék szeme és vállig érő haja elárulta, hogy idegen. Az itteni férfiak általában a derekukig megnövesztették a hajukat, és vagy egyetlen egyszerű copfban hordták a tarkójukon, vagy egy hajtűvel fogták össze. Egyszerű, sötétbarna kabátja nem vonta magára az emberek figyelmét – olyasfajta ruha volt, amit egy közepesen tehetős kereskedő viselne –, és nem csak rajta nem volt köpeny a hideg tavi szél dacára sem. Rajta kívül még a villás szakállú kandoriak, a csengettyűs hajú arafelliek és a karvalyorrú saldaeaiak sem vettek köpenyt. Számukra az itteni időjárás kifejezetten meleg volt a zord határvidéki télhez képest, és Rand akár közülük való is lehetett volna. Ő ugyan nem arrafelé született, egészen egyszerűen csak nem volt hajlandó tudomást venni a hidegről, mint ahogy egy körülötte dongó légy sem zavarta volna. A köpeny hátráltathatta volna a mozgásban, ha végre megtalálja, amit keresett.

Kivételesen a magassága sem tűnt fel senkinek. Far Maddingben jó pár magas férfi volt, és néhányan itt is születtek. Manel Rochaid is csak egy tenyérnyivel lehetett alacsonyabb Randnél. Rand jócskán lemaradva követte a férfit, hagyta, hogy az emberek és a gyaloghintók olykor teljesen elrejtsék előle a zsákmányát. A haját feketére festették a Nynaeve által előásott gyógynövényekkel, és nem hitte volna, hogy a férfi felismerte volna, ha netán hátrafordul. Ő a maga részéről egyáltalán nem félt attól, hogy szem elől téveszti Rochaidet. A legtöbb helyi lakos tompa színeket hordott, legfeljebb a ruhájuk mellrészén és vállán csillant némi élénk színű hímzés, és a tehetősebbek ékköves csattal fogták össze a hajukat. A külföldi kereskedők még ennél is egyszerűbben öltözködtek, nehogy túlságosan is gazdagnak tűnjenek, a testőreik és a kocsisaik pedig durva gyapjúköpenybe burkolták magukat. Rochaid élénkvörös selyemkabátja kitűnt a szürke tömegből. Úgy vonult végig a téren, mint valami király – az egyik kezét könnyedén a kardja markolatára helyezte, és prémszegélyes köpenye lobogott utána a szélben. Bolond volt. Az a csapdosó, díszes köpeny és a kard minden tekintetet rávont. Olajozott, göndör bajuszkájáról azonnal látni lehetett, hogy murandybeli, és hogy éppúgy fáznia kellene az éles szélben, mint bárki másnak, míg a kardja... Ostoba, gőgös paprikajancsi!

Te vagy ostoba és gőgös, hogy idehoztál minket, lihegte Lews Therin zavarodottan a fejében. Ez őrület! Őrület! Ki kell jutnunk innen! Ki kell jutnunk innen! Rand meg sem hallotta, mit mond. Megigazította a tenyerére simuló, puha bőrkesztyűjét, és határozott léptekkel Rochaid után sietett. A városi őrség emberei már így is a vörös kabátos férfit lesték. A külországiakat minden Far Madding-i ostoba, forrófejű bajkeverőnek tartotta, és a murandyakról mindenki tudta, hogy szeretnek verekedni. A karddal vonulászó külföldieket pedig még jobban megfigyelte az őrség, mint a többit. Rand örült, hogy végül mégiscsak Minnél hagyta a kardját, a fogadóban. Mint sokkal erősebben érezte a fejében, mint Elayne-t vagy Aviendhát: a lány közelsége elhomályosította Alannát is. Őket hármójukat épphogy csak érezte, de Min mintha ott élt volna benne.

Ahogy Rochaid elhagyta az Amharát, és egyre mélyebben vágott a város szívébe, pár galamb szállt fel a palatetőkről, de ahelyett, hogy kecses körökben egyre magasabbra emelkedtek volna, összeütköztek, és remegve, törött szárnnyal a földre zuhantak. Az emberek döbbenten nézték, és még a városi őrök is hagyták Rochaidet, és inkább erre figyeltek. A férfi hátra sem nézett, de az sem számított volna, ha látja, mi történik. Nem kellett látnia a ta'veren bűvhatását ahhoz, hogy tudja, hogy Rand a városban van. Másképpen nem jött volna ide.

Rand követte Rochaidet az Öröm Útjára, ami valójában két párhuzamos, széles utca volt, középen egy sor gondosan formára nyírt, kopár, szürke törzsű fával. Elmosolyodott. Rochaid és a barátai alighanem azt hitték magukról, hogy nagyon, nagyon okosak. Talán megtalálták a Maredói alföld térképét, amit fejjel lefelé, sietve hagyott ott Tear Kövében, de az is lehet, hogy észrevették, hogy milyen rendetlenül tette vissza a déli városokról szóló könyveket a polcra a cachini Aesdaishar palota könyvtárában, vagy más szándékosan hátrahagyott nyomokra bukkantak. Aprócska hibák, amelyeket gyakran elkövet siettében az ember, de kettő-három ilyen nyomból világosan kiderült, hogy Far Maddingbe készül. Rochaid és a többiek hamar rájöttek, hova ment, hamarabb is, mint várta volna, de persze az is lehet, hogy segítettek nekik kitalálni a dolgot. Akárhogy volt is, egy cseppet sem számított.

Rand nem értette, hogy a murandyi miért jött előbb, mint a többiek, de tudta, hogy előbb vagy utóbb mind fel fognak bukkanni. Torval és Dashiva, Gedwyn és Kisman is eljönnek, hogy megpróbálják befejezni, amit úgy eltoltak Cairhienben. Milyen kár, hogy egyik Kitaszított sem olyan ostoba, hogy ide is követné! Sajnos csak másokat küldenek maguk helyett. Meg akarta ölni Rochaidet, mielőtt a többiek is ideérnének. Remélte, hogy ma végre végezhet vele. Még ha itt mindannyian egyenlő esélyekkel indultak is, sosem ártott, ha az ember javított egy kicsit a helyzetén. Rochaid már két napja Far Maddingben volt, és nyíltan kérdezősködött egy magas, vörös hajú idegen felől. Úgy pöffeszkedett, mint egy pulykakakas, és láthatóan semmitől nem félt az ég egy adta világon. Találkozott pár férfival, akik nagyjából megfeleltek a kívánt leírásnak, de még mindig azt hitte, hogy ő a vadász, és nem is sejtette, hogy valójában már csak becserkészett vad.

Azért jöttél ide, hogy megölj mindkettőnket! Lews Therin panaszosan zokogott a fejében. Itt lenni már majdnem olyan rossz, mint a halál!

Rand zavartan rázta meg magát. Ezzel ő is kénytelen volt egyetérteni. Legalább olyan boldog lett volna, mint Lews Therin, ha végre elmehetnek. De volt, hogy az ember csak a rossz és a még rosszabb között választhatott. Rochaid már csak kicsivel volt előtte. Nemsokára végezhet vele. És most csak ez számított!

Az Öröm Útját szegélyező szürke kőboltok és fogadók megváltoztak, ahogy Rand maga mögött hagyta az Amhara Piacot. Az egyszerű árusok helyett ezüstművesek boltjai tünedeztek fel, majd felváltották az aranyművesek. A szabók és a varrónők most már selyem és bársonyruhákat tettek ki a kirakatokba, nem csak egyszerű gyapjúöltözékeket. A kockaköveken tovadübörgő kocsik lakkozott ajtaján címerek csillogtak, és a négyes és hatos fogatok lovait szín szerint válogatták össze. A lovasok többsége a legnemesebb teari paripákon ült vagy azokkal vetekedő hátasokon. A szaporán ügető gyalogkocsis lakájok már szinte többen voltak, mint a hozzá hasonló, egyszerű gyalognépek, és a gyalogosok között is több volt a színesen villogó egyenruhás szolga, mint az egyszerű, bár dúsan hímzett kabátú és szoknyájú kereskedő. A férfiak hajcsatját most már szinte kivétel nélkül színes kövek díszítették, és néha egy-egy igazgyöngyös vagy valódi drágaköves ékszer is feltűnt a dús fürtökbe rejtve. Bár való igaz, hogy azok közül, akiknek a felesége megengedhette azt a luxust, hogy a férjének valódi ékköveket vegyen, csak kevesen jártak gyalog. Csak a jeges szél emlékeztetett az Amhara térre, és a városi őrség éber őrjáratai. Itt már nem volt annyi őr, mint az Idegenek Piacain, de amint az egyik őrszem eltűnt a tömegben, egy másik máris előbukkant, és ahol csak egy sikátornál szélesebb utca torkollott az Öröm Útjába, két őr állt egy kőemelvény alján, várva, hogy a fenn leselkedő társuk bajt kiáltson. Far Maddingben nagyon odafigyeltek az utcák békéjére. Rand összeráncolta a homlokát. Rochaid csak nem tért le az útról. Vajon a Tanácsnokok terére tartana, a sziget közepére? A központban nem volt más, csak a Tanácsnokok Csarnoka, és pár több száz éves emlékmű. Akkor építették őket, mikor Far Madding még Maredo királyságának volt a fővárosa. És persze a térre néztek a város leggazdagabb asszonyainak a házai. Far Maddingban férfiember csak úgy juthatott vagyonhoz, ha a felesége bőségesen eltartotta, vagy ha megözvegyült, és az asszony rá hagyta mindenét. Talán Rochaid más árnybarátokkal találkozott. De akkor miért várt eddig? Rand hirtelen megszédült, és egy sötét, ködös arc tűnt fel előtte. Nekiesett egy járókelőnek. A szőke férfi magasabb volt még Randnél is, és élénkzöld libériát viselt. Meglökte a karján csüngő hatalmas kosarat, és óvatosan megtámasztotta Randet. Napbarnított arcán hosszú, csúful összeforrt heg futott végig. Meghajolt, halkan bocsánatot kért, és továbbsietett. Rand kiegyenesedett, elfojtott egy káromkodást, és továbbment.

Őket már elpusztítottad, suttogta Lews Therin a fejében. Most valaki mást akarsz elpusztítani, ráadásul nem is sieted el! Hány embert fogunk még mi hárman megölni, mielőtt mi is meghalunk? Már csak ez érdekelne...

Fogd be a szád! Rand szinte ordított gondolatban, és vad, őrült kacaj volt a válasz. Nem az döbbentette meg ennyire, hogy itt találkozik egy aiellel. Elég sok aielt látott, mióta Far Maddingbe érkezett. Valamiért több száz aiel, aki elszökött, miután megtudta, hogy valójában honnan is ered a népe történelme, Far Maddingben kötött ki, és megpróbált visszatérni a Levél Útjára. Kár, hogy nem tudtak róla semmi többet, csak hogy egész életükre gai'shainnak kell lenniük. Még csak nem is az keserítette el, hogy megszédült, sőt, arra sem volt igazán kíváncsi, hogy kinek az arcát láthatta pillanatnyi rosszullétében. Előtte épp eldübörgött egy hatosfogat. Gyönyörű, szürke lovak húzták. Hamar átvágta magát a hordszékek és a színes egyenruhás gyalogosok között – de Rand sehol sem látta a magas, vörös kabátos férfit. Mérgében ököllel a tenyerébe csapott.

Semmi értelme nem lett volna vakon továbbmennie. Lehet, hogy akkor belefutna a gazemberbe, vagy hogy Rochaid meglátná, és felismerné az álcája dacára is. Rochaid egyelőre még nem sejtette, hogy Rand tud róla, hogy a városban van, márpedig ez fontos előny volt, és nem akarta elvesztegetni. Tudta, hogy Rochaid hol szállt meg – a külországiak számára fenntartott egyik fogadóban lakott –, és legrosszabb esetben holnap reggel is ott lábatlankodik majd a téren, és várja, hogy előkerüljön a madárka. Sőt, lehet, hogy éjszaka a többiek is megérkeznek. Rand úgy vélte, hogy bármelyik kettővel el tudna bánni egymaga, sőt, lehet, hogy mind az ötüket meg tudná ölni, de nem bízott benne, hogy képes lenne csöndben elvégezni a dolgát. Ha öt emberrel kellene szembenéznie, alighanem ő is megsebesülne. És hátra kellene hagynia a kardját, márpedig azt nem akarta. Aviendha adta neki. A legrosszabb esetben...

Hirtelen megpillantotta, amint egy prémszegélyes köpeny libben az egyik utcasarkon, és futva utánaeredt. Az emelvény tövében posztoló őrök kihúzták magukat, és a fenn álló férfi leemelt egy kereplőt az övéről. Az alant állók egyike megemelte a botját, míg a másik felkapott egy vasvilla szerű botot az emelvény lépcsőiről. A villás végét úgy tervezték, hogy könnyedén lefoghassa vele az ellenfele karját, lábát vagy esetleg a nyakát, míg a másik végét jól megvasalták, hogy állja a kard és a fejsze csapásait is. Gyanakodva, keményen méregették.

Rand bólintott feléjük, és rájuk mosolygott, aztán látványosan végigmustrálta a keresztutcában hömpölygő tömeget. Nem tolvaj volt, nem azért szaladt, hanem csak egy régi ismerősét vette épp észre, és őt akarta beérni. Az őr leengedte a botot, a másik pedig visszatette a fegyvert a lépcsőre. Rand nem nézett vissza az őrökre. Látta, ahogy a köpeny ismét meglibben, és mintha egy vörös kabát is kivillant volna alóla. A férfi újabb utcára fordult be. Rand felemelte a kezét, mintha csak integetne, és a férfi után szaladt. Átugrált az emberek között, és villámgyorsan megkerülte az utcai árusok állványait. Páran a nyakukba akasztott tálcákon kínált fésűkkel, hajtűkkel és miegymással próbálták meg elvonni a figyelmét, de Rand nem törődött velük. A mellékutcán keveseknek tellett arra, hogy hímzett ruhát viseljenek, és a legtöbb férfi egyszerű zsineggel fogta hátra a haját: még egy sima hajcsatot sem engedhettek meg maguknak. Az utcák zsúfoltak voltak, girbegurbák, és kiszámíthatatlanul tekergőztek. Ócska fogadók és keskeny, három-négy emeletes lakóházak tapadtak egymáshoz. A földszinten hentesek, gyertyaöntők, borbélyok, üstfoltozók, vargák és fazekasok kínálgatták az áruikat. Egy kocsi nem fért volna be ide, és sem gyaloghintók, sem pedig lovasok nem voltak a tömegben. Egyenruhás szolga is alig akadt. Kosárral futkároztak jobbra-balra, és mérhetetlen megvetéssel néztek a többiekre, csak a városi őrök előtt hunyászkodtak meg egy kicsit. Az őrség még itt is szigorú rendet tartott. Rand végre elég közel került az áldozatához ahhoz, hogy ismét tisztán lássa, merre megy. Rochaidnek pedig végre elég esze volt ahhoz, hogy összehúzza a köpenyét, és elrejtse a drága selyemkabátot és az oldalán lógó, haszontalan kardot, de Rand így is felismerte. Úgy tűnt, mintha a férfi most igyekezne minél kevésbé feltűnően viselkedni. Az utca szélén osont el, a válla szinte súrolta a boltosok kis állványait. Hirtelen űzött tekintettel körbenézett, és beugrott egy kis sikátorba egy aprócska kosárfonó üzlet és egy fogadó között. A fogadó cégére olyan koszos volt, hogy ki sem lehetett volna betűzni a nevét. Rand elvigyorodott, és utána sietett. Far Madding sikátoraiban nem voltak városi őrök, és nem voltak őrhelyek sem.

A sikátorok még az utcáknál is kuszábbak voltak, és mintha a város összes házának hátsó kijáratát behálózták volna. Rand már nem látta Rochaidet, de a férfi csizmájának tompa dobogása elárulta, merre jár. A nedves köveken hangosan csattogott minden lépte, és az egymásra boruló, ablaktalan falak felkapták és visszhangozva továbbadták a legapróbb neszt is. A visszhang egy pillanatra elbizonytalanította Randet: szinte már nem is tudta, merről jöhet a zaj, de csak ment tovább. Szinte szaladt az alig két ember széles utcácskákon. Bár persze két ember csak akkor fért volna el, ha jó barátok. Vajon miért jött Rochaid ide, ebbe a labirintusba? De bárhova igyekezett is, igencsak sietve ment. De nem tudhatta, hogyan is kellene egyik helyről eljutnia a másikra.

Rand hirtelen ráeszmélt, hogy már csak a saját csizmája kopogását hallja, és megállt. Süket csend fogadta. Három utcácska is lekanyarodott abból a sikátorból, ahol állt. Levegőt sem vett, csak hallgatózott. Csend, süket csend. Már épp vissza akart fordulni, aztán mintha távoli csörömpölést hallott volna a legközelebbi utca felől. Mintha valaki véletlenül belerúgott volna a kőfalba siettében. A legjobb lenne megölni a gazembert, és pontot tenni az ügy végére. Rand befordult a sarkon, de Rochaid már várta.

A murandyi ismét hátravetette a köpenyét, és mindkét kezét a kardja markolatára tette. A Far Madding-i békecsomó átfonta a markolatot és a hüvelyt egyaránt, és a kardot csak úgy lehetett volna kivonni, ha eltépi a vékony drótfonatot. Rochaid arcán éles, mindentudó kis mosoly ült.

– Egyszerűbb volt tőrbe csalni, mint egy galambfiókát – mondta, és kihúzta a kardját. A drótot jó előre elvágta, de olyan ügyesen tette vissza, hogy első látásra sértetlennek tűnt a békecsomó. – Megpróbálhatsz elfutni, ha akarsz!

Rand nem futott. Ehelyett inkább előrelépett, és bal kézzel elkapta Rochaid kardjának markolatát. Nem hagyta, hogy kihúzza a pengét. A férfi szeme elkerekedett, de még mindig nem fogta fel, hogy az életébe került az a pillanatnyi késedelem, hogy megállt hencegni. Hátralépett, és megpróbálta kiszabadítani a kardot, de Rand egyetlen könnyed mozdulattal követte. Nem engedte el a fegyvert. Csípőből elfordult, és a jobbjával bezúzta Rochaid torkát. A porc hangosan reccsent, és a szökevény asha'man elfeledkezett arról, hogy az előbb még meg akarta ölni. Hátratántorodott, és kitágult szemmel meredt a semmibe. Két kézzel fogta a nyakát, és kétségbeesetten próbált meg levegőt venni szétzúzott légcsövén. Rand épp a gyilkos ütésbe kezdett, a mellcsont alá, mikor valami halk neszt hallott a háta mögül, és Rochaid hencegése új értelmet nyert. Elengedte Rochaidet, és hagyta, hadd zuhanjon rá a másik támadóra. Fém csattant hangosan a kőfalnak, és egy férfi káromkodott. Rand elkapta Rochaid kardját, és a zuhanást gördülésbe fordította. Könnyedén kitépte az asha'man kezéből a kardot, és átfordult a válla felett. Rochaid élesen, gurgulázva felsikoltott, és Rand guggolva érkezett. Arrafelé nézett, ahonnan az előbb érkezett.

Raefar Kisman döbbenten meredt Rochaidre. A penge, amivel Randet akarta hátulról leszúrni, a falhoz szegezte a társát. A murandyi száján vér bugyogott ki, és Rochaid a földet kapálta a sarkával. Haláltusájában megmarkolta a pengét is, mintha ki tudná lökni magából, de csak annyit ért el vele, hogy összevágta a kezét. Kisman ruhája legalább olyan egyszerű volt, mint Randé. Átlagos magasságú volt, és teari létére igencsak sápadt. A kardövét elrejtette a köpeny: senkinek sem tűnt volna fel Far Maddingben.

Kisman döbbenete csak egy pillanatig tartott. Mire Rand talpra kecmergett, már ő is kirántotta Rochaid mellkasából a kardot, és nem vesztegetett több pillantást haláltusában vergődő társára. Randet nézte, és idegesen játszott a keze a kard hosszú markolatán. Alighanem azok közé tartozott, akik olyan büszkék voltak rá, hogy képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, hogy nem is bajlódtak azzal, hogy megtanuljanak vívni. Rand ellenben pompásan bánt a karddal. Rochaid még egyszer megremegett, aztán üveges tekintettel meredt az égre.

– Ütött az órád – mondta Rand halkan, de amikor előrelépett, távoli zörejt hallott meg a teari mögül, aztán kiáltások harsantak. Fém csörömpölt az utcák szűk falai között. A városi őrség észrevette őket.

– Mindkettőnket elfognak – lehelte Kisman rettegve. – Ha egy hulla felett fognak el minket, karddal a kezünkben, mind a kettőnket felakasztanak!

Igaza volt, legalábbis részben. Ha az őrök itt lelik őket, mind a ketten a Tanácsnokok Csarnoka alatti börtöncellákban találják magukat. A csörömpölés egyre közelebbről hallatszott. Az őrök alighanem felfigyeltek, hogy három férfi is besurrant ugyanabba a sikátorba, egyesével. Talán észrevették Kisman kardját is. Rand vonakodva bólintott.

A teari óvatosan hátralépett, és mikor látta, hogy Rand nem követi, a hüvelyébe lökte a kardját, és vadul futásnak eredt. Sötét köpenye csak úgy csapkodott mögötte. Rand ledobta a zsákmányolt kardot Rochaid testére, és a másik irányba szaladt. Arról az oldalról még nem hallott fémes csörömpölést. Kis szerencsével kiér az utcára és elvegyül a tömegben, mielőtt bárki meglátná. Ő nem a kötéltől tartott. Ha leveszi a kesztyűjét, és meglátják a kezén csillogó Sárkányokat, aligha akasztják fel. Ebben egészen biztos volt. De a Tanácsnokok bejelentették, hogy elfogadják azt az őrült nyilatkozatot, amit Elaida tett. Ha egyszer bebörtönözik, addig nem engedik el, amíg a Fehér Torony nem küldet érte. Úgyhogy olyan gyorsan rohant, amilyen gyorsan csak tudott.

Kisman beleolvadt az utcán hömpölygő tömegbe, és megkönnyebbülten sóhajtott egyet. Három városi őr épp most szaladt be abba a sikátorba, ahonnan alig egy szempillantással előbb kilépett. Jól magára csavarta a köpenyét, nehogy bárki is észrevegye a kardját, és a tömeggel haladt. Nem ment gyorsabban, mint a többiek, sőt, a többségnél még lassabb is volt. Nem akarta, hogy felfigyeljen rá egy őr. Két katona épp mellette ment el, egy foglyot vittek. A férfit betuszkolták egy jókora zsákba. A zsákot egy póznára kötötték, és a vállukon vitték. Csak a fickó feje lógott ki a zsákból, és vadul, riadtan kémlelt körbe-körbe. Kismant kirázta a hideg. Őt is elfoghatták volna! Őt is!

Teljesen megbolondult, hogy hagyta, hogy Rochaid rábeszélje erre az őrültségre! Meg kellett volna várniuk, amíg mindenki megérkezik. Egyesével szöktek be a városba, hogy ne keltsenek feltűnést. Rochaid magáénak akarta a dicsőséget, hogy ő öli meg al'Thort: a murandyit kis híján szétvetette a vágy, hogy bebizonyítsa, jobb al'Thornál. És most belehalt az igyekezetbe, és kis híján Raefar Kismant is magával vitte. Ő leginkább ezért volt rá dühös. Neki a hatalom fontosabb volt, mint a dicsőség, és szívesen uralkodott volna Tear Kövében. Talán egy nagyobb királyságot is megérdemelt volna. És örökké akart élni. Ezeket mind megígérték neki: ez mind ki is járt neki a szolgálataiért cserébe! Részint azért haragudott Rochaidre, mert egyáltalán nem volt benne biztos, hogy valóban meg kell ölniük al'Thort. A Sötétség Nagyurára, Kisman szívesen megölte volna azt a mocskot – nem alhat nyugton, míg csak al'Thor alulról nem szagolja az ibolyát –, de ennek ellenére...

– Öljétek meg! – parancsolta a M'Hael, mielőtt elküldte volna őket Cairhienbe, de legalább olyan dühös volt rájuk, amiért lebuktak, mint azért, mert nem sikerült a merénylet. Far Madding volt az utolsó esélyük: a M'Hael napnál is világosabban elmagyarázta, hogy ha itt elbuknak, a tulajdon kezével öli meg őket. Dashiva egészen egyszerűen eltűnt. Kisman nem tudta, hogy vajon elszökött, vagy a M'Hael végzett vele, de őszintén szólva nem is érdekelte.

– Öljétek meg! – utasította Demandred valamivel később, de hozzátette, hogy jobban járnak, ha meghalnak, mintha még egyszer kiderül, hogy Rand al'Thor életére törtek. Demandred azt mondta, hogy még a M'Hael sem tudhat a tervükről. Mintha nem tudta volna, hogy Taim is erre utasította őket.

Moridin még ennél is később beszélt velük.

– Öljétek meg, ha másképp nem megy, de az a legfontosabb, hogy mindent, amit nála találtatok, hozzatok el nekem. Ez helyrehozná korábbi hibáitokat is – a fickó azt állította, hogy a Kiválasztottak egyike, és senki sem lett volna olyan őrült, hogy ilyesmiket beszéljen, ha nem igaz. Ennek ellenére úgy tűnt, hogy al'Thor holmijait fontosabbnak tartotta a halálánál. Mintha nem is érdekelte volna, hogy az Újjászületett Sárkány él-e vagy sem.

Kisman életében csak ezzel a két Kitaszítottal találkozott, de tőlük is fejfájást kapott. Még a cairhienieknél is rosszabbak voltak. Úgy vélte, hogy mindaz, amit nem mondtak el, hamarabb megölhette az embert, mint egy nagyúr parancsa. Nos, ha már Torval és Gedwyn is megérkeznek, kitalálhatnak egy új...

Hirtelen valami belemart a karjába, és hitetlenkedve nézte, ahogy a köpenyét vér itatja át. Nem volt mély a vágás, és egyetlen zsebtolvaj sem vágta volna meg a karját.

– Ő az enyém! – suttogta a háta mögött egy férfi, de mikor Kisman megfordult, csak a tömeget látta. Mindenki sietett a dolgára. Azok, akik észrevették a köpenyén terjengő vérfoltot, sietve elfordultak. Far Maddingben senki sem akart a legkisebb erőszakos jelenet közelébe sem kerülni. És nagyon jól el tudtak feledkezni arról, amit nem akartak észrevenni.

A seb lüktetett, és sokkal jobban fájt, mint elsőre. Kisman elengedte a köpenyét, és a bal kezét a ruhaujjába vágott, véres sebre szorította. A karja mintha megdagadt volna, és tűzforrón lüktetett. Hirtelen meglátta, hogy milyen a jobb keze, és iszonyodva hátratántorodott. A karja fekete lett és megduzzadt, mint egy kéthetes hulláé. Kétségbeesetten rohanni kezdett. Ellökte maga elől az embereket, és leütötte, aki az útjába állt. Nem tudta, mi történik veje, nem tudta, hogy ki és hogyan csinálta, de sejtette, hogy mi lesz a vége. Hacsak nem tud kijutni a városból, át a tó felett, ki, a környező hegyekbe. Akkor még lesz esélye. Egy lóra lenne szüksége. Hol van egy átkozott ló? Kellett, hogy legyen esélye! Megígérték, a hogy örökké fog élni! Mindenütt csak gyalogosokat látott. Mindenki menekült előle. Úgy hallotta, mintha a városi őrök rohantak volna felé, csörömpölő fegyverekkel, de lehet, hogy csak azt hallotta, hogy a fülében dörömböl a vére. Minden elsötétült. Az arcát kemény ütés érte, és tudta, hogy orra bukott. Az utolsó gondolata az volt, hogy az egyik Kiválasztott megbüntette, de el sem tudta képzelni, mivel szolgált rá erre.

A Maredo Koronája ivójában csak páran ültek, mikor Rand belépett. A fellengzős név dacára a fogadó igencsak szerény volt, és alig két tucat szoba volt a felettük magasló két emeleten. Az ivó durván vakolt falát sárgára festették, és a férfi felszolgálók hosszú, sárga kötényt viseltek. A szoba két végén lobogó tűz kellemesen felmelegítette a helyiséget. Jólesett a kinti hideg után. Az ablaktáblákat betették, de a falon lógó, fényes lámpások enyhítették a félhomályt. A konyhából szivárgó illatok alapján ismét pompás ebédnek néztek elébe. Alighanem a város körüli tóból fogták a halat. Rand remélte, hogy még nem késte le az ebédet. A Maredo Koronájában pompás szakácsok voltak.

Észrevette Lant is, amint egymagában üldögél a falnál. A férfi haját hátrafogó, egyszerű bőr homlokpántot gyanakodva méregették a helyiek, de Lan még erre a kis időre sem volt hajlandó megválni a hadoritól. Visszanézett Randre, és mikor a másik a fejével intett a szoba hátuljából induló lépcső felé, még kérdő tekintetekre sem pazarolta az idejét. Letette a boroskupát, felkelt, és a lépcső felé indult. Bár csak egy kis kés volt az övén, veszedelmesnek tűnt, de erről nem tehetett. A többi vendég kérdően nézett Randre, de mikor visszapillantott rájuk, mindannyian sietve elfordították a fejüket. A férfi nem igazán értette, miért nem állják a tekintetét.

A konyha mellett, a női szalonba vezető ajtónál Rand is megállt. A férfiak nem mehettek be oda. A sárga falakra festett virágoktól eltekintve a női szalon sem nézett ki sokkal fennköltebben az ivónál, bár itt az állólámpákat is sárgára mázolták, és a kandallópárkányok némileg díszesebbek voltak. Az itt szolgáló nők sárga köténye semmiben sem különbözött az odakinn szorgoskodó férfiak ruhájától. Nalhera asszony, a karcsú, szürkés hajú fogadós Minnel, Nynaeve-vel és Aliviával ült egy asztalnál. Teát iszogattak, halkan fecserésztek és nagyokat nevettek.

Rand álla megfeszült az egykori damane láttán. Nynaeve azt állította, hogy a nő maga ragaszkodott hozzá, hogy vele jöhessen, de Rand nem hitt neki. Tisztában volt vele, hogy Nynaeve-vel szemben senki sem „ragaszkodhat” valamihez. A nő valamiért el akarta hozni magával Aliviát. Nynaeve igencsak titokzatosan viselkedett, mióta visszament hozzá Elayne szobájából, mintha csak be akarná bizonyítani neki, hogy ízig-vérig aes sedai. Mind a három nő Far Madding-i szokás szerint öltözködött. A magas nyakú ruhát dús hímzés borította a derekán, a vállán és a nyakán is. Virágok és madarak fonták be a sötét anyagot, és egész a viselőjük álláig kúszott a minta. Nynaeve néha panaszkodott is amiatt, hogy ilyesmit kell viselnie. Rand egészen biztos volt benne, hogy a nő a legszívesebben még most is a megszokott, erős, folyóközi gyapjúruhát hordaná, és nem örül, hogy ilyen csiricsáré, drága holmikba kell bújnia. Másfelől viszont Nynaeve volt a legfeltűnőbb a három nő közül. Már a homlokán pirosló ki'sain pötty is felhívta rá a figyelmet, de a tetejébe még annyi ékszert is viselt, mintha királyi fogadásra készülne. Egy keskeny aranyöv, egy hosszú aranylánc, több tucat karkötő volt rajta, és egy kivételével mindegyiket ugyanolyan élénk, kék zafírok és ismeretlen, csiszolt, zöld féldrágakövek díszítették, mint a nő jobb kezén csillogó öt gyűrűt. A nagykígyós gyűrűt eltette, hogy ne keltsen feltűnést – mintha a többi holmi nem lett volna elég feltűnő önmagában is! A legtöbb ember nem ismerte fel az aes sedai-ok gyűrűjét, de ennyi ékkő láttán mindenki tudta, hogy a tulajdonosuk mesésen gazdag. Rand megköszörülte a torkát, és meghajtotta a fejét.

– Drága feleségem, beszélnem kell veled odafenn – mondta, és szerencsére az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy hozzátegye –, ha neked is úgy tetszik!

Ennél nem tudta volna jobban sürgetni Mint, hacsak nem akar véteni a helyi illemszabályok ellen, de remélte, hogy a nők nem késlekednek túl sokat. Előfordult már, hogy csak azért nekiálltak húzni az időt, hogy megmutassák a fogadósnak, hogy nem a rabszolgái. A helyiek valamiért azt hitték, hogy máshol a nők a férfiak minden csettintésére ugranak!

Min megfordult a széken, és rávigyorgott, mint mindig, ahányszor csak a feleségének szólította. Rand érezte, ahogy a lányt elönti a boldogság és a meleg, és felszikrázott a szemében a huncut vidámság. Min nagyon élvezte a Far Madding-i helyzetet. Nem vette le a tekintetét Randről, csak odahajolt Nalhera asszonyhoz, és súgott neki valamit. A fogadós hangosan, hitetlenkedve felnevetett, és Nynaeve fájdalmasan elfintorodott.

Alivia felkelt. Már nem is emlékeztetett arra az összetört, szolgaként tekergő nőre, akit Taim kezére adott. Rand örült, mikor végre megszabadulhatott a foglyul ejtett damanektól és sul'damoktól, és nem bánta volna, ha soha többé nem kell felőlük hallania. A nő aranyhajába fehér szálak vegyültek, és a szeme sarkába finom pókhálót vetett a kor, de a tekintete vad volt és tüzes.

– Nos? – kérdezte a seanchanok jellegzetes tájszólásában, és lenézett Nynaeve-re. Képes volt egyetlen szótagban összeszidni és utasítani bárkit, még a folyóközi javasasszonyt is!

Nynaeve mérgesen felnézett a nőre, és csak azért is ráérősen kelt fel, és hosszasan rendezgette a szoknyáit – de végül csak elindult ő is.

Rand nem várta meg őket, hanem felszaladt a lépcsőn. Lan már odafenn volt: épp csak annyival ment hátrébb, hogy az ivóból ne láthassák meg. Rand halkan elmagyarázta neki, mi is történt. Lan kőmerev arca meg sem rezzent a hírek hallatán.

– Legalább az egyikükkel végeztél – mondta, és elindult a szobája felé. Nynaeve-vel együtt lakott benne. – Összekészítem a holminkat!

Rand máris a szobájában volt, és sietve kirángatta a ruháikat a magas szekrényből. Min holmiját sem kímélte. Össze-vissza szuszakolta bele őket a fonott kosarakba, és épp azzal volt elfoglalva, hogy minden kilógó csücsköt a helyére gyűrjön, mikor Min végre megérkezett. Nynaeve és Alivia is vele voltak.

– A Fényre, így teljesen tönkreteszed a holminkat! – kiáltott fel Min, és eltaszigálta Randet. Kirángatta a ruhákat, és szépen, ráérősen összehajtogatta mindet az ágyon, Rand békecsomóval körbefont kardja mellett. – Különben is, miért pakolunk? – kérdezte, de nem is hagyta, hogy a férfi válaszoljon. – Nalhera asszony szerint nem lennél ilyen mogorva, ha minden reggel megkorbácsolnálak – felnevetett, és kirázta az egyik hímzett kis kabátkát, amit itt nem viselhetett. Rand már többször is mondta neki, hogy ha kell, szívesen vesz újakat, de a lány nem volt hajlandó megválni a nadrágjaitól és a kabátjaitól. – Mondtam neki, hogy gondolkozom rajta! Lant viszont nagyon is kedveli! – hirtelen felemelte a hangját, és a fogadós asszony vékony sipítását utánozta. – Egy rendes, jó modorú férfi ezerszer többet ér bármilyen csinos csirkefogónál, ezerszer mondtam!

Nynaeve felhorkant.

– Kinek kellene egy olyan férfi, aki tüzes karikákon ugrál át, ha csak csettint neki?

Rand döbbenten nézte, és még Min is eltátotta a száját. Nynaeve egészen pontosan ezt várta el Lantól, és Rand képtelen volt felfogni, hogy a férfi hogyan bírja ki ezt a házsártos nőszemélyt.

– Túl sokat gondolsz a férfiakra, Nynaeve! – morogta Alivia. Nynaeve egy szót sem szólt, csak rámeredt, és az egyik karkötőjét babrálgatta. Egészen érdekes darab volt: vékony aranyszálak kötötték össze a bal kezén csillogó négy gyűrűvel. Az idősebb nő megrázta a fejét, mintha teljesen kiábrándította volna, hogy Nynaeve nem esik neki tíz körömmel.

– Azért pakolunk, mert el kell innen mennünk, méghozzá minél hamarabb! – vetette közbe Rand sietve. Lehet, hogy Nynaeve egyelőre még hallgatott, bár ezt sem értette, hogy hogyan lehet, de ha csak egy árnyalattal is sötétebb lesz a nő arca, akkor a hajfonatát fogja rángatni, és úgy fog ordítani, hogy senki sem jut szóhoz mellette.

Mielőtt befejezte volna a rövid beszámolót, amit már Lannak is elmesélt, Min már össze is hajtogatta a ruhákat, és elkezdte a könyveit becsomagolni. Most már ő is sietett, másképp kipárnázta volna a kosarat a köpenyével, mielőtt belerakja féltett olvasmányait. A másik két nő úgy meredt rá, mintha még sosem látták volna. Rand egyre türelmetlenebb lett. Lehet, hogy nem értették meg, amit láthatóan még Min is egy szemvillanás alatt fölfogott?

– Rochaid és Kisman csapdába csaltak! Tudták, hogy követem őket, és Kisman elmenekült! Ha tudja, hogy itt lakunk, akkor bármikor idejöhet Dashivával, Torvallal és Gedwynnel. Lehet, hogy csak két-három nap múlva jönnének, de lehet, hogy már tíz perc múlva itt lesznek!

– Én sem vagyok vak – mondta Nynaeve, de továbbra is döbbenten nézte. A hangjában nem csendült harag: vajon már csak a formaság kedvéért ellenkezik? – Ha sietni akarsz, akkor jobb lenne, ha segítenél Minnek csomagolni ahelyett, hogy itt álldogálsz, mint valami gyapjúagyú idióta! – Még egyszer végigmérte a férfit, aztán megrázta a fejét, és kiment.

Alivia utána indult, aztán megállt, és visszanézett Randre. Nem, mostanra már semmi alázatosság nem maradt benne.

– Így könnyen megöletheted magad – mondta elítélően. – Túl sok dolgod van ahhoz, hogy megölesd magad! Hagynod kell, hogy segítsünk neked!

Rand mogorván nézte a csukott ajtót.

– Láttál körülötte valamit, Min?

– Mindig látok körülötte képeket, de semmi olyat nem vettem még észre, amire gondolsz. Semmi olyat, amit értenék – Min az orrát húzta, és alaposan megnézte az egyik könyvet. Félretette az ágyra. Arra persze esély sem volt, hogy drágalátos könyvtára egyetlen egy kötetétől is megváljon: Rand úgy vélte, hogy inkább arról lesz szó, hogy ezt az egy könyvet kézben hozza, és útközben is olvasgatni fog. Min képes volt órákon keresztül eltemetkezni egy könyvben.

– Rand – kezdte a lány gyanúsan lassan –, miközben mindez történt, és megöltél egy embert, és kis híján megöltél egy másikat is, és... Rand, semmit sem éreztem! Úgy értem, a kötésen át! Sem félelmet, sem dühöt! Még csak szánalmat sem! Semmit!

– Nem voltam rá dühös – Rand megrázta a fejét, és ismét nekilátott belegyűrni a ruháit egy kosárba. – Csak meg kellett ölni, ennyi volt az egész. És miért félem volna?

– Ó – mondta a lány halkan. – Most már értem!

Visszatért a könyveihez. A kötés egészen elcsendesedett, mintha Min gondolkozna valamin, de Rand még a nyugalmon át is érezte, hogy a lány aggódik valami miatt.

– Min, megígérem, hogy nem hagyom, hogy bajod essen! – Nem tudta, hogy képes lesz-e megtartani az ígéretét, de mindent megtett érte.

Min erre már elmosolyodott, sőt, kis híján nevetett. A Fényre, de csodaszép volt!

– Tudom, Rand! És én sem hagyom, hogy bajod essen! – A kötésen olyan forrón és éltetően áradt át a szerelem, mint a déli napsütés. – De Aliviának igaza van. Hagynod kell, hogy valahogy segítsünk neked. Ha elég jól le tudod írni ezeket a fickókat, talán mi is kérdezősködhetünk. Nem kutathatod át az egész várost egymagad!

Mi már halottak vagyunk, nyöszörgött Lews Therin. A halottaknak a sírban kellene pihenniük, de mi mégis itt szenvedünk!

Rand szinte meg sem hallotta a fejében vonyító hangot. Hirtelen az eszébe jutott, hogy nem is kell leírnia Kismant és a többieket. Le tudta volna őket rajzolni olyan jól, hogy bárki felismerje őket, aki csak látja. Bár Rand al'Thor sosem tudott ilyen jól rajzolni. Lews Therin viszont igen. A puszta gondolatba bele kellett volna borzongania. De még csak meg sem ijedt.

Isam körbejárta a szobát, és nézte, mint hullámzik a Tel'aran'rhiod mindenütt jelenlevő, gyengécske fényében. A lepedő az egyik szempillantásban gyűrött volt, a másikban már frissen vetett. A takaró egyszer rózsamintásan, máskor sötétvörösen lobogott, csak hogy utána durva, sötét szőttes fedje az ágyat. A részletek mindig változtak az Álmok Világában, és Isam már szinte észre sem vette állandó vibrálásukat. Nem tudta olyan jól használni Tel'aran'rhiodot, mint a Kiválasztottak, de még itt érezte magát a leginkább szabadnak. Itt az lehetett, aki csak lenni akart. A gondolattól is halkan felnevetett. Az ágy mellé lépett, óvatosan előhúzta a két mérgezett tőrt, és átlépett a valóságba a Láthatatlan Világból. Mozdulat közben Luccá változott. Ő jobban illett a helyzethez.

A szobát a valóságban éjszakai sötét borította, de a keskeny ablakocskán beáradó holdfényben Luc könnyedén ki tudta venni a két alvó alak takaró alá rejtett, sötét halmát. Gondolkodás nélkül tőrt vágott mind a kettőjükbe. Halk sikollyal felriadtak, de Luc könnyedén kirántotta belőlük a pengét, és lesújtott újra és újra. A méreg gondoskodott róla, hogy egyiküknek se legyen elég ereje olyan hangosan kiáltani, hogy odakinn is meghallják, de ő a sajátjának akarta érezni a halálukat. Nem akarta, hogy a méreg végezzen velük, ha ő is megölheti őket. A két ember hamar abbahagyta a vonaglást, mikor végül a bordájuk közé szúrt a késsel.

Beletörölte a véres pengét a takaróba, és legalább olyan óvatosan tette el a tőröket, mint ahogy előhúzta őket. Sok mindennel megajándékozták már, de sajnos a mérgekre még mindig nem volt immúnis, és a többi fegyver is fogta. A zsebéből előszedett egy rövid kis gyertyát, és a kandallóhoz térdelt. Elfújta a parazsat rejtő hamut, és nagy nehezen meggyújtotta a kanócot. Mindig szerette látni azoknak az arcát, akiket ő ölt meg – ha a gyilkosság közben nem tudta megnézni, akkor utána gyönyörködött el benne. Azt a két aes sedai-t különösen élvezte Tear Kövében. Most is maga előtt látta a hitetlenkedő mosolyt, mikor feltűnt előttük a semmiből, aztán az őszinte rettegést, mikor rájöttek, hogy nem azért jött, hogy kiszabadítsa őket. A legdrágább emlékei közé tartoztak. Persze az Isam volt, nem ő, de attól még ugyanúgy élvezte az emlékképeket. Egyikük sem ölhetett aes sedai-okat túl gyakran.

Egy pillanatra még elnézte az ágyon fekvő férfi és nő arcát, aztán elcsippentette a gyertyát, visszatette a zsebébe, és visszalépett Tel'aran'rhiodba.

Jelenlegi pártfogója már ott várt rá. Luc egészen biztos volt benne, hogy az illető férfi, de képtelen volt ránézni. Nem úgy, mint azokra a nyálkás Szürke Gyilkosokra, akiket az ember egyszerűen csak nem vett észre. Egyszer egy olyat is megölhetett, ráadásul épp a Fehér Torony kellős közepén. Üres volt és hideg – Luc úgy érezte, mintha egy több hetes hullát kellett volna megölnie. Nem, ez a férfi itt az Egyetlen Hatalommal csinált valamit, amitől Luc tekintete úgy siklott le róla, mint az üveglapról az eső. Még ha a szeme sarkából nézett rá, akkor is csak egy elmosódott formát tudott kivenni.

– A szobában alvó pár sosem ébred már fel – mondta Luc –, de a férfi kopasz volt, és a nő is erősen őszült!

– Milyen kár! – mondta a férfi, és a hangja mintha megolvadt volna Luc fülében. Nem ismerné fel, ha enélkül a varázsos álca nélkül hallaná. A férfi egészen biztosan a Kiválasztottak közé tartozott. A Kiválasztottakon kívül csak kevesen tudták, hogy hogyan érhetik el, és egyetlen egy férfi sem tudott közülük fókuszálni, vagy próbált volna meg parancsolgatni neki. Az ő szolgálataiért mindig is könyörögtek: csak a Sötétség Nagyura adott neki parancsokat, és mostanában a Kiválasztottak. Luc eddig még sosem találkozott ennyire óvatos Kiválasztottal. – Akarja, hogy még egyszer megpróbáljam? – kérdezte Luc.

– Talán. Majd ha szólok neked! Addig semmiképpen sem! És ne feledd, egy szót sem szólsz erről senkinek!

– Ahogy parancsolja – válaszolta Luc, és meghajolt. A férfi máris Kaput szőtt. Egy havas tisztásra nyílt az ezüstös átjáró, és a Kiválasztott el is tűnt, mielőtt Luc kiegyenesedhetett volna.

Luc is sajnálta, hogy nem sikerült a merénylet. Szívesen megölte volna az unokaöccsét és azt a kislányt. De ha már nem volt semmi dolga, akkor elment vadászni egyet. A vadászatot mindig is szerette. Időközben átváltozott Isammá. Isam még Lucnál is jobban szeretett farkasokat ölni.

Huszonharmadik fejezet

Az elveszett nap

Shalon fél kézzel igyekezett maga köré csavarni a kényelmetlen, idegen szabású gyapjúköpenyt, és megpróbált nem kiesni a még ennél is jóval idegenebb nyeregből. Esetlenül megsarkantyúzta a lovát, és követte Harine-t és a húga pengemesterét, Moadot a levegőben nyíló lyukon át a Nappalota istállóudvarából a... Shalon nem is tudta, hogy hova. Csak annyit látott, hogy egy hosszú, nyílt területre mennek – vajon ez az, amit tisztásnak hívnak a partlakók? Úgy emlékezett rá, hogy igen. A tisztás nagyobb volt, mint bármelyik Atha'an Miere hajó fedélzete, és meggyötört, aprócska fákkal pettyezett dombok vették körül. Shalon csak a fenyőket ismerte fel, de azok is túl göcsörtösek voltak ahhoz, hogy mást lehessen belőlük csinálni, mint gyantát vagy szurkot. A többi fa kopár, szürke ágai valamiért temetetlen csontokra emlékeztették. A reggeli nap a fák tetején ült, és ha lehet, a hideg még csípősebb volt, mint a városban. Remélte, hogy a lova nem fog rosszul lépni, és nem borítja le a hó alól kikandikáló, éles kövekre. Másutt rothadó leveleket látott a ritkás hófoltok alatt. Shalon nem bízott a lovakban. A hajókkal ellentétben az állatok sosem azt akarták, mint amit a gazdáik. Veszedelmes volt az efféle bestiák hátára mászni. És a lovaknak még foguk is volt! Ahányszor csak a saját hátasa kivillantotta a fogait – és ráadásul milyen veszedelmesen közel volt a feje Shalon lábához! –, a nő összerezzent, megveregette a ló nyakát, és nyugtatgatóan búgott neki. Remélte, hogy a vadállat is nyugtatónak találja.

Cadsuane komor, sötétzöld ruhát viselt, és könnyedén ült egy fekete sörényű, fekete farkú, nagydarab bestia nyergében. Rezzenéstelen arccal tartotta a Kapu fonatait. A lovak nem zavarták. Cadsuane-t sosem zavarta semmi. Egy hirtelen szélroham felkapta az állat hátára omló sötét köpenyt, de Cadsuane semmi jelét nem adta annak, hogy észrevenné, milyen hideg van. Sötétszürke kontyában meglibbentek az arany díszek, ahogy megfordult, hogy végigmérje Shalont és társait. Csinos volt, de nem annyira szép, hogy az ember kétszer ránézett volna egy tömegben – vagy legfeljebb csak azért, mert fiatalos arca nem illett ősz hajához. Mikor az ember már közelebbről megismerte, késő volt bánni, hogy az elején nem figyelt fel rá.

Shalon sokért nem adta volna, ha tudja, hogyan készült a Kapu fonata, még akkor sem, ha ezért Cadsuane közelében kell maradnia, de nem engedték be az istállóudvarba, csak mikor már elkészült a Kapu. Egy felvont vitorlából pedig sosem tanulta meg az ember, hogy neki magának hogyan kellene felhúznia, vagy milyen módon kell vitorlavásznat szőni és vitorlát szabni. Shalon csak a fonat nevét ismerte. Kapu. Átlovagolt rajta. Nem nézett az aes sedai szemébe, de érezte magán a tekintetét. Cadsuane pillantásától még a lábujja is görcsbe rándult, és örült volna, ha nem csak az a vékonyka kengyel van a talpa alatt. Nem tudta, hogyan szabadulhatna meg jelenlegi, kényelmetlen helyzetéből, de remélte, hogy ha elég sokáig tanulmányozza az aes sedai-okat, rájön valamire. Készségesen beismerte, hogy szinte semmit sem tud róluk – soha még csak nem is találkozott aes sedai-jal, mielőtt Cairhienbe érkezett, és csak olyankor gondolt rájuk, ha eszébe jutott, hogy hálát adjon a Fénynek, hogy nem kellett közéjük mennie –, de Cadsuane és társai között mélyen áramlatok voltak. Mélyen, mélyen a felszín alatt az aes sedai-ok pártokra szakadtak. Az erős áramlatok könnyen megváltoztathatták mindazt, ami a felszínen olyan magabiztosnak és egységesnek tűnt. Az a négy aes sedai, aki közvetlenül Cadsuane után jött át a Kapun, most a... tisztás... túloldalán várakoztak a három őrzővel. Shalon legalábbis biztos volt benne, hogy Ihvon a tüzes, csinos Alanna őrzője, és hogy Tomas a zömök kis Verinhez tartozik, de arra is meg mert volna esküdni, hogy a kövérkés Daigian mellett álldogáló fiatal fiút látta már az asha'manek fekete kabátjában is. Biztos, hogy nem őrző. Vagy mégis az lenne? De hát Eben még csak egy kisfiú! De ahányszor csak a dundi kis nő ránézett, fennhéjázó büszkesége még jobban kitárulkozott. A kellemes külsejű, kék szemű Kumira tekintete mindig megélesedett, ha valami olyan került elé, ami érdekelte. Kicsit arrébb ült a lován, és épp úgy méregette Ebent, mintha a fiú kicsontozva, kibelezve feküdne a földön, készen arra, hogy Kumira alaposan szemügyre vehesse.

– Ezt nem vagyok hajlandó sokáig elviselni – morgott Harine, és a ló oldalába vágta mezítelen sarkát, hogy kicsit arrébb nógassa a vonakodó állatot. Sárga selyembrokát nadrágjában semmivel sem esett kényelmesebb ülés ezen az átkozott nyergen, mint Shalon kék ruhájában. Az állat minden lépésénél megingott és lejjebb csúszott, és alig bírta elkerülni, hogy a földre ne pottyanjon. A szél ismét felerősödött, és össze-vissza csapkodta övének lelógó végét, megdagasztotta a köpenyét, de nem merte megigazítani a ruháját. A hajókon szinte sosem viseltek köpenyt: az ember könnyen beléjük akadhatott, és a tengeren sokszor az életük múlt azon, hogy nem gubancolódott bele a ruhájukba a kezük vagy a lábuk. Moad itt sem volt hajlandó köpenyt venni, azt mondta neki épp elég lesz az a vastag, kék kabát, amit a hideg tengeren szokott hordani. A bronzszínű ruhás Nesune Bihara úgy lovagolt át a Kapun, hogy mindent egyszerre megpróbált felmérni és értelmezni, aztán Elza Penfell jött. Valamiért kifejezetten sértetten nézett körbe, és szorosan maga köré vonta prémgalléros zöld köpenyét. A többi aes sedai még csak nem is tett úgy, mintha zavarná őket a dermesztő hideg.

– Azt mondja, hogy lehet, hogy találkozhattok a Coramoorral – hördült fel Harine, és addig húzta a kancája kötőfékét, míg csak szerencsétlen állat el nem fordult a tisztásnak arról az oldaláról, ahol az aes sedai-ok gyülekeztek. – Lehet! És úgy ajánlotta fel nekem ezt a lehetőséget, mintha kegyet gyakorolna! – Harine-nek nem kellett kimondania, hogy kire gondol: egyetlen egy nőről beszélt úgy, mintha medúza csípte volna meg a talpát. – Jogom van hozzá, hogy akkor találkozzam vele, amikor csak akarok! Kialkudtuk, és beleegyezett! És most nem engedi meg, hogy magammal hozzam a kíséretemet! Hátra kellett hagynom a hajóúrnőmet és az embereimet!

Erian Boroleos jelent meg az ezüstösen csillogó nyílásban. Úgy nézett körbe, mint aki csatába készül. Beldeine Nyram jött mögötte. A fiatal lány egyáltalán nem tűnt aes sedai-nak. Mind a ketten zöldbe öltöztek: Eriannak az egész ruhája zöld volt, míg Beldeine-nek csak a ruhaujját és a szoknyáját tarkították zöld berakások. Vajon ez jelentett bármit is? Valószínűleg nem.

– Hát úgy kell a Coramoor elé járulnom, mint egy hajósinasnak, a szívemre tett kézzel?

Ha sok aes sedai volt együtt, könnyen fel lehetett ismerni a kortalanságot az arcukon. Nem lehetett megmondani, hogy vajon húszévesek, vagy kétszer, háromszor annyiak, amíg csak el nem kezdtek őszülni, de Beldeine egészen egyszerűen húszévesnek tűnt. És ez még annyit sem árult el, mint a szoknyája mintája vagy színe.

– Hát nekem kell kiszellőztetnem az ágyneműmet és kimosnom a tulajdon ruháimat? A szélbe szórta az illem legalapvetőbb szabályait! Ezt nem hagyom! Nem hagyhatom!

Csak a szokásos sirámok: Shalon már vagy hússzor hallotta őket azóta, hogy Cadsuane előző este felsorolta, milyen feltételek mellett tarthatnak vele. Valóban szigorú feltételeket szabott, de Harine-nek nem volt más választása, mint hogy beleegyezzen. És ez csak megnövelte a benne forrongó, keserű haragot.

Shalon fél füllel hallgatta csak, miket morog. Bólogatott, és halkan elmormolta a megfelelő választ mindegyik szónoki kérdésre. Természetesen mindenben egyetértett a húgával. Harine ezt várta tőle. Közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét az aes sedai-okról. Moad még csak úgy sem tett, mintha odafigyelne, de hát ő volt Harine pengemestere, megtehette. Harine mindenki mással olyan kemény volt, mint egy napon szikkasztott kötélcsomó, de Moadnak szabad kezet adott. Bárki azt hihette volna, hogy a kemény tekintetű, szürke hajú férfi a szeretője, különösen, hogy mind a ketten özvegyek voltak. Legalábbis ezt hihették volna, ha nem ismerik Harine-t. Ő sosem állt volna szóba egy nála alacsonyabb rangú férfival, és most már ez sajnos azzal járt, hogy nem talált magához méltó szeretőt. Különben is, mikor végre elérték a fákat, és megállították a lovakat, Moad a nyeregkápára könyökölt, másik kezét a zöld selyemövbe tűzött kard hosszú, görbe, elefántcsont markolatára tette, és nyíltan figyelni kezdte az aes sedai-okat és a velük tartó férfiakat. Hol tanulhatott meg lovagolni? Úgy tűnt, mintha kifejezetten... kényelmesen érezné magát a nyeregben! Bárki megmondta volna a rangját az első pillanatban: elég volt ránézni a fülében csüngő, legnehezebb aranykarikákra, és az övét összefogó csomóra. A kardját és a tőrét már nem is kellett megnézni ahhoz, hogy tudják, kicsoda. Vajon az aes sedai-ok miért nem jelölik hasonlóképp a rangot? Lehetséges, hogy ennyire szervezetlenek lennének? Állítólag a Fehér Torony valamiféle hatalmas gépezet volt, ami felőrölte az országokat, és utána a saját kedvére alakítgatta őket. Bár most mintha széttört volna az óriás gépezet.

– Azt kérdeztem, hogy hova hozott, Shalon?!

Harine hangja élesen csendült, mint egy jégmarta borotvapenge, és Shalon arcából kifutott a vér. Mindenkinek nehezére esett a fiatalabb testvérei alatt szolgálni, de Harine még az átlagnál is rosszabb volt. Ha kettesben voltak, hűvösen és távolságtartóan viselkedett, a nyilvánosság előtt pedig attól sem riadt vissza, hogy a bokájánál fogva lógasson fel egy hajóúrnőt a tulajdon árbocára. A szélkeresőket még ennyire sem kímélte. És mióta az a fiatal partlakó lány, az a Min megmondta neki, hogy egy szép nap még ő lesz a Hajók Úrnője, csak még rosszabb lett. Keményen végigmérte Shalont, és az orrához emelte a kis illatdobozt, mintha valami kellemetlen szagtól akarna megszabadulni, bár a hidegben nem lehetett érezni az illatot.

Shalon sietve felnézett az égre, és igyekezett megbecsülni a nap állását. Bármit megadott volna azért, ha a szextánsa nincs bezárva a Fehér Hab hajójába – a partlakók sosem láthattak közelről egy szextánst, és azt még annyira sem árulták volna el nekik, hogy hogyan kell használni a műszert –, de nem volt benne biztos, hogy itt is használni tudná. A fák ugyan alacsonyak voltak, de így sem vette ki tisztán a látóhatárt. Észak felé a dombok hegyekké tornyosultak, és északnyugatról délkeletre sötét hegylánc zárta el az eget. Shalon azt sem tudta, milyen magasan lehetnek. A parton túlságosan is nagy volt a különbség a fenn és a lenn között. Ennek ellenére minden szélkereső meg tudta volna nagyjából becsülni a helyzetüket. És ha Harine azt mondja, hogy találja ki, hol vannak, nem nyugszik meg, amíg minél közelebbi választ nem kap.

– Nem tudom pontosan megmondani, hullámúrnő – kezdte. Harine álla megfeszült, de ő is tudta, hogy egyetlen szélkereső sem állítaná biztosra a helyzetüket, ha nem tudja egészen pontosan, hol lehetnek. – Azt hiszem, három vagy négyszáz mérföldre délre lehetünk Cairhientől. Ennél többet nem tudok.

Bármelyik tanoncot már az első nap megverték volna, ha ilyen pontatlan becslést ad, de Shalon maga is beleborzongott a szavaiba, mikor felfogta, mit mondott. A leggyorsabb hajójuk is épphogy csak képes volt megtenni száz mérföldet egy nap alatt. Moad elgondolkozva húzta el a száját. Harine lassan bólintott egyet, és úgy nézett át Shalonon, mintha a nővére mögött ezüstös Kapukon átszáguldó, duzzadó vitorlájú hajókat látna. Akkor valóban ők lennének a tenger urai. Harine megrázta magát, Shalonra nézett, és a tekintete kis híján átdöfte a szélkeresőt.

– Ezt meg kell tanulnod, bármibe kerül is! Mondd meg neki, hogy kémkedsz utánam, ha megtanítja neked! Ha elég meggyőző vagy, talán bele is megy, ha a Fény is úgy akarja! Vagy legalább elég közel kerülhetsz a többiekhez, hogy ellesd tőlük!

Shalon megnyalta a szája szélét. Remélte, Harine nem vette észre, hogy megremegett.

– Egyszer már visszautasítottam – valamivel meg kellett magyaráznia, hogy az aes sedai miért tartotta fogva egy egész héten át, és az igazság némileg elferdített változata tűnt a legbiztonságosabb hazugságnak. Harine mindenről tudott. Kivéve persze azt a kis titkot, amit Verin kiszedett belőle. És azt, hogy Shalon mindenbe beleegyezett, amit Cadsuane kért, csak hogy más meg ne tudja, mi történt. A Fény látja a lelkét, Shalon sajnálta Aililt, de olyan magányos volt, hogy túl messzire vitorlázott, mielőtt rájött volna, mi is történik vele. Harine-nel sosem voltak esti beszélgetéseik, nem szopogattak együtt mézes bort, hogy elvegye a hosszú, magányos hónapok élét, amit a férje nélkül kellett töltenie. Ki tudja, hány hónap, hány év telik el, mire újra Mishael karjaiban fekhet? – Nem akarok tiszteletlennek tűnni, de miért hinné el, hogy csak úgy meggondoltam magam?

– Mert tanulni akarsz! – csapott Harine fél kézzel a levegőbe. – A partlakók mindent elhisznek, ha mohóságról van szó. Persze néha el kell neki mondanod ezt-azt, nehogy lebukj. Mindennap kitalálok majd valamit. Talán arra is jó lesz az egész, hogy oda kormányozzam, ahova csak akarom!

Shalon úgy érezte, mintha kemény ujjak mélyednének a koponyájába. Olyan keveset akart elmondani Cadsuane-nek, amilyen keveset csak lehetett, és azt is olyan ritkán, amilyen ritkán csak lehetett, amíg rá nem jön, hogy hogyan szabadulhatna meg tőle. De ha minden áldott nap beszélnie kell az aes sedai-jal, ha minden áldott nap a szemébe kell hazudnia, akkor az az átkozott nő sokkal többet kiszed majd belőle, mint amennyit el akar neki mondani. Többet, mint amit Harine el akarna árulni. Sokkal, sokkal többet. Ebben éppolyan biztos volt, mint hogy reggel felkel a nap.

– Bocsásson meg, hullámúrnő – mondta olyan alázatosan, amilyen alázatosan csak tudta –, de ha elmondhatnám, hogy mit gondolok...

Elharapta a szavát. Sarene Nemdahl lovagolt melléjük, és megállt előttük. Az utolsó aes sedai és az őrzője is átértek már a Kapun, és Cadsuane elengedte a fonatot. Corele vékony volt, bár így is igen csinos. Nevetve vetette hátra vad, fekete sörényét, és Kumirával beszélgetett. A magas Merise szeme még Kumiráénál is kékebben csillant, de szépséges arca olyan keményen villant, hogy még Harine is meghőkölt előtte. A szigorú aes sedai most épp a málháslovakat terelgető négy férfit szedte ráncba. Mindenki más indulásra készen állt. Úgy tűnt, hogy alig értek ide, máris elhagyják a tisztást.

Sarene ritka bájos teremtés volt, bár az ékszerek hiánya némileg tompította szépségét, és az egyszerű, fehér ruha sem emelte ki kellően a külsejét. A partlakóknak egészen egyszerűen nem volt érzéke a színekhez. Még a nő sötét köpenyét is fehér prém szegélyezte.

– Cadsuane arra kért... Arra utasított... Hogy az ön kísérője legyek, hullámúrnő! – Az aes sedai tisztelettudóan meghajtotta a fejét. – Minden kérdésükre a legjobb tudásom szerint válaszolok, és elmagyarázom önöknek a helyi szokásokat, már amennyire jómagam ismerem őket. Megértem, hogy kényelmetlenül érzi magát, hogy épp engem küldtek, de ha Cadsuane parancsol, engedelmeskednünk kell.

Shalon elmosolyodott. Nem hitte volna, hogy az aes sedai tudja, hogy az Atha'an Miere hajóin azokat hívják kísérőknek, akiket a partlakók szolgának neveznek. Harine talán ki is neveti, és megkérdezi, hogy az aes sedai-ok vajon értenek-e a mosáshoz és a vasaláshoz. Jó lenne, ha a húga végre jó kedvre derülne.

Harine azonban nem nevetett, hanem olyan mereven húzta ki magát a nyeregben, mintha a gerince helyére egy árbocot tűztek volna, és a szeme kidülledt.

– Nem érzem magam kényelmetlenül! – csattant fel. – Egészen egyszerűen csak jobban örülnék, ha valaki mással... Ha Cadsuane-nel beszélhetném meg a kérdéseimet! Igen, Cadsuane-nel magával! És senkinek nem kell engedelmeskednem! Senkinek az ég egy adta világon! Kivéve a Hajók Úrnőjét! – Shalon összevonta a szemöldökét. A húgára nem volt jellemző, hogy össze-vissza beszélne! Harine mély levegőt vett, és jóval határozottabban folytatta, bár a nővére továbbra sem értette, hogy miért mond ilyeneket. – Az Atha'an Miere Hajók Úrnőjének a nevében beszélek, és követelem, hogy a kellő tisztelettel viseltessen irántam! Hallotta? Követelem! Jól az eszébe véste?

– Megkérhetem Cadsuane-t, hogy küldjön valaki mást – mondta Sarene kétkedve, mint aki nem biztos benne, hogy a szavának bármi foganatja lenne. – Meg kell értenie, hogy aznap részletes utasításokkal látott el Cadsuane. De valóban nem kellett volna kijönnöm a sodromból. Ez igen nagy hiba volt. Az indulat elhomályosítja az értelmet.

– Megértem, ha valaki engedelmeskedik a parancsnak – hördült fel Harine, és összegömbölyödött a nyeregben. Úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban kész Sarene torkának ugrani. – Magam is azt tartom, hogy a parancsnak engedelmeskedni kell! – Szinte üvöltött. – De azokat a parancsokat, amit az ember már teljesített, el is lehet felejteni! Nem kell többet beszélni róluk! Megértette?

Shalon döbbenten nézett rá. Miről beszél? Miféle parancsokat teljesített Sarene, és Harine miért akarja, hogy az aes sedai elfelejtse őket? Moad nem is titkolta az értetlenségét. Felvont szemöldökkel nézett Harine-re. A hullámúrnő észrevette a férfi pillantását, és vészjóslóan viharos lett a tekintete.

Sarene mintha észre sem vette volna, mi történik körülötte.

– Nem értem, hogyan felejthetne el valaki szándékosan valamit – mondta lassan, és értetlenül összeráncolta a homlokát. – De gondolom, úgy értette, hogy úgy kellene tennünk, mintha elfelejtettük volna. Ugye? – A csuklya alól előbukó, gyöngyös hajfonatok halkan megcsendültek, ahogy megrázta a fejét ekkora ostobaság hallatán. – Jól van. Szívesen megválaszolom a kérdéseiket, a legjobb tudásom szerint. Mit akarnak tudni?

Harine nagyot sóhajtott. Shalon szerette volna azt hinni, hogy a húga türelmetlen, de tudta, hogy csak megkönnyebbült. Megkönnyebbült!

Harine akár megkönnyebbült, akár nem, visszanyerte régi magabiztosságát, és úgy nézett az aes sedai-ra, mint aki azt várja, hogy a nő boruljon térdre előtte.

– Elmondhatná, hogy hol vagyunk, és hova megyünk – mordult rá.

– A Kintarai hegyekben vagyunk – vetette oda Cadsuane. Hirtelen tűnt fel előttük, a lova felágaskodott, és a levegőt kapálta. Hó fröccsent rájuk az állat patájáról. – És Far Maddingbe megyünk!

Nemcsak, hogy nem esett le a lóról, de úgy tűnt, hogy észre sem veszi az állat vad kapálózását!

– A Coramoor is ebben a Far Maddingben van?

– A türelem rózsát terem, hullámúrnő, én legalábbis úgy hallottam – bár Cadsuane Harine jogos címét használta, a hangjában nem csendült sok tisztelet. Épp ellenkezőleg. – Velem fog lovagolni. Igyekezzen tartani a tempót, és ne essen le. Roppant kellemetlen lenne, ha úgy kellene bevinnem a városba, a nyereghez kötözve, mint egy zsák búzát. Ha beértünk Far Maddingbe, fogja be a száját, és csak akkor szólaljon meg, ha engedélyt adok rá! Nem akarom, hogy a tudatlansága bajba sodorjon minket! Bízza magát Sarene vezetésére! Elláttam a megfelelő utasításokkal!

Shalon már várta, hogy a húga mikor tör ki dühében, de Harine csendben maradt, bár láthatóan nehezére esett visszafognia magát. Mikor Cadsuane végre elfordult tőlük, Harine morgott valamit az orra alatt, de ahogy Sarene közelebb léptetett, gyorsan elhallgatott. Láthatóan nem az aes sedai-oknak szánta a szavait.

Az hamar kiderült, hogy ha Cadsuane-nel lovagolnak, valójában azt jelenti, hogy a nő mögött mehetnek. Délre indultak az erdőn át. Alanna és Verin az öreg aes sedai két oldalán lovagoltak, de mikor Harine is oda akart léptetni hozzájuk, egy szempillantással a tudtára adták, hogy nem vennék szívesen a társaságát. A várva várt dühroham ismét elmaradt. Harine valamiért Sarene-re nézett, aztán megrántotta a lova kantárját, majd Shalon és Moad közé léptetett. Nem szólt Sarene-hez, nem is kérdezett semmit a Shalon túloldalán lovagoló aes sedai-tól, csak az előttük lévőket méregette nagy sötéten. Ha Shalon nem ismerte volna olyan jól a húgát, azt mondja, hogy Harine fél a három aes sedai-tól. Így viszont tudta, hogy csak mérhetetlenül dühös.

Shalon a maga részéről örült annak, hogy csendben lovagoltak. Így is épp elég nehéz volt a ló hátán maradnia, hát még ha fecserésznie is kellett volna közben! Különben is, hirtelen rájött, hogy Harine miért viselkedik ilyen különösen. Alighanem igyekszik elsimítani a vizet az aes sedai-okkal. Csak erről lehet szó! Harine sosem fojtotta el a haragját, ha csak nem volt rá nagy szüksége, hogy nyugodt maradjon. Most biztos majdnem szétveti a harag, hogy uralkodnia kell magán. És ha az erőfeszítése nem hozza meg a kellő gyümölcsöket, hát Shalont fogja megnyúzni érte! Shalonnak már a puszta gondolatra is megfájdult a feje. A Fény irányítsa és segítse, ki kellene találnia, mily módon kerülheti el, hogy a húga után kémkedjen anélkül, hogy vállalná, hogy letépik az orrláncáról a megbecsülés kis medáljait, és egy aprócska hajóra küldik szolgálni, aminek a hajóúrnője folyamatosan azon morog, hogy miért is nem vitte többre, és a hozzá legközelebb állókon tölti ki a dühét. És ami még ennél is rosszabb lenne, lehet, hogy Mishael azt mondaná, hogy ezzel megszegte a házassági esküjét, és elhagyná! Ki kellett találnia valamit! Néha hátrafordult, hogy megnézze a mögötte lovagoló aes sedai-t. Az előtte lovagolóktól egyértelműen nem tudhatott meg semmit. Cadsuane és Verin sokat beszéltek, de úgy összehajoltak, és olyan halkan társalogtak, hogy Shalon semmit sem hallott. Alanna figyelmét láthatóan lekötötte az, ahova mentek, és egyfolytában csak délre nézegetett. Kétszer vagy háromszor is megsarkantyúzta a lovát és előrerúgtatott, de Cadsuane minden egyes esetben egyetlen szóval visszaparancsolta a helyére. Alanna vonakodva bár, de engedelmeskedett – legfeljebb egy hosszú, gyűlölködő pillantást vagy egy dacos fintort eresztett meg az aes sedai felé. Cadsuane és Verin mély együttérzéssel kezelték a lányt. Cadsuane úgy veregette meg Alanna karját, mint ahogy Shalon a lova nyakát simogatta, és Verin széles mosollyal magyarázott neki. Mintha csak Alanna valami súlyos betegségből gyógyult volna fel. De Shalon nem értette, mi folyik hármójuk között, úgyhogy inkább a többi aes sedai-ra figyelt.

Az ember nem csak úgy haladt előre a hajók között, hogy jobban fonta a szelet másoknál, vagy hogy pontosabban meghatározta a helyzetüket, mint a többiek. A jó szélkereső kiolvasta a parancsok mögött lapuló szándékot, megértette az apró kis gesztusokat, és olvasott az emberek arckifejezésében. Észre kellett vennie, hogy ki parancsol kinek, és minderről hallgatnia kellett. Csak az jutott ilyen magasra, akiben a bátorság és a józanság egyaránt megvolt.

Nem sokkal mögöttük négy aes sedai lovagolt: Nesune, Erian, Beldeine és Elza. A négy nő nem tartozott össze, épp csak ugyanott voltak. Nem beszéltek egymással, és nem is néztek a többiekre. Láthatóan nem kedvelték egymást. Shalon úgy vélte, hogy valamiért egy hajóban eveznek Sarene-nel. Az aes sedai-ok úgy tettek, mintha mindannyian ugyanúgy Cadsuane alá tartoznának, és egymásnak nem parancsolhatnának, de ez egyértelműen nem így volt. Merise, Corele, Kumira és Daigian egy másik hajóban ültek, és ennek a hajónak volt a kapitánya Cadsuane. Alanna néha mintha az egyik hajóban ült volna, néha mintha a másikban, és úgy tűnt, hogy Verin Cadsuane legénységéhez tartozik, de mégsem. Mintha a hajó mellett úszott volna, és Cadsuane fogta volna a kezét. És ha ez nem lett volna már önmagában is elég furcsa, ott volt még a rangsor.

Meglepő módon úgy tűnt, hogy az aes sedai-ok között többet számít az Egyetlen Hatalomban való erő, mint akár az ész, akár a tapasztalat. Az erő alapján állították fel a rangsort, mint a partlakók kocsmáiban verekedő legények. Mindannyian meghajoltak Cadsuane akarata előtt, de a többiek között volt egy-két meglepő dolog. A saját ranglétrájuk szerint Nesune hajójában többen is ültek, akik előtt Cadsuane egyik-másik emberének fejet kellett volna hajtania, és bár ez így is történt, a Cadsuane hajójában ülők még engedelmességükben is úgy viselkedtek, mint ahogy az ember egy olyan feljebbvalójával bánik, akiről mindenki tudja, hogy súlyos, sőt, szörnyűséges bűnt követett el. Ez alapján a rangsor alapján Nesune mindenkinél magasabban állt, Cadsuane-t és Merise-t kivéve, de mégis úgy viselkedett Daigiannal, aki a leggyengébb volt az összes aes sedai közül, mintha szándékosan dacolna vele, sőt, büszke lenne a bűnére. A hajójában ülő többi aes sedai is hasonlóan viselkedett. Persze nem estek egymásnak nyíltan, de egy kissé felszegett áll, egy enyhén felvont szemöldök mindent elárult annak, aki hozzászokott az ilyesmihez a hajók közt előrehaladva. Shalon nem volt benne biztos, hogy mindez még a segítségére lesz, de az ember csak úgy tudott kibogozni egy csomót, ha valahol megfogta a szálakat, és elkezdte kifelé bontani őket.

A szél felerősödött, és a hátára csapta a köpenyt. Olykor-olykor a köpeny két szárnya az oldalára tapadt, de Shalon szinte észre sem vette. Az őrzők is mintha egy újabb szál lettek volna a szabadulás felé. Hátramaradtak, és egészen eltűntek a Nesune és a másik három aes sedai mögött lovagoló aes sedai-ok mögött. Shalon valójában azt várta volna, hogy tizenkét aes sedai-jal több mint hét őrző utazik. Úgy tudta, hogy minden aes sedai-nak legalább egy őrzője van, de akad, akinek több is. Türelmetlenül megrázta a fejét. Kivéve persze a Piros ajah tagjait. Ennyit azért még ő is tudott az aes sedai-okról!

Különben is, a kérdés nem az volt, hogy hány őrzőjük van, hanem hogy mindannyian őrzők-e. Egészen biztos volt benne, hogy az ősz, öreg Damert és a csodásan csinos Jahart is látta már fekete kabátban, mielőtt nagy hirtelen az aes sedai-ok oldalán tűntek volna fel. Akkoriban nem nagyon akarta közelebbről megvizsgálni a fekete kabátos asha'maneket, és az is igaz, hogy alig látott valamit az édes kis Aililen kívül, de ebben az egyben egészen biztos volt. És bárhogy állt is a dolog Eben és Daigian között, a nyakát tette rá, hogy a másik két férfi most már őrző volt. Szinte teljesen biztos volt benne. Jahar éppolyan készségesen ugrott Merise egy intésére is, mint Nethan vagy Bassane, és Corele úgy mosolygott Damerre, ahogy az ember csak a szeretőjére néz. Vagy az őrzőjére. Shalon elképzelhetetlennek tartotta volna, hogy egy Corele-hez hasonló nő egy kopasz, sánta öregembert az ágyába venne, így hát csak az őrzője lehetett. Lehet, hogy nem tudott túl sokat az aes sedai-okról, de bármibe lefogadta volna, hogy a fókuszálni képes férfiak megkötése náluk sem tartozott a bevett szokások közé. Ha be tudja bizonyítani, hogy megkötötték a férfiakat, talán ez a kés már önmagában is elég éles lenne ahhoz, hogy elvágja magát Cadsuane-től.

– A férfiak most már nem tudnak fókuszálni – motyogta Sarene. Shalon olyan hirtelen húzta ki magát a nyeregben, hogy kis híján leesett. Két kézzel kellett belemarkolnia a lova sörényébe, hogy valahogy megtartsa magát. A szél a fejére borította a köpenyét, és valahogy le kellett magáról ráznia a súlyos szövetet, mielőtt felülhetett. Épp most értek ki a fák közül. Széles út futott alattuk, délnek kanyarodott ki a hegyek közül, és a mérföldnyire tőlük csillanó, hatalmas tóhoz vezetett. A tavat övező száraz mező mint valami végtelen, barna fűtenger hullámzott tovább a semmibe. Nyugatról ritkás nádas szegélyezte, és igencsak kicsiny volt. Alig tíz mérföld hosszú lehetett, és egy kicsit keskenyebb. A közepén szép nagy sziget kuporgott. Magas, tornyos fal vette körbe, és egy város terpeszkedett rajta. Shalon mindezt egy szempillantás alatt felmérte, aztán Sarene-re tapadt a tekintete. Olyan volt, mintha a nő a gondolataiban olvasott volna.

– Miért nem tudnak fókuszálni? – kérdezte. – Esetleg... Talán... Csak nem... megszelídítették őket?

Úgy gondolta, hogy ez a megfelelő kifejezés erre, de hát úgy tudta, hogy abba belehalnak a férfiak! Mindig is úgy gondolta, hogy ez az egész megszelídítés csak valamiféle érthetetlen lágyítás az elkerülhetetlen halálbüntetésen.

Sarene döbbenten pislogott, és Shalon csak most jött rá, hogy az aes sedai magában beszélt. Egy pillanatra merően nézte Shalont, és csendben ügettek Cadsuane után a meredek lejtőn, aztán újra a tavon terpeszkedő városra nézett.

– Sok mindent észrevesz, Shalon! Jobb lenne, ha megtartaná magának, amire rájött a férfiakkal kapcsolatban!

– Azt, hogy őrzők lettek? – kérdezte Shalon halkan. – Ezért kötötték meg őket? Mert megszelídítették mindannyiukat?

Titokban abban reménykedett, hogy sikerül valamiféle beismerést kicsikarnia az aes sedai-ból, de Sarene csak ránézett. Meg sem szólalt, míg csak le nem értek a lejtő aljába, és rá nem fordultak az útra. Széles volt, a sarat keményre taposták az utasok, de most nem járt a környéken senki más, csak ők.

– Voltaképp ez nem titok – kezdte Sarene vonakodva, és láthatóan nem beszélt róla szívesebben, mintha valóban hétpecsétes titkot árult volna el –, de nem is közismert. Nem sokat beszélünk Far Maddingről, kivéve persze azokat a nővéreket, akik itt születtek, de még ők is csak ritkán látogatnak haza. De önnek is joga van megtudni, mielőtt megérkezünk. A városban van egy ter'angreal. De az is lehet, hogy ez három, egymáshoz hangolt ter'angreal. Senki sem tudja. Nem lehet tanulmányozni őket, és nem is lehet innen elvinni. Alighanem a Világtörés alatt készítették, mikor minden áldott nap meg kellett küzdeni a fókuszáló őrültekkel, és az őrület keltette rettegéssel. De ekkora árat fizetni a biztonságért! – A mellére bukó fonatok megcsörrentek, ahogy hitetlenkedve megrázta a fejét. – A ter'angrealok egy stedding hatását utánozzák. Legalábbis a legfontosabb szempontokból, bár azt hiszem, az ogierek ebben nem értenének egyet velem – elkeseredetten sóhajtott egyet.

Shalon tátott szájjal bámult rá, és zavartan összenézett Harine-nel és Moaddal. Miért fél egy aes sedai a meséktől? Harine kinyitotta a száját, aztán intett Shalonnak, hogy ő kérdezze meg azt, ami mindannyiukban felmerült. Talán még össze is kellene barátkoznia Sarene-nel, hogy elsimítsa a köztük feszülő viszályt? Shalonnak most már tényleg fájt a feje. De ugyanakkor ő is kíváncsi volt a válaszra.

– Miben hasonlít egy steddingre? – kérdezte óvatosan. Vajon az aes sedai tényleg elhitte, hogy léteznek öt öl magas emberek, akik a fáknak énekelnek? És mintha valami lett volna a fejszékkel is... Itt jön az aelfinn, viszi a kenyered, itt jön az ogier, levágja fejedet. A Fényre, azóta nem hallotta, hogy Harine még a járókötelén volt! Az anyjuk erejét lekötötte, hogy egyre magasabbra haladjon a hajók között, és Shalonnak kellett felnevelnie Harine-t a saját elsőszülöttjével együtt.

Sarene döbbenten nézett vissza rájuk.

– Tényleg nem tudják? – A tekintete azonnal visszatért a szigetre és a városra. Az arckifejezése alapján a legmocskosabb hajófenékbe készültek. – A steddingben nem tud fókuszálni az ember. Még csak nem is érzi az Igazi Forrást. Egyetlen odakinn készült fonat sem hat a benn történtekre, bár ez mit sem számít. Valójában itt két stedding van, egyik a másikban. A nagyobbik a férfiakra hat, de hamarosan beérünk a kisebbe. Már a híd előtt elkezdődik a hatása.

– Odabenn nem tud majd fókuszálni? – kérdezte Harine. Az aes sedai rábólintott, anélkül hogy egy pillanatra levette volna a tekintetét a városról. Harine arcára fagyos kis mosoly ült ki. – Talán ha már megtaláltuk a szállásunkat, megbeszélhetjük az utasításokat!

– Ön foglalkozik filozófiával is? – nézett rá Sarene döbbenten. – Manapság nem tartják sokra az Utasítások Elméletét, de én mindig is úgy véltem, hogy rengeteg bölcs gondolat van benne! Valóban jó lenne beszélnünk róla, legalább elterelné egy kicsit a figyelmünket erről a sok gondról! Már ha Cadsuane hagy rá időt.

Harine-nek leesett az álla. Döbbenten nézte az aes sedai-t. Úgy meglepődött, hogy elfelejtett a nyeregbe kapaszkodni, és ha Moad nem kapja el időben a karját, hát leesik a lóról. Shalon nem tudott róla, hogy Harine valaha is foglalkozott volna filozófiával, de nem érdekelte, hogy a nővére miről beszél. Far Maddingre nézett, és nyelt egy nagyot.

Természetesen ő is megtanulta, hogyan kell valakit elkendőzni a Forrástól, és őt is nem egyszer elkendőzték tanonckorában – ez a képzés része volt –, de még mikor így tettek, akkor is érezte a Forrást. Milyen lehet még csak nem is érezni? Mintha a nap nem sütne az égen? Milyen lehet, ha elvész a nap?

Ahogy egyre közelebb értek a tóhoz, egyre élesebben érezte a Forrást is. Talán még sosem volt hozzá ilyen közel, mióta először megtapasztalta a saidar örömét. Alig bírta megállni, hogy ne igyon belőle, de az aes sedai-ok látnák a körülötte felvillanó fényt, és tudnák, hogy mit csinál. Alighanem azt is tudnák, hogy miért teszi. Nem szégyenítheti meg ezzel sem Harine-t, sem saját magát! A tavon aprócska, keskeny csónakok nyüzsögtek: alig lehettek hat, hét öl hosszúak. Néhányon épp behúzták a hallal telt hálókat, mások hosszú evezőcsapásokkal távolodtak. Elég volt egy pillantást vetnie a szélkavarta hullámokra, hogy megállapítsa, a vitorlák itt inkább akadályoznák, semmint segítenék a hajózást. A szél meg-megpördült a tavon, és a hullámok néha úgy csaptak össze, mintha szikláról verődnének vissza. Magasra hányták a szürkésfehér habot. De a csónakok így is ismerősnek tűntek, bár messze nem voltak olyan szépek, mint az Atha'an Miere hajóin a karcsú, négy, nyolc és hatszemélyesek. A nagy idegenség között azért így is megnyugtatóan hatottak a szélkeresőre.

Az út egy földnyelv felé fordult. A félsziget vagy fél mérföldnyire nyúlt a vízbe, és hirtelen eltűnt a Forrás. Sarene nagyot sóhajtott, de egyébként nem mutatta, hogy észrevette volna a dolgot. Shalon megnyalta a szája szélét. Nem volt olyan rossz, mint gondolta volna. Rettenetesen... üresnek... érezte magát, de ezt még kibírja. Feltéve, hogy nem kell túl sokáig itt maradniuk. A köpenyük alá kúszó, vad, hideg szél hirtelen még jegesebbnek tűnt.

A földnyelv végén egy szürke kőházakból összerótt, sötétszürke palatetős falucska emelkedett, és féloldalt elvágta az utat a víztől. A hatalmas kosarakkal siető falusi nők nagy része megállt a lovascsapat láttán. Többen is döbbenten az orrukhoz kapták a kezüket, mikor meglátták a hullámúrnőt és a szélkeresőt. Shalon már majdnem hozzászokott ehhez Cairhienben. Különben is, a faluval szemközt álló erődítmény sokkal jobban érdekelte. Az öt öl magas kőépítmény saroktornyaiban katonák álltak. A sisakrostélyuk leeresztve, és Shalon felajzott számszeríjat látott néhányuk kezében. A hídhoz közeli, vasalt kapuból újabb katonák özönlöttek ki az útra. Négyzetes pikkelyekből vert páncéljuk bal vállán arany kard csillant. Néhányuknál kard volt, míg mások lándzsát vagy számszeríjat hordtak. Shalon már attól tartott, hogy a falubeliek azt hiszik, az aes sedai-ok fegyverrel akarják átvágni magukat a városba. Egy sárga tollbokrétás sisakú tiszt intett Cadsuane-nek, hogy álljon meg, aztán közelebb lépett, és levette a sisakját. Őszbe vegyülő haja a derekáig omlott. Kemény, mogorva arca volt.

Cadsuane kihajolt a nyeregből, és halkan beszélt valamit a férfival, aztán előhúzott egy degeszre tömött erszényt a nyeregtáskájából. A férfi elvette és hátralépett. Intett az egyik emberének, egy magas, csontos, sisak nélkül lévő férfinak, hogy lépjen előre. A fickónál egy írótáblácska is volt, és tarkón összefogott haja éppúgy a derekáig ért, mint a tiszté. Tiszteletteljesen meghajtotta a fejét, mielőtt megkérdezte Alanna nevét, és óvatosan, a nyelvére harapva papírra vetette. A tollat gyakran belemártotta a kalamárisba. A mogorva katonatiszt a csípőjére tette a sisakját, és kifejezéstelen arccal méregette Cadsuane-t és a többieket. Az erszény még ott fityegett a kezében, de láthatóan már megfeledkezett róla. Szemlátomást nem tűnt föl neki, hogy egy aes sedai-jal beszélt. De az is lehet, hogy csak nem érdekelte. Itt az aes sedai-ok sem különböztek a többi nőtől. Shalon megremegett. Ott ő sem különbözött a többi nőtől – megfosztották a képességétől. Megfosztották.

– Minden idegen nevét felírják – mondta Sarene. – A tanácsnokok szeretik tudni, hogy ki van a városukban!

– Talán egy hullámúrnőt vesztegetés nélkül is beengednének – mondta Harine szárazon. A csontos katona elfordult Alannától, és a partlakók szokása szerint összerezzent Shalon és Harine ékszerei láttán, mielőtt odalépett volna hozzájuk.

– A nevét, asszonyom, ha nem bánja? – mondta udvariasan Sarene-nek, és ismét meghajtotta a fejét. A nő megmondta, de nem tette hozzá, hogy aes sedai. Shalon is éppilyen egyszerűen közölte a nevét, de Harine hozzátette a címeit is. Harine din Togara Két Szél, a shodien klán hullámúrnője, az Atha'an Miere Hajók Úrnőjének különleges nagykövete. A fickó zavartan pislogott, aztán a szájába harapott, és lekörmölte a hangzatos címeket. Harine összevonta a szemöldökét. Ha tiszteletet akart ébreszteni valakiben, elvárta, hogy az illető remegve, ámulva nézzen fel rá. Miközben a csontos férfi még javában írt, egy zömök, sisakos alak furakodott be Harine és Moad lova közé. A vállán egy bőrzsák lógott. A sisakrostélyon át is lehetett látni, hogy az egyik oldalon egy régi sebhely húzta torz vigyorra a száját, de tiszteletteljesen meghajolt Harine felé. Aztán megpróbálta elvenni Moad kardját.

– Engednie kell, hogy bekösse, vagy itt kell hagynia a fegyvereit, míg csak el nem hagyjuk a várost – mondta Sarene sietve, mikor a pengemester kicsavarta a kardhüvelyt a zömök katona kezéből. – Ez egy szolgáltatás, és Cadsuane ezért fizetett, hullámúrnő! Far Maddingben egy férfi sem viselhet övkésnél nagyobb fegyvert, hacsak nincs rajta békecsomó, ami megakadályozza, hogy kivonják. Még a falon őrködő katonák, mint itt ezek, sem vihetik el az őrhelyükről a kardjukat, ugye? – kérdezte a vékony katonát, aki azt mondta, hogy teljesen igaza van, és hogy ez így helyes. Moad megvonta a vállát, leemelte a kardot az övéről, és mikor az örökös fintorba ragadt arcú férfi az elefántcsont markolatú tőrt is elkérte tőle, azt is szó nélkül odaadta. A férfi az övére tűzte a hosszú tőrt, és egy tekercs vékony drótot húzott elő a táskájából. Villámgyorsan elkezdte betekerni a kardot egy leheletfinom dróthálóba. Csak akkor állt meg, mikor egyszer-egyszer előszedett egy kis ólomplombát az övéből, és a drót köré hajtogatta. Gyorsan végzett mindkét fegyverrel.

– A neveket elküldik a másik két hídhoz is – folytatta Sarene –, és a férfiaknak sértetlenül kell felmutatniuk a dróthálót, vagy egészen addig fogságban tartják őket, míg csak a magisztrátus úgy nem dönt, hogy más bűnt nem követtek el. Még ha így is lenne, egyrészt nagy bírságot kell kifizetniük büntetésképp, másrészt pedig nyilvánosan megkorbácsolják őket. A legtöbb külhoni leteszi a kapunál a fegyverét, hogy ne kelljen erre is költenie, de akkor ugyanitt kellene elhagynunk a várost, hogy visszakapjuk őket. A Fény tudja, hogy merre akarunk menni, mikor végre elindulunk innen! – Sarene Cadsuane-re nézett. Az idős aes sedai épp azzal volt elfoglalva, hogy megakadályozza, hogy Alanna egymaga átvágtasson a hídon. Sarene halkan hozzátette. – Legalábbis azt hiszem, hogy ezért visszük magunkkal a kardokat!

Harine felhorkant.

– Ez nevetséges! Akkor hogy védik meg itt magukat a férfiak?

– Far Maddingben egyetlen férfinak sem kell megvédenie magát, asszonyom! – A zömök katona hangja rekedten harsant, de hallhatóan nem gúnyolódott. Egyszerűen csak tényeket állapított meg. – A városi őrség megvéd mindenkit! Ha mindenki kardot hordozhatna magánál, aki csak akar, nemsokára nálunk is éppolyan rossz lenne a helyzet, mint bárhol máshol. Hallottam róla, hogy más városban milyen állapotok uralkodnak, asszonyom, és a hátam közepére sem kívánom!

Meghajolt Harine felé, és visszalépett a társai közé. Az írótáblás katona is követte. Moad gyorsan megnézte a kardját és a tőrét – mindkettőt jó alaposan bebugyolálták a vékony szálú drótba – és óvatosan tette vissza a helyére, nehogy az öv felsérthesse a békecsomót.

– A kard csak akkor fontos, ha az ember ésszel nem tudja megoldani a helyzetet – mondta. Harine ismét felhorkant. Shalon azon gondolkozott, hogy ha Far Madding valóban olyan biztonságos volt, akkor a zömök katona hol szerezhette azt a csúnya sebhelyet.

Hátulról, a többi férfi felől tiltakozó kiáltások harsantak, de hamar elhallgattatták őket. Shalon bármibe lefogadta volna, hogy Merise rakott rendet az őrzők között: mellette néha még Cadsuane is kifejezetten lágyszívűnek tűnt. Az őrzői úgy viselkedtek, mint az amayariak idomított kutyái. Késlekedés és kétkedés nélkül teljesítették a parancsait. Merise azonban nem csak a saját őrzőivel szemben volt szigorú, de habozás nélkül helyre tette a többieket is. Nemsokára már minden kardot békecsomó fogott a hüvelybe, és a málhás állatokat is átkutatták, hogy nem rejtegetnek-e a csomagok között fegyvert. Ráléptettek a hídra. A lovak patája hangosan csattogott a kövezeten. Shalon igyekezett minden apró részletet megfigyelni – nem is annyira azért, mert érdekelte a partlakók világa, mint inkább azért, hogy valahogy elfeledtesse magával, hogy mi hiányzik neki.

A híd lapos volt, és éppolyan széles, mint az odavezető út. Mindkét oldalon alacsony kőkorlát szegélyezte: elég erős volt ahhoz, hogy megakadályozza, hogy a kocsik a vízbe boruljanak, de nem olyan magas, hogy orvtámadók bújhassanak el mögötte. Hosszú volt, talán háromnegyed mérföld is lehetett, és nyílegyenesen tartott a városba. Itt-ott csónakok úsztak el alatta. Ha árbocuk és vitorlájuk is lett volna, nem fértek volna át a híd alatt. A város vasalt kapuit magas tornyok vették körbe – Sarene azt mondta, hogy most a Caemlyni Kapun haladnak át –, és az arany kézzel megjelölt katonák meghajtották a fejüket a nők előtt, és gyanakodva méregették a férfiakat. Az utcák...

Mit sem használt, hogy igyekezett a város látványosságaival elvonni a figyelmét. Az utcák szélesek voltak és egyenesek, telis-tele emberekkel és kocsikkal, és két-három emelet magas épületek szegélyezték őket, de minden egybemosódott. A Forrás eltűnt! Shalon tudta, hogy ismét felbukkan, amint elhagyja ezt az átkozott várost, de a Fényre, a legszívesebben máris elment volna innen! Lehet, hogy a Coramoor itt van, ebben a városban, és Harine a Coramoorhoz akart tapadni, talán azért, mert tudta, hogy a férfi kicsoda, talán csak azért, mert ettől remélte, hogy egy nap a Hajók Úrnője lehet. Amíg Harine el nem hagyja Far Maddinget, amíg Cadsuane fel nem oldozza az ígéretei alól, Shalon is a városhoz volt kötve. A városhoz, ahol nem volt Igazi Forrás.

Sarene szinte folyamatosan magyarázott, de Shalon nem is hallotta, mit mond. Átmentek egy hatalmas téren. Egy nő óriási szobra állt középen, de Shalon csak annyira emlékezett, hogy Einion Ahvarinnek hívták. Tudta, hogy Sarene azt is elmesélte, hogy miről híres ez a nő, hogy mivel érdemelte ki, hogy Far Madding hősei között legyen, és miért épp a Caemlyni Kapu felé mutatott intően a keze. Egy sor kopár fa választotta szét a következő utcát. Gyaloghintók és szögletes páncélú férfiak verekedték át magukat a tömegen, de Shalon hiába látta mindezt, nem fogott fel belőle semmit sem. Remegett, és a lova hátára kuporodott. A város eltűnt. Az idő megszűnt. Minden elfoszlott körülötte, csak a félelem maradt, hogy talán soha többé nem érezheti az Igazi Forrást. Még soha nem szembesült vele, hogy mekkora vigaszt jelent a Forrás puszta közelsége. Mindig ott volt, hihetetlen boldogságot ígért, és olyan éles, eleven életet, hogy még a színek is elfakultak, ha a Hatalom nélkül nézte őket. És most a Forrás maga is elveszett. Elveszett! Ez töltötte ki minden gondolatát. Elveszett.

Huszonnegyedik fejezet

A tanácsnokok között

Valaki megrázta Shalon karját. Sarene volt az. Az aes sedai hozzá beszélt.

– Ott van, odabenn – mondta Sarene –, a Tanácsnokok Csarnokában. A kupola alatt! – Visszahúzta a kezét, mély levegőt vett, és meghúzta a lova kantárját. – Nevetséges azt hinni, hogy a hatása rosszabb, csak azért, mert közelebb vagyunk hozzá – motyogta –, de mégis úgy tűnik, mintha az lenne.

Shalon nagy nehezen összeszedte magát. Az üresség nem múlt el, de arra kényszerítette magát, hogy ne gondoljon rá. Valójában persze úgy érezte magát, mint egy kimagozott gyümölcs. Egy hatalmas, fehérre kövezett téren voltak. A közepén egy óriási palota emelkedett. A kerek épület teljesen hófehér volt, kivéve a félgömb alakú kupolát, ami kéken csillant. A kupola alatti két emeletet jókora oszlopok szegélyezték, és a kétoldalt álló, széles, hófehér kőlépcsőkön folyamatosan áramlottak fel és le az emberek. Előttük egy hatalmas, boltíves bronzajtó állt tárva-nyitva, de ettől eltekintve az egész első emelet fehér kőből volt kifaragva. A falon végig kétszeres életnagyságú, diadémos homlokú asszonyok szobrai magaslottak, közöttük kőből faragott búzakévék álltak, és szövettekercsek, amelyek szabadon libbenő végét mintha a szél lebegtette volna, hogy ezzel is megmutassa, milyen lágy és selymes a kelme. Fémrudak hevertek a tekercsek alatt, aranyat, ezüstöt, vasat, vagy talán mind a hármat jelképezve, és a faragott kőzsákokból mintha pénzérmék és drágakövek gurultak volna szerteszét a domborművön. A nők lábai alatt Shalon kisebb alakokat is látott: kocsisok hajtották a szekereket, kovácsok kalapálták a vasat, szövőnők szőtték a drága kelmét. Szorgos alakjuk szalagként futott körbe az épületen. Ezek a vademberek emlékművet állítottak a kereskedelmi sikereiknek. Ekkora ostobaságot! Ha az emberek úgy döntöttek, hogy a másik jobb kereskedő náluk, általában nem csak hogy irigyek lettek, de meg is makacsolták magukat, és mindenféle nevetséges követeléssel álltak elő. És néha az ember nem tehetett mást, mint hogy elfogadta az ostobaságaikat! Shalon csak most döbbent rá, hogy Harine dühösen méregeti, és sietve kihúzta magát a nyeregben.

– Bocsásson meg, hullámúrnő – mondta. A Forrás eltűnt, de visszatér, még szép, hogy visszatér, és nem hanyagolhatja el emiatt a kötelességét. Szégyellte magát, hogy így elvakíthatta a félelem, de a szégyen sem mosta el a belsejében tátongó űrt. Ó, a Fényre, micsoda sötét űr, milyen vak és hideg! – Most már jobban vagyok! És innentől igyekszem mindenre odafigyelni!

Harine egyszerűen csak bólintott, de még mindig összevonta a szemöldökét. Shalon fejbőre viszketni kezdett. Ha Harine nem szidott le valakit, mikor elmulasztotta a kötelességét, akkor általában későbbre tartogatta a dühét. És komolyabb büntetést szánt az illetőnek.

Cadsuane egyenesen átlovagolt a téren, és beléptetett a Tanácsnokok Csarnokának szélesre tárt bronzajtaján. A tágas, magas terem első ránézésre valamiféle belső istállóudvarnak tűnt. Vagy egy tucat kék egyenruhás férfi guggolt az arany kézzel és arany karddal díszített ajtajú gyaloghintók között, és döbbenten néztek fel rájuk, mikor belovagoltak. Társaik, akik épp egy kézzel és karddal megjelölt kocsi elől fogták ki a lovakat, szintén értetlenül meredtek rájuk, akárcsak az a pár kék ruhás fickó, akik épp hatalmas seprűkkel takarították fel a termet. Két másik lovász épp egy-egy lovat vezetett el egy szénától és lótrágyától bűzlő folyosón.

Egy kerekded, sima képű, középkorú férfi sietve feléjük szaladt a kockaköveken. Tisztelettudóan meghajtotta a fejét, és idegesen tördelte a kezét. Míg a többi fickónak egyszerű madzaggal volt hátrafogva derékig érő haja, neki ezüstös csat fogta össze hosszú fürtjeit, és kék gyapjúkabátját is sokkal jobb anyagból szabták. A vállán ott csillant az arany kard és az arany kéz jele.

– Bocsássanak meg – kezdte behízelgő mosollyal –, nem akarom megsérteni önöket, de azt hiszem, eltévedtek. Ez itt a Tanácsnokok Csarnoka, és...

– Mondd meg Barsalla Első Tanácsnoknak, hogy Cadsuane Melaidhrin látni kívánja – szakította félbe az aes sedai, és lekászálódott a nyeregből.

A férfi mosolya kissé elcsúszott, és a szeme elkerekedett.

– Cadsuane Melaidhrin? De hát azt hittem, hogy ön... – észrevette Cadsuane vészjósló tekintetét, és elharapta a mondatot. Köhécselt egyet, és ismét elömlött arcán a szolgálatkész mosoly. – Bocsásson meg, Cadsuane sedai! Megengedi, hogy átvezessem a fogadóterembe önt és a társait, hogy némileg kényelmesebben várakozhassanak, míg csak nem üzenek az Első Tanácsnokért?

A szeme még jobban elkerekedett, mikor végignézett Cadsuane társain. Láthatóan ő is felismerte az aes sedai-okat, legalábbis ha többet látott együtt. Shalon és Harine láttán döbbenten pislogott egyet, de egész jól uralkodott magán partlakó létére. Nem tátotta el a száját, és nem kezdte az orrát piszkálni.

– Megengedem, hogy elszaladj Aleishez, és megmondd neki, hogy várom, amilyen gyorsan csak futni tudsz, fiacskám – mondta Cadsuane, és levetette a köpenyét, aztán a nyeregre dobta. – Mondd meg neki, hogy a kupolában leszek, és azt is, hogy nem érek rá egész nap! Na mi van? Futás!

A férfi mosolya ezúttal nem olvadt le az arcáról, csak betegesen elsápadt. Nem habozott egy percig sem, hanem sietve megfordult, és elrohant. Azt is csak futtában kiáltotta oda a lovászoknak, hogy vegyék gondjaikba a vendégek hátasait.

Cadsuane egyáltalán nem törődött vele, miután kiadta az utasításokat.

– Verin, Kumira, ti ketten velem jöttök! – jelentette be kurtán. – Merise, fogd össze a csapatot, és legyetek menetkészek, míg csak... Alanna, gyere vissza, és szállj le a lóról! Alanna!

A nő vonakodva fordította el a lovát a kaputól, és durcás mormogással szállt le a nyeregből. Ihvon, a nővér karcsú őrzője, aggodalmaskodva nézte az aes sedai-t. Cadsuane nagyot sóhajtott, mint akinek már fogytán a türelme.

– Ülj rá, ha máshogy nem tudod itt tartani, Merise! – mondta, és egy aprócska, inas lovász kezébe nyomta a lova kantárját. – Azt akarom, hogy mindenki indulásra kész legyen, mikor végzek Aleisszel!

Merise bólintott, és Cadsuane a lovászhoz fordult.

– Csak egy kis vízre lesz szüksége – mondta, és szeretetteljesen megveregette az állat nyakát. – Ma nem futtattam meg nagyon!

Shalon örült, hogy utasítások nélkül is elveszik tőle a lovát. Azt sem bánta volna, ha a lovász ott helyben agyonüti azt a ronda dögöt. Nem tudta, hogy mennyit lovagolhatott kábulatában, de úgy érezte, mintha a Cairhientől idáig vezető, ki tudja, hány száz mérföld mindegyikét nyeregben tette volna meg. Úgy érezte, mintha a húsa is legalább úgy összegyűrődött volna, mint a ruhája. Hirtelen ráébredt, hogy Jahar csinos arcocskáját sehol sem látja a többi férfi között. Verin őrzője, a zömök, őszes hajú Tomas vezette a foltos, szürke lovat is, amin nemrég még Jahar ült. Hova tűnhetett az a szerencsétlen fiatalember? Merise láthatóan nem aggódott a távolléte miatt.

– Ez az Első Tanácsnok – mordult fel Harine, és hagyta, hadd segítse le Moad a nyeregből. Ő is éppolyan merev volt, mint Shalon: a férfi viszont könnyedén pattant le a lóról. – Fontos személy errefelé, Sarene?

– Azt is mondhatnánk, hogy ő Far Madding uralkodója, bár a többi Tanácsnok szerint ő az első az egyenlők között, bármit értenek is ezalatt. – Sarene rábízta a lovát egy lovászra, és meglepően nyugodtnak tűnt. Lehet, hogy az előbb még felzaklatta, hogy ilyen közel lehet ehhez a ter'angrealhoz, ami ellopta a Forrást, de most már megint olyan hűvös volt és összeszedett, mintha csak jégből faragták volna. – Egyszer, régen, nagyon régen, az Első Tanácsnok Maredo királynőinek volt a tanácsadója, de mióta Maredo... felbomlott... a legtöbb Első Tanácsnok úgy véli, hogy ő Maredo uralkodóinak természetes utóda.

Shalon tisztában volt vele, hogy a partlakók történelméről éppúgy alig tud valamit, mint a partvonalnál beljebb fekvő területek földrajzáról, de egészen biztos volt benne, hogy soha életében nem hallott még Maredo nevű országról. De Harine-nek ennyi is elég volt. Ha az Első Tanácsnok uralta a várost, akkor neki, a shodien klán hullámúrnőjének találkoznia kell vele. Harine rangja egészen egyszerűen megkövetelte, hogy fogadják. A hullámúrnő elszánt arccal átbicegett az udvaron, hogy beszéljen Cadsuane-nel.

– Ó, persze – mondta az az elviselhetetlen aes sedai, még mielőtt Harine szóra nyithatta volna a száját. – Ön is velem jön, és a testvére is! Azt hiszem, hogy a pengemesterét viszont itt kell hagynia. Már az is épp elég baj lenne, ha felvinnénk egy férfit a kupolába, de ha egy felfegyverzett férfi lenne velünk, a Tanácsnokok ott rögtön ideggörcsöt kapnának! Van még valami kérdése, hullámúrnő?

Harine úgy csukta be a száját, hogy a foga is összekoccant.

– Helyes! – mormolta Cadsuane. Shalon felnyögött. Tudta, hogy ez csak tovább rontja a húga hangulatát.

Cadsuane végigvezette őket a széles, kék padlójú, színes faliszőnyegekkel szegett, csillogó tükrű, arany állólámpákkal megvilágított folyosókon. A kék egyenruhás szolgák először döbbenten néztek rájuk, aztán partlakók módjára sietve meghajoltak. Felmentek a magas, hosszú, fehér kőből faragott lépcsőkőn, amelyek légiesen emelkedtek a magasba, és csak itt-ott támasztotta meg őket a hűvös, sápadt kőfal. Cadsuane úgy siklott, mint egy hattyú, de a kíméletlen sebesség csakhamar égetni kezdte Shalon elgémberedett tagjait. Harine arca kemény volt, akár egy kőmaszk: igyekezett eltitkolni, hogy mennyire nehezére esik a lépcsőmászás. Mintha még Kumira is meglepődött volna egy kissé a lépcső láttán, bár Cadsuane tempója neki láthatóan nem okozott nehézséget. Az aprócska, kerekded Verin Cadsuane mellett lépdelt, de néha-néha hátramosolygott Shalonra és Harine-re. Shalon néha úgy gondolta, hogy gyűlöli Verint, de a nő mosolyában nem volt sem káröröm, sem rosszindulat, egészen egyszerűen csak biztatgatni akarta őket.

A lépcső még egyet fordult, és a falak közül kiléptek egy hatalmas erkélyre. Az aprólékos kidolgozású, aranyozott korlát körbevette az egész... Shalon egy pillanatig csak döbbenten tátogott. Felette vagy száz láb magasan feszült a hatalmas, kék kupola. Nem tartotta sem oszlop, sem pedig gerenda: magától ívelt fel a magasba. Shalon éppolyan keveset tudott a partlakók építészetéről, mint a történelmükről vagy a földrajzukról – no meg az aes sedai-okról –, ami azt illeti, Shalon legfeljebb Cairhienről tudott valamit az összes partlakó földek és városok közül. Tudta, hogy hogyan kell megtervezni és megépíttetni egy hajót, de el sem tudta volna képzelni, hogy ezt a kupolát hogyan készítették el.

A hosszú körerkélyt három más helyen is boltíves, fehér kőből kirakott ajtó törte meg. Pont ugyanolyanok voltak, mint az, amelyen át ők léptek a terembe, és minden bizonnyal egy-egy lépcsősor rejlett mögöttük. Egyedül voltak. Cadsuane láthatóan örült a dolognak, bár nem szólt egy szót sem, hanem egyszerűen csak bólintott egyet.

– Kumira, mutasd meg a hullámúrnőnek és a testvérének Far Madding őrét! – a hangja tompán visszhangzott a hatalmas kupola alatt. Egy kicsivel arrébb vonta Verint, és összedugták a fejüket. A suttogás egyáltalán nem visszhangzott, Shalon bárhogy fülelt is.

– Meg kell bocsátaniuk nekik – mondta Kumira gyengéden Shalonnak és Harine-nek. Bármilyen halkan beszélt is, a hangjától megrezdült a levegő, bár szavai nem vetettek visszhangot. – A Fényre, ez alighanem még Cadsuane-nek is kellemetlen! – végigszántott rövid, barna haján, aztán megrázta a fejét, hogy a helyükre kuszálódjanak fürtjei. – A Tanácsnokok sosem örülnek, ha aes sedai-okat kell fogadniuk, és különösen nem kedvelik az itt született nővéreket. Azt hiszem, a legszívesebben úgy tennének, mintha a Hatalom nem is létezne. No persze a történelmük alapján minden okuk meg is van rá, hogy így tegyenek, és az elmúlt kétezer évben nem nagyon történt olyasmi, ami megingatta volna ezt a hitüket. De Cadsuane akkor is csak Cadsuane. Ha meglát egy öntelt embert, hamar úgy dönt, hogy leszállítja a magas lóról, akár koronát visel, akár a Tanácsnokok diadémját hordja. Utoljára húsz éve járt itt, az Aiel-háború idején, de azt hiszem, hogy néhányan, akik még emlékeznek a látogatására, a legszívesebben az ágyuk alá bújnának, mikor meghallják, hogy visszatért. – Kumira halkan, vidáman felnevetett. Shalon egyáltalán nem találta mulatságosnak a szavait. Harine szája megvonaglott, és úgy nézett ki, mint akinek erőteljes gyomorrontása van. – Szeretnék megnézni az... őrt? – folytatta Kumira. – Azt hiszem, ez is épp olyan jó név, mint bármi más. Nem valami látványos, persze... – Óvatosan közelebb lépett az aranyozott korláthoz, és úgy lesett le, mint aki attól fél, hogy a mélységbe zuhan. A tekintete ismét kiélesedett. – Bármit megadnék azért, ha tanulmányozhatnám, de persze ez lehetetlen. Ki tudja, hogy még mi mindenre lehet használni azon kívül, amit tudunk? – A hangjában legalább akkora félelem csendült, mint amekkora kíváncsiság vagy szomorúság.

Shalonnak egyáltalán nem volt tériszonya, és könnyedén az aes sedai mellé lépett. Kihajolt az aranyozott korláton: látni akarta, hogy mi vette el tőle a Forrást. Egy pillanat múlva Harine is csatlakozott hozzájuk. Shalon meglepődve látta, hogy az őr csak húsz láb mélyen lehet: nem hitte volna, hogy Kumira ilyen kis magasságtól is így megriad. Odalenn a sima padlócsempe vadul tekergőző fehér és kék labirintust rajzolt egy sárga peremű, vörös ovális köré. Az erkély alatt három fehér ruhás nő ült egymástól egyforma távolságban a padló szélén, a kupola falának támaszkodva, és mindegyik nő mellett egy teljes ölnyi széles korong volt a padlóba süllyesztve. Minta felhős kristályból faragták volna a korongokat, de mindegyikbe beleillesztettek egy átlátszó, tiszta kristályt, amely a terem közepe felé mutatott. A zavaros felszínű korongokat fémörv szegélyezte. Az örvek beosztása Shalont leginkább az iránytű formájára emlékeztette, és a nagyobb rovások között egyre kisebbeket és egyre finomabbakat vett észre. A szélkereső nem látta tisztán, de mintha a hozzá legközelebb eső fémörvön számokat látott volna felvillanni. Ennyi volt az egész. Semmi szörnyűséges lény, semmi ijesztő, vad forma. Shalon azt hitte, hogy valami hatalmas, fekete szerkezetet fog látni, amely magába szívja a napfényt. Erősen megszorította a korlátot, hogy ne remegjen a keze, és megtámasztotta magát, mert erősen rogyadozott a térde is. Bármi volt is odalenn, ellopta a Fényt.

A hátuk mögött papucsok surrantak: újabb emberek érkeztek a kupola alá. Ugyanazon a lépcsőn jöttek fel, mint az előbb ők. Vagy egy tucat mosolygós nő lépett ki a fehér ajtón. A hajukat magasra tornyozták a fejük tetején, és lenge, kék selyemruhájuk mintha valami ujjatlan kabát lett volna. Dús aranyhímzés fedte a holmikat, és az uszályuk hosszan libbent utánuk a kövön. Az itteniek értettek hozzá, hogyan érzékeltessék a rangot. Mindegyik nőnek a nyakában az odalenn látott, arannyal szegett, vörös oválishoz hasonló medál lógott vaskos, hosszú aranyláncáról, és keskeny diadémjukról is hasonló dísz csüngött sápadt homlokukra. Az egyik asszony ovális függőit nem tűzzománcból készítették, hanem rubinból, és a homlokát díszítő diadémját szinte teljesen elfedte a ráhalmozott zafír és holdkő. Jobb mutatóujján nehéz pecsétgyűrű csillant. Magas volt, méltóságteljes: hosszú, éjfekete haját hatalmas kontyba fogta. Bár az arcát még nem éktelenítették ráncok, a halántékán már ezüstösen ragyogott a haja. A többiek magasak voltak és alacsonyak, zömökek és karcsúak, csinosak és csúnyák: egyikük sem volt már fiatal, és mindegyiken látszott, hogy parancsoláshoz szokott. A rubinmedálos nőt azonban nem csak a drágakövek emelték ki társnői közül. Hatalmas, sötét szemét együttérzés és bölcsesség töltötte meg, és nem csupán parancsoláshoz, de uralkodáshoz szokott. Shalon azonnal tudta, hogy csak ő lehet az Első Tanácsnok, de a nő azért bemutatkozott.

– Aleis Barsalla vagyok, Far Madding Első Tanácsnoka! – hajlékony, édes hangja meglepően mély volt, és úgy rezgett, mintha örömhírt jelentene be, és éljenzést várna. A kupolában zengő visszhang csak tovább erősítette ezt a benyomást, míg már-már isteni kinyilatkoztatásnak tűnt minden szava. – Far Madding örömmel üdvözli Harine din Togara Két Szélt, a shodien klán hullámúrnőjét, az Atha'an Miere Hajók Úrnőjének különleges nagykövetét. A Fény világítson le önre, és lássa el minden földi jóval! A jövetele mindenkit örömmel tölt el városunkban! Boldog vagyok, hogy jobban megismerhetem az Atha'an Miere népét, de gondolom, elfáradt a hosszú úton. Kényelmes lakosztályt rendeltem önnek a tulajdon palotámban! Mikor már evett és pihent, beszélhetünk: ha a Fény is úgy akarja, mindkettőnk népének előnye származik belőle.

A többiek szétterítették a szoknyájukat, és könnyedén meghajoltak.

Harine kurtán meghajtotta a fejét, és elégedetten elmosolyodott. Itt végre valaki megadta a rangjának kijáró tiszteletet. És alighanem az is sokat számított, hogy a Tanácsnokok nem mutogattak kíváncsian a két Atha'an Miere nő ékszereire.

– Úgy látom, hogy a kapuból még mindig olyan gyorsan elérnek hozzád a hírnökök, mint régebben, Aleis – mondta Cadsuane. – Engem nem is üdvözölsz?

Aleis mosolya egy pillanatra elkeskenyedett, és a többi Tanácsnok arcáról leolvadt a barátságos arckifejezés, mikor Cadsuane Harine mellé lépett. Azok, akik még mosolyogtak, kényszeredetten néztek maguk elé. Az egyik csinos, komor nő kis híján elfintorodott az aes sedai láttán.

– Hálásan köszönjük, hogy elhozta hozzánk a hullámúrnőt, Cadsuane sedai! – Az Első Tanácsnok nem hangzott kifejezetten hálásnak. Kihúzta magát, és egyenesen előre nézett; nem is annyira Cadsuane-re, mint inkább valahova az aes sedai feje fölé. – Biztos vagyok benne, hogy valahogyan ki tudjuk majd mutatni hálánkat, mielőtt távozik!

Akkor sem tudta volna kurtábban elbocsátani az aes sedai-t, ha ráparancsolt hogy menjen, de Cadsuane csak rámosolygott a magas nőre. Nem volt kifejezetten kellemetlen a mosolya, de nem is tűnt igazán jóindulatúnak.

– Egy ideig még nem megyek el, Aleis! Köszönöm, hogy ilyen jó szállást ajánlottál nekünk, és el is fogadom. A Magaslat palotáit még a város legelőkelőbb fogadóinál is többre tartom!

Az Első Tanácsnok szeme döbbenten elkerekedett, aztán elszántan összeszűkült.

– Cadsuane-nek mellettem a helye – mondta Harine, és csak félig beszélt úgy, mint akit majdnem megfojt a tulajdon dühe. Nem hagyta, hogy Aleis szóhoz jusson. – Ahol nem látják szívesen, oda én sem megyek!

Ez is annak az alkunak a része volt, amit Cadsuane rájuk kényszerített cserébe azért, hogy vele mehessenek. Egyebek között az is a része volt az alkunak, hogy oda és akkor mennek, ahova és amikor ő parancsolja, míg csak meg nem találják a Coramoort, és hogy minden számukra szóló meghívást Cadsuane-re is kiterjesztenek. Ez akkor még csak lényegtelen apróságnak tűnt, különösen a többi feltételhez képest, de láthatóan Cadsuane tisztában volt vele, hogy milyen fogadtatásra számíthat Far Maddingben.

– Nem kell így elkeseredned, Aleis! – hajolt oda Cadsuane az Első Tanácsnokhoz bizalmaskodva, de nem beszélt halkabban. A kupola visszhangja minden szavát mennydörgéssé erősítette. – Egészen biztos vagyok benne, hogy most már nincsenek olyan rossz szokásaid, amelyekről le kellene nevelnem téged!

A Első Tanácsnok elvörösödött, és a háta mögött számítóan, gyanakodva összenézett a többi Tanácsnok. Néhányan úgy méregették, mintha most látnák először. Shalon azon gondolkozott, hogy az itteniek hogyan jutottak ranghoz, és hogyan veszíthették el a pozíciójukat? Aleisen kívül még tizenketten voltak, de alighanem ez csak véletlen egybeesés volt. Minden Atha'an Miere klánban az Első Tizenkettő választotta ki a hajóúrnők közül a hullámúrnőt – általában az Első Tizenkettő közül –, és az Első Tizenkettő hullámúrnő választotta meg a Hajók Úrnőjét. Harine azért hitte el a különös partlakó lány jóslatát, mert ő is az Első Tizenkettőbe tartozott. És mert két aes sedai is azt mondta, hogy a lány minden látomása valóra vált. A hullámúrnőket, sőt, még a Hajók Úrnőjét is el lehetett mozdítani, bár csak nagyon indokolt esetben, például ha mérhetetlen hozzá nem értésről tett tanúbizonyságot, vagy ha elveszítette a józan eszét – de mindkét esetben az Első Tizenkettő egyhangú jóváhagyása kellett hozzá. A partlakók persze máshogy intézték ezeket a dolgokat, és Shalon úgy látta, hogy általában korántsem voltak ilyen körültekintőek. Aleis merően nézte Cadsuane-t, de a tekintete gyűlöletet és félelmet sugárzott. Talán érezte, ahogy tizenkét szempár tapad a hátára. A többi Tanácsnok éppen azt méregette, hogy mennyire gyengülhetett meg. De vajon Cadsuane miért akart beleavatkozni a helyi politikába? És miért ilyen otrombán tette?

– Egy férfi fókuszált – mondta Verin hirtelen. Ő nem csatlakozott a többiekhez, hanem vagy tíz lépéssel arrébb várakozott. Áthajolt a korláton, és az oválist nézte. A kupolában visszhangzott a hangja. – Sok férfi fókuszál mostanában, Első Tanácsnok?

Shalon lenézett, és döbbenten pislogott. Az előbb még kristálytisztán tündöklő ékek feketék voltak, és nem a terem közepe felé mutattak, hanem nagyjából egy irányba fordultak. A lenn várakozó nők egyike felpattant, és azt nézte, hogy a vékony fémörv melyik rovátkája felé mutat a fekete ék. A másik két nő máris a kerek tetejű ajtó felé szaladt. Shalon hirtelen rájött, miről van szó. Minden szélkereső tudta, hogyan kell helyzetet meghatározni. Valahol az ajtó mögött volt egy táblázat, és nemsokára bejelölik a térképen is, hogy egészen pontosan hol fókuszált a férfi.

– Ha nő lett volna, vörösen csillognak, nem feketén – lehelte Kumira halkan. Kicsit hátralépett a korláttól, de így is két kézzel markolta, és csak óvatosan hajolt előre, hogy lenézzen. – Ez figyelmezteti őket, kutatja fel a fókuszáló férfit vagy nőt, és ez védi meg a várost. És még mi mindent tudhat? Azok a nők, akik elkészítették, talán többre vágytak, talán több mindent is beleépítettek. Hihetetlen veszélyeket rejt magában, hogy nem tudjuk, mi mindenre képes.

A hangját azonban nem félelem torzította el, hanem izgalom.

– Egy asha'man volt az, gondolom – mondta Aleis, és végre eltépte a tekintetét Cadsuane-ről. – Nekünk nem árthatnak! Szabadon bejöhetnek a városba, és azt csinálnak, amit akarnak, ha betartják a törvényeinket!

Bármilyen nyugodt volt is az Első Tanácsnok, a háta mögött néhányan úgy bolydultak meg, mint a hajósinasok az első fedélzeti gyűlésükön.

– Bocsásson meg, aes sedai. Üdvözöljük Far Maddingben. Bár azt hiszem, sajnos nem tudom a becses nevét!

Verin még mindig a kupola alját nézte. Shalon ismét átpislogott a korlát felett, és döbbenten figyelte, ahogy az ékek... megváltoznak. Az egyik pillanatban még feketék voltak, és észak felé mutattak, a másikban már ismét kristálytisztán csillantak, és a terem közepére irányultak. Nem forogtak: egyszerűen csak az egyik pillanatban még ilyenek voltak, a másikban már olyanok.

– Mindannyian szólíthattok Eadwinának – mondta Verin. Shalon kis híján összerezzent döbbenetében, de Kumira még csak nem is pislogott. – Foglalkozik történelemmel is, Első Tanácsnok? – folytatta Verin anélkül, hogy felnézett volna. – Guaire Amalasan csak három hétig ostromolta Far Maddinget, de a vége igencsak véres volt.

– Nem hinném, hogy szívesen hallanának erről – mondta Cadsuane élesen, és valamiért valóban kényelmetlenül feszengett a Tanácsnokok többsége. Ki a Fény lehet ez a Guaire Amalasan? Shalon mintha már hallotta volna ezt a nevet, de nem tudta, kiről lehet szó. Alighanem valami partlakó hódító volt. Aleis Cadsuane-re nézett, és megfeszült a szája.

– A történelemkönyvek szerint Guaire Amalasan kiváló hadvezér volt, Eadwina sedai, és talán csak maga Sasszárny Artur volt nála is tehetségesebb tábornok. Miről jutott az eszébe?

Shalon még sosem látta, hogy a velük utazó aes sedai-ok közül bárki is ellen mert volna szegülni Cadsuane intéseinek: általában éppolyan fürgén teljesítették a legkisebb kérését is, mintha parancsba adta volna. De Verin most rá sem hederített. Fel sem nézett.

– Azon gondolkoztam, hogy bár nem tudta használni az Egyetlen Hatalmat, mégis úgy zúzta össze Far Maddinget, mint egy túlérett dinnyét – a zömök kis aes sedai megállt, és félrebillentette a fejét, mintha épp most jutna az eszébe valami. – Tudja, az Újjászületett Sárkánynak Illianban és Tearben is vannak hadseregei, Andorról és Cairhienről nem is beszélve. És persze ott van az a több tízezer aiel is. Azok az aielek aztán nagyon vadak! Nem is értem, hogyan lehet ilyen nyugodt, ha valóban asha'manek kémkednek a környéken!

– Azt hiszem, most már eléggé megrémítetted őket, Eadwina! – csattant fel Cadsuane határozottan. Verin végre elfordult az aranyozott korláttól, és tágra nyílt szemekkel nézte a többieket. Mint valami rémült, ártatlan kis partlakó madárka. Kövér kis kezeivel úgy csapkodott, mintha szárnyai lennének.

– Ó, eszem ágában sem volt...! Ó, jaj, dehogy! Gondolom az Újjászületett Sárkány már önök ellen indult volna, ha el akarja foglalni Far Maddinget! Nem, azt hiszem a seanchanok... Róluk is hallottak már, ugye? Amiket Altaráról és a nyugati vidékekről hallunk, az valóban iszonyatos! Úgy tűnik, hogy mindent elsöpörnek maguk előtt! Nem, azt hiszem, az Újjászületett Sárkányt jobban leköti, hogy őket féken tartsa, mint hogy elfoglalja a városukat. Feltéve persze, hogy nem haragítják magukra az Újjászületett Sárkányt vagy a követőit! De gondolom, önöknek is van elég eszük ahhoz, hogy ne tegyenek ilyesmit!

Nagyon ártatlannak tűnt. A Tanácsnokok megrezzentek: a hullám arra emlékeztette Shalont, mint amikor a felszínen úszkáló halak észreveszik a mélyben köröző oroszlánhalat.

Cadsuane nagyot sóhajtott. Láthatóan elfogyott már a türelme.

– Ha most akarod megbeszélni velük az Újjászületett Sárkány terveit, Eadwina, akkor kénytelen leszel nélkülem tovább fecsegni. Én már alig várom, hogy megmoshassam a kezem, és ihassak egy kis meleg teát!

Az Első Tanácsnok úgy rezzent össze, mint aki már teljesen elfelejtette, hogy Cadsuane is ott van, bármilyen hihetetlennek tűnt is a dolog.

– Igen. Igen, persze! Cumere, Narvais, elkísérnétek a hullámúrnőt és Cadsuane sedait a... a palotámba, és fogadnátok illően helyettem is? – csak az aprócska szünet jelezte, hogy nem örül annak, hogy Cadsuane-t is vendégül kell látnia. – Én még szívesen beszélgetnék Eadwina sedai-jal, ha neki sincs ellenére!

A legtöbb Tanácsnok Aleis után indult. A fekete hajú nő elsiklott a korlát mentén. Verin hirtelen nagyon is riadtnak tűnt, és bizonytalanul nézegetett körbe-körbe, de azért a Tanácsnokokkal tartott. Shalon éppúgy nem hitt a döbbenetének, mint az előbb azoknak az ártatlan pillantásoknak. Sőt, most már úgy vélte, hogy azt is tudja, Jahar merre járhat. Csak azt nem értette, mi szükség volt minderre.

Az Aleis által kiválasztott két nő – az egyik az a csinos asszony volt, aki úgy húzta a száját Cadsuane felbukkanásakor, a másik meg egy vékony, barna hajú nő – parancsnak vette az Első Tanácsnok kérését. Talán az is volt. Szétterítették a szoknyájukat, és ismét meghajoltak, aztán megkérdezték Harine-t, hogy megtisztelné-e őket azzal, hogy velük tart, majd virágnyelven azt is elmondták, hogy mennyire örülnek, hogy el méltóztatott fogadni alázatos ajánlatukat. Harine savanyú képpel méregette őket. Akár rózsaszirmokkal is felhinthették volna előtte az utat, ha kedvük tartja, de az Első Tanácsnok a beosztottaira bízta őt. Shalon azon gondolkozott, hogy hogyan is tudná elkerülni a húgát, amíg nem csillapodik valamelyest a dühe.

Cadsuane nem nézett Verin után, vagy legalábbis úgy tett, mint akit nem érdekel, hogy az egyik emberét magával vitte az Első Tanácsnok, de a szája elégedett kis mosolyra húzódott, ahogy a másik csoport eltűnt az egyik magas, boltíves ajtó mögött.

– Cumere és Narvais? – kérdezte hirtelen. – Csak nem Cumere Powys és Narvais Maslin? Hallottam már rólatok!

A nők összerezzentek, és abbahagyták Harine ajnározását.

– A Tanácsnokoknak meg kell felelniük jó pár követelménynek – folytatta Cadsuane határozottan, és megragadta a két nő ruhaujját. Maga mellé húzta őket, és a lépcső felé indult. A két Tanácsnok félősen összenézett, de hagyták, hogy az aes sedai oda vigye őket, ahova csak akarja. Harine-t láthatóan már el is felejtették. Cadsuane megállt az ajtóban és hátranézett, de nem Shalont vagy Harine-t kereste a tekintetével.

– Kumira? Kumira!

A másik aes sedai összerezzent, és vágyakozva átnézett még egyszer a korlát felett, aztán Cadsuane után eredt. Ami azt jelentette, hogy Harine és Shalon is kénytelen volt utánuk kullogni, hacsak nem akartak maguk kitalálni az épületből. Shalon fürgén az ajtóhoz sietett, de Harine sem volt sokkal lassabb nála. Cadsuane szorosan markolta a két Tanácsnok karját, és halkan mormolva leráncigálta őket a lépcsőn. Kumira Shalon és a három Far Madding-i között volt, úgyhogy a szélkereső már megint nem hallott semmit. Cumere és Navrais többször is megpróbáltak közbeszólni, de Cadsuane alig pár szót engedett nekik, mielőtt újra magyarázni kezdett. Nyugodtnak tűnt, sőt, kifejezetten kedélyes volt, de a két másik nő egyre zavartabban nézett maga elé. Mi a Fényre készülhetett Cadsuane? – zavar ez a hely? – kérdezte Harine hirtelen.

– Olyan, mintha elveszítettem volna a látásomat – Shalon beleremegett a szavaiban rejlő igazságba. – Félek, hullámúrnő, de a Fény segítségével le tudom győzni a félelmemet! – A Fényre, hogy remélte, hogy képes lesz rá! Szüksége volt minden erejére.

Harine bólintott, és a lépcsőn lefelé tartó nőkre meredt nagy dühösen.

– Nem tudom, hogy Aleis palotájában van-e akkora kád, hogy együtt fürödhessünk, és azt hiszem, a mézes bort sem ismerik, de majd csak kitalálunk valamit! – Levette a tekintetét Cadsuane-ről és a másik három nőről, majd ügyetlenül megpaskolta Shalon karját. – Mikor kisgyermek voltam, féltem a sötétben, és sosem hagytál egyedül, csak mikor már megnyugodtam. Én sem hagylak magadra, Shalon!

Shalon megbotlott, és kis híján lebucskázott a lépcsőn. Harine már azóta nem használta a nevét, csak négyszemközt, hogy először kinevezték hajóúrnőnek. És már jóval azelőtt sem volt ilyen kedves, még négyszemközt sem.

– Köszönöm – mondta, és nagy nehezen azt is hozzátette. – Harine.

Harine ismét megveregette a karját, és rámosolygott. A nő nagyon elszokott a mosolygástól, de az esetlen kísérleten is átsütött a szeretet. Az előtte vonulókra viszont jeges gyűlölettel meredt.

– Talán valóban képes leszek valamiféle alkut kötni még itt is. Cadsuane már így is megborította annyira az egyensúlyukat, hogy a széllel sodortatják magukat. Ki kell találnod, hogy miért tette, Shalon, amint a közelébe kerülsz! Szívesen felfűzném Aleis fogait egy nyakláncra, amiért köszönés nélkül otthagyott, de csak akkor, ha ezzel nem játszom Cadsuane kezére abban, hogy valami szörnyűségbe rángassa a Coramoort. Ki kell találnod, Shalon!

– Azt hiszem, Cadsuane úgy intrikázik, ahogy más levegőt vesz – sóhajtott nagyot Shalon –, de megpróbálom kitalálni, Harine! Megteszem, amit csak tudok!

– Mindig is mindent megtettél, nővérem! És sosem hagysz cserben! Tudom!

Shalon ismét sóhajtott egyet. Egyelőre még nem merte volna próbára tenni a húga újonnan felbukkant kedvességét. A töredelmes bűnbánat talán feloldozásra találna, talán nem, de nem élné túl, ha egyszerre el kellene veszítenie a férjét és a rangját is. De most először azóta, hogy Verin olyan durván az arcába vágta Cadsuane feltételeit, Shalon komolyan elgondolkozott azon, hogy mindent bevalljon Harine-nek.

Huszonötödik fejezet

Kötések

A Tanácsnok Fejéhez címzett fogadóban ültek. Rand az ágyon kuporgott, a falnak támasztotta a hátát, a lábait keresztbe vetette, és egy ezüstberakásos furulyán játszott, amit még Thom Merrilintől kapott egyszer rég. Korokkal azelőtt. A Nethvin Piacra néző, faragott falitáblás, tágas szoba sokkal jobb volt, mint ahol a Maredo Koronájában laktak. A párnákat lúdtollal tömték meg, és a baldachinos ágy mennyezetét és függönyeit is díszesen kihímezték, a mosdóállványon villogó tükrön pedig nem volt egy aprócska hiba sem. Még a kandallópárkányt is visszafogott, ízléses faragás ékítette. Tehetős, külországi kereskedőnek való szoba volt. Rand örült neki, hogy volt annyi esze, hogy elég aranyat hozzon magával Cairhienből. Már leszokott róla, hogy sok pénzzel utazzon. Az Újjászületett Sárkánynak mindent előkészítettek. De persze így is, úgy is össze tudott volna szedni valami kis pénzt a furulyával. A dalt a „Hosszú Éj Siratójának” hívták, és még soha életében nem hallotta. De Lews Therin kívülről tudta. Ez is olyan volt, mint az újonnan jött rajztehetség. Rand úgy vélte, hogy meg kellene tőle ijednie, de egészen egyszerűen csak ült, és játszotta, miközben Lews Therin vadul zokogott a fejében.

– A Fényre, Rand – motyogta Min –, egész nap csak itt fogsz ülni, és ezt a vacakot játszod?

A szoknyája halkan susogott, ahogy fel-alá járkált a virágmintás szőnyegen. Rand úgy érezte, mintha egész életében össze lett volna kötve Minnel, Aviendhával és Elayne-nel, és el nem tudta képzelni, milyen lenne az élete nélkülük. Lélegzett és hozzájuk volt kötve: az egyik éppolyan természetes volt, mint a másik.

– Ha csak egyetlen egy rossz szót mond, amikor valaki meghallhatja, ha már esetleg el is szólta magát...! Nem hagyom, hogy bárki is elragadjon, és átadjon Elaidának, hogy bezárhasson egy szűk kis cellába!

Alanna zavarta ennyire a férfit. Önmagában mit sem változott, de most, mióta Caemlynben a másik három nő is megkötötte, Alanna egyre inkább betolakodónak tűnt. Mintha csak egy idegen leste volna minden mozdulatát a válla fölött, mintha kavics ment volna a cipőjébe.

– Mindenáron ezt akarod játszani? A legszívesebben elsírnám magam a hallatára, de ugyanakkor kiráz tőle a hideg, és feláll a hátamon a szőr! Ha veszélybe kever...! – kirántotta az egyik kését, amit bő, virágmintás ruhaujjába rejtett, és könnyedén megpörgette. Rand elvette a szájától a furulyát, és csendesen Minre nézett. A lány elvörösödött, dühösen felhorkant, és eldobta a tőrt. A penge belefúródott az ajtóba.

– Ott van – mondta Rand, és a furulyával mutatta is, mire gondol. Önkéntelenül is meglendítette a hangszert, hogy minél pontosabban követhesse Alanna mozgását. – Nemsokára ideér!

Alanna már előző nap megérkezett Far Maddingbe, és Rand nem is értette, hogy miért várt eddig a látogatással. A nő érzelmei kusza gubancban hevertek az agya mélyén: ideges volt, gyanakodó, aggodalmas és elszánt – de a legfőképp dühös. Alig bírt uralkodni a haragján.

– Ha nem akarsz itt lenni, mikor megérkezik, odalenn...

Min vadul megrázta a fejét. Rand fejében közvetlenül Alanna mellett lapult a lányt jelentő érzéscsomag. Ő is csak úgy forrongott a dühtől és az aggodalomtól, de a szerelem mindennél fényesebben ragyogott fel benne, ahányszor csak Randre nézett. És gyakran olyankor is, ha nem nézett a férfira. Rand megérezte a lány félelmét is, bár Min erősen próbálta titkolni, hogy retteg.

A férfi újra a szájához emelte a furulyát, és elkezdte a Részeg Házalót játszani. Az olyan vidám volt, hogy még a holtak is táncra perdültek volna tőle. Lews Therin dühösen felmordult. Min karba font kézzel méregette, aztán hirtelen megrázta a ruháját, és kicsit megigazította a derekán. Rand leeresztette a hangszert, sóhajtott egy nagyot, és várt. Ha egy nő mindenféle látható ok nélkül igazgatni kezdte a ruháját, az ugyanazt jelentette, mint amikor egy férfi felcsatolta a páncélját, vagy meghúzta a nyeregszíját: támadni készült, és úgy gázolta le a futó ellenséget, mint a kutyát. Minből most már legalább olyan erősen áradt az elszántság, mint Alannából. Mintha két forró, gyilkos nap perzselt volna Rand fejében.

– Nem beszélünk többet Alannáról, míg csak ide nem érkezik – mondta a lány határozottan, mintha eddig Rand hozta volna szóba minduntalan a Zöld nővért. Az elszántság és a félelem még erősebb volt, mint eddig bármikor. Min minduntalan eltaposta a rettegés apró szikráit, de a félelem újra és újra fellobbant benne.

– Hát persze, drága feleségem, ha azt szeretnéd! – válaszolta Rand, és a Far Madding-i szokásoknak megfelelően alázatosan meghajtotta a fejét. Min hangosan szipákolt.

– Rand, én kedvelem Aliviát! Még akkor is kedvelem, ha Nynaeve egyfolytában lebabázik tőle! – Min a fél kezét a csípőjére tette, enyhén előrehajolt, és a másik kezével Rand orra hegyére bökött. – De meg fog ölni téged! – szinte vakkantotta a szavakat.

– Azt mondtad, hogy segít nekem meghalni – válaszolta a férfi halkan. – Szóról szóra ezt mondtad!

Milyen érzés lesz meghalni? Rettenetesen szomorú lesz, hogy el kell hagynia Mint. És Elayne-t és Aviendhát. Szomorú lesz, hogy fájdalmat okoz nekik. Szívesen találkozott volna még az apjával is a halála előtt. Ettől a pár dologtól eltekintve viszont úgy gondolta, hogy a halál szinte megkönnyebbülés lesz az élet után.

A halál valóban megkönnyebbülés, suttogta Lews Therin lázasan. Meg akarok halni! Megérdemlem a halált!

– Az, hogy segít nekem meghalni, nem azt jelenti, hogy ő öl meg – folytatta Rand. Mostanra már tökéletesen figyelmen kívül tudta hagyni Lews Therin hangját. – Hacsak nem gondoltad meg magad az ügyben, hogy mit is láttál!

Min kétségbeesetten tárta szét a karját.

– Azt láttam, amit láttam, és szóról szóra azt, amit el is mondtam neked, de a Végzet Vermére mondom, hogy nem látom, mi a különbség a kettő között! És azt sem értem, hogy szerinted miért különbözne ez a két dolog!

– Előbb vagy utóbb meg kell halnom, Min! – válaszolta Rand türelmesen. Olyanok mondták neki, akiknek még ő is kénytelen volt hinni. Meg kell halnod, hogy élhess. Még mindig nem értette, mire gondolhattak, de a végeredmény elég egyértelmű volt. Amint arra a Sárkány Próféciái is céloztak, meg kellett halnia. – Remélem, még sokáig élhetek. Nem tervezek mihamarabb meghalni. Sajnálom, Min! Nem kellett volna hagynom, hogy megkössetek! – De nem volt elég erős ahhoz, hogy visszautasítsa őket, éppúgy, mint ahogy ahhoz is gyenge volt, hogy eltaszítsa magától Mint. Túl gyenge volt ahhoz, amit tennie kellett. Magába kell innia a tél hidegét, míg csak a tél szíve nem lesz hozzá képest ragyogó és meleg, akár egy nyári délután.

– Ha nem egyeztél volna bele, leütünk, és úgy kötünk meg!

Rand úgy vélte, hogy jobb, ha meg sem kérdezi, hogy az miben különbözött volna attól, amit Alanna tett vele. Láthatóan Min szemében igenis különbözött ez a két dolog, és csak ez számított. A lány feltérdelt az ágyra, és a két tenyere közé fogta Rand arcát.

– Jól figyelj rám, Rand al'Thor! Nem hagyom, hogy meghalj! Ha mégis képes lennél rá, bár én megtiltottam neked, utánad megyek, és visszahozlak! – A férfi érezte, ahogy a lány komor aggodalmán vidámság süt át. Min hangja játékos szigort öltött. – Aztán elhozlak ide, és itt fogsz élni velem. Megnövesztetem a hajad egész a derekadig, és holdkövekkel kirakott csatokat aggatok bele!

Rand rámosolygott. Min még mindig ki tudta csalni a mosolyát.

– Még sosem hallottam a halálnál is rosszabb sorsról, de azt hiszem, ez valóban az lenne!

Valaki kopogtatott, és Min megdermedt. Hangtalanul Alanna nevét tátogta. Rand bólintott. Legnagyobb megdöbbenésére Min végiglökte a párnákon, és a mellkasára vetette magát. Addig tekergett, míg csak fel nem tudta emelni a fejét: a férfi most jött csak rá, hogy Min épp a mosdóállványon csillogó tükörben nézi meg magát. Végül csak talált egy olyan testtartást, ami neki is tetszett. Félig a férfin hevert, a fejét a mellkasára hajtotta, az egyik karjával átölelte Rand nyakát, a másikkal pedig a vállát simogatta.

– Bújj be! – szólt ki.

Cadsuane lépett a be a szobába, megállt, és összevonta a szemöldökét az ajtóba szúrt kés láttán. Sötétzöld, drága gyapjúruhájában, és ezüst csattal összefogott, prémszegélyes köpenyében leginkább egy tehetős kereskedőre vagy bankárra emlékeztetett, bár a vasszürke kontyából alácsüngő arany madarak, halak és csillagok túlságosan is csiricsárék lettek volna egy pénzemberhez. A nagykígyós gyűrűt nem viselte: alighanem nem akart nagy feltűnést kelteni.

– Gyermekeim, csak nem veszekedtetek? – kérdezte negédesen. Rand szinte érezte, ahogy Lews Therin elhallgat, és meglapul, mint egy hegyi oroszlán az árnyékok között. Lews Therin majdnem annyira tartott ettől a nőtől, mint Rand maga. Min vérvörös arccal tápászkodott fel, és zavartan lesimította a ruháját.

– Azt mondtad, hogy ő az! – bámult Randre vádló tekintettel. Alanna ekkor lépett be. Cadsuane becsukta az ajtót.

Alanna végigmérte Mint, aztán mintha el is felejtette volna, hogy létezik. Csak Randre figyelt. Le sem vette a tekintetét a férfiról. Lekanyarította magáról a köpenyt, és a szobában álló két szék egyikére dobta. Sötétszürke szoknyájára csúszott a keze, és szorosan megmarkolta a vaskos anyagot. Ő sem viselte a nagykígyós gyűrűt. Amint meglátta Randet, a kötést elárasztotta a fékevesztett, vad öröm. A többi érzelem sem halványult el: ott volt a félelem, az idegesség, a vak, tehetetlen harag, de Rand sosem hitte volna, hogy Alanna örülni fog, hogy láthatja!

A férfi továbbra is hanyatt feküdt az ágyon. Felvette a furulyát, és játszadozni kezdett vele.

– Vajon most meg kellene lepődnöm, hogy ön is itt van, Cadsuane? Az ízlésemhez képest már így is túl sokszor bukkant fel ott, ahol a legkevésbé sem akartam önbe botlani! Ki tanította meg Utazni? – Biztos volt benne, hogy Utazva jöttek Cairhienből. Alanna az egyik pillanatban még csak tompa, távoli árny volt a tudata peremén, a másikban pedig élesen lüktetett az agyában. Először azt hitte, hogy Alanna tanult meg valahogy Utazni, de most, hogy Cadsuane is felbukkant, már tudta, hogy az idős aes sedai hozta őket ide. Alanna szája elkeskenyedett, és még Min is elégedetlenül nézett rá. Az egyik kötésen dühös, sértett szikrák áradtak felé, a másikon csak düh és öröm. Miért örült neki Alanna?

– Még mindig olyan udvarias vagy, mint egy vén bakkecske – mondta Cadsuane szárazon. – Fiam, azt hiszem, nem kell kikérnem az engedélyedet, hogy meglátogassam a szülővárosomat. Ami pedig az Utazást illeti, azt hiszem, semmi közöd nincs hozzá, hogy mit és hol tanulok. – Levette az ezüst brosst a köpenyéről, és az övére tűzte, hogy kéznél legyen, aztán ráérősen elrendezte az egyik karján a köpenyét. Mintha csak az az átkozott rongy fontosabb lett volna, mint Rand! A nő hangja ingerült volt. – Elég sok útitársat szabadítottál a nyakamba, így vagy úgy. Alanna olyan kétségbeesetten könyörgött, hogy velem jöhessen, hogy még egy kőszobornak is megindult volna a szíve. Sorilea azt mondta, hogy páran azok közül, akik hűséget esküdtek neked, tökéletesen használhatatlanok lennének, ha nem engedné el őket Alannával, úgyhogy Nesune-t, Sarene-t, Eriant, Beldeine-t és Elzát is magammal kellett hoznom. Harine-ről és a nővéréről, Shalonról meg a pengemesterükről már nem is szólva. A hullámúrnő nem tudta, hogy elájuljon, ordítson vagy megharapjon, mikor megtudta, hogy Alanna azért indult el, hogy megkeressen téged. És aztán ott van az a három fekete kabátos barátod is. Azt nem tudom, hogy ők vajon szívesen találkoznának-e veled, de azért elkísértek. Most, hogy megtaláltunk, végre elküldhetem hozzád azokat a nyavalyás Tengeri Népeket, meg a nővéreket is, hogy innentől te bajlódj velük!

Rand felpattant, és fojtottan szitkozódni kezdett.

– Nem! Tartsa őket távol tőlem!

Cadsuane sötét szeme elkeskenyedett.

– Egyszer már figyelmeztettelek a modoroddal kapcsolatban, és nem fogok többször szólni – egy pillanatig még dühösen méregette a férfit, aztán bólintott egyet, mintha úgy vélné, hogy Rand végre felfogta, miről is van szó. – És miből gondolod, fiacskám, hogy megmondhatod nekem, hogy mit tegyek?

Rand küzdött magával. Itt nem osztogathatott parancsokat. Cadsuane sehol máshol sem fogadta el a parancsait. Min azt mondta, hogy szüksége lesz még erre a nőre, hogy Cadsuane megtanít neki valamit, amit tudnia kell, de ez egy cseppet sem nyugtatta meg. Sőt, ha lehet, csak még jobban viszolygott az aes sedai-tól.

– Be akarom fejezni, amiért idejöttem, és csöndben elmenni innen – mondta végül. – Ha elmondja nekik, hogy itt vagyok, legalább intézze el, hogy megértsék, hogy nem hagyhatom, hogy a közelemben legyenek. Addig semmiképpen sem, amíg nem leszek útra kész! – A nő felvonta a szemöldökét, és várakozóan ránézett. Rand mély levegőt vett. Miért kellett mindent megnehezítenie ennek az átkozott nőszemélynek? – Nagyon hálás lennék, ha nem mondaná el nekik, hogy hol vagyok – aztán vonakodva, mint akinek a fogát húzzák, hozzátette. – Kérem!

Min akkorát sóhajtott, mintha eddig nem is mert volna levegőt venni.

– Jól van – mondta Cadsuane pillanatnyi hallgatás után. – Ha igazán igyekszel, szinte már emberi módon viselkedsz, bár nem kellene olyan képet vágnod közben, mint akinek fáj a foga. Azt hiszem, egyelőre még meg tudom tartani a kis titkodat. Nem mind tudják, hogy egyáltalán a városban vagy. Ó, és azt hiszem, azt is el kellene mondanom, hogy Merise megkötötte Narishmát, Corele Damert, és az ifjú Hopwill pedig Daigian őrzője lett – ezt úgy mondta, mint akinek épp most jutott az eszébe ez a jelentéktelen apróság.

Rand ezúttal meg sem próbálta elfojtani a szitkait, és Cadsuane lendületes pofonja kis híján letépte az állkapcsát. A férfi szeme előtt fekete pöttyök táncoltak. Az egyik nő döbbenten levegő után kapkodott.

– Mondtam – tette hozzá Cadsuane nyugodtan. – Nem szólok többször!

Min megindult a férfi felé, de Rand megrázta a fejét. Ettől a fekete pöttyök is eloszlottak egy kissé. A legszívesebben megdörzsölte volna az állát, és erővel kellett a teste mellett tartania a karját. Kis híján összemorzsolta a kezében a furulyát. Cadsuane úgy tett, mintha a pofon el sem csattant volna.

– Miért fogadta volna el Flinn és a többiek, hogy megkössék őket? – hördült fel Rand.

– Kérdezd meg tőlük, ha netán összefutsz velük – válaszolta Cadsuane. – Min, azt hiszem, Alanna egyedül szeretne maradni vele egy kicsit! – Az ajtóhoz indult, meg sem várta, hogy Min kövesse. Csak annyi ideig állt meg, hogy még odavesse a másik Zöld nővérnek: – Alanna, odalenn várok, a női szalonban. Ne maradj sokáig! Minél hamarabb vissza akarok érni a Magaslatra! Min?

Min dühösen Alannára nézett, aztán mérgesen végigmérte Randet. Végül széttárta a karját, és Cadsuane után sietett. Magában morgott valamit. Úgy csapta be az ajtót, hogy még a fal is beleremegett.

– Jobban tetszettél a saját hajaddal. – Alanna keresztbe font karral méregette a férfit. A kötésben harag és öröm küzdött egymással. – Abban reménykedtem, hogy ilyen közel hozzád csak jobb lesz, de most, hogy itt állok melletted, ugyanolyan kemény és megközelíthetetlen vagy. Mintha egy kőszikla lenne a fejemben. Azt sem tudom, hogy vajon haragszol-e vagy sem! De azért még így is jobb, hogy itt vagyok. Nem szeretek ennyi időre elszakadni az őrzőimtől.

Rand nem is törődött vele, és úgy tett, mintha észre sem venné a kötésen át áramló örömhullámokat.

– Nem kérdezte meg, hogy miért jöttem Far Maddingbe – mondta halkan, és úgy nézett az ajtóra, mintha átlátna a fán, és tudná, hová tart Cadsuane. Pedig biztos, hogy az öreg aes sedai-t is érdekelte, mit keres itt! – Te mondtad el neki, hogy itt vagyok, Alanna! Senki más nem tudhatta! Mi történt veled és az esküddel?

Alanna mély levegőt vett, és egy percig hallgatott.

– Nem tudom, hogy Cadsuane-t akár egy cseppet is érdekled-e – csattant fel végül. – Megtartom az eskümet, amennyire csak tudom, de meg kell mondanom, hogy kutyául megnehezíted a dolgomat! – A hangja megkeményedett, és a kötésen át most már szinte csak harag áradt Rand felé. – Hűséggel tartozom egy férfinak, aki csak úgy eltűnik, és azt sem tudhatom, merre jár! Hogy a fészkes fenébe tudnálak így szolgálni téged? És különben is, mit tettél? – Átgázolt a szőnyegen, és megállt Rand előtt. Felnézett rá: a szemében fékezhetetlen, vak harag égett. Rand majdnem egy lábbal magasabb volt nála, de Alannának mintha fel sem tűnt volna, hogy a férfi fölé tornyosul. – Tudom, hogy csináltál valamit! Három napig eszméletlen voltam! Mit tettél?

– Úgy döntöttem, hogy ha már mindenáron megkötve kell élnem, inkább valaki olyanhoz kössem magam, aki legalább megkérdezte, hogy akarom-e! – alig tudta elkapni a nő kezét, mielőtt az arcul ütötte volna. – Ma már épp elég pofont kaptam!

Alanna dühösen meredt rá. Kivicsorította a fogát, mintha át akarná harapni a férfi torkát. Most már csak düh és gyűlölet hullámzott át a kötésen.

– Hagytad, hogy valaki más is megkössön? – hördült fel. – Hogy merészelted...! Bárki is az, törvény elé idéztetem! Sírva bánja majd a napot, amikor világra jött! Te az enyém vagy!

– Mert erővel a magadévá tettél, Alanna! – válaszolt Rand hidegen. – Ha több nővér is tudna a dologról, téged korbácsolnának meg! – Min egyszer azt mondta, hogy megbízhat Alannában, mert látta őt és másik négy nővért is Rand „kezében”. A férfi meg is bízott Alannában, de amíg az őrzője volt, ő is éppúgy a nő kezében volt, mint Alanna az övében. És nem akarta, hogy hatalma legyen fölötte. – Engedj el, és letagadom, hogy valaha hozzád voltam kötve! – Nem is tudta, hogy az őrzők kötelékét meg lehet szüntetni, míg csak Lan el nem mesélte neki, hogyan áll a dolog közte és Myrelle között. – Engedj el, és feloldozlak az esküd alól!

A kötésen át áramló, vadul fortyogó harag alig csillapodott, de a nő arca békés volt, és a hangja is nyugodtan csendült.

– Fáj a csuklóm! – mondta. – Eressz el!

Rand tudta, hogy fáj, érezte a nő szenvedését a kötésen át. Elengedte Alanna karját. A nő lendületesen masszírozni kezdte a kezét: Rand tudta, hogy ennyire nem fájt neki a szorítása, de nem szólt egy szót sem. Alanna még mindig a csuklóját masszírozta, leült a szabadon maradt székbe, és keresztbe vetette a lábát. Úgy tűnt, hogy komolyan elgondolkozott az ajánlaton.

– Már sokat töprengtem azon, hogy milyen is lenne megszabadulnom tőled – mondta végül. – Álmodoztam róla! – halkan, szomorúan felnevetett. – Még arra is megkértem Cadsuane-t, hogy hadd adjam át neki a kötésedet! Csak hát visszautasította. Rettenetesen dühös volt rám, hogy ilyet ajánlottam anélkül, hogy megkérdeztelek volna téged is, fel volt háborodva, de akkor sem fogadta volna el, ha beleegyezel! – Széttárta a karját. – Úgyhogy az enyém vagy! – Az arca mit sem változott, de a kötésen újra felcsapott a vad, fékezhetetlen öröm. – Bárhogy szereztelek is meg, az őrzőm vagy, és felelősséggel tartozom érted! Ez legalább olyan fontos nekem, mint az az eskü, amit neked tettem. Legalább olyan erősen köt. Úgyhogy nem engedlek át másnak, hacsak nem tudhatom biztosan, hogy jól bánik majd veled. Ki kötött meg? Ha elég erős ahhoz, hogy elbánjon veled, átengedlek neki!

Randben már attól is megfagyott a vér, hogy egyáltalán szóba került, hogy átadnák Cadsuane-nek a kötését. Alanna egyáltalán nem tudta irányítani a kötés segítségével, és Rand kételkedett benne, hogy bármelyik nővér elég erős lenne ehhez, de Cadsuane-nel nem próbálta volna ki szívesen. A Fényre!

– Miből gondolod, hogy nem törődik velem? – kérdezte ahelyett, hogy megválaszolta volna Alanna kérdését. Akár megbízhatott a nőben, akár nem, ezt senkinek nem fogja elárulni, ha egy mód van rá. Lehet, hogy a Torony nem tiltotta azt, amit Elayne, Aviendha és Min tettek, de nem csak az aes sedai-ok haragjától kellett tartaniuk, ha kiderülne, hogy mind a hárman megkötötték. Leült az ágy szélére, és a furulyájával játszadozott. – Azért mondod, mert nem akarta átvenni a kötésemet? Lehet, hogy veled ellentétben őt mégiscsak érdekli, hogy mindez törvényellenes! Eljött hozzám Cairhienbe, és olyan hosszú ideig maradt a városban, amit csak az én jelenlétemmel lehet megmagyarázni! És most meg higgyem el, hogy pont akkor jutott az eszébe meglátogatni a régi barátait, mikor én is itt vagyok? Azért hozott el téged is Far Maddingbe, hogy el tudjon találni hozzám!

– Rand, minden áldott nap megkérdezte, hogy merre vagy – intett Alanna lekicsinylően –, de szerintem még a seleisini juhászok is erről szoktak fecsegni, miközben a juhokat terelgetik! Az egész világ tudni akarja, hogy merre jársz! Csak annyit sejtettem, hogy valahol messze, délen vagy, és hogy már napok óta nem mozdultál el. Semmi többet! Mikor megtudtam, hogy Verinnel ide készülnek, térden állva kellett könyörögnöm nekik, hogy magukkal hozzanak! De azt én sem sejtettem, hogy itt vagy, csak mikor már átléptünk a Kapun a város feletti erdőkbe. Előtte azt hittem, hogy egészen Tearig el kell Utaznom, hogy megtaláljalak! Cadsuane megtanított Utazni, mikor idejöttünk, úgyhogy ne is reménykedj benne, hogy ezek után is ilyen könnyedén kereket oldhatsz előlem!

Cadsuane megtanította Alannát Utazni? Ebből persze még mindig nem tudta kitalálni, hogy Cadsuane-t ki taníthatta meg. Nem mintha számított volna.

– És Damer meg a másik két asha'man csak úgy hagyta, hogy megkössék? Vagy őket is úgy kötötték meg a nővérek, mint te engem?

Alanna enyhén elvörösödött, de a hangja nyugodt maradt.

– Hallottam, mikor Merise megkérdezte Jahart. A kölyök két álló napig gondolkozott, és Merise egyáltalán nem erőltette a dolgot. A többiekről nem tudom, hogyan lettek megkötve, de mint Cadsuane is mondta, bármikor megkérdezheted tőlük! Rand, meg kell értened, hogy mind a hárman féltek visszamenni ebbe a te Fekete Tornyodba! – Undorodva elhúzta a száját a név említésekor. – Attól tartottak, hogy őket okolják majd, amiért valaki megtámadott téged. Ha egyszerűen csak elszöktek volna, akkor szökevényként vadásztak volna rájuk. Ha jól tudom, te magad parancsoltad meg, hogy minden szökevényt öljenek meg! És hova máshova mehettek volna, mint az aes sedai-okhoz? És szerintem nagyon is jól tették, hogy csatlakoztak hozzánk. – Elmosolyodott, mintha valami csodálatos dolgot hallott volna, és a hangja izgatottan csengett. – Rand, Damer rájött, hogyan lehet meggyógyítani az elcsendesítést! A Fényre, ki tudom mondani ezt a szót anélkül, hogy beletörne a nyelvem! Meggyógyította Irgaint, Ronaille-t és Sashalle-t! Most már ők is hűséget esküdtek neked, akárcsak a többiek!

– Mit értesz az alatt, hogy a többiek?

– Minden egyes nővér hűséget esküdött neked, akit az aiel táborban őriztek. Még a Pirosak is! – Láthatóan ezt még Alanna is csak alig hitte el, de a hitetlenkedése azonnal tovatűnt. Előredőlt, és mélyen Rand szemébe nézett. – Minden egyes fogoly nővér hűséget esküdött neked, és elfogadták azt a vezeklést, amit Nesune-nek és a többieknek szabtál ki, az első öt nővérnek, akik megtörtek. Cadsuane nem bízik bennük. Nem hagyta, hogy elhozzák az őrzőiket. Be kell vallanom, hogy eleinte én sem hittem bennük, de most már úgy vélem, hogy nyugodtan megbízhatsz bennük. Hűséget esküdtek neked. Te is tudod, hogy ez mit jelent egy aes sedai-nak! Nem tudjuk megtörni az eskünket! Képtelenek vagyunk hazudni!

Még a Pirosak is! Rand már azon is megdöbbent, mikor az első öt fogoly felajánlotta a hűségét. Elaida azért küldte őket, hogy rabolják el, és habozás nélkül meg is tették. Egészen biztos volt benne, hogy őket ötüket a ta'veren örvénye rángatta bele ebbe az őrültségbe, de az csak megváltoztatta a valószínűségeket, és olyasmit hozott ki az emberekből, amit megtettek volna, talán egyszer egy millióból. De nehezen hitte volna, hogy egy Piros nővér bármilyen körülmények között hűséget esküdne egy fókuszálni képes férfinak!

– Szükséged van ránk, Rand! – Alanna felkelt, és megindult, mintha a legszívesebben fel-alá járkálva magyarázna, aztán megállt, és rezzenéstelen tekintettel nézte Randet. A keze úgy siklott a szoknyájára, mintha nem is tudná, mit tesz. – Szükséged van az aes sedai-ok támogatására! Nélkülünk meg kell törnöd minden egyes népet, és egyelőre láthatóan nem megy még neked a dolog. Lehet, hogy azt hiszed, hogy Cairhienben véget vetettél a lázadásnak, de nem mindenki örül neki, hogy Dobraine lett a helytartód. Jó páran habozás nélkül Toram Riatin oldalára állnának, ha újra előkerülne! Darlin nagyúr bevette magát Tear Kövébe, ha jól tudom, és bejelentették, hogy ő uralkodik a nevedben Tearben, de a lázadók nem özönlöttek elő Haddon Mirkből, hogy köszöntsék, és fejet hajtsanak előtte. Ami Andort illeti, Elayne Trakand mondhatja, hogy támogat, ha trónra kerül, de máris kikergette a katonáidat Caemlynből, és csörgősipkában megyek a Fertőbe, ha nem seprűzi ki őket egész Andorból, amint megkoronázzák! A nővérek segíthetnek neked! Elayne hallgatna ránk! A cairhieni és a teari lázadók is hallgatnak ránk! A Fehér Torony már háromezer éve vet véget a háborúknak és a lázadásoknak! Lehet, hogy nem tetszik neked az az egyezség, ami Rafela és Merana kicsikartak Harine-ből, de végül is mindent megkaptál, amit csak kértél! A Fényre, hagyd, hogy segítsünk neked!

Rand lassan bólintott. Eddig azt hitte, hogy csak arra jó az aes sedai-ok hűségesküje, hogy az embereket még jobban megrémítheti mérhetetlen hatalmával. Azt hitte, hogy csak a félelemmel tudja meggyőzni az embereket, és eszébe sem jutott, hogy a nővéreknek más hasznát is vehetné. Nem örült, hogy ilyesmiket kell észrevennie. De valóban ostoba volt.

Az, aki mindenkiben megbízik, bolond, mondta Lews Therin, és az, aki senkiben sem bízik meg, még bolondabb! És ha elég sokáig élünk, mind bolondok leszünk! Néha szinte épelméjűnek tűnt.

– Menj vissza Cairhienbe! – mondta Rand. – Mondd meg Rafelának és Meranának, hogy azt szeretném, ha megkeresnék a lázadókat Haddon Mirkben. Mondd meg nekik, hogy Berát és Kirunát is vigyék magukkal! – Min azt mondta, hogy Alannán kívül bennük bízhat még meg. És mit mondott arról az ötről, akiket Cadsuane ide is elhozott? Hogy mindannyian szolgálni fogják a maguk módján. Ez nem volt elég erős. Még nem. – Azt akarom, hogy Darlin Sisnera legyen a helytartóm, és hogy az általam hozott törvényeket ne változtassák meg. Ezenkívül bármit felajánlhatnak, ha véget vetnek a lázadásnak. Utána pedig... Most mi baj van?

Alanna elszomorodott, és visszarogyott a székébe.

– Csak az, hogy ennyit utaztam, és máris megint elküldesz. Gondolom, ez lesz a legjobb, ha már az a kislány is itt van – sóhajtott egy nagyot. – El nem tudod képzelni, hogy min mentem keresztül Cairhienben, mikor épp csak annyira kellett elfednem a kötést, hogy valahogy kizárjam a tudatomból, hogy éppen mit csináltok kettesben! Sokkal nehezebb részlegesen elfedni a kötést, mint egészen, de nem szeretem teljesen elveszíteni a kapcsolatot az őrzőimmel. De ha most vissza kell mennem Cairhienbe, az legalább olyan rossz lesz!

Rand megköszörülte a torkát.

– Azt szeretném, ha visszamennél!

Már rájött, hogy a nők sokkal szabadabban beszéltek bizonyos dolgokról, mint a férfiak, de még mindig zavarba jött, ahányszor csak szóba került az ilyesmi. Remélte, hogy Elayne és Aviendha is elfedték a kötést, mikor épp Minnel szeretkezett. Mikor együtt voltak az ágyban, senki más nem létezett, csak Min – éppúgy, mint amikor Elayne feküdt a karjaiban, vagy Aviendha. De ezt nem Alannával akarta megvitatni.

– Lehet, hogy mire végzel Cairhienben, én is mindent elintézek idelenn. Ha nem... Ha még itt vagyok, visszajöhetsz ide. De ha már elmentem innen, nem kereshetsz meg, amíg csak én nem hívatlak!

Még a szigorú megkötések ellenére is öröm öntötte el a kötést.

– Nem mondod el, hogy ki kötött meg, ugye?

Rand megrázta a fejét, és Alanna sóhajtott egyet.

– Azt hiszem, ideje mennem! – Felkelt, és a karjára vetette a köpenyét. – Cadsuane mindig is türelmetlen volt! Sorilea azt mondta, hogy úgy vigyázzon ránk, mint a tyúk a naposcsibékre, és láthatóan szó szerint vette a kérést. A maga módján.

Az ajtónál megállt, és visszanézett.

– Miért jöttél ide, Rand? Lehet, hogy Cadsuane-t nem érdekli, de engem igen! Ha azt akarod, hogy ne mondjam el másnak, hallgatok! Én sosem voltam képes pár napnál többet kibírni egy steddingben. Miért akarsz hosszabb ideig itt maradni, hiszen még a Forrást sem érezheted?

– Lehet, hogy nekem nem is olyan rossz – hazudta Rand. Hirtelen ráébredt, hogy akár el is árulhatná a nőnek, miért van itt. Tudta, hogy Alanna nem adná tovább senkinek. De a nő úgy gondolt rá, mint az őrzőjére, és Zöld volt az istenadta. Akárhogy próbálná is meggyőzni, hogy nincs szüksége a segítségére, itt maradna vele. Márpedig Far Maddingben éppúgy nem tudná megvédeni magát, mint Min. Talán még annyira sem. – Menj már, Alanna! Épp elég időt pocsékoltam rád már így is!

Mikor a nő végre elment, hátracsúszott az ágyon, a falnak dőlt, és a furulyát pörgette az ujjai között. Nem játszott, csak gondolkozott. Min azt mondta, hogy szüksége van Cadsuane-re, de Cadsuane-t egy cseppet sem érdekelte, legfeljebb azért, mert híres volt. És mert rossz volt a modora. Valahogy fel kellene keltenie a nő érdeklődését. De hogy a Fénybe kezdjen neki?

Verin nagy nehezen kipréselte magát a gyaloghintóból Aleis palotája előtt. Egészen egyszerűen nem úgy tervezték, hogy ilyesmiben utazgasson, de Far Maddingben ez volt a közlekedés leggyorsabb módja. A kocsik előbb vagy utóbb mindig beragadtak a tömegbe, és nem fértek be jópár olyan helyre, ahova Verin okvetlenül el akart látogatni. A tóról fújó, nedves szél egyre hidegebb lett, ahogy a délután alkonyba fordult, de hagyta, hadd csapkodjon a köpenye, miközben előásott az erszényéből két ezüstfityinget, és a hordárok kezébe nyomta. Természetesen nem kellett volna külön megfizetnie őket, hiszen Aleis kölykei voltak, de Eadwina nem ismerhette a Far Madding-i szokásokat. A fiúknak nem kellett volna elfogadniuk, de az ezüstpénz egy szemvillanás alatt eltűnt a zsebükben, és a fiatalabbik kölyök, egy jóképű, középkorú fiú még szertartásosan meg is hajolt, mielőtt felkapták volna a gyaloghintót, és elügettek volna az elülső fal tövébe épített, zömök istálló felé. Verin sóhajtott egyet. Egy középkorú fiú. Épphogy csak visszatért Far Maddingbe, és máris úgy gondolkozik, mintha soha nem is ment volna el. Óvatosabbnak kellene lennie. Veszélybe sodorhatja magát, különösen, ha Aleis és a többiek rájönnek a csalásra.

Úgy vélte, hogy Verin Mathwin halálos ítélete még mindig érvényben van. Far Madding sosem verte nagydobra, ha egy aes sedai került a törvény kezére, de a Tanácsnokok nem tartottak az aes sedai-októl, és a Toronynak is meg volt rá az oka, hogy hallgasson, ha nagy ritkán egy-egy nővért is megkorbácsoltak, mert vétett a helyi törvények ellen. Verin nem örült volna, ha a Toronynak felőle is hallgatnia kellene.

Aleis palotája a nyomába sem ért a Nappalotának vagy Andor királyi rezidenciájának, vagy bármelyik olyan épületegyüttesnek, ahonnan a nagyobb nemzetek uralkodói irányították népüket. A palota Aleisé volt, és nem az Első Tanácsnoké. Verint kisebb és nagyobb paloták vették körül, bármerre nézett. Mindet magas kőfal övezte, ami csak ott szelídült alacsony kőkorláttá, ahol a Magaslat, a sziget egyetlen hegynek nevezhető emelkedője, függőleges sziklafalként zuhant a vízbe. A Barsalla család nőtagjai azóta foglalkoztak politikával és pénzügyekkel, hogy a várost még Fel Moreinának hívták. A Barsalla palota mindkét emeletét magas, oszlopos sétányok vették körbe, és a fallal övezett kert nagy részét fehér márvánnyal kövezték ki. Cadsuane fogadószobájából szép kilátás nyílt volna a tóra, ha a függönyöket nem húzták volna be, nehogy megszökjön a fehér márványkandallóból áradó meleg. Cadsuane egy kis, berakásos asztalka mellett ült. Az asztalon ott volt a varrókészlete, és békésen hímezgetett. Nem volt egyedül. Verin az egyik gondosan kipárnázott székre vetette a köpenyét, és várakozva leült egy másik székbe.

Elza szinte észre sem vette. Az általában kellemes arcú Zöld nővér Cadsuane előtt állt a szőnyegen, és igen vadul nézett maga elé. Vörös volt az arca, és a szeme dühösen villogott. Elza mindig is nagyon odafigyelt arra, hogy hol áll a többi nővérhez képest. Talán túlságosan is sokat törődött a ranggal. Igencsak ki lehetett fordulva magából, ha nem köszönt Verinnek, és szembe mert szegülni Cadsuane-nel.

– Hogyan engedhette el? – kérdezte számon kérően Cadsuane-től. – Hogyan találjuk meg nélküle?

Ó, szóval erről van szó! Cadsuane továbbra is a hímzőráma fölé hajolt, és a tű egy pillanatra sem állt meg a kezében.

– Megvárhatod, amíg visszatér – mondta nyugodtan. Elza keze ökölbe szorult.

– Hogyan lehet ilyen nyugodt? – csattant fel. – Hiszen az Újjászületett Sárkányról van szó! Ez a város halálos csapda számára! Meg kell...!

Cadsuane feltartotta a mutatóujját, és Elza úgy csukta be a száját, hogy a fogai is összekoccantak. Az idős aes sedai nem tett semmi mást, de tőle már ennyi is elég volt.

– Elza, azt hiszem, hogy már épp elég ideig tűrtem el a szájalásodat! Most elmehetsz! Most!

Elza egy pillanatig habozott, de nem volt más választása. Az arca még mindig vérvörös volt, ám kurtán meghajolt. Úgy markolta sötétzöld szoknyáját, hogy belefehéredett a keze, és sértetten vonult ki a szobából – de kiment, mert Cadsuane azt parancsolta neki. Az aes sedai az ölébe ejtette a hímzést, és hátradőlt.

– Verin, csinálnál egy kis teát?

Verin önkéntelenül is összerezzent. A másik nővér eddig egyáltalán nem nézett felé.

– Természetesen, Cadsuane! – A díszesen vésett, ezüst teáskanna az egyik oldalsó asztalon állt, és szerencsére még nem hűlt ki teljesen a tartalma. – Bölcs dolog volt elengedni Alannát? – kérdezte.

– Azt hiszem, nem állíthattam meg, hacsak nem akarom, hogy a fiú többet tudjon meg a kelleténél! – válaszolta Cadsuane szárazon.

Verin ráérősen megbillentette a kannát, és töltött egy kis teát a vékony, kék porceláncsészébe. Nem a Tengeri Nép készítette, de attól még szép porcelánkészlet volt.

– Van róla valami elképzelésed, hogy miért épp Far Maddingben állapodott meg? Kis híján lenyeltem a tulajdon nyelvemet, mikor rájöttem, hogy talán azért nem ugrál tovább, mert itt van! Ha valami veszélyes dologban töri a fejét, lehet, hogy meg kellene állítanunk!

– Verin, felőlem aztán azt csinál, amit csak akar, az ég egy adta világon bármit, de tényleg bármit, feltéve, hogy megéri a Tarmon Gai'dont. És hogy mellette lehetek, és megtaníthatom újra sírni és nevetni. – Lehunyta a szemét, megmasszírozta a halántékát, és sóhajtott egy nagyot. – Kővé dermed, Verin, és ha nem tanulja meg újra, hogy ő is csak ember, lehet, hogy azzal sem járunk sokkal jobban, ha megnyeri az Utolsó Csatát, mint ha elvesztené. Az ifjú Min megmondta neki, hogy szüksége van rám. Ennyit tudtam belőle kiszedni anélkül, hogy túlságosan is felkeltettem volna a gyanakvását. De ki kell várnom, hogy ő maga jöjjön el hozzám. Küzd az irányítás ellen, elveti a jó tanácsokat, és azt hiszi, hogy mindent egymagának kell megtanulnia, és egymagának kell megcsinálnia. Ha nem izzasztom meg, nem lesz hajlandó tanulni. – Az ölébe ejtette a kezét, rá a színes, díszes hímzésre. – Úgy tűnik, hogy ma meglepően bizalmas kedvemben vagyok. Szokatlan. Ha végre egyszer kitöltenéd azt a teát, akkor talán még mást is elmesélnék neked.

– Ó, persze, persze! – Verin sietve teletöltötte a második csészét is, és érintetlenül visszacsúsztatta az erszényébe a kis, fekete fiolát. Örült, hogy végre biztos lehet Cadsuane felől. – Mézzel szoktad inni? – kérdezte a legalázatosabb hangján. – Mindig elfelejtem!

Huszonhatodik fejezet

Várakozás

Elayne végigsétált a barna fűvel borított, alvó Emondmezőn Egwene-nel, és elszomorodott a változások láttán. Egwene-t teljesen megdöbbentette szülőfaluja. Mikor először megjelent Tel'aran'rhiodban, hosszú fonatban lógott a haja, és egyszerű gyapjúruhát viselt, ami alól vaskos, durva cipő kandikált ki minden lépténél. Elayne úgy vélte, hogy biztos ilyen ruhát hordott, mikor még a Folyóközben lakott. A barátnője sötét fürtjei most már szabadon omlottak vállára, csak egy kis csipkesapkácska fogta hátra őket, és a ruhája legalább olyan előkelő volt, mint Elayne-é. Sötétkék bársonyruháját aprólékos ezüsthímzés díszítette a derekán, állig érő nyakán, de még a szoknyája és az ujja szegélyén is. A vaskos bőrcipő helyére könnyed, ezüsttel kiver selyemcipellő került. Elayne-nek igencsak oda kellett figyelnie, hogy zöld selyem lovaglóruhája ne változzon meg minden pillanatban, nehogy valami illetlen holmiban találja magát, de tudta, hogy Egwene öltözete nem véletlenül alakult át. Remélte, hogy Rand így is szeretni fogja Emondmezőt, de ez már nem az a falu volt, ahol Rand és Egwene felnőttek. Az Álmok Világában nem voltak emberek, de Emondmező most már nyilvánvalóan jókora várossá nőtt. Minden harmadik ház kőből épült, némelyik három emelet magas volt, és a tetőt már szivárványszín cserép fedte, nem pedig egyszerű zsúp vagy szalma. Az utcák egy részét szépen illeszkedő, csiszolt kockakő fedte: az éleit még nem gömbölyítette le a sok használat. Sőt, a város körül már vaskos kőfal is emelkedett. A zömök tornyok, erős, vasalt kapuk egy határvidéki városnak is a dicsőségére váltak volna. A falakon kívül fűrészmalmok, vasöntödék, gyapjú- és szőnyegszövő műhelyek sorakoztak. Odabenn bútorasztalosok, fazekasok, varrónők, szabók, ezüst- és aranyművesek boltjai álltak. A legtöbbjük munkája volt olyan szép, mint a caemlyni mesterembereké, bár a minták inkább Tarabont és Arad Domant idézték.

A levegő hűvös volt, de nem hideg, és egyelőre nem láttak még havat sem. A nap magasan állt már, bár Elayne remélte, hogy a valós világban még mindig éjszaka van. Örült volna, ha valóban alhat egy keveset, mielőtt reggel fel kell kelnie. Mindig fáradt volt az elmúlt pár napban: olyan sok mindent el kellett intéznie, és olyan rövidek voltak a napok! Azért ide jöttek, mert úgy vélték, hogy itt keresik őket a legkevésbé a kémek, de Egwene már így is túl sok időt vesztegetett arra, hogy döbbenten nézegesse szülőfaluja változásait. Elayne viszont nem csak azért jött ide, hogy megnézze, Rand hol született. Csak az volt a gond – az egyik gond –, hogy bár előfordulhatott, hogy a valóságban csak egy óra telt el, míg az ember öt vagy akár tíz órát is töltött az Álmok Világában, az is előfordult, hogy ez az időeltolódás épp fordítva esett meg. Lehet, hogy Caemlynben már réges-rég reggel volt.

Egwene megállt a zöld mező szélén, és visszanézett a széles, erős kőhídra, ami a vadul szélesedő, habzó patak felett ívelt át. A patak innen eredt, és olyan erősen zubogott elő a kicsiny kősziklából, hogy egy felnőtt férfit is ledöntött volna a lábáról. A mező kellős közepén egy hatalmas márványoszlop állt: neveket véstek bele. Két zászlórúd árválkodott mellette.

– Egy harci emlékmű – mormolta Egwene. – Ki hitte volna, hogy valaha ilyet állítanak Emondmezőn? Bár Moiraine azt mondta, hogy egyszer régen nagy csatát vívtak épp itt, még a Trallok háborúkban, mikor Manetheren elbukott.

– Én is tanultam történelemből – tette hozzá halkan Elayne, és a kopár zászlórudakra nézett. Most éppen kopárak voltak. Itt nem érezte Randet. Ó, persze, a férfi most is éppúgy ott volt a fejében, mint Birgitte: két sziklaszilárd kis érzelemcsomó valahol a tudata mélyén. De most sokkal nehezebben értette meg, hogy a férfi mit érez, és a Tel'aran'rhiodban azt sem tudta, merre lehet. Hiányzott neki ez a kis tudás, bármilyen jelentéktelen volt is. Hiányzott neki Rand. A zászlórudakon feltűntek a lobogók, bár csak annyi időre maradtak, hogy egyszer beléjük kaphasson a lusta, hűvös szél. Csak annyi ideig, hogy Elayne kivehessen az egyiken egy kék mezőn szárnyaló vörös sast. Nem egy vörös sast, hanem a Vörös Sast. Egyszer, mikor épp erre járt Nynaeve-vel, látni vélte már ezt a zászlót, de úgy vélte, hogy csak tévedett. Aztán Norry mester kijavította. Elayne szerette Randet, de ha a férfi szülőfaluja valóban fel akarta támasztani haló porából Manetherent, akkor Elayne-nek cselekednie kellett, bármennyire fájt is Randnek. Manetheren neve és zászlaja még az évezredek messzeségéből is romba dönthette volna Andort.

– Bode Cauthon és a többi folyóközi novícia már mesélte, hogy mennyit változott Emondmező – folytatta Egwene, és összeráncolt szemöldökkel méregette a mezőcske körül emelkedő házakat –, de nem gondoltam volna, hogy ekkora lett! – A legtöbb házat kőből építették. Egy aprócska fogadó állt egy jóval nagyobb épület alapjai mellett. Egy hatalmas tölgy nőtt ki a házból, de az alap másik oldalán már szinte teljesen készen állt egy sokkal nagyobb fogadó. A cégére már ott lógott az ajtaja felett. – Azt sem tudom, hogy vajon apám-e még a polgármester! És mi lehet anyámmal? És a húgaimmal?

– Tudom, hogy holnap indultok meg a hadsereggel – mondta Elayne –, már ha még nem kelt fel a nap: de csak tudsz szakítani arra is pár órát, hogy ellátogass ide, ha már Tar Valon alatt vagytok!

Az Utazás igencsak megkönnyítette az ember dolgát. Talán neki is el kellene küldenie valakit Emondmezőre. Ha tudná, hogy kiben bízhat meg annyira, hogy egy ilyen fontos küldetést rábízzon! Ha nem lenne minden megbízható emberére szüksége Caemlynben...

Egwene megrázta a fejét.

– Elayne, meg kellett korbácsoltatnom a gyermekkori játszópajtásaimat, csak azért, mert nem hitték el, hogy én vagyok az Amyrlin Trón, vagy mert azt hitték, hogy megszeghetik a szabályokat, csak mert ismernek engem. – A hét csíkos stóla hirtelen ott lógott a vállán. Mikor észrevette, elfintorodott, és a stóla a semmibe veszett. – Nem hiszem, hogy amyrlinként vissza tudnék jönni Emondmezőre – ingatta a fejét szomorúan. – Még nem!

Megrázta magát, és a hangja ismét határozottan csengett.

– A Kerék sző, Elayne, és minden megváltozik. Hozzá kell szoknom. Hozzá fogok szokni! – Ez most olyan volt, mintha Siuan Sanche mondta volna; a régi Siuan, Tar Valon amyrlinje, még mielőtt minden megváltozott volna. Egwene a stóla nélkül is úgy beszélt már, mint az Amyrlin Trón. – Biztos vagy benne, hogy ne küldjek át neked pár embert Gareth Bryne seregéből? Csak annyit, hogy könnyebben megvédhesd Caemlynt!

Hirtelen csillogó hó vette körül őket, egészen a térdükig ért. A háztetőkön fénylő, fehér halomban állt a hó, mintha csak napok óta havazott volna. Már sokadjára esett meg velük, hogy hirtelen feltűnt a hó az Álmok Világában is, és ahelyett, hogy melegebb ruhákat képzeltek volna magukra, egészen egyszerűen csak nem vettek tudomást a hidegről.

– Senki nem indul meg ellenem tavasz előtt – mondta Elayne. Télen megálltak a seregek is, hacsak nem voltak megáldva az Utazás adományával, mint Egwene hada. A hó mindent lelassított, és olvadás után meg a sártól nem lehetett haladni jó ideig. Azok a határvidékiek is alighanem csak azért mertek elindulni délre, mert azt hitték, már sosem jön el a tél. – Különben is, minden emberre szükséged lesz, ha egyszer végre Tar Valon alá érsz!

Egwene beleegyezően bólintott, és nem ajánlotta fel még egyszer, hogy kisegíti a barátnőjét. Elayne-t ez egy cseppet sem lepte meg. Igaz, hogy az elmúlt hónapot szinte kizárólag csak toborzással töltötte Gareth Bryne, míg így is csak feleannyi katonája volt, mint amennyire Tar Valon megostromlásához szüksége lett volna. Egwene szerint a férfi így is kész volt belevágni a dologba, de láthatóan őt is aggasztotta, hogy kevesen vannak.

– Nehéz döntéseket kell hoznom, Elayne! A Kerék sző, a Minta jő, de nekem kell eldöntenem, hogy mégis, mi legyen.

Elayne átgázolt a havon, és szorosan átölelte Egwene-t. Legalábbis amikor elindult, még át kellett gázolnia a havon, de mire már odaért a másik nőhöz, a hó elolvadt. Még csak nedvesek sem lettek tőle. A hirtelen változástól mind a ketten elvesztették az egyensúlyukat, és úgy tántorogtak, mintha részegek volnának.

– Tudom, hogy jól fogsz dönteni – mondta Elayne, és önkéntelenül is elnevette magát. Egwene nem osztozott a vidámságában.

– Remélem is – mondta komoran –, mert akár jól döntök, akár nem, emberek ezrei fognak meghalni miatta! – megveregette Elayne vállát. – Tudom, tudom, te is megérted a helyzetemet. Hiszen töviről hegyire ismered, milyen érzés ez! De most itt az ideje visszatérnünk az ágyunkba! – egy pillanatra habozott, mielőtt folytatta volna. – Elayne, ha Rand még egyszer meglátogatna, szó szerint be kell számolnod arról, hogy mit mondott, és hogy szerinted mit tervez vagy hova készülhet!

– Egwene, mindent elmondok, amit csak tudok! – Elayne elszégyellte magát. Mindent elmondott Egwene-nek, vagy legalábbis majdnem mindent, de nem merte bevallani, hogy Min, Aviendha és jómaga megkötötték Randet. A Torony törvényei nem tiltották, amit tettek. Nagyon óvatosan kifaggatta róla Vandene-t, és egyértelmű volt, hogy a tettük nem ütközik semmibe. De azt nem tudta, hogy vajon meg is engednék-e. Persze ott volt az is, amit az egyik arafelli zsoldos mondott, akit Birgitte fogadott fel mellé, hogy ami nem tilos, azt szabad. Ez már majdnem úgy hangzott, mint Lini valamelyik ősi bölcsessége, bár a dajkája sosem lett volna ilyen engedékeny. – Aggódsz miatta, Egwene! Mármint jobban, mint máskor szoktál. Mi a baj?

– Van is okom az aggodalomra, Elayne! Az ügynökeink igencsak zavaró híreket küldtek. Egyelőre még semmi sem biztos, de ha nem tévednek... – Most ízig-vérig az Amyrlin Trón volt, és a karcsú, alacsony kislányon látszott, hogy a puszta akaraterejével elmozdítaná a hegyláncokat is, és hogy erősebb, mint az edzett acél. Elszántság csillogott sötét, nagy szemében, és az álla is határozottan feszült meg. – Tudom, hogy szereted! És te is tudod, hogy én is szeretem. De nem azért akarom újra összekovácsolni a Fehér Tornyot, hogy úgy kösse meg az aes sedai-okat, mint ha megannyi damane volnánk! Aludj jól, Elayne, és álmodj szépeket! Az emberek nem is tudják, hogy milyen fontosak a szép álmok.

És ezzel el is tűnt, és visszatért az ébrenlét világába.

Elayne egy pillanatig csak állt, és döbbenten meredt Egwene hűlt helyére. Mi a Fényről beszélt? Rand sosem tenne ilyesmit! Már csak azért sem, mert szereti, és nem tenne ilyet vele! Megpiszkálta a kőkemény kis érzelemgubancot a fejében. Most, hogy Rand ilyen távol volt tőle, az aranyszálak már csak az emlékeiben fénylettek, de a férfi akkor sem tenne ilyet! Komor gondolatokkal lépett vissza a testébe, hogy aludjon még egy keveset. Szüksége lett volna rá, de ahogy visszatért a testébe, érezte, hogy napfény tűz lehunyt szemhéjára. Hány óra lehet? Rengeteg dolga volt, és nem hanyagolhatta el a kötelességeit! A legszívesebben hónapokig ki sem mászott volna az ágyból! Küzdött a felelősségérzetével, de a felelősségérzet győzedelmeskedett. Zsúfolt nap várt rá. Minden napja zsúfolt volt. Kinyitotta a szemét, szédelgett, mintha egyáltalán nem is aludt volna. A napfény sárgásan ragyogott: már jócskán benne jártak a délelőttben. Akár ágyban is maradhatna. De a kötelesség... Aviendha álmában forgolódott egy keveset, de Elayne keményen az oldalába vágta a könyökét. Ha ő nem alhat, akkor Aviendha se lustálkodjon egész nap!

A nő riadtan ébredt, azonnal az ágy mellé nyúlt, hogy felkapja a kését a kis asztalkáról. Mielőtt azonban elérte volna a sötét csontmarkolatot, leengedte a karját.

– Valami felébresztett – motyogta. – Azt hittem, egy shaidó épp... Nézz már rá a napra! Miért hagytad, hogy így elaludjak? – csattant fel, és kikászálódott az ágyból. – Attól, hogy veled alhatok... – a szavai egy pillanatra érthetetlenné váltak, és lerángatta a gyűrött hálóruhát a fejéről – Monaelle még ugyanúgy megkorbácsol, ha azt hiszi, hogy lustálkodom! Egész nap itt akarsz heverészni?

Elayne nyögött egy nagyot, és kimászott az ágyból. Essande már odakinn várta az öltözőszobában. Sosem ébresztette fel Elayne-t, csak akkor, ha a lánynak eszébe jutott külön utasításba adni, hogy időben keltse fel. Elayne átadta magát az ősz hajú nő csendes gondoskodásának, míg Aviendha maga öltözött fel. Essande hallgatott, de Aviendha épp eleget beszélt helyette is: hangosan tréfálkozott azon, hogy milyen lehet, mikor valakit más öltöztet fel.

– Biztos úgy érzed magad, mint egy kisbaba! – mondta, majd hozzátette, hogy ha ez sokáig így megy, Elayne el fogja felejteni, hogyan kell egyedül felöltöznie, és mindig mással kell majd ráadatni a ruhákat. Minden áldott reggel eljátszotta, mióta csak egy ágyban alhattak. Aviendha ilyenkor rettenetesen mulatságosnak gondolta magát. Elayne egy szót sem szólt, legfeljebb akkor válaszolt, ha az öltöztetőnő megkérdezte, hogy melyik ruhát választja. Mikor már az utolsó, ujjbegynyi gyöngygombot is begombolták, megállt, és végigmérte magát a hatalmas állótükörben.

– Essande – kérdezte aztán mintegy mellékesen –, Aviendha ruhái elkészültek már?

Ez a kék gyapjúruha ezzel az ízléses kis ezüsthímzéssel pont jó lesz arra, amit ma kell csinálnia. Essande arca felragyogott.

– Aviendha úrnő csinos selyemholmijai, azzal a sok finom csipkével? Hát persze! Mindet kikeféltük, kimostuk, kivasaltuk, és eltettük! – A fal mellett sorakozó ruhásszekrények felé intett.

Elayne rámosolygott a nővérére. Aviendha úgy nézett a szekrényre, mintha telis-tele lenne mérges kígyókkal, aztán nyelt egy nagyot, és sietve a hajába tekerte a sötét fejkendőt.

Elayne elbocsátotta Essandét, és az aiel lányra mosolygott.

– Hátha kedvet kapsz hozzá!

– Jól van – morogta Aviendha, és felcsatolta ezüst nyakékét. – Egy szót sem szólok többet, amiért ez a nő öltöztet fel téged!

– Nagyon helyes! Vagy szólok neki, hogy ezentúl téged is öltöztessen fel! Na, az aztán jó kis móka lenne!

Aviendha láthatóan nem értett egyet vele, és valami olyasmit morgott az orra alatt, hogy egyesek nem értik a tréfát. Elayne szinte már várta, hogy követelje, hogy égessék el az összes vízföldi ruhát, amit utazásaik során összegyűjtött. Nem értette, hogy Aviendha miért nem szabadult meg tőlük réges-rég.

A fogadószobában már előkészítették a reggelijüket. Aviendha mazsolás, füstölt sonkát kapott, aszalt szilvával főtt tojást, fenyőmaggal meghintett, szárított halat, vajba mártott, friss kenyeret és méztől ragacsos teát. Na jó, lehet, hogy a tea nem volt egészen ragacsos, de szinte megállt benne a kanál, annyi mézet raktak bele. Elayne nem kapott vajat a kenyérre, és a húsok és halak helyett is csak egy kis forró zabkását kanalazhatott, amelybe mindenféle roppant egészséges, és kivételesen undorító füvet kevertek. Ő egyáltalán nem érezte magát várandósnak, bármit állított is Min Aviendhának, de mikor már komolyan nekiálltak berúgni, Min elmondta Birgittének is, hogy Elayne alighanem teherbe fog esni. Azóta az őrző, Dyelin, és Harfor asszony hármasban óvták, és Elayne-t igen kíméletlen diétára szorították, amit minden, az „ő állapotában” lévő asszonynak követnie kellene. Ha elküldött valakit a konyhába egy kis édességért, a desszert valahogy sosem érkezett meg, és ha maga osont le egy-egy jobb falat reményében, a szakácsnők olyan rosszindulatúan és elítélően mérték végig, hogy szégyenkezve, üres kézzel távozott.

Nem sajnálta igazán, hogy nem ihat több forralt bort, és az édességek sem hiányoztak neki – kivéve, mikor Aviendha két pofára falta be a jobbnál-jobb pudingokat, tortákat és süteményeket –, de a Palotában már mindenki arról beszélt, hogy várandós. És ez persze azt is jelentette, hogy mindenki tudta, hogy valahogy teherbe esett, ha azt nem is sejthették, hogy ki születendő gyermekének az apja. A férfiak nem voltak igazán rosszindulatúak, már attól eltekintve, hogy tudták, mi történt, és Elayne is tisztában volt vele, hogy tudják, de a nők egyáltalán nem viselkedtek vele tapintatosan. Nagy nehezen lenyelte a zabkását – nem volt annyira rossz, de szívesebben evett volna abból a sonkából, amit Aviendha kapott, és megkóstolta volna a szilvás tojást is –, és egy újabb adag nedves fűrészporra emlékeztető kását lapátolt a szájába. Szinte már várta az első reggeli rosszulléteket, hogy Birgittének is elronthassa valamivel a napját.

Az első látogató, aki Essande után belépett a terembe, épp az a férfi volt, akit a Palotában a legtöbben esélyesnek tartottak arra, hogy Elayne alig megfogant gyermekének az apja legyen.

– Királynőm – mondta Mellar kapitány, és széles, színpadias mozdulattal meglengette tollbokrétás kalapját. – Az Első Írnok repesve várja, hogy felséged színe elé léphessen!

A kapitány rezzenéstelen, sötét szemén látszott, hogy nem szokott azokkal álmodni, akiket megölt, és a mellén keresztbe vetett, csipkés kardöv, valamint a torkánál és a csuklóján alázuhogó, hófehér csipkeköltemény csak még keményebbé tette. Aviendha egy gyolcskendővel letörölte az arcáról a zsírt, és kifejezéstelen arccal meredt a férfira. Az ajtóban álló két gárdistanő enyhén elfintorodott. Mellarról már mindenki tudta, hogy gondolkozás nélkül megcsipkedi a gárdistanők fenekét – a csinosabbakét legalábbis mindenesetre –, és hogy rendszeresen szidja őket a városi csehókban. A gárdistanők láthatóan ez utóbbiért sokkal jobban haragudtak.

– Még nem vagyok királynő, kapitány – válaszolta Elayne kurtán. Mindig igyekezett minél rövidebben beszélni a férfival. – Hogy áll a toborzás a testőrségemnél?

– Egyelőre még csak harminckét leányunk van, úrnőm! – A férfi még mindig a kezében fogta a kalapját, könnyedén a kardjára támaszkodott. A testtartása egyáltalán nem volt olyan tiszteletteljes, mint amit egy királynő, vagy egy reménybeli uralkodó jelenléte megkövetelt volna, és a mosolya is kifejezetten arcátlan volt. – Birgitte úrnő igen magasra helyezte a lécet! Kevés nő felel csak meg az elvárásainak! Adjon nekem csak tíz napot, és száz olyan férfit hozok önnek, aki bármelyikükkel felér, és úgy őrzi a szívében, mint én magam!

– Azt hiszem, nem lenne jó ötlet, Mellar kapitány! – Elayne-nek nehezére esett nem felcsattannia. A férfi nyilvánvalóan hallott már a kettejüket összeboronáló pletykákról. Lehet, hogy azt hiszi, Elayne azért nem tagadta le eddig az egészet, mert... tetszene neki a férfi? Ellökte magától a félig üres kásás tányért, és megremegett. Máris harminckét nő? Birgitte hamar összeszedte a testőreit! A Kürtvadászok egyik része már így is magasabb rangért zsörtölődött, és most örültek, hogy Elayne személyes testőrségébe kerülhettek. Annak azért mégiscsak volt valami rangja. Elayne is megértette, hogy nem szolgálhatnak éjjel-nappal ugyanazok a nők, de szerinte túlzás lett volna száz testőrt kiállítaniuk. Birgitte viszont ebben az egy kérdésben nem alkudott.

– Kérem, mondja meg az Első Írnoknak, hogy bejöhet! – vetette oda a férfinak. Mellar újabb széles meghajlással fogadta az utasítást.

Elayne felkelt, utána sietett, és épp, mikor a férfi kinyitotta a magas, oroszlánfejes ajtót, a karjára tette a kezét, és elmosolyodott.

– Még egyszer hadd köszönjem meg, hogy megmentette az életemet, kapitány! – mondta melegen: a hangja felért egy forró cirógatással. A fickó visszavigyorgott rá! A gárdistanők mereven előre néztek, az odakinn állók épp úgy, mint a szobában őrködők. Mikor Elayne megfordult, látta, hogy Aviendha éppolyan kifejezéstelen tekintettel méregeti, mint az előbb Mellart. Az a kevés érzelem, ami mégis felcsillant a szemében, vegytiszta döbbenet volt. Elayne nagyot sóhajtott.

Átszaladt a szőnyegen, odahajolt a nővéréhez, átölelte, és halkan a fülébe suttogott, hogy senki más ne hallja. Sok minden olyat megosztott a testőreivel, amit senki másnak nem mondott volna el, de azért volt pár olyasmi, amit még nekik is félt volna elárulni.

– Észrevettem egy szobalányt, Aviendha! A szobalányok még a férfiaknál is pletykásabbak! Minél többen hiszik, hogy a gyermekem Doilin Mellar sarja, annál nagyobb biztonságban leszek! Ha kell, hát azt is hagyom, hogy megcsipkedje a fenekemet!

– Értem – mondta Aviendha lassan, és úgy meredt a tányérjába, mint aki nem is látja a szilvát és a tojásokat. Lustán kavargatta az ételt.

Norry mester csak a szokásos sirámait vezette elő a Palota fenntartásának és a város ellátásának költségeiről, beszámolt arról, hogy mit tudott meg külhoni levelezőtársaitól, és hogy miket beszélnek mostanában a határon várakozó kereskedők és pénzemberek. Az első hír volt messze a legfontosabb, bár Elayne nem csak ezt találta érdekesnek.

– A város két legtehetősebb bankára meglehetősen... barátságosnak tűnt, úrnőm – mondta a férfi csontszáraz hangján. Keskeny mellkasához szorította a vaskos bőrmappát, és bizalmatlanul pislogott Aviendhára. Még mindig nem szokta meg, hogy az aiel lány is ott van, mikor az úrnőjével beszél. És a gárdistanők is zavarták. Aviendha rávicsorgott, a férfi döbbenten pislogott egyet, aztán csontos kezébe köhécselt. – Hoffley mester és Andscale asszony eleinte kissé... mintha haboztak volna, de ők is éppolyan jól tudják, hogy a timsó milyen keresett árucikk, mint jómagam. Nem mondanám, hogy tekintse úgy a vagyonukat, mintha máris az öné lenne, de elintéztem, hogy húszezer aranyat szállíttassanak át a Palota kincstárába. Ha szükségünk lenne rá, többet is adnak.

– Tájékoztassa róla Birgitte úrnőt is – mondta Elayne, és alig tudta elrejteni, micsoda megkönnyebbülést okozott neki ez a hír. Birgitte még nem toborzott annyi őrt, ami egy Caemlyn méretű városnak kellett volna, sőt, még talán egy nagyobb falvat sem lehetett volna ennyivel megvédeni, de a zsoldosok így is rengeteg pénzt felemésztettek. Elayne nem is várta, hogy tavasz előtt pénzt lásson a birtokaiból. Most viszont attól sem kellett már tartania, hogy a zsoldosok faképnél hagyják, mielőtt Birgitte képes lesz egy rendes hadsereget összeszedni. – Mi van még, Norry mester?

– Azt hiszem, úrnőm, hogy a csatornázásra jobban oda kellene figyelnünk. A patkányok úgy szaporodnak, mintha csak nyár lenne, és...

A férfi mindent egybemosott, attól függően, hogy mit mennyire tartott fontosnak. Norry láthatóan személyes kudarcként élte meg, hogy még mindig nem tudja, ki rabolhatta el Eleniát és Naeant, bár alig egy hét telt még csak el azóta, hogy valaki kiszabadította a két foglyot. A gabona ára csillagászati magaslatokba emelkedett, akárcsak az összes többi ételneműé, és már most tisztán látszott, hogy a Palota tetejének rendbehozatala tovább tart, és többe kerül, mint a kőművesek először gondolták – de hát az élelmiszer mindig egyre drágább lett télen, és a kőművesek mindig többet kértek, mint elsőre mondták. A férfi bevallotta, hogy már több napja nem kapott hírt a Braem erdő környékéről, de utolsó értesülése szerint a határvidékiek tábort vertek, és nem haladtak tovább. Nem értette, ennek mi lehet az oka. Egy hadsereg, különösen egy akkora hadsereg, mint amekkorának ezt mondták, mostanra már minden élelmet felélhetett a környéken. Elayne sem értette, hogy miért nem mozdulnak, de örült neki, hogy végre megállapodtak. Egyelőre legalábbis. Cairhienből hírt kapott arról, hogy állítólag több aes sedai is hűséget esküdött Randnek. Ez megmagyarázta volna Egwene aggodalmát, de Elayne elképzelhetetlennek tartotta, hogy bármelyik nővér ilyesmire vetemedne. Norry szerint ez volt a legérdektelenebb hír, de Elayne nem értett egyet vele. Rand nem engedhette meg magának, hogy elidegenítse az Egwene oldalán harcoló nővéreket. Nem engedhette meg magának, hogy akár csak egyetlen egy aes sedai-t is maga ellen fordítson! De láthatóan mindig sikerült megharagítania a nővéreket.

Reene Harfor hamar átvette Halwin Norry helyét. Kedélyesen biccentett az ajtóban álló gárdistanőknek, és szélesen rámosolygott Aviendhára. Ha a kövérkés nőnek voltak is kétségei aziránt, hogy Elayne miért szólítja Aviendhát a nővérének, hát sosem mutatta, és most már láthatóan örömmel fogadta, hogy az aiel lány az úrnője mellett van. Akár mosolygott, akár nem, sokkal rosszabb híreket hozott, mint az Első Írnok.

– Jon Skellit az Arawn ház zsoldjában áll, úrnőm – mondta Reene, és az arca komorabb volt egy bakóénál is. – Már kétszer is látták, hogy pénzt fogad el az Arawnok támogatóitól. És az is bebizonyosodott, hogy Ester Norhamet valaki lefizette. Nem lop, de mégis már ötven aranyat rejteget egy laza padlódeszka alatt, és tegnap is hozzátett még tízet.

– Tegye velük is ugyanazt, mint a többivel – mondta Elayne szomorúan. Az Első Szobalány már kilenc kémet fedezett fel, de négyről nem tudta kideríteni, hogy kinek dolgozhatott. Elayne már attól is mérhetetlenül dühös volt, hogy Reene akár csak egyetlen egy kémet is talált a szolgák között, de ez a kettő a többinél is jobban felháborította volna. A borbély és a fodrász már az anyját is szolgálta. Milyen kár, hogy a hűségüket nem örökítették át Morgase lányára is!

Aviendha elfintorodott, mikor Harfor asszony azt mondta, hogy pontosan azt teszi velük, de hát semmi értelme nem lett volna elbocsátani a kémeket, vagy, ahogy Aviendha javasolta, megölni őket. Csak újabb kémek vették volna át a helyüket, akikről ráadásul még nem is tudnák, hogy megfizetik őket. A kém csak addig az ellenség embere, amíg fel nem fedezted, mondta mindig az édesanyja, aztán már neked dolgozik. Ha kémet találsz, mondta Thom Merrilin, bugyoláld be szépen, és etesd meg! Azok a férfiak és nők, akik elárulták, mostantól csak olyasmire „jöhettek rá”, amit Elayne el akart árulni nekik. És ezek nagy része hazugság volt. Mint például az is, hogy Birgitte hány embert toborzott.

– És a másik ügyben halad már valamit, Harfor asszony?

– Még nem, úrnőm, de remélem, nemsokára sikerül azt is megoldanom – mondta Reene még komorabban, mint az előbb. – Minden okom megvan rá, hogy így gondoljam!

Az Első Szobalány távozta után két kereskedőkből álló küldöttség érkezett. Először egy nagyobb csoport kandori jött: drágaköves fülbevalóik és a mellükön keresztbe vetett, vaskos, ezüst céhláncok mutatták a rangjukat. Őket fél tucat illiani követte. Komor, sötét ruhájukat alig egy leheletnyi csipke díszítette. Elayne az egyik kisebb fogadóteremben üdvözölte őket. A márványkandalló körül lógó faliszőnyegeken vadászjelenetek voltak, nem a Fehér Oroszlán, és a fényes fa lambéria sem volt kifaragva. Kereskedők voltak, nem diplomaták, bár láthatóan néhányan így is zokon vették, hogy csak bort kínált nekik, és hogy nem ivott velük. A kandoriak és az illianiak is gyanakodva méregették azt a két gárdistanőt, aki a tárgyalásra is elkísérte Elayne-t, bár ha még mindig nem hallottak róla, hogy valaki meg akarta gyilkolni, nyilvánvalóan süketek voltak. És vakok. Hat másik gárdistája az ajtó előtt várakozott.

A kandoriak alaposan megbámulták Aviendhát, mikor épp nem Elayne-re figyeltek, de az illianiak úgy tettek, mintha az aiel lány ott sem lenne. Csak az elején kerekedett el a szemük döbbenetükben, utána viszont rá sem néztek. Kétségtelenül úgy vélték, hogy valami komoly jelentősége van annak, hogy egy aiel is jelen lehet a tárgyaláson, még ha csak a sarokban ül is a földön, és egész végig nem szól semmit. A kandori kereskedők éppúgy, mint az illianiak, azt akarták, hogy Elayne biztosítsa őket arról, hogy nem haragítja magára az Újjászületett Sárkányt annyira, hogy az vad aiel seregeket szabadítana Andorra, és ezzel ellehetetlenítené a kereskedelmet, bár persze ezt nem mondták ki nyíltan. Arról sem beszéltek, hogy Caemlyntől pár mérföldre az aieleknek és a Sárkánylégiónak is nagyobb seregei táboroztak. Elég volt csak udvariasan megkérdezniük, hogy mit tervez most, hogy a Sárkányos lobogókat és a Fény lobogóit is leszedette Caemlyn falairól. Elayne azt mondta nekik is, amit mindenki másnak: Andor kész szövetségre lépni az Újjászületett Sárkánnyal, de nem meghódított provincia. Válaszképp a kereskedők kifejezték örömüket, hogy egészséges, és utaltak arra is, hogy támogatják a trónigényét. Persze ezt sem mondták ki nyíltan. Végtére is, ha Elayne elbukott volna, akkor őket sem látta volna szívesen az új királynő, bárki lenne is az.

Mikor végre az illianiak is elbúcsúzkodtak, és nagy hajbókolások közepette kivonultak a teremből, Elayne hátradőlt, és megdörzsölte a homlokát. Ebéd előtt még az üvegfúvók céhével is találkoznia kellett, és öt másik kereskedőkből és mesteremberekből álló küldöttség várt rá ebéd után. Roppant zsúfolt napja volt, és az egész csak értelmetlen, semmitmondó közhelyek szajkózásából állt. És most, hogy Merilille és Nynaeve is elmentek, neki kellett tanítania a szélkeresőket. Ez még a legjobb esetben is mélyen alulmúlta a legunalmasabb, legundokabb külországi követeket is. Alighanem megint nem marad rá sok ideje, hogy tanulmányozza az Ebou Darból elhozott ter'angrealokat, mielőtt leragad a szeme. Rettentően szégyellte, hogy mindig Aviendha cipeli félálomban az ágyba, de nem bírta megállni, hogy ne dolgozzon, amíg össze nem esik. Túl sok mindent kellett megcsinálnia, és egészen egyszerűen túl rövidek voltak a napok.

Még egy órája volt az üvegfúvókig, de Aviendha könyörtelenül elutasította azt a javaslatát, hogy nézzék meg az Ebou Darban talált ter'angrealokat.

– Birgitte beszélt veled? – kérdezte Elayne dühösen, mikor a nővére szinte felrángatta a keskeny, meredek kőlépcsőkön. Négy gárdistanő ment előttük, négy utánuk, és igyekeztek úgy tenni, mintha nem is hallanák, hogy miről beszél az úrnőjük és Aviendha. Bár mintha Rasoria Domanche, a zömök, kék szemű, és teari létére szőke Kürtvadász elmosolyodott volna.

– Azt hiszed, magamtól nem látom, hogy túl sokat gubbasztasz odabenn, és hogy nem alszol eleget? – csattant fel Aviendha megvetően. – Szükséged van egy kis friss levegőre!

A magas sétányon igencsak friss volt a levegő. És éles, jeges-hideg, bár a nap már magasan állt a szürke égen. A szél átfütyült a sima oszlopok között, és a gárdistanőknek, akik ádáz szemekkel méregették a kósza galambokat, hátha épp tőlük kell majd megvédeniük úrnőjüket, két kézzel kellett fogniuk tollas kalapjukat, nehogy elfújja a szél. Elayne haragjában nem volt hajlandó ellenállni a hidegnek.

– Akkor Dyelin beszélt veled! – morogta remegve. Dyelin azt mondta, hogy egy várandós asszonynak minden áldott nap hosszú sétákat kell tennie. Meglehetősen hamar emlékeztette Elayne-t arra is, hogy akár ő a leányörökös, akár nem, egyelőre még valójában csak a Trakand Ház feje, és hogyha a Trakand Ház feje beszélni kívánt a Taravin Ház fejével, akkor azt vagy séta közben tehette meg, vagy pedig sehogy.

– Monaelle is hét gyermeket hozott a világra – válaszolta Aviendha. – Azt mondta, hogy gondoskodnom kell róla, hogy eleget legyél friss levegőn! – Bár Aviendha csak egy kendőt vetett a vállára, úgy tűnt, mintha észre sem venné a jeges szelet. De hát az aielek még annyit sem törődtek az időjárás szélsőségeivel, mint a nővérek. Elayne dideregve összehúzta a vállát, és mogorván nézett maga elé.

– Ne légy ilyen morcos, nővérkém! – mondta Aviendha. Lemutatott az egyik istállóudvarra: a fehér cserepes tető felett épphogy látni lehetett, mi történik odalenn. – Nézd csak, Reanne Corly máris ellenőrzi, hogy Merilille Ceandevin nem tért-e még vissza!

Az istállóudvarban felfénylett az ismerős, ezüst vonal, és szép lassan egy Kapuvá tárult.

Elayne mérgesen nézett Reanne-re. Nem volt morcos! Lehet, hogy nem kellett volna megtanítania Reanne-t Utazni, minthogy a Vérség tagjai mégsem voltak aes sedai-ok, de a velük érkezett nővérek közül egy sem volt elég erős ahhoz, hogy elkészítse a fonatot, és ha már a szélkeresőknek is megtanították, hogyan lehet Kaput nyitni, a Kötögető-kör egyik-másik tagjának is el lehetne árulni ezt a titkot. Különben is, nem csinálhatott mindent egymaga! A Fényre, vajon azelőtt is ilyen hideg volt a tél, hogy megtanulta figyelmen kívül hagyni az elemeket?

Legnagyobb megdöbbenésére maga Merilille lovagolt át a Kapun. Lerázta a havat sötét prémszegélyes köpenyéről. Szép lassan átléptetett mögötte az a tíz sisakos-páncélos gárdista is, akit hét nappal ezelőtt elküldtek vele. Zaida és a szélkeresők kifejezetten undokul fogadták, hogy Nynaeve után Merilille is eltűnt – és ez egészen enyhe kifejezés volt –, de a Szürke nővér minden lehetőséget megragadott, amely akár csak egypár órára is elszólította a Tengeri Nép mellől. Minden áldott nap meg kellett nézni, hogy visszatért-e már a kiindulási pontra, és minden áldott nap Kaput nyitottak oda, ahonnan útnak eresztették Merilille-t és kíséretét, de Elayne még legalább egy hétig nem várta őket. Amint az utolsó vörös köpenyes gárdista is átlovagolt a Kapun, a vékony, alacsony kis Szürke nővér lemászott a nyeregből, az egyik lovász kezébe nyomta a kantárt, és besietett a Palotába, mielőtt személyzet kitérhetett volna az útjából, vagy felajánlhatta volna a segítségét.

– Valóban élvezem a friss levegőt – mondta Elayne, és épphogy csak megállta, hogy ne kocogjanak hangosan a fogai –, de ha Merilille máris visszaérkezett, le kell mennem!

Aviendha felvonta a szemöldökét, és úgy nézett rá, mint aki sejti, hogy a nővére most hazudott, de végül ő indult meg elsőnek a lépcső felé. Merilille igen fontos küldetésben járt, és ha ennyire sietett, vagy nagyon rossz híreket hozott vagy pedig nagyon is jókat.

Mire Elayne és a nővére leértek a fogadószobába, és az elmaradhatatlan két gárdista is beállt az ajtó két oldalára, mint egy-egy tollba és csipkébe bugyolált, díszes szobor, Merilille már ott várta őket. Hófoltos, nedves köpenyét az egyik székre terítette, halványszürke lovaglókesztyűjét az övébe gyűrte, de fekete haja kócosan lógott a homlokába. Sötét szeme alatt lila karikák tanúskodtak arról, hogy Merilille sem alhatott sokkal többet az elmúlt időben, mint Elayne.

A Szürke nővér bármilyen gyorsan jött is fel az istállóból, már nem volt egyedül. Birgitte unatkozva állt a kandalló mellett. Fél kézzel a kandallópárkánynak támaszkodott, a másikkal pedig vaskos, szőke hajfonatát markolta. Elayne-t Nynaeve-re emlékeztette. Birgitte ma épp sötétzöld, buggyos nadrágot viselt egy élénkvörös kabátkával: Elayne-nek belefájdult a szeme, ha csak ránézett. És Mellar kapitány is ott volt. Szertartásosan meghajolt Elayne felé, és meglengette fehér tollas kalapját. A kapitánynak semmi keresnivalója sem volt a szobában, de Elayne hagyta, hadd maradjon. Sőt, még rá is mosolygott. Kifejezetten melegen.

A kövérkés fiatal szolgálólány épp egy jókora ezüsttálcát vitt az egyik oldalsó asztalra, de a mosoly láttán megállt, pislogott egyet, és elkerekedett szemmel végigmérte Mellart. Szinte pukedlizni is elfelejtett, aztán pedig zavartan kiszaladt a szobából. Elayne megvárta, hogy becsukódjon mögötte az ajtó, és csak utána hagyta elfakulni a hamis mosolyt. Bármit megtett volna, hogy megvédje a gyermekét. A csavart mintás ezüsttálcán forralt bor várta a többieket: neki szokás szerint csak gyenge tea jutott. De legalább az meleg volt.

– Egész szerencsés voltam – sóhajtott fel Merilille, és leült. Zavartan nézett Mellar kapitányra. Tudta, hogy a férfi mentette meg Elayne életét, de elutazott, mielőtt a másik pletyka felütötte volna a fejét. – Mint kiderült, Reanne alig öt mérföldre a határvidékiek táborától nyitott Kaput. Azóta nem mozdultak el, hogy először tábort vertek – enyhén elfintorodott. – Ha nem lenne ilyen hideg, már rég megfulladtak volna a tulajdon latrináik bűzétől. Igazad volt, Elayne! Mind a négy uralkodó ott van, négy, egymáshoz közel lévő táborban. Mindegyikük jókora sereget hozott magával. Első nap megtaláltam a shienariakat, és azóta szinte minden időmet Shienari Easarral és a másik három uralkodóval töltöttem. Minden nap más táborában találkoztunk.

– Remélem, arra is jutott időd, hogy körülnézzél – mondta Birgitte tiszteletteljesen a kandalló mellől. Minden egyes aes sedai-jal tiszteletteljes volt, azt az egyet kivéve, aki megkötötte. – Hányan vannak?

– Gondolom, nem sikerült megszámolnia őket – vetette közbe Mellar, mintha egyáltalán nem nézne ki ilyesmit a törékeny nőből. Most az egyszer nem vigyorgott. A borba meredt, aztán megvonta a vállát. – Persze bármit látott, az csak a hasznunkra lehet. Ha elegen vannak, talán halálra éheztetik magukat, mielőtt elérnék Caemlynt. A világ legnagyobb hadserege is csupán hullák gyülekezete, ha nincs elég élelmiszer és takarmány a környéken.

A férfi kurtán felnevetett. Birgitte sötéten méregette, de Elayne észrevétlenül intett neki, hogy ne szóljon egy szót sem.

– Nincsenek bővében az ételnek, kapitány – válaszolta Merilille hűvösen, és bármennyire kimerült volt is, most kihúzta magát. – De nem is éheznek! Azt hiszem, az éhség önmagában még nem győzné le őket! – Most, hogy eltölthetett egy pár napot a szélkeresők folyamatos zaklatása nélkül, már nem volt egyfolytában riadt a tekintete. És bármennyire is megőrizte az aes sedai-ok hűvös pártatlanságát, nem kedvelte Doilin Mellart, bárki életét mentette is meg. – Ami pedig a létszámukat illeti, azt mondanám, hogy kicsit többen lehetnek, mint kétszázezren, és azt hiszem, hogy ennél pontosabbat legfeljebb a tulajdon tisztjeik tudnának mondani. Ennyi kard pedig még éhesen is nagy kárt okozhat!

Mellar ismét csak megvonta a vállát. Láthatóan nem hatotta meg az aes sedai mondandója.

A karcsú Szürke nem nézett rá többet, de látványosan nem is viselkedett úgy, mintha a férfi ott sem lenne: egészen egyszerűen csak úgy, mintha a kapitány helyén még egy üres szék lenne, aztán folytatta a beszámolót.

– Legalább tíz nővér van velük, Elayne, bár ezt igyekeztek minél jobban eltitkolni előlem. Azt hiszem, nem Egwene követői, bár ez még nem jelenti azt, hogy Elaida oldalán állnának. Jó pár nővér döntött úgy, hogy kivárja, mi lesz a Torony kettéhasadásának a vége, és csak aztán foglal állást. Persze a győztes mellett – újra felsóhajtott, bár ezúttal nem a kimerültségtől.

Elayne fintorogva tette le a teáscsészéjét. A konyhában nem raktak bele egy csepp mézet sem, és mindig is utálta a keserű teát.

– Mit akarnak, Merilille? Mármint az uralkodók, nem a nővérek! – Tíz nővér tízszer olyan veszedelmessé tette a hadsereget, különösen, ha Rand ellen indultak vele. Bár nem csak a férfinak kellett tőlük félnie. – Nem azért táboroznak ennyi ideje a hóban, mert otthon nem volt elég hideg!

A Szürke nővér széttárta a kezét.

– Hosszú távon csak találgatni tudok. Rövid távon mielőbb szeretnének találkozni veled. Már akkor útnak indítottak pár futárt, mikor megérkeztek Új Braembe, de ilyen időben még legalább egy-két hét, mire a küldötteik megérkeznek. Saldaeai Tenobia elszólta magát, vagy legalábbis úgy tett, mintha csak elszólás lenne, és azt mondta, tudják, hogy közelebbi kapcsolatban vagy egy bizonyos illetővel, aki őket is roppantmód érdekelné. Valahonnan megtudták, hogy te is ott voltál Falmében, mikor bizonyos dolgok történtek. – Mellar értetlenül nézett rájuk, de senki sem világosította fel. – Nem árultam el nekik, hogy tudunk Utazni, mert nem akartam kiadni magunkat ennek a tíz nővérnek sem, de megígértem, hogy meglepően hamar visszatérek a válasszal.

Elayne összenézett Birgittével. Az őrző csak megvonta a vállát, bár nem azért, mert nem érdekelte a dolog, vagy mert nem tetszett neki, amit hallott. Elayne eddig csak azért nem tudta, hogy sikerül-e a saját céljára felhasználnia a határvidékieket, mert fogalma sem volt róla, hogy hogyan tud a négy uralkodó közelébe férkőzni, amíg csak a Trakand Ház feje, és az elhunyt királynő leányörököse. Birgitte gesztusa azt üzente, hogy hálás lehet, hiszen a félelmeit maguk az uralkodók oszlatták el. Elayne-t most már csak az ijesztette meg, hogy ezek a határvidékiek honnan tudhatták meg azt, amit csak alig pár ember sejthetett. És ha ők tudták, ki más hallhatott még róla? Meg kellett védenie a méhében szunnyadó magzatot!

– Visszakísérnél engem most azonnal, Merilille? – kérdezte. A másik nővér meglepő lelkesedéssel fogadta. A szeme enyhén elkerekedett, és látszott rajta, hogy bármeddig hajlandó lenne a több hónapos latrinákat szagolgatni, ha azzal elkerülheti, hogy máris vissza kelljen térnie a szélkeresők közé. – Akkor együtt megyünk! Ha mielőbb találkozni akarnak velem, hát mi lehet előbb, mint a mai nap?

Túl sokat tudtak ahhoz, hogy meg merte volna váratni őket. Semmi nem fenyegethette a magzatot. Semmi!

Huszonhetedik fejezet

Meglepett királyok, meglepett királynők

Az egész persze nem volt olyan egyszerű, mint gondolta.

– Ez nagy ostobaság, nővérem! – nézett rá Aviendha sötéten, amint Merilille elszaladt, hogy felfrissítse magát egy kicsit. Valóban szaladt: a Szürke nővér már akkor is gyanakodva leste, hogy melyik sarokból vetik rá magukat az Atha'an Miere tagjai, mikor még a fogadószobában volt. De ha egy olyan erős nővér küldte, mint amilyen Elayne volt, Merilille habozás nélkül engedett. Aviendha karba font kézzel állt Elayne asztala fölött, és úgy nézett rá, mintha máris Tudós Asszony volna. – Nagyon nagy ostobaság!

– Ostobaság? – mordult fel Birgitte. Szétvetett lábbal, csípőre tett kézzel állt, és vészjóslóan méregette Elayne-t. – Ostobaság? Ez a kölök akkor is csak ostobaságokat tenne, ha a jó megoldás az orrába csimpaszkodna! Miért kell így rohannod? Hagyd Merilille-re a tárgyalást, az a Szürkék dolga! Ő majd megszervezi ezt a találkozót, és pár nap, vagy pár hét múlva beszélhetsz velük! A királynők utálják a meglepetéseket, a királyok pedig egyenest lenézik! Hidd el nekem, a saját bőrömön tapasztaltam meg! Mindig megfizettetik veled, ha kínos helyzetbe hozod őket! – Az őrző kötésén át is csak tehetetlen, vak harag áradt Elayne felé.

– Meg akarom lepni őket, Birgitte. Talán akkor rájövök, hogy honnan tudnak rólam ilyen sokat! – Elayne fintorogva lökte félre a tintapacás lapot, és egy tiszta papírt húzott elő a berakásos rózsafa dobozból. A fáradtságát mintha elmosták volna Merilille hírei, bár még mindig nehezére esett szépen, olvashatóan írnia. Pedig most tökéletesen kellett fogalmaznia. Ezt a levelet nem Andor leányörököse írta, hanem Elayne Trakand aes sedai, a Zöld ajah nővére. Annak kell látniuk, akinek mutatni akarja magát.

– Beszélj már azzal a makacs fejével, Aviendha! – morogta Birgitte. – Ha nem tudsz, akkor már megyek is, hogy összeszedjek neki valami illő, puccos-flancos díszkíséretet!

– Nincs szükségem kíséretre, Birgitte! Csak te jöhetsz velem! Egy aes sedai és az őrzője: ennyi épp elég. És persze Aviendha is velünk tart, ha akar! – Elayne egy pillanatra abbahagyta az írást, és felmosolygott a nővérére, de Aviendha nem mosolygott vissza.

– Tudom, hogy bátor vagy, Elayne – mondta a nő. – Becsülöm is a bátorságodat! De még a Sha'mad Conde is tudja, hogy mikor legyen óvatos! – Ő beszélt óvatosságról? Aviendha akkor is belerohanna a legnagyobb veszélybe, ha... nos, ha az óvatosság az orrába csimpaszkodna.

– Egy aes sedai és az őrzője? – kiáltott fel Birgitte. – Mondtam már neked, hogy most már nem rohangálhatsz el kalandot kergetni!

– Nincs szükségem kíséretre – mondta Elayne határozottan, és újra belemártotta a tollat a tintába. Nekiállt még egyszer a levélnek. – Ez nem kaland! Ezt egészen egyszerűen így kell megoldanom!

Birgitte széttárta a kezét, és halkan szitkozódott. Mondott jó pár olyasmit is, amit Elayne eddig még senkitől nem hallott. A lány legnagyobb meglepetésére Mellar kapitány nem tiltakozott, hogy őt hátrahagyják. Egy tárgyalás az északi vidékek négy leghatalmasabb uralkodójával aligha lehetett olyan unalmas, mint a kereskedők panaszait hallgatni, de a férfi szinte könyörgött, hogy hadd menjen a dolgára, ha már Elayne-nek nincs rá szüksége. Elayne nem bánta, hogy így esett. A Királyi Gárda kapitánya azt a képzetet ébresztené a határvidékiekben, hogy mégiscsak Andor leányörökösével állnak szemben, márpedig Elayne épp ezt akarta elkerülni. Arról nem is szólva, hogy mi lenne, ha Mellar ott is kacsintgatna rá!

A gárdisták maradéka egyáltalán nem osztozott a kapitány érdektelenségében. Alighanem elszaladtak Caseille-ért, mert a magas arafelli nő még azelőtt becsörtetett a szobába, hogy Elayne befejezte volna a levélírást. Követelte, hogy az egész testőrség Elayne-nel tarthasson, és végül magának Birgittének kellett ráparancsolnia, hogy kimenjen.

Úgy tűnt, hogy az őrző végre megértette, hogy Elayne hajthatatlan, és Caseille-lel együtt ő is elment, hogy átöltözzön. Persze még mindig káromkodott, és úgy becsapta az ajtót, hogy csoda, hogy nem szakadt ki a helyéből, de elindult, és most csak ez számított. Az ember azt hitte volna, hogy örül, hogy végre leveheti a tábornoki egyenruhát, de a kötésen mintha csak a káromkodások visszhangja folyt volna tovább. Aviendha nem szitkozódott, de továbbra sem tartotta jó ötletnek, hogy nekivágjanak a téli vadonnak. Szerencsére mindent olyan gyorsan kellett elintézni, hogy Elayne nyugodt szívvel hagyhatta figyelmen kívül a véleményüket.

Szólították Essandét, aki kikészítette a megfelelő ruhákat, míg Elayne sietve bekapta szegényes, korai ebédkéjét. Persze ez sem neki jutott az eszébe, hanem Aviendha hozatta fel az ételt. Monaelle azt mondta, hogy ha nem eszik eleget, az éppúgy árt a magzatnak, mint ha túl sokat fogyasztana. Harfor asszony engedelmesen bólintott, mikor megtudta, hogy neki kell elbánnia az üvegfúvókkal és a többi délutánra várt küldöttséggel, de látszott az arcán, hogy nem tetszik neki a dolog. Távozása előtt még bejelentette, hogy vett pár kecskét is a Palotának. Elayne-nek kecsketejet kellett innia, méghozzá sokat. Careane felnyögött, mikor megtudta, hogy aznap este megint neki kell a szélkeresőket tanítania, de legalább Elayne étrendjébe nem szólt bele. Valójában Elayne már napszálltára vissza szeretett volna érni a Palotába, de sejtette, hogy olyan fáradt lesz, mintha két órát is tartott volna a Tengeri Népnek. Vandene sem adott neki tanácsot, legalábbis az állapotával kapcsolatban nem. Elayne a fertővidéki népek történelmét is éppúgy megtanulta annak idején, mint az összes többiét, és mindent megbeszélt az ősz hajú Zöld nővérrel – Vandene jól ismerte a Határvidéket –, de nem bánta volna, ha magával viheti a másik aes sedai-t. Valaki, aki hosszabb ideig élt a Határvidéken, észrevenne olyan árnyalatokat is, ami neki nem tűnne fel. De nem mert mélyebben belemenni a témába, csak megkérdezett még pár dolgot, amíg Essande öltöztette, hogy felfrissítse mindazt, amit már többször átbeszéltek. Nem mintha nem emlékezett volna minden egyes szóra. Legalább olyan feszültnek és tettre késznek érezte magát, mint Birgitte célzás közben.

Végül aztán Reanne-t is elő kellett keríteni a palota egyik eldugott zugából, ahol épp az egykori sul'damokat próbálta meg meggyőzni arról, hogy ők is képesek fókuszálni. Reanne minden áldott nap megszőtte a Kapu fonatát az istállóból az Új Braem melletti kis tisztásra, amióta csak Merilille elment: talán már álmában is képes lett volna átjuttatni őket ugyanarra a helyre. A palotában nem volt egyetlen olyan térkép sem a Braem erdő környékéről, amely elég részletes lett volna ahhoz, hogy Merilille pontosan be tudja rajta jelölni a határvidéki táborokat. Ha Elayne vagy Aviendha nyitottak volna Kaput, ki tudja, talán tíz, tizenöt mérföldnyire lyukadtak volna ki az úti céljuktól, és lehet, hogy azt sem tudták volna, hogy merre induljanak. Igaz, hogy a Braem erdőben elállt a hó, mielőtt Merilille útnak indult volna, de ebben az időjárásban legalább két óra lett volna megtenni azt a tíz-tizenöt mérföldet. Elayne pedig minél hamarabb túl akart esni a dolgon. Sietett. És mindenki másnak is sietnie kellett.

A Tengeri Nép alighanem észrevette, hogy az egész Palota felbolydult, a gárdistanők fel-alá szaladgáltak a folyosókon, üzeneteket hoztak-vittek, embereket kerestek meg, de Elayne gondoskodott róla, hogy az Atha'an Miere tagjai semmit se tudhassanak meg. Mi van, ha Zaida kitalálja, hogy ő is vele akar menni? Ha Elayne nem hagyja, az egyik szélkeresővel akkor is Kaput nyittathat magának, és a lány nem akarta, hogy a hullámúrnő még tovább bonyolítsa a helyzetet. Zaida már így is úgy viselkedett, mintha legalább annyi joga lenne a Palotában lakni, mint Elayne-nek. Ha a határvidékiek előtt is nekiállna basáskodni, az még Mellar dévaj pillantásainál is rosszabb lenne.

Essande egészen egyszerűen képtelen volt sietni, de mindenki más szinte szárnyakat kapott, és mire a nap delelőre én, Elayne már Tűzszívű nyergében ült, és a Braem erdő mély havát tapodta. Vagy ötven mérfölddel északra volt Caemlyntől a madarak röpte szerint, de a Kapun át csak egy lépésbe tellett, hogy a sűrű, magas fenyőerdőben találja magát. Az örökzöld fenyőn és magyalon kívül száraz, barnás levelű tölgyek és kopasz, szürke törzsű fák sorakoztak egymás mellett. Imitt-amott széles mező hasított az erdőbe, a hó úgy ülte meg, mint valami hatalmas, fehér szőnyeg: csak Merilille lova hagyott rajta nyomot. A Szürke nővért előreküldték a levéllel, így Elayne, Aviendha és Birgitte csak egy órával később indultak el, hogy Merilille biztosan előbb érjen oda. A Caemlynből Új Braembe vezető út valamivel nyugatabbra feküdt, de az erdő olyan csendes volt, mintha akár száz, sőt, ezer mérföldre is lettek volna minden emberi településtől. Elayne gondosabban válogatta ki a ruháját, mint egy lovag a páncélzatát. Prémbéléses köpenye jó meleg volt, de egyszerű, sötétzöld gyapjúból szőtték, és a zöld selyem lovaglóruhája is dísztelen volt. Még kézre simuló, vékony bőrkesztyűje is zölden csillant. Hacsak nem került vérontásra sor, az aes sedai-ok efféle páncélban vonultak az uralkodók elé. Egyetlen ékszer csillant rajta, egy apró, teknős alakú kis brosstű, és ha ezt valaki kifogásolná, hát csak hadd tegye. Egyetlen vetélytársa sem lett volna képes iderendelni egy ekkora határvidéki hadsereget, sőt, még Elaida hatalmát is meghaladta volna egy ilyen csapda, de a tíz nővér – vagy még több – óvatosságra intette Elayne-t. Lehet, hogy Elaida pártján állnak: és esze ágában sem volt hagyni, hogy valaki zsákba kötve hurcolja vissza a Fehér Toronyba.

– Még mindig visszafordulhatunk anélkül, hogy tohhal tartoznánk bárkinek is – morogta Aviendha. A lány sötéten nézett maga elé. Még mindig aiel ruháit viselte. Egyetlen ezüst nyaklánca és a vaskos, elefántcsont karkötője volt rajta. Zömök pej kancája jó tenyérnyivel volt alacsonyabb Tűzszívűnél és Birgitte nyurga szürkéjénél, Nyílnál, és sokkal kezesebben is viselkedett, bár Aviendha már amúgy is jobban lovagolt, mint pár héttel azelőtt. Sötét harisnyás lába majdnem combközépig kivillant, ahogy a szoknyája felcsúszott a nyeregben, de ha nem tekerte volna a fejére a kendőt, Elayne meg nem mondta volna, hogy fázik. Birgittével ellentétben ő még nem adta fel a reményt, hogy meggyőzi Elayne-t arról, hogy forduljanak vissza. – A meglepetés olykor valóban fontos előny, de jobban tisztelnének, ha félúton találkoznátok.

– Nem hagyhatom cserben Merilille-t – mondta Elayne jóval türelmesebben, mint amilyen valójában volt. Igaz, hogy már nem akart minduntalan elaludni a nyeregben, de nem is volt különösebben friss, és egyáltalán nem volt kedve ezen vitatkozni. De mégsem akart ráüvölteni Aviendhára. – Ha nem mennék, elég ostobán érezné magát a kezében a levéllel, hogy mindjárt jövök. És ami még rosszabb, én is eléggé ostobán érezném magam!

– Jobb, ha az ember ostobán érzi magát, mintha az is – motyogta Birgitte az orra alatt. Sötét köpenye végigterült a ló farán, és különös mintázatú hajfonata egész a derekáig lógott a csuklya alól. Csak annyit engedett az időjárásnak, hogy felhúzta a csuklyát, hátha az kinn tartja a hideget, és megálljt parancsol a vad szélrohamoknak, amelyek úgy kavarták körülöttük a frissen hullott havat, mint valami hatalmas dunyha tollait. Birgitte nem szerette, ha bármi is akadályozza a látását. A nyeregtáskájából kilógott a tegeze, de arra is úgy vetette rá a tetőt, ami megóvta az íjhúrt a benedvesedéstől, hogy azért bármelyik pillanatban előkaphassa a fegyvert. Mikor Elayne megkérte, hogy hozzon magával kardot is, legalább úgy meg volt sértődve, mintha Aviendhát akarta volna kardforgatásra bírni. De zöld kabátja más évszakban beleolvadt volna az erdei környezetbe, és csodák csodája, kivételesen bő nadrágja is ugyanolyan tompa színű volt. Most őrző volt, nem a királynő gárdájának tábornoka, de valahogy mégsem volt olyan elégedett a helyzettel, mint Elayne várta volna. A lány a kötésen át érezte, hogy Birgittében csendben fortyog a tehetetlen harag, miközben árgus szemekkel figyeli az erdőt. Elayne sóhajtott egyet: a lehelete fehér ködpamacsként szállt fel.

– Mind a ketten tudjátok, hogy mit akarok ezzel elérni. Azóta tudjátok, hogy először megfogalmazódott bennem ez a terv. Miért viselkedtek úgy, mintha hirtelen mégsem értenétek vele egyet?

A páros összenézett, mintha mind a ketten azt várnák, hogy a másik beszéljen, aztán mereven előrebámultak. Nem szóltak egy szót sem. Elayne hirtelen megértette, miről van szó.

– Ha majd megszületik a lányom – mondta szárazon –, mind a ketten jelentkezhettek dajkának! – Feltéve, hogy egyáltalán lánya lesz! Ha Min látta is, Aviendha és Birgitte oosquaitól ködös emlékei között is elmerült. Jobb lenne először egy fiú, hogy megkezdhesse a nevelését, mielőtt megérkezik a húga. Egy lány viszont biztosítaná az örökösödést, míg egy fiút bárki félrelökhet. Elayne több gyermeket is szeretett volna, de semmi sem biztosította arról, hogy valaha még szülni fog. A Fény adja, hogy minél több gyermeke születhessen Randtől, de a királyság jövőjét is szem előtt kellett tartania. – Nekem a magam részéről nincs szükségem dajkára!

Aviendha napbarnított arca elvörösödött. Birgitte arckifejezése nem változott, de a kötésen csak úgy sugárzott a zavart szégyen. Lassan lovagoltak, és már kis híján két órája követték Merilille nyomait. Elayne úgy vélte, hogy a legközelebbi tábornak már itt kellene lennie. Birgitte előre mutatott.

– Shienariak!

Megigazította az íját. Az óvatos figyelem minden más érzelmet elnyomott a kötésben. Aviendha megsimogatta az övére tűzött kés nyelét, mintha meg akarna győződni róla, hogy még nem veszítette el.

A fák alatt várakozó férfiak és lovak olyan nyugodtan álltak, hogy Elayne valami különös sziklaképződménynek nézte volna őket. Kicsit arrébb várakoztak, mint ahol Merilille elhaladt, és csak a sisakjuk különös íve árulta el őket. A lovaikon nem volt páncél, bár Shienarban a nehézlovasságot gyakran azzal védték, de mindegyik férfi lemezvértet viselt, és a válluk fölött kikandikált a shienari kard hosszú markolata. Az oldalukon egy másik kard, a nyergükön pedig láncos buzogány lógott. Sötét szemük rezzenéstelenül nézett előre. Az egyik ló csapott egyet a farkával: a hirtelen mozdulat szinte riasztó volt a hatalmas csendben.

Egy éles vonású, durva hangú férfi szólalt meg, mikor Elayne és a másik két nő elé léptetett. A sisakjának taraja mintha apró szárnyakat formált volna.

– Easar király azért küldött, hogy jótálljak a biztonságáért, Elayne sedai, és a szavamat adom rá, hogy semmi baja nem esik. Én, Kayen Yokota, Fal Eisan ura mondom ezt, és a Béke hagyjon el, és a Fertő ragadja el a lelkemet, ha önt vagy kísérőit baj éri a táborunkban! – Ez nem volt olyan megnyugtató, mint Elayne szerette volna. Ez a nagy ígérgetés, hogy nem lesz semmi baja, azt mutatta, hogy az uralkodók egyáltalán nem biztosak benne, hogy jól teszik, ha nem nyúlnak hozzá.

– Vajon egy aes sedai-nak a shienariak becsületszavára van szüksége, hogy biztonságban érezze magát? – kérdezte. Gondolatban végigfutott a novíciák feladatain, hogy megnyugodjon, de rájött, hogy egyáltalán nem ideges. Különös. – Vezessen, Kayen nagyúr!

A férfi biccentett, és megfordította a lovát.

A shienariak egy része kifejezéstelen arccal méregette Aviendhát – felismerték benne az aielt –, de a többségük szó nélkül követte őket. Csak a lovak patája alatt csikorgó, friss hó törte meg a rövid út alatt a csendet. Elayne-nek igaza volt. A shienari tábor már ott volt előttük. Először csak őrszemeket látott, páncélban, lóháton, aztán pár perccel később beértek a shienari tábor közepére.

A fák között elterülő tábor sokkal nagyobb volt, mint Elayne gondolta volna. Ha balra nézett, ha jobbra nézett, de még ha előre fordult, akkor is mindenütt csak sátrakat, tüzeket, végeérhetetlen sorokban kipányvázott lovakat, és hosszú szekérsorokat látott mindenütt. Ahol csak elhaladtak, a kemény arcú, harcedzett katonák kíváncsian felnéztek. Kopaszra borotválták a fejüket, csak középütt hagytak meg egy kis hajpamacsot, amely némelyiknek egészen a válláig ért. A szag korántsem volt olyan elviselhetetlen, mint Merilille mondta, bár Elayne még itt is érezte a lótrágya és a latrinák halvány bűzét. A kondérokban rotyogó étel szaga sem tudta elnyomni teljesen a kellemetlen kipárolgást. Senki sem tűnt éhesnek, bár néhányan elég soványak voltak. De nem úgy, mint akik éheznek, hanem inkább olyanformán, mint azok az emberek, akik sosem voltak sokkal kövérebbek. Elayne megfigyelte, hogy egyik tűznél sem sütnek nyárson. Húst sokkal nehezebb volt beszerezni, mint búzát, és mostanában már búzában is hiányt szenvedett a legtöbb vidék. Hamarosan el kellett indulniuk: egyetlen környék sem tud sokáig élelmezni egy ekkora sereget. A zableves nem erősítette úgy az embereket, mint a hús.

Persze nem csak borotvált fejű harcosok voltak a sereggel, bár a többi férfi is legalább olyan zordnak tűnt. Sokan épp nyílvesszőket készítettek, ruhát varrtak, vagy cipőt foltoztak. Miért akartak így elrejtőzni? Nagy nehezen leküzdötte a késztetést, hogy magához ölelje a Forrást, és a mellére tűzött angrealon keresztül teleigya magát saidarral. De egyszerre csak egy csatát vívhatott meg. Először Andor békéjét kellett biztosítania.

Nemsokára megérkeztek egy hatalmas, sápadt vászonsátor elé. Jóval nagyobb volt, mint a többi sátor, ami mellett elmentek. Egyetlen csúcsa volt. Kayen leszállt a nyeregből, és Elayne-t is lesegítette. Habozva végigmérte Aviendhát és Birgittét is, hogy nekik segítsen-e, de Birgitte könnyedén lepattant Nyílról, és egy közelben várakozó katona kezébe nyomta a kantárját, Aviendha pedig félig kiesett a nyeregből. Jobban lovagolt, mint régebben, de még mindig nem tudott fel- és leszállni a lóról. Dühösen körbenézett, hogy ki meri-e bárki is nevetni, aztán lesimította vaskos szoknyáját, letekerte a fejéről a kendőt, és a vállára terítette. Birgitte úgy nézett a lova után, mint aki azon gondolkozik, hogy vajon miért is nem vette magához az íjat és a tegezt. Kayen félrehúzta a sátor egyik ajtólapját, és meghajolt.

Elayne mély levegőt vett, hogy megnyugodjon, aztán bevezette a másik két nőt a sátorba. Nem hagyhatta, hogy az uralkodók úgy lássák, mint valami szegény kis kérelmezőt. Nem azért jött, hogy kegyelemért könyörögjön, vagy hogy megvédje magát. Néha, mondta Gareth Bryne, mikor még egészen kislány volt, rájössz, hogy túlerőben vannak az ellenfeleid, és nincs hová menekülnöd. Mindig azt tedd, amit a legkevésbé várnak tőled, Elayne! Ilyenkor támadnod kell! Az első mondattól fogva támadnia kell.

Odabenn Merilille azonnal mellé siklott a padlóra terített, vaskos szőnyegeken. Az aprócska Szürke nővér mosolya nem volt egészen nyugodt, de láthatóan örült, hogy végre viszontláthatja Elayne-t. Rajta kívül öt másik ember volt jelen: két nő és három férfi, bár az utóbbiak egyike csak egy szolga volt. Az öreg, ólábú, sebhelyes huszár azért jött, hogy elvegye a köpenyeiket és a kesztyűiket – és döbbenten végigmérte Aviendhát –, aztán visszasietett az egyszerű kis faasztal mellé. Az asztalon egy ezüsttálcán egy jókora kancsó állt pár pohárral. A másik négy ember uralta a Határvidék népeit. A sátor berendezéséhez az asztalon kívül csak pár támlátlan szék és négy jókora parazsas serpenyő tartozott. Andor leányörököse aligha ilyesféle fogadtatást várt volna – udvaroncok és szolgák hada állt volna a sátorban, pár óra üres fecsegés után tértek volna csak a komoly témákra, és mindegyik uralkodó mellett ott álltak volna a tanácsadóik –, de Elayne ezt remélte. Pontosan ezt.

Merilille szeme alól a Gyógyítás eltüntette a sötét karikákat, és a Szürke nővér könnyed eleganciával mutatta be Elayne-t.

– Ez itt Elayne Trakand, a Zöld ajah aes sedai-a, mint már mondtam – ennyi, és semmi több. Elayne épp eleget beszélt Vandene-nel ahhoz, hogy tudja, ki kicsoda az előtte álló négy uralkodó közül.

– Üdvözlöm, Elayne sedai – mondta Shienari Easar. – A Béke és a Fény ragyogjon önre!

Alacsony férfi volt, alig akkora, mint Elayne. Bronzszínű kabátja még vékonyabbnak mutatta, mint valójában volt, és bár a feje tetején ülő konty hófehéren csillant, az arcán nem volt egyetlen ránc sem. Elayne mélyen a férfi szomorú szemébe nézett, és úgy kellett magát emlékeztetnie arra, hogy a férfit nem csak kiváló diplomatának, bölcs uralkodónak, de páratlan harcosnak is tartják. Első ránézésre nehezen hitte el.

– Megkínálhatom egy kis borral? A fűszerek nem valami frissek, de az idő csak kiemeli az ízüket!

– Mikor Merilille azt mondta, hogy még ma ideutazik Caemlynből, bevallom, csak azért hittem neki, mert aes sedai – mondta Kandori Ethenielle. Talán egy kicsit lehetett magasabb a Szürke nővérnél. Kicsit kövérkés volt, fekete hajába itt-ott már ősz szálak vegyültek, de a mosolyán kívül nem volt benne semmi anyás. A királyi méltóság éppolyan természetesen ölelte körbe, mint sötétkék gyapjúruhája. A szeme is kék volt, éles, tiszta, nyugodt.

– Örvendünk, hogy eljött – vette át a szót Arafeli Paitar meglepően mély, telt hangján, és Elayne hirtelen úgy érezte, mintha átmelegedne. – Sok mindenről kellene ma beszélnünk!

Vandene azt mondta, hogy Paitar a legszebb férfi az egész Határvidéken. Lehet, hogy egykor valóban az is volt, de a kor mély árkokat szántott az arcára, és a fején már csak pár szál szürke haj lobogott. Magas volt, széles vállú, egyszerű zöld ruhát viselt, és erősnek tűnt. És látszott rajta, hogy megvan a magához való esze.

Miközben a három uralkodó méltósággal viselte évei súlyát, Saldaeai Tenobia szemérmetlenül mutogatta fiatalságát. Erős, görbe orra és széles szája élveteg vonala makacsságról árulkodott. Ferde, szinte lilába hajló szeme egy magasságban volt Elayne-nel: ez volt a legszebb benne. Más szépet nem is nagyon talált rajta a nő. Míg a többiek egyszerűen öltözködtek, bár népeket uraltak, Tenobia világoskék selyemruháját gyöngyökkel és zafírokkal hímezték ki, és a hajában is zafírok villogtak. Az udvarban igen szemrevaló lett volna, de egy katonai tábor közepén különösen hatott. És míg a többiek udvariasak voltak...

– A Fényre, Merilille sedai – csendült Tenobia éles hangja, és a királynő összevonta a szemöldökét –, tudom, hogy igazat beszél, de ez itt inkább kisgyermeknek tűnik, mint aes sedai-nak! És azt nem mondta, hogy egy fekete szemű aielt is magával hoz!

Easar arckifejezése mit sem változott, de Paitar szája elkeskenyedett, és Ethenielle Tenobia felé vágott a szemével. Mint egy anya, aki a lányát akarja jobb belátásra bírni. Egy nagyon elégedetlen anya, egy nagyon illetlen lánnyal.

– Fekete? – motyogta Aviendha döbbenten. – Az én szemem nem is fekete! A házalókon kívül soha nem is láttam fekete szemű embert, míg csak át nem keltünk a Sárkányfalon!

– Ön is tudja, Tenobia, hogy csak az igazat mondhatom, és biztosítom róla, hogy... – kezdte Merilille. Elayne a karjára tette a kezét, hogy hallgasson.

– Elég, hogy tudja, hogy aes sedai vagyok, Tenobia! Ő a nővérem, Aviendha, a taardad aielek Kilencvölgy klánjából – Aviendha rájuk mosolygott, vagy legalábbis rájuk villantotta a fogát –, ő pedig Birgitte Trahelion úrnő, az őrzőm.

Birgitte kurtán meghajolt, aranyos fonata meglibbent.

Az egyik bejelentés legalább olyan döbbent pillantásokat eredményezett, mint a másik – egy aiel nő lenne a testvére? És egy nő az őrzője? –, de Tenobia és a másik három olyan országokat uraltak, ahol a rémálmok valóban életre keltek, és fényes nappal járták a falvakat. Aki hagyta, hogy a meglepetés eluralkodjon rajta, az nem élt sokáig. Elayne persze nem engedte, hogy teljesen magukhoz térjenek. Támadj, mielőtt rájönnének, mire is készülsz, mondta Gareth Bryne, és támadj, egészen addig, amíg ki nem irtottad őket, vagy át nem vágtad magad!

– Vehetjük úgy, hogy a formaságokon túlestünk? – kérdezte, és elvett egy forralt bortól illatozó poharat az öreg katona tálcájáról. Érezte, ahogy Birgittét elönti az aggodalom, és látta, hogy Aviendha is lopva a kezében gőzölgő pohárra néz, de nem akart belekortyolni a borba. De azért örült, hogy egyikük sem szólt rá. – Bolondság lenne azt hinnem, hogy azért jöttek ilyen messzire, hogy elfoglalják Andort – mondta. Odament az egyik székhez, és leült. Akár uralkodók voltak, akár nem, nem volt más választásuk, mint hogy kövessék a példáját, vagy a hátát nézzék. Jobban mondva Birgitte hátát, mert az őrző azonnal mögé lépett. Aviendha szokás szerint leült a földre, és a szoknyáját legyező alakban szétterítette maga körül. Az uralkodók követték.

– Az Újjászületett Sárkány miatt jöttek – folytatta Elayne. – Azért kérték, hogy fogadjam önöket, mert együtt voltam vele Falmében. A kérdés már csak az, hogy miért ilyen fontos önöknek? Azt hiszik, hogy bármi többet tudok mondani a falmei eseményekről, mint amit már így is tudnak? Valere Kürtjét megfújták, a legendák hősei előlovagoltak, hogy megküzdjenek a seanchan betolakodókkal, és az Újjászületett Sárkány megküzdött az Árnyékkal az égbolton, hogy mindenki láthassa. Ezt nyilván tudják, ennél többet pedig én sem mondhatok.

– Hogy fogadjon minket? – kiáltott fel Tenobia döbbenten, és megállt. A tábori szék felnyikordult, ahogy hirtelen belevetette magát. – Senki nem kérte, hogy fogadjon minket! Még ha Andor trónján ülne, akkor sem...!

– Maradjunk a tárgynál, Tenobia! – szakította félbe Paitar szelíden. Nem ült le, de ő is odament a többiekhez, és időnként belekortyolt a borba. Elayne örült, hogy látja az arcán a ráncokat. Ez a hang másképp teljesen összegubancolta volna bármelyik nő gondolatait!

Ethenielle ismét lesújtóan végigmérte Tenobiát, mielőtt leült volna, és valamit motyogott magában. Elayne úgy hallotta, mintha azt mondta volna szomorkásan, hogy „házasság”, de ennek nem lett volna semmi értelme. Különben is, amint elfoglalta a helyét, minden figyelmét Elayne-re összpontosította.

– Máskor talán tetszene az ereje, Elayne sedai, de az ember sosem szeret olyan csapdába esni, amit a tulajdon szövetségesei ástak neki! – Tenobia összevonta a szemöldökét, bár Ethenielle még csak rá sem nézett. – Ami Falmében történt – mondta Kandor királynője –, az korántsem olyan fontos, mint ami belőle következik. Nem, Paitar: el kell mondanunk neki mindent, amit hallania kell. Már így is túl sokat tud ahhoz, hogy mással próbálkozhassunk. Tudjuk, hogy az Újjászületett Sárkánnyal volt Falmében, Elayne. Talán össze is barátkoztak. Igaza van: nem azért érkeztünk, hogy elfoglaljuk Andort. Azért jöttünk, hogy megkeressük az Újjászületett Sárkányt. És azért vonultunk ilyen messzire, hogy megtudjuk, senkinek még csak fogalma sincs róla, merre lehet! Tudja, hol van?

Elayne hihetetlen megkönnyebbülést érzett a durva kérdés hallatán. Nem kérdezték volna meg, ha sejtik, hogy közelebb áll Randhez, és nem csak az egykori útitársa és esetleg barátja. Most már neki sem kellett finomkodnia. Csak támadnia, támadnia.

– Miért akarják ennyire megtalálni? A követek és a futárok is átadhatnák neki az üzenetüket, és könnyebben eljutnának hozzá!

Ami annyit tett, mintha megkérdezte volna, hogy miért hadsereggel jönnek ellene. Easar nem vett magának bort. Csípőre tett kézzel állt.

– Az Árnyék ellen mindig is a Fertőben vívtuk a legnagyobb harcot – mondta komoran. – Az Utolsó Csatát is a Fertőben vívják majd, ha nem egyenest Shayol Ghul lejtőin. És az Újjászületett Sárkány egyáltalán nem törődik a Határvidékkel, hanem csak az olyan népek érdeklik, akik a Trallok Háborúk óta nem is láttak Myrddraalt!

– A car'a'carn maga dönti el, hogy hol táncol a lándzsákkal, vízföldi – vicsorodott el Aviendha. – Ha őt követitek, ott kell harcolnotok, ahol ő akarja!

Senki sem nézett rá. Mindannyian Elayne-t figyelték. Senki sem vitte tovább az aiel lány által felvetett gondolatot. Elayne igyekezett nyugodtabban lélegezni, és rezzenéstelen arccal állta a tekintetüket. A Határvidékiek hadserege túl nagy volt ahhoz, hogy Elaida ezzel próbálta volna meg tőrbe csalni Elayne Trakandot, de Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány könnyen az áldozatául eshetett. Merilille fészkelődött a székén, de csendben maradt. Elayne erre utasította. Bármennyi tárgyalást bonyolított is le a Szürke nővér az évtizedek alatt, most hallgatnia kellett. Birgitte felől csak úgy áradt az önbizalom és a biztatás. Rand olyan volt, mint egy kő: távoli, megérinthetetlen, kiismerhetetlen.

– Ismerik a Fehér Torony nyilatkozatát az Újjászületett Sárkánnyal kapcsolatban? – kérdezte halkan. Mostanra már hallaniuk kellett.

– A Torony kiközösít mindenkit, aki az Újjászületett Sárkányhoz közelít, kivéve, ha azt a Torony beavatottjain keresztül teszi – válaszolta Paitar éppolyan halkan. Leült, és komolyan végigmérte a lányt. – Ön aes sedai. Ez alighanem megfelel a Torony követelményeinek!

– A Torony így, a Torony úgy – motyogta Tenobia. – Nem, Ethenielle, ezt akkor is kimondom! Az egész világ tudja, hogy a Torony kettészakadt! Elayne, ön Elaidát követi vagy a lázadókat?

– A világ sosem azt tudja, amit tudni vél – mondta Merilille, és olyan hideg volt a hangja, hogy még a sátor is kihűlt tőle. Az aprócska kis nő, aki ugrott, ha csak Elayne csettintett egyet, és rémülten vinnyogott, ha a szélkeresők ránéztek, kihúzta magát, és úgy nézett szembe Tenobiával, mint egy aes sedai. Kortalan, sima arca éppolyan hideg volt, mint a hangja. – A Torony ügyeit csak a beavatottak ismerhetik, Tenobia! Ha meg akarsz tudni róla valamit, kérd meg, hogy vegyék be a nevedet a novíciakönyvbe, és húsz év múlva talán már lesz egy kis sejtésed a dologról!

Ő Fényáldotta Felsége, Tenobia si Bashere Kazadi, Észak Pajzsa, a Fertőhatár Kardja, a Kazadi Ház feje, Shahayni, Asnelle, Konwar és Ganai úrnője egy hóvihar vadságával nézett vissza Merilille-re. És nem szólt egy szót sem. Elayne kezdte tisztelni a nőt.

Merilille engedetlensége egyáltalán nem zavarta. Kimentette abból a kényelmetlen helyzetből, hogy egyszerre próbáljon meg igazat mondani, és eltitkolni, hogy kinek az oldalán áll. Egwene azt ajánlotta, hogy meg kell próbálniuk úgy viselkedni, mintha már letették volna a Három Esküt, és itt és most ez nagy súlyként nehezedett Elayne-re. Itt és most nem Andor leányörököse volt, aki megpróbálta megszerezni halott édesanyja trónját, vagy legalábbis nem csak az. Itt és most a Zöld ajah tagjaként beszélt, és nem csak azért kellett odafigyelnie a szavára, nehogy eláruljon valamit, amit titokban szeretne tartani.

– Nem tudom önöknek megmondani, hogy pontosan hol van – ez igaz is volt, mert legfeljebb csak az útirányt tudta volna elárulni, de sejtelme sem volt róla, hogy a férfi milyen messze lehet. Valahol Tear irányában volt, az biztos. De az igazság szerint nem bízott bennük annyira, hogy akár csak ezt is elárulja nekik. Most nagyon óvatosan kellett fogalmaznia. – Csak annyit tudok, hogy úgy tűnik, még egy ideig ott marad, ahol épp van! – Rand már napok óta nem mozdult, pedig mióta csak elhagyta Elayne-t, legalább félnaponta ugrott egyet. Most először maradt hosszabb ideig egy helyben. – Elmondok mindent, amit csak tudok, de csak akkor, ha megígérik, hogy még ezen a héten megindulnak délre. Amúgy is hamar kifogynak mind a gabonából, mind a húsból, ha tovább maradnak! Megígérem, hogy az Újjászületett Sárkány felé fognak menetelni! – Az elején legalábbis feltétlenül.

Paitar megrázta kopasz fejét.

– Azt akarja, hogy Andor területére lépjünk? Elayne sedai, vagy talán most már jobb, ha Elayne úrnőnek szólítom, a Fény áldását kívánom önre, és örülnék, ha megszerezné Andor koronáját, de azért az embereimet nem áldoznám föl az ön céljaira!

– Elayne sedai és Elayne úrnő egy és ugyanaz – mondta nekik. – Nem kérem, hogy harcoljanak értem! Az igazság szerint szívből remélem, hogy a legkisebb akadály nélkül átkelhetnek Andoron!

Az ajkához emelte az ezüstkelyhet, és megnedvesítette a száját, de nem ivott bele a borba. Az őrző kötésén át aggodalom áradt felé, és Elayne önkéntelenül is felnevetett. Aviendha a szeme sarkából leste. Mérgesnek tűnt. Még most is a leendő anyát féltették benne!

– Örülök, hogy legalább valaki mulatságosnak találja a helyzetet – mondta Ethenielle szárazon. – Gondolkozz a déliek fejével, Paitar! Itt már a Házak Játékát játsszák, és azt hiszem, nagyon is ügyesen! Nem lep meg: mindig is úgy gondoltam, hogy maguk az aes sedai-ok találták ki a Daes Dae'mart!

– Gondolkozz úgy, mintha ez is csak egy csata lenne, Paitar! – Easar aprócska mosollyal mérte végig Elayne-t. – Ha megindulunk Caemlyn felé, az andoriak azt fogják hinni, hogy el akarjuk foglalni. Lehet, hogy idelenn enyhe a tél, de így is hetekig tart, míg odaérünk egy ekkora sereggel. Mire ott vagyunk, Elayne már elég Házat a zászlaja alá gyűjtött ellenünk, maga mellé, hogy megszerezze az Oroszlános Trónt. Vagy ha azt nem is, hát annyit biztosan, hogy egyetlen ellenfelének se maradjon komoly támogatottsága! – Tenobia helyezkedett egy kicsit a székén, és összeráncolt homlokkal rendezgette a szoknyáját, de mikor Elayne-re nézett, a szemében eddig nem látott tisztelet csillogott.

– És mikor elérünk Caemlyn alá, Elayne sedai – folytatta Ethenielle –, ön tárgyalásokba kezd velünk, és megállapodunk, hogy vérontás nélkül kivonulunk Andorból! – A királynő nem kérdezte, de láthatóan nem is volt benne biztos, hogy ez a terv. – Ügyes kis ötlet!

– Ha valóban minden úgy megy, ahogy elképzeltük – mondta Easar, és a mosolya elhalványult. Kinyújtotta oldalra a kezét, oda sem nézett, de az öreg katona sietve odaadott neki egy boroskupát. – A csaták ritkán úgy sülnek el, ahogy tervezik őket; és ebben az efféle vértelen küzdelmek sem különböznek a többitől.

– Mindent megteszek azért, hogy ez a küzdelem vértelen legyen – mondta Elayne. A Fényre, annak kellett lennie, különben ahelyett, hogy megmentené az országát a polgárháború poklából, még rosszabb sorsra vetné! – Mindent megteszek érte, de remélem, önök is segítenek!

– Elayne sedai, nem tudja véletlenül, hogy hol van az én drága Davram bácsikám? – kérdezte Tenobia hirtelen. – Davram Bashere? Legalább annyira szeretnék vele beszélni, mint az Újjászületett Sárkánnyal magával!

– Davram nagyúr Caemlyntől nem messze táborozik, Tenobia. Nem ígérhetem, hogy akkor is ott lesz, mikor önök odaérkeznek. Feltéve, hogy beleegyeznek a tervembe. – Elayne nyugodt lélegzetet vett, hogy elrejtse, milyen feszült. Most már nem fordulhatott vissza. Egészen biztos, hogy a határvidéki seregek hamarosan megindulnak délnek, de ha nem ígérik meg, hogy segítenek neki, vérontás lesz a vége.

Egy pillanatra csend borult az egész sátorra. Csak a parázs sercegése törte meg a hallgatást. Ethenielle összenézett a két férfival.

– Amennyiben beszélhetek a nagybátyámmal – kiáltott fel Tenobia szenvedélyesen –, beleegyezem!

– Becsületemre mondom, beleegyezem – mondta Easar, és Paitar is szinte ugyanakkor szólalt meg, bár jóval lágyabb hangon.

– A Fény előtt, beleegyezem!

– Akkor hát mind beleegyeztünk – lehelte Ethenielle. – És most ön is teljesítse, amit ígért, Elayne sedai! Hol találjuk meg az Újjászületett Sárkányt?

A nőn végigfutott valami, de nem tudta volna megmondani, hogy öröm, vagy félelem. Megtette, amiért idejött, vállalta a veszélyt saját és királysága sorsáért, de mostantól már nem ő irányítja az eseményeket. Az idő majd felfedi, hogy jól döntött-e, vagy sem. Habozás nélkül válaszolt.

– Mint már mondtam, nem tudom egészen pontosan, hogy hol lehet. De érdemes lenne Murandyben körülnézniük!

Az igazság szerint ezt is inkább neki lenne érdemes megtennie, nem pedig a négy határvidéki uralkodónak. Egwene ma indult tovább Murandyből, és elvitte azt a hadsereget, ami eddig délen tartotta Arathelle Renshart és a többi nemest. Talán ha a határvidékiek délre vonulnak, akkor Arathelle, Luan és Pelivar tényleg úgy döntenek, ahogy Dyelin szeretné, és Elayne mögé állnak. A Fény adja, hogy úgy legyen!

Tenobiát kivéve egyik északi uralkodó sem tűnt túl lelkesnek, mikor megtudták, hogy hol kell keresniük Randet. Ethenielle akkorát szusszant, hogy az szinte sóhajnak is beillett, és Easar egyszerűen csak bólintott egyet, és elgondolkozva beharapta a száját. Paitar belekortyolt a borba. Eddig alig ivott. Úgy tűnt, hogy bármennyire meg is akarták találni az Újjászületett Sárkányt, tartottak tőle, hogy mi lesz, ha szemtől szembe kerülnek vele. Tenobia viszont odaszólt az öreg katonának, hogy kér még egy kis bort, és tovább lelkendezett, hogy mennyire örül, hogy végre találkozhat a nagybátyjával. Elayne nem hitte volna, hogy a nő ennyire családcentrikus.

Az év ezen szakában hamar esteledett, és már csak pár óra volt hátra alkonyatig, mint azt Easar is kiemelte. Felajánlotta, hogy szálljanak meg nála éjszakára. Ethenielle azt mondta, hogy az ő sátra sokkal kényelmesebb lenne, de egyikük sem tűnt különösebben csalódottnak, mikor Elayne azt mondta, hogy azonnal hazaindul.

– Döbbenetes, hogy ilyen hatalmas távolságokat meg tud tenni ilyen rövid idő alatt – mormolta Ethenielle. – Hallottam, hogy az aes sedai-ok mostanában sokat beszélnek egy Utazás nevű dologról. Ez az elveszett Képességek egyike lenne?

– Sok aes sedai-jal találkoztak útközben? – kérdezte Elayne.

– Alig egy párral – válaszolta Ethenielle. – Az aes sedai-ok mindenütt felbukkannak, úgy tűnik!

Hirtelen még Tenobia arca is kifejezéstelen lett. Elayne hagyta, hogy Birgitte feladja rá a prémbéléses köpenyt, és bólintott egyet.

– Úgy bizony! Hozatnák a lovainkat?

Egyikük sem szólalt meg, csak mikor már kiértek a táborból, és az erdő sűrűjében haladtak. A lótrágya és a latrinák bűze nem volt erős a táborban, de a friss levegő mégis kifejezetten üdítőnek tűnt, és mintha a hó is fehérebb lett volna.

– Nagyon hallgatsz, Birgitte Trahelion! – mondta Aviendha, és a pej kanca oldalába vágta a sarkát. Valamiért azt hitte, hogy ha nem nógatja folyton az állatot, a ló elfelejti, hogy mennie kellene.

– Egy őrző nem beszél az aes sedai-a helyett, hanem csak hallgat, és védi azt az átkozott kis hátát – válaszolta Birgitte szárazon. Nem volt túl valószínű, hogy itt, a shienari tábor közvetlen közelében megtámadná őket bárki is, de az őrzőnek kéznél volt az íja, és fáradhatatlanul leste a fákat.

– Nem vagyok hozzászokva az ilyen sietős tárgyalásokhoz, Elayne – mondta Merilille. – Általában napok, sőt, hetek kérdése, míg döntésre jutnak az ilyen horderejű kérdésekben. Szerencséd volt, hogy nem domaniak! Vagy cairhieniek... – ismerte be. – A határvidékiek üdítően nyíltak és egyenesek. Könnyű velük dűlőre jutni.

Nyíltak és egyenesek? Elayne épphogy csak megrázta a fejét. Meg akarták találni Randet, de nem árulták el, hogy miért. Eltitkolták azt is, hogy nővérek vannak a táborukban. De ha Murandybe indulnak, legalább nem Rand felé mennek. Egyelőre ennek is elégnek kellett lennie, de valahogy figyelmeztetnie kellene a férfit. De hogy tudná figyelmeztetni anélkül, hogy veszélybe sodorná? Vigyázz rá, Min, gondolta. Vigyázz rá mindhármunk helyett!

A tábortól pár mérföldnyire megálltak, és Elayne is legalább olyan elszántan kezdte nézegetni a fákat, mint Birgitte. Különösen a hátuk mögött. A nap már a fák hegyére szállt. Egy fehér róka szaladt át a fák között, aztán már el is tűnt. Az egyik kopár ágon megmoccant valami – talán egy bagoly volt az, talán egy mókus. Egy sötét sólyom zuhant alá az égből, vékony hangon felsírt egy állat, aztán megint csend lett. Nem követték őket. Elayne nem a shienariak miatt aggódott, hanem a köztük lapuló nővérektől tartott. A fáradtság, amit Merilille hírei úgy elmostak, ismét rátelepedett most, hogy végre túl volt a határvidékiekkel folytatott tárgyaláson. Semmi másra nem vágyott, csak hogy mielőbb az ágyába mászhasson, de csupán ezért nem kockáztatta volna meg, hogy az Utazás titka ismeretlen nővérek kezébe kerüljön.

Kaput nyithatott volna a palota istállóudvarába is, de akkor könnyen megeshetett volna, hogy kettévág egy arra szorgoskodó szolgát. Inkább egy másik jól ismert helyre szőtt Kaput. Olyan fáradt volt, hogy nehezére esett megformálnia a fonatot, olyan fáradt, hogy csak akkor jutott az eszébe a ruhájára tűzött kis angreal, mikor már a fényes, ezüst szál megjelent, és kinyílt. A tágas rét barna füvét az előző havazás préselte laposra. Kicsivel Caemlyn alatt voltak: Gareth Bryne sokszor elhozta ide, hogy megnézze, hogy lovagolnak a királynő gárdistái, hogy fejlődnek oszlopba, hogyan váltanak lépést egyetlen parancsszóra.

– Csak azért nyitottad, hogy nézegesd, vagy át is megyünk rajta? – kérdezte Birgitte.

Elayne pislogott. Aviendha és Merilille aggódva nézték. Birgitte kifejezéstelen tekintettel méregette, de a kötésen aggodalom hullámzott végig.

– Csak gondolkoztam – mondta Elayne, és átugratta Tűzszívűt a Kapun.

Csodálatos lesz végre aludni egyet.

A régi gyakorlótértől nem kellett sokáig lovagolniuk, hogy a halvány, ötven láb magas falban nyíló, boltíves városkapuhoz érjenek. A kapuhoz vezető, hosszú piacsátrak ilyen későn már kiürültek, de az éles tekintetű őrök még mindig buzgón figyelték az embereket. Láthatóan nem ismerték fel sem őt, sem a társait. Alighanem zsoldosok voltak. Nem ismernék fel, hacsak nem az Oroszlános Trónon látnák. Ha a Fény is megsegíti, és a szerencse sem hagyja cserben, nemsokára láthatják rajta!

Az alkony már lassan leszállt, az ég sötétszürke lett, és az árnyak megnyúltak a széles utakon. A legtöbb ember már rég otthon volt, az utcák üresen tátongtak, és csak imitt-amott botlottak bele pár emberbe, akik munka után épp hazaszaladtak, a meleg étel és a jó puha ágy felé. Pár szolga csattogott át előttük egy kereskedő sötétre lakkozott gyaloghintójával, és nem sokkal később egy hatalmas vizeskocsi dübörgött át az utcán. Nyolc ló húzta, a patakopogás mennydörgésként harsant a házak között. Valahol már megint kigyulladt egy épület. Általában éjszaka lobbantak fel a tüzek. Egy négyfős őrjárat vezette el mellettük a lovait, de rájuk sem néztek. Éppúgy nem ismerték fel, mint a kapunál szolgáló őrök.

Elayne meg-megbillent a nyeregben, és már csak az ágyra tudott gondolni. Döbbenten vette észre, hogy valaki leemeli a lóról. Kinyitotta a szemét – nem emlékezett rá, hogy lehunyta volna –, és látta, hogy Birgitte ölben viszi fel a Palotába.

– Tegyél le! – mondta fáradtan. – Tudok menni!

– Állni sem tudsz! – mordult fel Birgitte. – Hallgass!

– Nem beszélhet vele! – mondta Aviendha hangosan.

– Alvásra van szüksége, Norry mester – szólt közbe Merilille is határozottan. – Bármit akar mondani, az ráér holnap is!

– Bocsássanak meg, de ezzel nem várhatok reggelig! – válaszolta Norry, és meglepően határozottan csengett a hangja. – Most azonnal beszélnem kell vele!

Elayne feje kóválygott, de azért felnézett. Halwin Norry most is a melléhez szorította a vaskos bőrmappát, de a száraz kis fickó, aki általában éppolyan unalommal számolt be a koronás fők sorsáról, mint a tető javításáról, most szinte táncolt türelmetlenségében, és igyekezett kiszabadulni Aviendha és Merilille közül. A két nő a karjánál fogva tartotta vissza.

– Tegyél le, Birgitte! – mondta Elayne, és legnagyobb megdöbbenésére az őrző szó nélkül engedelmeskedett. Megfogta a karját, hogy a lány tudjon rá támaszkodni, és Elayne kivételesen nagyon örült neki. Nem volt benne biztos, hogy megtartaná a lába. – Miről van szó, Norry mester? Engedd már el, Aviendha! Te is, Merilille!

Az Első Írnok fürgén elugrott a két nő közül.

– Akkor kezdtek el szállingózni a hírek, úrnőm, mikor elindult – mondta, és most kivételesen nem volt száraz a hangja. Aggódva vonta össze a szemöldökét. – Négy hadsereg... Kicsinek kellene mondanom őket mostanában... A Fényre, emlékszem, mikor ötezer ember még komoly sereg volt! – Végigsimított a fején, és felborzolta a füle mögött árválkodó pár fehéres hajpamacsot. – Négy kisebb hadsereg közeledik Caemlyn felé keletről – folytatta szokott hangján. Bár még mindig nem volt nyugodt. – Egy hét múlva ideérnek, attól tanok. Húszezer ember. De lehet, hogy harminc. Nem tudom! – Félig eltolta magától a mappát, mintha csak azt akarná mondani, hogy Elayne is megnézheti, hogy nincs róla pontos jelentése. Roppant izgatott volt.

– Ki az? – kérdezte Elayne. Eleniának voltak birtokai és seregei keleten, de Naeannak is. Ám egyikük sem tudott volna húszezer embert kiállítani! És a hónak és a sárnak legalább tavaszig le kellett volna kötnie őket! A volna és a hátha nem épít hidakat, hallotta Lini vékony hangját.

– Nem tudom! – válaszolta Norry. – Egyelőre még nem!

Elayne nem volt benne biztos, hogy számítana, ha tudná, ki az ellenfele. Bárki is az, sereggel vonul felé.

– Hajnalban kezdje el felvásárolni az összes élelmiszert a környéken, Norry mester, és hozassa a városba! Birgitte, szólj a zászlósnak, hogy jelentse be, megemeljük a toborzási díjat, és hogy amelyik zsoldos nem áll a mi szolgálatunkba, annak négy napon belül el kell hagynia a várost! És a népnek is jelentse be, hogy ostrom készül, Norry mester! Aki el akarja hagyni Caemlynt az ostrom előtt, menjen el minél hamarabb! Így talán kevesebb embert kell élelmeznünk, és egy páran jelentkeznek még a gárdába! – Ellökte magát Birgittétől, és megindult a szobái felé. A többiek kénytelen-kelletlen követték. – Merilille, szólj a Vérségnek és az Atha'an Miere-nek is! Lehet, hogy ők is el akarnak menni az ostrom előtt! Birgitte, térképeket! Hozasd az összes valamirevaló térképet a szobámba! És még valami, Norry mester! – Nem volt ideje aludni, nem volt ideje fáradtnak lenni. Meg kellett védenie a városát.

Huszonnyolcadik fejezet

Hírek egy vászonzsákban

Másnap reggel, miután Mat megígérte Teslynnek, hogy elszökteti, ha tudja – és persze viszik Joline-t is, meg ezt az Edesinát is, akit még csak nem is látott –, Tylin bejelentette, hogy elutazik a városból.

– Suroth megmutatja, hogy most Altara mekkora hányadát irányíthatom, galambocskám – mondta. A kése az ágy faragott oszlopában remegett, és mind a ketten a gyűrött selyemlepedők és a széthajigált takarók között hevertek. Maten csak egy fekete selyemkendő volt, a nyakában, Tylin pedig anyaszült meztelenül hevert. Mat még sosem találkozott bársonyosabb bőrű nővel. Tylin lágyan simogatta Mat sebhelyeit hosszú, zöldre lakkozott körmével. A férfi így vagy úgy már eddig is rengeteg sebhelyet szerzett, bár mindent megtett azért, hogy elkerülje őket. Szétszabdalt irhájáért nem adnának sokat az emberbőr kereskedők, de Tylint láthatóan izgatták a hegek. – Nem is az ő ötlete volt. Tuon mintha úgy vélné, hogy így jobban átérzem, hogy mekkora terület az enyém, mintha csak a térképen mutogatnák meg nekem, és Suroth a lány minden ötletét parancsnak veszi. És persze úgy viselkedik, mintha már tegnap meg kellett volna néznünk. To'rakennel megyünk, hogy gyorsabban haladjunk. Majdnem kétszáz mérföldet meg tudunk tenni egy nap! Ó, ne nézz már rám ilyen ijedten, malackám! Nem hagynám, hogy felmássz egy ilyen izére!

Mat megkönnyebbülten felsóhajtott. Nem a repüléstől félt ennyire: úgy vélte, az talán még tetszene is neki. De ha elmegy egy időre Ebou Darból, csak a Fény tudja, hogy Teslyn, Joline vagy ez az Edesina nem lesz-e olyan türelmetlen, hogy valami ostobaságot követ el. És ki tudja, hogy Beslan mire készül! Beslan majdnem annyira aggasztotta, mint a három aes sedai. Tylin láthatóan lelkesedett azért, hogy végre repülhet az egyik seanchan szörnyeteg hátán, és még inkább egy sasra emlékeztetett.

– Alig egy hétig leszek távol, édeském! Hmmmm... – A zöld köröm végigfutott a Mat oldalán éktelenkedő, egy láb hosszú sebhelyen. – Vajon kikösselek az ágyhoz, hogy tudjam, nyugton maradsz, amíg csak vissza nem érek?

Matnek nehezére esett meggyőző vigyorral viszonoznia Tylin gonosz kis mosolyát. Úgy vélte, hogy a nő most csak tréfált, de egyáltalán nem volt biztos benne. Mára egy szemfájdítóan vörös ruhát készíttetett neki elő a nő: csak ott nem volt élénkpiros, ahol dús virághímzés fedte, a nyakán és a csukóján habzó csipkerengeteg csak még jobban kiemelte a színét. Mat már csak fekete kendőjében és fekete kalapjában bízott. Sietve magára húzta persze a piros bohócruhát is, és igyekezett minél hamarabb kiszabadulni a szobából. Jobban tette az ember, ha nem bízott Tylinben. Lehet, hogy egyáltalán nem tréfált!

Úgy tűnt, hogy a nő egy cseppet sem túlozta el Suroth türelmetlenségét. Ha a királynő szobájában fénylő, ékszeres faliórának hihettek – ezt is Surothtól kapta ajándékba –, alig két órával később már a kikötő felé lovagoltak a királynővel. Azaz pontosabban Suroth és Tylin lovagoltak elöl meg vagy húsz seanchan Vér, akik abban a megtiszteltetésben részesültek, hogy elkísérte őket. Mindegyiket követte a so'jhinje. A félig borotvált fejű férfiak és nők udvariasan hajlongtak a Vér előtt, de mindenki mást lenéztek. Mat leghátul kullogott Pipi nyergében. Egy altarai királynő „csinoskája” nem lovagolhatott a seanchan Vérek oldalán. És most már Tylin is közéjük tartozott. A „csinoska” nem ért fel egy örökletes szolgával vagy egy ehhez hasonlóan nemes ranggal.

A Vér tagjai és a legtöbb so'jhin is kifejezetten szép lovakat kapott. Az ívelt nyakú, karcsú kancák könnyedén lépdeltek, a széles mellkasú heréltek szeme tüzesen villogott, és büszkén dobálták a fejüket. Mat szerencséje nem terjedt ki a lóversenyekre is, de fogadni mert volna, hogy Pipi bármelyiket könnyedén legyőzi. A tömpe orrú pej herélt nem volt kifejezetten szép, de Mat biztos volt benne, hogy a legtöbb mutatós lovat lehagyná rövid távon, és mindet csúfosan megszégyenítené egy hosszú távú versenyben. Pipit régen vitték ki az istállóból, és most össze-vissza táncolt, ha már nem vágtathatott. Matnek minden gyakorlatára szüksége volt – még azokra is, amiket a rég holt emlékekből csippentett le –, hogy megmaradjon az állat nyergében. Még félúton sem járhattak a kikötőbe, mikor már rettenetesen fájt a lába. Csak tengeren menekülhetett el Ebou Darból, vagy Luca cirkuszával. Tudta, hogy mivel bírná indulásra a cirkuszost még a tavasz beállta előtt. Persze veszélyes elképzelés volt, de nem volt sok más választása. A tengeri út még veszélyesebbnek tűnt.

Nem csak Mat ment hátul. Vagy ötven férfi és nő követte. Hála a Fénynek, vaskos fehér gyapjúköpenyt húztak az amúgy viselt, átlátszó holmijuk fölé, és kettes sorokban gyalogoltak mögötte. Némelyikük finomságokkal megrakott málhás lovakat vezetett. A Vér nem volt képes a szolgái nélkül létezni, sőt, úgy tűnt, hogy a legtöbben úgy vélik, tűrhetetlenül zord körülmények várnak rájuk, hogy csak ennyit vihetnek. A da'covale-ek ritkán emelték fel a tekintetüket az utca kövéről, és az arcuk lágy volt és békés. Mat egyszer látta, amint egy da'covale-t elküldtek, hogy megkorbácsoltassák. A nagyjából vele egy idős, sárgásszőke fiatalember szaladt, hogy mielőbb odavihesse kínzóinak a korbácsot. Nem próbált meg elbújni a büntetés elől, sőt, még csak nem is késlekedett, és nem akarta elkerülni a verést. Mat egészen egyszerűen nem értette az ilyen embereket.

Hat sul'dam lovagolt előtte, rövid lovaglószoknyájukból kivillant a bokájuk. Némelyiknek kifejezetten szép bokája volt, de ők is éppolyan fennhéjázóan ültek a nyeregben, mint a Vér tagjai. Villámmintás köpenyük csuklyája a hátukra lógott. Hagyták, hadd kapjon bele a szél: úgy viselkedtek, mint akit nem zavar a hideg. Mint akiket nem mer zavarni a hideg sem. Két pórázra vetett damane sétált a lovak mellett.

Mat alaposan megnézte őket magának. Az egyik damane, egy alacsony, halványkék szemű nő, ugyanahhoz az olajzöld bőrű, kövérkés sul'damhoz volt hozzákötve, aki a múltkor Teslynt sétáltatta. A sötét hajú nő a Deea névre hallgatott. Az aes sedai-ok kortalansága tisztán látszott sima arcán. Mat nem hitte el Teslynnek, mikor a nő azt mondta, hogy a másik aes sedai igazi damane lett, de egyszer-egyszer az ősz hajú sul'dam lehajolt a mellette sétáló nőhöz, akit nemrég még Ryma Galfrey néven ismert a világ, és bármit mondott is neki, Deea olyan lelkesen nevetett és tapsikolt, mint egy kisgyerek.

Matet kirázta a hideg. Ez az átkozott nő tényleg segítség után sikoltozna, ha megpróbálná levenni a nyakáról az a'damet. A Fényre, miket gondol! Épp elég baj, hogy már három aes sedai gesztenyéjét is ki kell kaparnia a tűzből – a Fény égesse meg, ahányszor csak nem figyelt oda, belekeveredett valami ilyesmibe! –, épp elég baj, nem kellene azon gondolkoznia, hogy a többieket hogyan lopja ki Ebou Darból!

Ebou Dar hatalmas tengerparti város volt, az ismert világ talán legnagyobb kikötőjével. A dokkok szürke ujjakként hasítottak a vízbe a város teljes hosszában húzódó mólóról. A legtöbb helyen seanchan hajók horgonyoztak. A legénység a kötélzeten tolongott, és hangosan éljenezték Surotht, ahogy elhaladt előttük a menet. A többi hajón is lelkesen éljeneztek és integettek, bár a legtöbben mintha nem lettek volna biztosak benne, hogy mi ez a felhajtás. Alighanem úgy vélték, hogy ezt várják tőlük. Ezeken a hajókon általában Illian Arany Méheit, Tear félholdját, vagy Mayene Arany Héjáját lobogtatta a szél.

Úgy látszik, hogy Rand nem tiltotta meg az alattvalóinak, hogy kereskedjenek a seanchan kézre került kikötőkkel, bár az is lehet, hogy a kereskedők a háta mögött cselekedtek. Mat elméjében színek örvénylettek fel, és meg kellett ráznia a fejét, hogy kicsit kitisztuljon. A legtöbb kereskedő az anyja életét is áruba bocsátotta volna, ha hasznot remél. A legdélibb dokkból kivezényelték a hajókat, és vékony tollbokrétás, lakkozott sisakú seanchan tisztek várták őket, hogy lesegítsék Surotht és Tylint az odalenn várakozó, hosszú evezős csónakok egyikébe. A széles ladikokat mindkét oldalon nyolc evezős hajtotta. Tylin beszállás előtt még egyszer utoljára megcsókolta Matet. Kis híján kitépte a férfi haját, olyan erősen rántotta le a fejét, és utána még megcsipkedte a fenekét, mintha senki sem látná őket! Suroth türelmetlenül nézte. A seanchan nő akkor sem nyugodott meg, mikor Tylin végre elfoglalta a helyét a csónakban. Fel alá ugráltatta Alwhint, a so'jhinjét, úgyhogy az éles arcú nő egyfolytában a padok között botorkált, hogy ezt vagy azt odavihessen az úrnőjének.

A Vér többi tagját mély meghajlással köszöntötték a tisztek, de nem segítették le őket a csónakba, így a so'jhinjeik támogatásával kellett lemászniuk a keskeny létrán. A sul'damok segítettek bemászni a damaneknak a csónakokba, és a fehér ruhás szolgáknak senki sem segített bepakolni a ládákat és saját magukat. Nemsokára már az összes csónak elindult. Átkeltek a kikötőn, délre mentek. A Rahad alatt tartották a rakeneket és a to'rakeneket. Az aprócska csónakok szinte elvesztek a hatalmas seanchan hajók és a Tengeri Nép karcsú, foglyul ejtett hajói között. Az Atha'an Miere hajók nagy részére már felvonták a seanchanok bordás vitorláit, és a legénységüket is lecserélték. A szélkeresőkön – Mat nagyon nem szeretett rájuk gondolni – és azon a pár Atha'an Miere-en kívül, akit eladtak, az összes a Rahadban dolgozott a többi da'covale-lel együtt. És semmit sem tehetett értük! Nem tartoztak neki semmivel, és már így is több mindennel kellett megbirkóznia, mint amire képesnek tartotta magát. Nem tehetett értük semmit. Semmit, és kész!

A legszívesebben azonnal visszalovagolt volna, hogy ne is lássa a Tengeri Nép hajóit. A kikötőben senki sem figyelt rá. A tisztek azonnal elmentek, amint az utolsó csónak is elindult. Valaki, Mat nem tudta ki, már elvitte a málhás lovakat is. A tengerészek lemásztak a kötélzetről, és visszamentek a dolgukra, a rakodómunkások is megindultak alacsony, nehéz, csomagokkal, ládákkal, hordókkal megpakolt targoncáikkal. De ha túl hamar elmegy, lehet, hogy Tylin azt hiszi, hogy ki akar lovagolni a városból, így hát maradt, és addig integetett Pipi nyakából, míg csak meg nem fájdult a karja, és a nő már távcsővel is nehezen láthatta volna. Bármennyire fájt is a lába, lassan fellovagolt a kikötő mentén. Nem akart még egyszer az öbölre nézni. Józan ruhás kereskedők álltak mindenütt, az árujukat felügyelték, és néha odacsúsztattak egy kis pénzt a zöld mellényes férfiaknak vagy nőknek, hogy óvatosabban bánjanak a holmijukkal, vagy hogy gyorsabban rakodjanak. Nem mintha Mat el tudta volna képzelni, hogy valaki az Ebou Dari rakodómunkásoknál is gyorsabb lehet. A déliek mintha mindig rohantak volna, kivéve, mikor a nap épp delelt, és a hőségben magától megsültek volna a kacsák. Most, hogy az ég egyformán szürke volt mindenütt, és a tengerről éles szél csapott le rájuk, senki sem panaszkodhatott a meleg miatt. Mire visszaért a Molra, több, mint húsz sul'damba és damaneba botlott. A kikötőben járőröztek, és megvizsgáltak minden egyes csónakot, amely a külhonból érkezett hajóktól indult, vagy ami épp felhúzta volna a horgonyt. Mat eddig is sejtette, hogy a kikötőt őrzik. Akkor Valan Lucával kell menniük! A másik lehetőség túlságosan is kockázatos volt, legfeljebb végszükség esetén próbálta volna meg. Luca is veszélyesnek ígérkezett, de mégsem volt más választása.

Mikor visszaért a Tarasin palotába, fintorogva kászálódott le Pipi nyergéből, és nagy nehezen kihúzta a botját a nyereg alól. A lovászokra bízta a pej heréltet, és besántikált a palotába. Alig bírta megtartani a lába. Talán egy jó forró fürdő enyhített volna a pokoli kínon! És talán a gondolatai is kitisztultak volna egy kicsit fürdés közben. Lucát meg kellett lepniük, de még azelőtt is el kellett volna intéznie pár apróságot.

– Ó, szóval itt van! – mondta Noal, és mintha a földből bukkant volna ki, feltűnt Mat előtt. Mat alig látta az öregembert, mióta a palotába hozta, de Noal kipihentnek tűnt frissen kefélt, szürke kabátjában. Különösen ahhoz képest, hogy minden nap már kora hajnalban eltűnt a palotából, és csak éjszakára jött vissza. Megigazította csipke kézelőjét, és bizalmaskodva elmosolyodott, felfedve jókora foghíjait. – Valamit kitervelt, Mat úr, és szeretném felajánlani a szolgálataimat!

– Azt terveltem ki, hogy leülök egy kicsit, mert már nagyon fáj a lábam – válaszolta Mat óvatosan. Noal meglehetősen ártalmatlannak tűnt. Harnan szerint elalvás előtt vadabbnál vadabb történeteket mesélt. Harnan és a többi embere láthatóan szó nélkül elhittek neki mindent, még azt is, hogy valahol az Aiel Puszta mögött egy Shibouya nevű helyen a fókuszálni képes nőknek kitetoválják az arcát, és aki háromszáznál több bűntettet követ el, azt megölik, a hegyek alatt pedig óriások laknak. Még az ogiereknél is nagyobbak, és a hasukon van az arcuk. Noal azt állította, hogy a saját szemével látta mindezt. Bárki, aki ilyesmiket mondott, ártalmatlan volt. Másfelől viszont Mat már látta, hogy hogyan bánik azokkal a hosszú tőrökkel, amiket a kabátja alatt rejteget, és egyáltalán nem tűnt ártalmatlannak. Látszott rajta, hozzászokott már, hogy használnia kell őket. – De ha kitalálok valami mást is, okvetlenül szólok önnek!

Noal továbbra is csak mosolygott, és göcsörtös ujjával megütögette az orrát.

– Nem bízik meg bennem, egyelőre még nem! Nem mondom, megértem! Bár, persze ha rosszat akarnék uramnak, elég lett volna csendben maradnom aznap este ott a sikátorban! De látom, hogy csillog a szeme! Láttam már, milyen az, mikor a nagy emberek kitervelnek valamit, és azt is, mikor a Végzet Verménél is sötétebb gazfickók forraltak valamit. Meglátszik az emberen, mikor valami olyasmin jár az agya, amit nem akar mások orrára kötni.

– Rajtam legfeljebb az látszik, hogy fáradt vagyok – nevetett Mat, és a botjára támaszkodott. Nagy emberek és a Végzet Verménél is sötétebb gazfickók? Noal nyilván velük is Shibouyaban találkozott, az óriások mellett. – De hadd köszönjem meg még egyszer, hogy megmentette az életemet! Ha valaha is tehetnék önért még valamit, csak szóljon! De most megyek, és fürdök egyet!

– Az a gholam iszik vért? – kérdezte Noal, és elkapta Mat karját, mielőtt a férfi elbiceghetett volna.

A Fényre, hogy örült volna, ha nem ejti ki ezt a nevet az öregember előtt aznap este! Hogy örült volna, ha Birgitte sosem mesélt volna neki arról a szörnyetegről!

– Miért kérdezi? – A gholamok véren éltek. Nem is ettek semmi mást.

– Egy újabb fickót találtak kitépett torokkal tegnap éjszaka, és szinte semmi vér nem maradt benne. De az ágyneműjén is alig volt vér. Nem mondtam volna? Valahol a Moldine Kapu mellett lakott egy fogadóban. Ha az az izé egyáltalán elment a városból, most visszatért. – Mat mögé nézett, és szélesen, szertartásosan meghajolt valaki felé. – Ha meggondolná magát, én mindig készen állok! – mondta halkabban, és kihúzta magát. Mat visszanézett a válla felett, amint az öregember elsietett. Tuon ott állt az egyik aranyozott lámpa alatt, és őt nézte a fátyla alól. Nézte? Szokás szerint most is elfordult, amint Mat rápillantott, és elsiklott a folyosón. A szoknyája halkan susogott. Ma senki sem volt vele.

Matet aznap másodszorra is kirázta a hideg. Milyen kár, hogy a lány nem ment el Tylinnel és Surothtal! Persze, ha az embernek a kezébe nyomtak egy kenyeret, nem illett azon panaszkodnia, hogy pár morzsa hiányzik, de az aes sedai-ok, a seanchanok, az éjszaka vadászó gholamok, a kotnyeles öregemberek és a lámpák alatt leskelődő soványka kislányok együtt már igencsak megviselték Mat idegeit. Lehet, hogy nem kellene azzal vesztegetnie az idejét, hogy megpróbálja kiáztatni a lábából a fájdalmat.

Mikor elküldte Lopint, hogy hozza el Beslan gyerekkori játékai közül a maradék emberi ruháját is, végre egy kicsit jobban érezte magát. Nerimet elszalasztotta Juilinért. A lába még mindig iszonyatosan hasogatott, és majdnem összecsuklott alatta, de nem vesztegette az idejét ilyen apróságokra. El akart menni Ebou Darból, mielőtt Tylin visszatérne. Tíz napja volt rá. Vagy, ha biztosra akart menni, kevesebb.

Mikor Juilin bedugta a fejét a hálószoba ajtaján, Mat épp Tylin állótükrében nézegette magát. A vörös ruhák már a szekrény mélyén lapultak a nő által rátukmált, többi csiricsáré holmi mellett. Talán Tylin következő csinoskája szívesebben hordja majd őket. A legegyszerűbb kabátját vette fel: az ízléses, sötétkék anyagon egy szál hímzés sem éktelenkedett. Egy valamirevaló férfi ilyesmit hordott. A férfiembert nem arra teremtették, hogy mindenki megbámulja. Igazán ízléses kabát volt.

– Talán egy kis csipke még elférne rajta – motyogta, és megigazította az inggallérját. – Éppen csak egy leheletnyi! – Voltaképp nagyon egyszerű volt ez a kabát. Szinte már unalmas.

– A csipkéhez egyáltalán nem értek – mondta Juilin. – Ezért hívattál?

– Nem, persze hogy nem ezért! De min vigyorogsz? – A fickó nem csak vigyorgott: a mosolya kis híján kettészelte sötét arcát.

– Egyszerűen csak örülök, ennyi az egész! Suroth elment, és boldog vagyok! Ha nem a csipke miatt hívattál, akkor mit akarsz?

Vér, vér és hamu! Juilin Suroth egyik da'covale-jébe volt szerelmes! Egy olyanba, akit nem vitt magával az a némber! Másképp nem érdekelte volna, hogy elutazott, és egyáltalán nem örült volna ennyire. Juilin el akarta lopni Suroth tulajdonát! Jól van, ez sem volt nagyobb őrültség, mint amit Mat tervezett – elvégre ő pár damaneval akarta megrövidíteni a seanchanokat.

Mat odasántikált Juilinhez, átkarolta a vállát, és bevonszolta a fogadószobába.

– Szükségem van egy damane ruhára. Egy körülbelül ilyen magas nőnek kell – a vállához emelte a kezét. – Kifejezetten karcsú.

A lehető legszebb mosolyát villantotta Juilin felé, de a szaglász jókedve láthatóan megcsappant.

– Szükségem van három sul'dam ruhájára is, és egy a'damre. És arra gondoltam, hogy leginkább egy szaglász tudna úgy ellopni valamit, hogy ne vegyék észre. Elvégre épp eleget dolgoztál tolvajokkal!

– Én el szoktam kapni a tolvajokat – mordult fel Juilin, és lerázta magáról a férfi karját. – Nem pedig a társukul szegődöm!

Mat hagyta, hadd olvadjon le a mosolya.

– Juilin, te is tudod, hogy csak úgy tudjuk kivinni a nővéreket a városból, ha az őrök azt hiszik, hogy még mindig damanek. Teslynnek és Edesinának megfelel a saját ruhája is, de Joline-t álcáznunk kell valahogyan. Suroth tíz nap múlva visszatér a városba. Ha addigra nem tűnünk el, Juilin, a szerelmed alighanem még mindig az ő tulajdona lesz, mikor elmegyünk! – Nem tehetett róla, de úgy érezte, hogy ha addigra nem tűnnek el, egyikük sem hagyja el élve a várost. A Fényre, ebben a városban az embert halálra rázta a hideg.

Juilin sötét, teari szabású kabátjába süllyesztette a kezét, és mérgesen nézett rá. Vagy inkább nem is rá, hanem valahová mögé, valamire, ami láthatóan egyáltalán nem tetszett a szaglásznak. Végül aztán elfintorodott.

– Nem lesz egyszerű – morogta.

Az ezt követő pár nap egyáltalán nem volt egyszerű. A szolgálólányok egyfolytában kinevették Mat új ruháit. Mármint a régi ruháit, ha úgy nézte a dolgot. Kinevették, és fogadást kötöttek, hogy milyen gyorsan vedlik vissza a csipkecsodákba, ha Tylin visszatér. Legszívesebben Mat füle hallatára tárgyalták ki mindezt, és láthatóan a legtöbben úgy vélték, hogy ha meghallja, hogy a királynő hazafelé tart, olyan kétségbeesetten szalad majd a szekrényhez, hogy már a folyosón lehányja magáról a régi ruháit. Mat nem is törődött velük. Legfeljebb csak az zavarta, ha Tylin visszatértét emlegették. Mikor először szóba került, kis híján szívrohamot kapott, mert azt hitte, hogy a nő valamiért tényleg visszajött.

A nők egy része és a legtöbb férfi úgy vélte, hogy azért vette vissza a régi ruháit, mert el akar menni. Mert el akar szökni, mondták neki szemrehányóan, és minden lehetséges módon igyekeztek megakadályozni benne. Úgy vélték, hogy csak ő enyhíti némileg Tylin rosszkedvét, és nem örültek volna, ha az úrnőjük arra tér vissza, hogy elveszítették a kedvenc játékszerét. Ha nem rendelte volna Lopint és Nerimet Tylin szobájába, hogy éjjel-nappal őrködjenek, a ruhái ismét eltűntek volna, és csak Vanin, Harnan és a többi embere folyamatos felügyeletének köszönhette, hogy nem lopták ki az istállóból Pipit.

Mat mindent megtett, hogy megerősítse a gyanújukat. Ha elmegy és ugyanakkor két damane is eltűnik, mindenki összeköti majd a két eseményt, de ha Tylin épp nincs a városban, és mindenki tudja, hogy a csinoskája meg akar szökni, talán a nőt nem gyanúsítják meg azzal, hogy összejátszott vele. Minden áldott nap kivitte Pipit az istállóudvarra, még akkor is, ha szakadt az eső. Napról napra többet lovagolt, mintha csak az állóképességén akarna javítani. Egy idő után rájött, hogy pontosan erről van szó. A lába és a csípője még mindig rettenetesen fájt, de kezdte úgy érezni, hogy akár tíz mérföldet is képes lenne megtenni, mielőtt le kell szállnia a nyeregből. De nyolcat mindenképpen.

Ha tiszta volt az ég, a sul'damok is kihozták a damanekat egy kis testedzésre. A seanchan nők tudták, hogy nem Tylin tulajdona, de Mat gyakran hallotta, hogy maguk között csak a királynő játékának hívják. Tylin Játéka, mondták: mintha csak ez lenne a neve! Nem volt olyan fontos, hogy megkérdezzék, van-e másik neve is. Az ő szemükben valaki vagy da'covale volt, vagy szabad, és ez a felemás helyzet végtelenül szórakoztatta őket. A sul'damok nevetése közben is csak lovagolt, és közben azzal bíztatta magát, hogy ez is az ő érdekeit szolgálja. Minél többen látják, hogy azon dolgozik, hogy elszökhessen, mielőtt Tylin visszatér, a királynő annál könnyebben tisztázhatja majd magát a vádak alól.

Néha látott aes sedai-okat is a sétára kirendelt damanek között. Teslynen kívül három nővért ismert fel, de nem tudta, hogy melyikük lehet Edesina. Lehetett az az alacsony, sápadt nő is, aki annyira emlékeztette Moiraine-re, vagy az a magas, ezüst-arany hajú, de akár a karcsú, fekete hajú aes sedai is. Mind a hárman könnyedén lépdeltek a sul'dam mellett, és ha nem csillogott volna a nyakukon az az átkozott póráz, és nem lettek volna hozzákötve a sul'dam kezéhez, meg nem mondta volna, hogy nem a saját kedvükre sétálgatnak. Teslyn egyre elszántabbnak tűnt, ahányszor csak látta. Az aes sedai mereven nézett maga elé. Minden áldott nap egyre határozottabb arcot vágott. És egyre elkeseredettebbet. Mat igencsak aggódott a nő miatt. Nem tudta, hogy kitart-e Teslyn türelme.

A legszívesebben megnyugtatta volna a nőt – nem volt szüksége az ősrégről felbukkanó emlékekre, hogy tudja, a határozottság és a kétségbeesés együtt csak halálba vezeti az embert, de azok a régi emlékszilánkok is megerősítették ezt az elképzelését –, a legszívesebben megnyugtatta volna, de nem mert még egyszer felszökni a padláson lévő ólba. Tuon továbbra is mindig ott volt a háta mögött, ahányszor csak megfordult, és még mindig csak ránézett, aztán elment. Matet egyre jobban zavarta a dolog. Nem találkoztak annyit, hogy azt hihette volna, hogy a lány követi – miért is tette volna? –, de túl sokszor egymásba botlottak. Néha Selucia, a so'jhinje is vele volt, és olykor-olykor Anath is felbukkant, bár egy idő után mintha a különös, magas nő eltűnt volna a Palotából. Mat úgy hallotta, hogy egy pár napra „visszavonult”, bár fogalma sem volt róla, hogy ez mit jelenthet. Csak azt bánta, hogy Tuont nem vitte magával. Tartott tőle, hogy a lány nem hinné el, ha megint arra hivatkozna, hogy édességet akart fellopni valakinek. Lehet, hogy még mindig meg akarta venni? Ha valóban így lett volna, Mat nem értette, miért. Sosem értette, hogy a nők mitől találnak vonzónak egy férfit – általában a legközönségesebb férfiaktól is elolvadtak –, de bármit mondott is Tylin, tudta, hogy ő maga egyáltalán nem szép. A nők a csillagokat lehazudták az égről, ha az ágyukba akartak vonszolni egy férfit – és ha sikerült nekik, még sokkal arcátlanabbul lódítottak.

Persze nem Tuon zavarta a legjobban. Olyan volt csak, mint egy légy a fülén, és semmi több. Nem a fecsegő kislányoktól és nem a mereven bámuló nőktől ijedt meg igazán. Tylin még a távollétében is sokkal jobban megrémítette, mint Tuon. Ha visszatér, és rájön, hogy Mat el akart szökni, lehet, hogy meggondolja magát, és eladja! Elvégre most már ő is nagyúrnő volt, seanchan Fővér, és Mat abban is biztos volt, hogy már csak hetek kérdése, hogy kétoldalt leborotválja a haját. És ha már ízig-vérig seanchan Fővér lesz, ki tudja, mit tesz?

Tylin puszta gondolata is megizzasztotta, de még csak nem is ő volt a legrosszabb. Noal továbbra is rendszeresen beszámolt neki a gholam legújabb mészárlásairól, és néha Thom is elejtett egy-egy szót a szörnyetegről. Most már minden éjjel megölt valakit, bár láthatóan Maten kívül csak Noal és Thom jöttek rá, hogy a különös halálesetek összefüggenek. Mat elkerülte a sikátorokat, és igyekezett mindig a tömeg közelében maradni. Otthagyta Tylin hálószobáját, és minden éjszaka máshol aludt. Ez azzal járt, hogy néha az istállóban tért nyugovóra. Persze máskor is aludt már szénakazalban, bár akkor még mintha nem szúrt volna úgy. De inkább a száraz széna szúrja, mint hogy egy gholam tépje ki a torkát.

Azonnal megkereste Thomot, amint kitalálta, hogy ki akarja szabadítani Teslynt. A mutatványost a konyhában találta: éppen a szakácsokkal csevegett egy mézes sült csirke felett. Thom mindenkivel jól kijött: a szakácsokkal éppúgy, mint a parasztgazdákkal, a kereskedőkkel vagy a nagyurakkal. Thom Merrilin egyszerűen mindenkivel megtalálta a közös hangot, mindenkitől elleste a legújabb pletykákat, és pillanatok alatt kiszűrte belőlük a fontos információt. Első ránézésre is észrevette azokat a részleteket, ami a többiek figyelmét elkerülte. Thom jött rá arra, hogy hogyan vihetnék át az aes sedai-okat az őrszemek között. Akkor még minden egyszerűnek tűnt. Persze ez nem tartott sokáig: az első akadályok hamar feltűntek.

Juilin is majdnem olyan jól értett ahhoz, hogy több szemszögből is megvizsgáljon egy-egy helyzetet – talán szaglász évei alatt ragadt rá ez a képesség –, és Mat esténként gyakran összeült velük a két férfi szolgaszálláson kapott kis szobájában, hogy megvitassák, hogyan győzhetnék le a különféle akadályokat. Matet már a puszta gondolatra is kirázta a hideg. Az első ilyen kis ülésre, amit már rögtön aznap este megejtettek, hogy Tylin elment, Beslan is beesett. Mint mondta, csak Thomot kereste – de előtte sajnos túl sokáig hallgatózott az ajtónál ahhoz, hogy ne lehessen valami egyszerű mesével elaltatni a gyanakvását. És ami még ennél is rosszabb volt, részt akar venni a dologban. Sőt, azt is megmondta, hogy mit tegyenek!

– Egy felkelés kellene nektek! – mondta, és lekuporodott a két keskeny ágy közé beszuszakolt, háromlábú kis zsámolyra. A szobában ezenkívül csak egy viharvert mosdóállvány volt, egy csorba fehér kancsó és egy mosdótál. Még csak tükröt sem kaptak, de az apró kis lyukban így sem lehetett megmozdulni. Juilin ingujjban ült az egyik ágyon, és kifejezéstelen arccal meredt maga elé. Thom végigdőlt a saját fekhelyén, és homlokát ráncolva nézegette az ujjait. Ami azt jelentette, hogy Matnek már csak az ajtóban maradt hely: neki is vetette a hátát, nehogy még valaki megpróbáljon rájuk törni. Nem tudta, hogy sírjon, vagy nevessen. Thom alighanem a kezdetek kezdetétől fogva tudta, hogy Beslan min dolgozik, és erről próbálta meg lebeszélni azt az ostoba kölyköt.

– Az emberek csak az én parancsomra várnak a felkeléssel – folytatta Beslan. – A barátaimmal az egész várost bejártuk, és mindenütt ugyanazt hallottuk. Az emberek szívesen harcolnának a seanchanok ellen!

Mat felsóhajtott, és áttette a súlyát az egészséges lábára. Tartott tőle, hogy Beslan parancsára legfeljebb az a pár barátja venne részt a felkelésben. A legtöbb ember szívesen beszélt a harcról, de az első ütésváltásnál elszaladt, és esze ágában sem volt rendes katonákkal megküzdeni.

– Beslan, a mutatványosok meséiben a vasvillával felfegyverkezett lovászinasok és az utcakövekkel hajigáló pékek hadseregeket is legyőznek, mert szabadok akarnak lenni. – Thom olyan hangosan felhorkant, hogy a bajsza is belerezdült, de Mat nem törődött vele. – A valóságban a lovászinasokat és a pékeket megölik. Felismerem a jó katonákat, ha szembejönnek velem, és a seanchanok átkozottul jók!

– De ha az aes sedai-okkal együtt kiszabadítanánk a többi damanet is, a mi oldalunkra állnának! – kötötte az ebet a karóhoz Beslan.

– Beslan, odafenn a padláson legalább kétszáz damane van, de az is lehet, hogy még több. A legtöbbjük seanchan. Ha kiszabadítod őket, alighanem mind elszaladnak, és keresnek maguknak egy sul'damot! A Fényre, még azokban a nőkben sem mind bízhatunk, akik nem seanchanok! – Mat felemelte a kezét, hogy elhallgattassa Beslant. – Nem tudjuk kitalálni, hogy kiben bízhatunk, és kiben nem, és időnk sincs rá, hogy kikutassuk! És ha tudnánk, hogy ki megbízható, akkor meg kellene ölnünk a többit! Eszem ágában sincs csak azért megölni több tucat nőt, mert pórázon vannak! Vagy szerinted ezzel már ki is érdemelték a halált?

Beslan elfordította a fejét, de az álla megfeszült. Még nem adta fel.

– És akár kiszabadítjuk a damanekat, akár nem – folytatta Mat –, ha az emberek felkelnek, a seanchanok egyetlen hatalmas mészárszékké változtatják egész Ebou Dart. Te is tudod, Beslan, hogy kegyetlenül megtorolják a lázadásokat! Kíméletlenül! Ha minden egyes damanet megölnénk a padláson, csak behoznák a többit a város körüli táborokból! Tanchicóból! Amadorból! Anyád arra térne vissza, hogy a városát a földdel tették egyenlővé, és a fia feje ott rohad az egykori kapuk előtt! Ahová nemsokára az övét is kitűznék, persze. Vagy komolyan azt hiszed, hogy a seanchanok elhinnék, hogy nem tudott arról, miben mesterkedik az ő kicsi fia? – A Fényre, vajon tényleg nem tudta? Tylin elég bátor lett volna egy ilyen őrültséghez! Mat nem hitte volna, hogy elég ostoba is, de ki tudja.

– Azt mondja, hogy mi csak egerek vagyunk – tört ki Beslan keserűen. – Ha farkaskutyák járják a mezőt, az egerek lapulnak, vagy megeszik őket is – idézte. – Nem szeretek egér lenni, Mat!

Mat fellélegzett.

– Jobb egérként élni, mint sehogy! – Lehet, hogy ennél jóval diplomatikusabban is elmagyarázhatta volna Beslannak, hogy mit gondol, mert a fiú gyilkos pillantásokkal méregette, de mind a ketten tudták, hogy igaza van.

Mat általában szólt Beslannak, hogy találkoznak, és jöjjön ő is – ha másért nem is, hát azért, hogy le tudják hűteni a lelkesedését –, de a fiú csak ritkán nézett be. Thom dolga volt, hogy megkeresse, és lecsitítsa, amennyire csak lehetett. Arra szerencsére rá tudta venni, hogy megígérje, hogy nem robbant ki fegyveres lázadást, míg a többiek legalább egy hónapja el nem mentek Ebou Darból, hogy nagyobb esélyük legyen kijutni az országból, de mást nem tudtak kicsikarni belőle. Bár persze ez is több volt a semminél.

Minden más dolguk az első lépések után kőfalba ütközött. Vagy csapdára lelt. Juilin kisasszony szerelme meglehetősen nagy hatást gyakorolt a szaglászra. Az ő kedvéért hajlandó volt lecserélni sötét teari kabátját a szolgák zöld-fehér egyenruhájára, és abba is belement, hogy két éjszaka se aludjon, hanem a damane ólakhoz felvivő lépcső alján söprögessen. A söprögető szolgákat senki sem nézte meg alaposabban: még a többi cseléd sem törődött velük. Mostanában igencsak megszaporodott az új szolgák száma, és a Tarasin palota személyzete úgy vélte, hogy ha valaki libériában söpröget, akkor nyilván csak a dolgát végzi. Juilin két napon és két éjen át söpört. Utána azt mondta, hogy a sul'damok minden nap kora reggel ellenőrzik az ólakat, napnyugtakor is megnézik még egyszer a damanekat, és napközben bármikor felbukkanhatnak, de éjszaka magukra hagyják a nőket.

– Hallottam, mikor egy sul'dam azt mondta, örül, hogy nincs odakinn a táborban, ahol... – Juilin elnyúlt a vékony matracú, ócska kis ágyon, és hatalmasat ásított. Thom a másik ágyon ült, úgyhogy Matnek most a zsámoly maradt. Jobb volt, mint órákon át ácsorogni, bár nem sokkal. A legtöbben ilyen késő éjszaka már aludtak volna. – Ahol éjszakánként őrködnie kellene – fejezte be a szaglász, mikor ismét meg tudott szólalni. – Azt mondta, hogy szereti, ha a damanek is egész éjszaka alhatnak, és reggel frissek, mint a harmat!

– Ezek szerint éjszaka kell indulnunk – mormolta Thom, és megsimogatta tömött, fehér bajszát. Hozzá sem kellett tennie, hogy ha éjszaka akarnak átvágni a városon, az sokkal feltűnőbb, mintha nappal mennének. A seanchanok éjszaka is őrjáratoztak a városban. Az Ebou Dariak sosem tettek volna ilyet, sőt, a városi őrség kivételesen megvesztegethető is volt: a seanchanok részint ezért oszlatták fel őket. Mostanában viszont a Halottvirrasztó Gárda tagjai járták az éjjeli várost, és aki megpróbálta volna megvesztegetni őket, talán meg sem érte volna, hogy bíróság elé állítsák.

– Szereztél már egy a'damet, Juilin? – kérdezte Mat. – Vagy damane ruhákat? A ruhákat csak könnyebb megszerezni, mint az a'damet.

Juilin ismét ásított egy nagyot.

– Majd megszerzem őket, ha itt lesz az ideje! Tudod, nem szokták csak úgy elszórni őket a folyosó közepén! Még a ruhákat sem!

Thom megtudta, hogy a damanekat nem lehetett csak úgy kivinni a városkapun. Persze kész volt bevallani, hogy ezt nem is annyira ő, mint inkább Riselle fedezte fel. Úgy tűnt, hogy a Vándorló Nőben lakó, magas rangú seanchan tisztek egyikének kifejezetten kellemes énekhangja van, és a nő szívesen hallgatta – énekelni és beszélni is.

– A Vér tagjai kérdezősködés nélkül kivihetnek egy damanet – mondta Thom aznap este. Most Juilin is, ő is a tulajdon ágyukon ültek, egyikük sem dőlt el. Mat egyre jobban gyűlölte a kis zsámolyt. – Vagy legalábbis elég sokan kivihetnék. A sul'damok viszont csak akkor, ha írásos utasítást kaptak rá, amit egy Vér írt alá, vagy egy kapitány, esetleg annál magasabb rangú tiszt, vagy egy der'sul'dam. A kapunál őrt állóknak és a kikötőt felügyelőknek egyaránt van egy kis listájuk arról, hogy mely pecsétek elfogadhatóak, és melyek nem. Ez azt jelenti, hogy nem hamisíthatok csak úgy egy pecsétet, hátha az jó lesz. Kell valahonnan szereznem egy megfelelő parancsot, a megfelelő pecséttel, hogy le tudjam másolni. Azt viszont még mindig nem tudjuk, hogy ki lesz a három ál-sul'dam.

– Talán Riselle lehetne az egyik! – javasolta Mat. A nő nem tudta, mire készülnek, és eddig nem merték megkockáztatni, hogy elárulják neki a tervüket. Thom mindenféle kérdést feltett neki, mintha csak azt akarná megtudni, hogy milyen élet vár rájuk a seanchanok uralma alatt, és a nő szívesen kifaggatta szép hangú seanchan barátját. De lehet, hogy azt nem kockáztatná meg ilyen szívesen, hogy csinos kis fejecskéjét a városkapu előtti karókra tűzzék. És a legrosszabb esetben nem csak egyszerűen nemet mondana! – És a te szerelmed, Juilin?

A harmadikon már gondolkozott. Megkérte Juilint, hogy szerezzen neki egy olyan ruhát is, ami jó lenne Setalle Ananra. Egyelőre még nem tudta rápróbálni a nőre. Csak egyszer járt a Vándorló Nőben, mióta Joline besétált a konyhába, hogy megértesse a nővel, hogy mindent megtesz, ami tőle telik. Joline persze nem értette meg, de Anan asszonynak valahogy sikerült lecsillapítania a haragját, mielőtt Matnek esett volna. Tökéletes sul'dam lenne Joline számára! Juilin zavartan fészkelődött.

– Így is alig tudtam meggyőzni Therát, hogy szökjön el velem! Mostanában nagyon... félénk! Tudom, hogy idővel le fogja tudni győzni a rettegését, egészen biztos vagyok benne, de azt hiszem, egyelőre nem elég erős ahhoz, hogy sul'damnak tettesse magát!

Thom megráncigálta a bajszát.

– Különben sem hinném, hogy Riselle hajlamos lenne elmenni innen! És sajnos úgy tűnik, hogy úgy döntött, Yamada zászlóstábornok nagyúrnak elég szép hangja van ahhoz is, hogy feleségül vegye – szomorúan sóhajtott. – Azt hiszem, ebből a forrásból nem tudunk meg többet! – Az arckifejezése alapján legalább ennyire sajnálta, hogy többet nem nyugtathatja a nő pompázatos keblén fáradt fejét. – Gondolkozzatok mind a ketten, hogy kit tudnánk megkérni! Én meg megpróbálok valahonnan keríteni egy megfelelő parancsot!

Thom hamar megszerezte a megfelelő papírt és tintát, és kész volt bárki kézírását és pecsétjét leutánozni. A pecséteket megvetette: saját állítása szerint azt mindenki le tudta volna másolni egy répával és egy késsel. Egy másik ember kézírását már sokkal nehezebb volt utánozni: és úgy megírni helyette egy parancsot, hogy neki se tűnjön fel, hogy ez más kéz műve, az kifejezett művészet! De egyikük sem tudott a megfelelő parancsok közelébe jutni, így nem volt sem másolandó kézírás, sem utánozandó pecsét. A seanchanok éppúgy nem szórták szét a folyosókon a parancsaikat, mint az a'dameket. Juilin sem jutott semmire. Se pórázt nem szerzett, se ruhát. Az első lépések után máris kőfalba ütköztek. És így telt el hat nap. Már csak négy napjuk maradt. Mat úgy érezte, mintha hat év telt volna el Tylin távozása óta, és csak négy órája maradt volna a szabadságból.

A hetedik napon Thom szélesen vigyorogva állította meg Matet a folyosón, mikor a férfi épp a lovaglásból tért vissza. Úgy vigyorgott, mintha valami nőügyről társalognának, de halkan beszélt. A fel-alá rohangáló szolgák csak azt hallhatták, hogy halkan motyog.

– Noal szerint tegnap éjszaka megint megölt valakit a gholam. A Keresőket kirendelték, hogy azonnal találják meg a gyilkost, még ha ez azt is jelenti, hogy addig nem esznek és nem alszanak, bár nem tudom, hogy kitől jöhetett a parancs. Még az is titok, hogy egyáltalán valaki kiadta! Az is titok, hogy ez a parancs létezik! De ennek ellenére már hevítik a vasakat és előhúzták a rostélyt, ha jól tudom.

Bár Thom igencsak halkan beszélt, Mat körülnézett, hogy nem hallgatja-e ki őket valaki. Csak egy zömök, őszes férfit látott libériában, aki nem rohant valahova. Navrint már jól ismerte: az ő rangjában a szolgák már nem rohangáltak. A férfi zavartan pislogott, mikor észrevette, hogy Mat rámered, aztán összevonta a szemöldökét. Mat a legszívesebben dühösen rávicsorgott volna, de végül csak lefegyverzően elmosolyodott, és kedélyesen biccentett egyet. Navrin helytelenítő kis fintorral az arcán ellejtett. Mat biztos volt benne, hogy ez a gazfickó akarta először ellopatni Pipit az istállóból.

– A Keresőkről is Noal számolt be neked? – kérdezte hitetlenkedve, amint Navrin eltűnt a folyosó túlsó végén.

Thom lekicsinylően intett.

– Persze, hogy nem! Csak a gyilkosságról mesélt! Bár meglehetősen sokat hall. Felszedi a legapróbb pletykát is, és szépen összerakja belőle, mikor mi történt. Ritka képesség! Kíváncsi lennék, hogy vajon valóban járt-e Sharában – rázta meg a fejét –, azt mondta, hogy...

Mat dühösen rámeredt, és az egykori mutatványos megköszörülte a torkát.

– Ezen máskor is gondolkozhatok! De persze eddig sem csak az én megsiratott, hűtlen Riselle-emtől tudtam meg mindent! A seanchanok nagy része a Keresők Füle. A Fülek pedig tényleg mindent meghallanak!

– Te Fülekkel beszéltél? – Mat hangja úgy nyikordult, mint egy rozsdás zsanér. Úgy érezte magát, mintha az egész torka berozsdásodott volna!

– Egyáltalán nem veszélyes, feltéve, hogy nem mondod el nekik, hogy te is tudod, hogy Fülek – nevetgélt Thom. – Mat, a seanchanokkal úgy kell beszélned, mintha mind Fülek lennének! Így könnyen kiszedhetsz belőlük bármit anélkül, hogy nem megfelelő dolgokat mondanál a nem megfelelő embereknek. – Köhécselt, megigazgatta hosszú, fehér bajuszát, és csak úgy sugárzott belőle az elégedett büszkeség. Szinte várta, hogy megdicsérjék. – De ismerek kettőt-hármat, akik valóban Fülek! Különben is, sosem árt, ha az ember több forrásból szerzi az információit! Ugye tényleg el akarsz menni, mielőtt Tylin visszatér? Olyan... elhagyatott vagy nélküle!

Mattől csak egy elkínzott nyögésre futotta.

Aznap éjszaka ismét lecsapott a gholam. Lopin és Nerim az izgalomtól bugyogva törtek rá Matre, mielőtt a férfi akár a reggelijét is befejezhette volna. Az egész város fenekestül felfordult szerintük. A legutóbbi áldozat egy nő volt, és egy sikátor bejáratánál találtak rá: hirtelen mindenki erről beszélt, és elkezdték összefüggésbe hozni a gyilkosságokat. Egy őrült kószált az éjszakában, és az emberek követelték, hogy sötétedés után még ennél is több seanchan őrjárat rója az utcákat. Matnek hirtelen elment az étvágya, és eltolta maga elől a tányért. Még több őrjárat. És ha ez nem lenne elég, ha híre megy a dolognak, lehet, hogy Suroth is úgy dönt, hogy hamarabb hazajön, és hozza magával Tylint is. A legjobb esetben is csak egy vagy két napjuk maradt! Úgy érezte, azt a keveset is kiadja, amit az előbb magába tömött.

Egész reggel fel-alá járkált – vagy mondjuk inkább azt, hogy sántikált – Tylin hálószobájában. A nagy gondolkozásban észre sem vette, hogy a lába hasogat: kétségbeesetten próbált kidolgozni valamit, hogy két napon belül elszabadulhasson innen. És különben is, egyre kevésbé fájt a lába! Most már nem használta a botot sem: kényszerítette magát, hogy felépüljön. Úgy vélte, lassan akár két-három mérföldet is meg tudna tenni anélkül, hogy meg kelljen állnia pihenni. Vagy hogy sokáig meg kelljen állnia.

Délben feltűnt Juilin, és meghozta az első jó hírt, amit Mat korok óta hallott. Bár persze ez sem igazán hír volt. Inkább csak egy jókora vászonzsák, és benne két ruha, egy ezüstös a'damre tekerve.

Huszonkilencedik fejezet

Másik terv

A Vándorló Nő magas, gerendákkal alátámasztott pincéje hatalmas volt, de legalább olyan zsúfoltnak tűnt, mint Thom és Juilin aprócska szobája, bár csak öt ember volt benne. A felfordított hordóra tett lámpás remegő árnyakat vetett. A pince távolabbi részei sűrű homályba burkolództak. A polcok és a fal között futó keskeny kis folyosó alig volt szélesebb, mint egy hordó, de nem ettől tűnt olyan zsúfoltnak a szoba.

– A segítségét kértem, nem pedig azt, hogy engem is pórázra kössön! – mondta Joline hidegen. Már vagy egy hete viselte a gondját Anan asszony, egy hete ette Enid kiváló kosztját, és láthatóan már egyáltalán nem volt olyan elkeseredett és megviselt, mint amikor ideérkezett. A foszlott gyapjúruhát már rég lecserélte egy magas nyakú, elegáns kék gyapjúruhára: még a nyakán és a csuklójánál is csillant egy kis csipke. A pislákoló fény hol felfedte, hol elrejtette szép arcát, de látszott rajta, hogy dühös. A tekintete szinte átdöfte Matet. – Ha bármi félresikerülne... Ha bármi nem úgy lenne, ahogy tervezte, tehetetlen vagyok!

Mat nem tűrte, hogy így ráordítsanak. Önként felajánlja nagylelkű segítségét – vagy legalábbis majdnem –, és ez érte a köszönet! Dühösen rázta az a'damet, és a nő orra alá lökte. A póráz úgy vonaglott a kezében, mint egy ezüstkígyó, meg-megcsillant a lámpás gyenge fényében. A nyakörv és a karkötő a földet söpörte. Joline felhúzta a szoknyáját, és hátralépett, mint aki nem akarja, hogy akárcsak így is hozzáérjen. Az arckifejezése alapján akár egy viperát is láthatott volna. Mat nem tudta, vajon jó lesz-e rá: a nyakörv szélesebbnek tűnt, mint az aes sedai karcsú nyaka. – Anan asszony azonnal leveszi, ahogy átértünk a kapun! – hördült fel. – Benne csak megbízik, ugye? Hiszen a fejével játszik már azzal is, hogy idelenn rejtegeti magát! Mondom, hogy nem tudjuk máshogy kivinni!

Joline makacsul felszegte a fejét. Anan asszony mérgesen morgott magában.

– Nem akarja felvenni azt az izét – mondta Fen szárazon Mat háta mögött.

– És ha nem akarja felvenni, akkor nem fogja felvenni! – mondta Blaeric még szárazabban Mat másik oldalán.

Joline sötét hajú őrzői akár ikrek is lehettek volna, bár egyáltalán nem hasonlítottak egymásra. Fen ferde vágású szeme és erőteljes álla akár a sziklát is porrá zúzta volna. A férfi épp csak egy leheletnyivel volt alacsonyabb a társánál, és talán kicsit erősebb mellben és vállban, de a két őrző gond nélkül hordhatta volna egymás ruháját. Míg Fen egyenes, sötét haja szinte a válláig omlott, a kék szemű Blaeric haja nagyon rövid volt, és egy árnyalattal világosabban csillant a másikénál. Blaeric shienari volt, és egyáltalán nem örült neki, hogy le kellett vágnia a kontyát és meg kellett növesztenie a haját, hogy ne keltsenek nagy feltűnést. Fen saldaeai volt, és úgy tűnt, hogy Joline-en kívül egyáltalán nem örül semminek. Az aes sedai-t mind a ketten nagyon szerették. Ugyanúgy beszéltek, ugyanúgy gondolkoztak, sőt, még ugyanúgy mozogtak is! Most mind a kettőjükön koszos ing volt, és munkásemberre való, combközépig érő, vaskos gyapjúmellény, de csak egy vak hitte volna azt még ebben a gyengécske lámpafényben is, hogy valóban kétkezi munkások volnának. Nappal Anan asszony befogta őket az istállóban. A Fényre! Most úgy néztek Matre, mint ahogy két oroszlán bámulna, ha egy kecske rájuk vicsorodna. Mat előrelépett, hogy ne kelljen a szeme sarkából is a két őrzőt látnia. Nem nyugtatta meg, hogy a ruhájában több helyütt is kések lapulnak. Az őrzők a háta mögött voltak. Nem ért volna sokat velük.

– Ha rá nem hallgatsz, Joline Maza, talán rám inkább hallgatni fogsz! – Setalle Anan a csípőjére tette a kezét, és szembefordult a karcsú aes sedai-jal. Zöld szeme csak úgy villogott. – Azt akarom, hogy visszajuss a Fehér Toronyba, még ha odáig kell gyalogolnom is, hogy magam előtt hajthassalak! Talán út közben azt is megmutatod majd nekem, hogy tudod, hogy mit jelent aes sedai-nak lenni! Bár azzal is beérném, ha bebizonyítanád, hogy tényleg felnőtt nő vagy! Egyelőre még csak egy zöldfülű novíciát láttam, aki ide-oda dobálja magát az ágyában, siránkozik és cirkuszol!

Joline döbbenten nézett rá. Hatalmas barna szeme elkerekedett, mintha csak nem hinne a fülének. Mat sem hitte el, amit hallott: a fogadósok nem szoktak az aes sedai-ok torkának ugrani! Fen felmordult, és Blaeric valami kevéssé udvarias fordulatot mormolt.

– Nem kell messzebb mennie, csak ameddig a kapuőrök még elláthatnak – magyarázta Mat nagy boldogan Setalle-nek, és igyekezett eloszlatni Joline kételyeit is. – Ha felhúzza a köpenye csuklyáját... – A Fényre, még egy olyan csiricsáré köpenyt is szereznie kell! Bárha Juilin el tudott lopni egy a'damet, talán egy átkozott köpenyt is meg tud szerezni! – Az őrök csak egy egyszerű sul'damot fognak látni! Hajnal előtt vissza is térhet, és senki sem tudja meg, hogy segített nekünk! Hacsak nem akarja még akkor is viselni a nászkést!

Felnevetett, mintha csak valami jó viccet mondott volna, de Anan asszony komoran mérte végig.

– Azt hiszi, hogy képes lennék egy olyan helyen élni, ahol csak azért állati sorba taszítanak nőket, mert fókuszálni tudnak? – csattant fel, és átsietett a pincén, míg csak közvetlenül Mat előtt nem állt. Szinte összeért az arcuk. – Azt hiszi, hagynám, hogy a családom ilyenek között éljen?

Ha az előbb villogott a szeme, most szinte szikrát hányt. Őszintén szólva Mat még sosem gondolkozott el ezen. Ő persze örült volna, ha ki tudja szabadítani a damanekat, de hogy Anan asszonynak miért ilyen fontos mindez? De hát láthatóan fontos volt: a nő keze az övére tűzött hosszú, görbe kés markolatára siklott, és várakozva cirógatta. Az Ebou Dariak nem szerették, ha sértegették őket, és ebből a szempontból Anan asszony is Ebou Dari volt.

– Két nappal azután elkezdtem árusítani a Vándorló Nőt, hogy a seanchanok bejöttek. Mikor láttam, hogy kifélék, mifélék, tudtam, hogy nem maradhatok itt! Már jó pár napja át kellett volna adnom mindent Lydel Elonidnek, de egyelőre még húztam-halasztottam a dolgot, mert Lydel nyilván nem tudná, hogy mit kezdjen egy aes sedai-jal a pincében. Ha ön is útra kész, én is egyszerűen csak átadom a kulcsokat, és mehetek. Lydel egyre türelmetlenebb! – tette hozzá jelentőségteljesen, és hátranézett Joline-re.

És az én aranyammal mi lesz, kérdezte meg kis híján Mat. Vajon Lydel hagyta volna, hogy elvigye a konyha padlójába vájt kis lyukból?

De nem ez rémítette meg annyira, hogy félrenyelt, és köhögni kezdett.

Hirtelen felderengett előtte a kép, hogy Anan asszony egész családja velük tart, beleértve a már nős fiúkat és férjezett leányokat, no meg az ő gyermekeiket. Sőt, talán a biztonság kedvéért még egy-két nagybácsit és nagynénit is magukkal vinnének. Több tucat ember! Vagy akár több száz! Lehet, hogy Anan asszony maga nem a város szülötte volt, de a férje rokonsága behálózta egész Ebou Dart! Blaeric olyan erősen hátba vágta, hogy kis híján orra esett.

Kivillantotta a fogait, és remélte, hogy a shienari ezt majd hálás mosolynak veszi. Blaeric arckifejezése mit sem változott. Azok az átkozott őrzők! Azok az átkozott aes sedai-ok! Azok az átkozott, fényverte fogadósok!

– Anan asszony – mondta óvatosan –, az én terveim elég kötöttek. Csak ennyi embert tudok magammal vinni!

Luca cirkuszáról még nem akart beszámolni. Elvégre lehet, hogy végül mégsem tudja meggyőzni azt a gazembert, hogy velük mehessenek. És minél több embert kellene rátukmálnia a cirkuszigazgatóra, annál nehezebb dolga lenne. – Szerintem jöjjön vissza, miután mi elhagytuk a várost! Ha tényleg el kell menniük, menjenek a férje egyik halászbárkájával! De azt ajánlanám, hogy várjon pár napot, talán egy hetet is. Ha elszöktetünk két damanet, a seanchanok egy ideig alighanem minden távozó hajót ellenőrizni fognak!

– Két damanet? – kérdezte Joline élesen. – Teslynen kívül még kit?

Mat arca megrándult. Nem akarta elszólni magát. Joline-ről leginkább az jutott az eszébe, hogy neveletlen, hisztis, akaratos és elkényeztetett, így, ebben a sorrendben. És ha a nő még bonyolultabbnak hinné a tervét, talán ragaszkodna ahhoz is, hogy majd ő kitalál valami eszement őrültséget, mert ő aes sedai és jobban tudja. És nyilván keresztülhúzná Mat számításait. Ha Joline egyedül próbálna meg megszökni, nyilvánvalóan elfognák, és harcolna is. És ha a seanchanok rájönnének, hogy volt még egy aes sedai a városban, az orruk előtt, lehet, hogy újult erővel nekilátnának felkutatni a többi marath'damanet, és még több őrjáratot küldenének ki. Mintha nem lenne így is épp elég baja az „őrült sorozatgyilkos” miatt! Lehet, hogy egyáltalán nem tudnának eljutni a kapukhoz!

– Edesina Azzedin – mondta vonakodva. – Semmi mást nem hallottam róla!

– Edesina – mondta Joline lassan. Sima homlokán egy apró ránc jelent meg. – Azt hallottam, hogy... – Bármit hallott is, most dühösen becsukta a száját, és vadul Matre meredt. – Más nővéreket is elfogtak? Ha Teslynt kiszabadítjuk, nem hagyom, hogy akár egyetlen más aes sedai is a kezük között maradjon!

Mat kis híján eltátotta a száját. Hisztis és elkényeztetett? Ez a nőstényoroszlán méltó párja volt Fennek és Blaericnek!

– Higgye el, egyetlen aes sedai-t sem hagyok ott az ólban, aki velem szeretne jönni – mondta, és igyekezett olyan őszintének tűnni, amilyennek csak tudott. A nő így is akaratos maradt. Lehet, hogy azt a két aes sedai-t is meg akarná menteni, akik olyanok lettek, mint Deea. A Fényre, sosem lett volna szabad belekeverednie az aes sedai-ok cselszövéseibe, és ehhez még az ősi emlékek figyelmeztetése sem kellett! Ebben a kérdésben a saját emlékei is épp elég élesek voltak, köszönte szépen.

Fen erősen megbökdöste a bal vállát az ujjával.

– Ne legyél ilyen tiszteletlen! – mondta az őrző figyelmeztetően. Blaeric a másik oldalról bökdöste meg.

– Ne felejtsd el, hogy kivel beszélsz!

Joline megdermedt a hangjára, de nem erősködött tovább. Mat érezte, ahogy a vállán ellazulnak az izmok, mintha most tudta volna meg, hogy a bakó meggondolta magát, és nem csapja le a fejét. Az aes sedai-ok kicsavarták a szavaikat, ha mással beszéltek, de nem számítottak rá, hogy más is féligazságokkal próbálja meg becsapni őket.

Setalle-hez fordult.

– Anan asszony, látja, hogy a férje hajói sokkal biztonságosabbak...

– Lehet, hogy valóban azok lennének – szakította félbe –, de sajnos Jasfer mind a tíz bárkájával kihajózott három nappal ezelőtt, és magával vitte az összes rokonunkat is! Azt hiszem, ha valaha is visszatér, a céh komolyan beszélni fog a fejével! Nem volna szabad utasokat szállítania! Illian felé hajóznak a part mellett, és ott várnak rám. Tudja, voltaképpen nem akarok egész Tar Valonig elcaplatni!

Mat ezúttal nem tudta megállni, hogy ne fintorodjon el. Úgy tervezte, hogy ha Lucánál nem menne minden simán, akkor Jasfer Anan egyik csónakján fognak megszökni. Veszedelmes terv volt, több mint veszedelmes. Talán őrült. A kikötőben őrködő sul'dam alighanem ellenőriztette volna azt az őrült parancsot, amely egy halászbárkára szólít három damanet az éjszaka kellős közepén. De akkor is számított a csónakokra. Nos, ezek szerint kénytelen lesz addig csavarni Luca karját, míg csak bele nem egyezik, hogy mindenkit magával vigyen. Addig csavarni, amíg csak kell.

– Hagyta, hogy ilyen időben nekivágjon a tengernek az egész családja? – Joline hangjában hitetlenkedés és megvetés keveredett. – Mikor a legvadabb viharok tépik a partot is?

Anan asszony háttal állt az aes sedai-nak, de most büszkén kihúzta magát. Igaz, nem magára volt ilyen büszke.

– Jasfer akár a cemaros torkából is kivezetné a hajóit! Legalább annyira bízom benne, mint amennyire te bízol az őrzőidben, Zöld!

Joline hirtelen összevonta a szemöldökét, felkapta a lámpást a vastalpnál fogva, és felemelte, hogy láthassa a nő arcát.

– Találkoztunk már? Néha, ha nem látom az arcát, olyan ismerősnek tűnik a hangja...!

Setalle nem válaszolt, csak kirántotta Mat kezéből az a'damet, és megpróbálta szétnyitni a lapos ezüst karkötőt. Az egész pórázt apró szelvényekből rakták össze, de olyan ügyesen, hogy nem lehetett elválasztani egymástól az egyes darabokat.

– Ennyi erővel akár túl is eshetnénk a próbán!

– Próbán? – kérdezte Mat, aztán sietve elhallgatott a fogadós gyilkos pillantása láttán.

– Nem minden nőből lehet sul'dam. Azt hittem, ezt már tudja! Remélem, hogy én jó leszek sul'damnak, de jobb lenne most kipróbálni, mint az utolsó pillanatban! – Mérgesen a zárt karkötőre meredt, és körbeforgatta. – Tudja, hogy kell ezt az izét kipattintani? Én azt sem látom, hogy hol nyílik!

– Hát persze – mondta Mat elhalóan. Ritkán beszélt a seanchanokkal a sul'damokról és a damanekról, és olyankor is csak óvatosan kérdezősködött arról, hogy hogyan harcolnak velük. Sosem gondolkozott el azon, hogy vajon a sul'damokat hogyan választhatják ki. Lehet, hogy egyszer még harcba kell velük szállnia. Az ősi emlékek ritkán hagyták, hogy bármi másra is gondoljon, mint csatákra. Lehet, hogy egyszer még harcba kell velük szállnia, de egészen biztos volt benne, hogy ő maga nem akar sul'damokat és damanekat toborozni a saját seregébe. – Jobb lenne most kipróbálni! – Ahelyett, hogy... A Fény égesse meg!

A nyakörv és a karkötő zárját is könnyedén ki tudta nyitni. A karkötőt könnyebb volt: egyszerűen csak meg kellett nyomni a megfelelő helyeken, alul és felül, nem teljesen szemben a pórázzal. Egy kézzel is meg lehetett csinálni, és halk, fémes csendüléssel nyílt fel. A nyakörvet egy kicsit nehezebb volt kinyitni, és az ember mindkét kezére szükség volt. A póráz két oldalán a megfelelő helyre tette az ujját, aztán megnyomta, és elfordította, miközben egy pillanatra sem engedett a szorításon. Semmi sem történt. Elfordította a másik irányba is a nyakörv két felét, és az örv hangos csattanással szétnyílt, közvetlenül a póráz mellett. Egyszerű. Persze majdnem egy óráig tartott, míg a Palotában henyélve rájött, hogyan működik, még úgy is, hogy Juilin pontosan elmagyarázta neki, mit látott. Most persze senki sem dicsérte meg. Még csak nem is néztek rá úgy, mintha valami olyasmit tett volna, amire ők maguktól képtelenek voltak!

Setalle a csuklójára pattintotta a karkötőt, a karjára csavarta a pórázt, és feltartotta a nyitott nyakörvet. Joline undorodva nézte, és két kézzel markolta a szoknyáját.

– Meg akarsz szökni? – kérdezte a fogadós halkan. Joline lassan kihúzta magát, és felemelte a fejét. Setalle az aes sedai nyakába vetette az örvet, és az ezüst nyaklánc ugyanolyan fémes csattanással zárult össze, mint amilyennel kinyílt. Mat úgy vélte, alighanem rosszul látta, hogy milyen tág, mert most szorosan az aes sedai nyakára simult. Ezüstösen fénylett a magas nyakú ruhán. Joline szája megvonaglott. Mat csak ennyit látott az egészből, de szinte érezte, ahogy Fen és Blaeric feszülten húzzák ki magukat mögötte. Ő is visszatartotta a lélegzetét. A két nő egymás mellett állt, és egy aprócskát léptek előre. A szoknyájuk Matet súrolta. A férfi lélegzett egy nagyot. Joline zavartan nézett maga elé. Még egy lépést mentek.

Az aes sedai hangosan felsikoltott, a földre rogyott, és halálos kínban fetrengett. Nem tudott megszólalni, csak egyre hangosabban, panaszosabban nyögött. Átölelte magát, a karja, a lába, de még az ujjai is természetellenesen remegtek, és ijesztő irányokba hajoltak. Setalle azonnal letérdelt, amint Joline elesett, és a nő nyakörve után nyúlt, de így sem lehetett olyan gyors, mint Fen és Blaeric, bár a két férfi meglehetősen furcsán viselkedett. Blaeric letérdelt, és felemelte a jajongó Joline-t. A mellkasához szorította, és elkezdte masszírozni a nyakát. Mat nem értette, miért épp ezt teszi. Fen a nő karját masszírozgatta. Setalle közben lecsatolta a nyakörvet, hátraesett, és a földre ült, de Joline továbbra is rángatózott és nyöszörgött. Az őrzői úgy dédelgették, mintha az egész testét görcs rántotta volna össze. És közben úgy néztek Matre, mintha ez az egész csak az ő hibája lett volna.

Mat nézte, ahogy szépen kidolgozott tervei mind romba dőlnek, és észre sem vette a két őrzőt. Nem tudta, hogy most mihez kezdjen, hogy mi mást találhatna még ki. Tylin alig két nap múlva visszatér, és tudta, hogy még az előtt el kellene tűnnie a városból. Átverekedte magát Setalle-hez, és megveregette a nő vállát.

– Mondja meg neki, hogy majd kitalálunk valami mást! – motyogta. De mit? Láthatóan egy olyan nőre volt szükségük, aki rendelkezik a sul'damok képességeivel, hogy használhassák az a'damet.

A fogadós a konyhába vezető lépcsősor alján érte utol, ahol Mat a sötétben épp a köpenyét és a kalapját vette fel. Meleg, egyszerű köpeny volt, a legapróbb hímzés nélkül. Egy férfinak nem volt szüksége agyonhímzett ruhákra. Neki aztán nem hiányzott a díszes hímzés! És az a sok csipke! Még szép, hogy nem!

– Van már másik terve? – kérdezte a nő. A férfi nem látta az arcát a sötétben, de az a'dam ezüst kígyója így is halványan világított. Anan asszony fél kézzel a karkötőt fogta.

– Mindig van másik tervem – hazudta, és segített a nőnek levenni a karkötőt. – De így legalább magának nem kell kockáztatnia az életét! Amint elvittem magától Joline-t, mehet, és csatlakozhat a férjéhez!

Anan asszony felnyögött. Mat gyanította, hogy a nő tudja, nincs másik terve. Mat nem akart bemenni a seanchanokkal teli ivóba, így átvágott a konyhán, és az istállóudvaron keresztül távozott. Hamar kiért a Mol Hara térre. Nem tartott tőle, hogy bárki is észreveszi, vagy hogy megkérdeznék, mit keresett a konyhában. Egyszerű ruháiban könnyen azt hihették az emberek, hogy a fogadós megbízásából járja a várost. De három sul'dam is volt a seanchanok között, és kettővel ott volt egy damane is. Egyre inkább attól tartott, hogy nem tudja kiszabadítani Teslynt és Edesinát a nyakörvből, és látni sem akart egyetlen damanet sem. Vér és hamu, csak azt ígérte meg, hogy megpróbálja kiszabadítani őket!

A gyengécske, sápadt nap még mindig magasan állt, de a tengeri szél megerősödött, és keserű, sós illatába az eső ígérete vegyült. A Mol Harán átvágó emberek mind siettek, hogy hazaérjenek, mielőtt kitör az újabb vihar. Csak a Halottvirrasztó Gárda egy osztaga – ezúttal emberek voltak, nem ogierek – nem sietett. Ők a katonák mindig egyforma léptével vonultak át a téren. Épp hogy elérte Nariene királynő meztelen keblű, hatalmas szobrát, mikor valaki a vállára csapott.

– Először meg sem ismertelek ebben az egyszerű ruhában, Mat Cauthon! – Mat megfordult, és a zömök illiani so'jhinnel találta magát szemben, akit aznap látott, mikor Joline ismét felbukkant az életében. Igazán nem volt kellemes emlékkép. A kerek képű fickó meglehetősen különösen nézett ki tömött szakállával és féloldalt kopaszra borotvált fejével, és a tetejébe még ingujjban didergett. Ebben az időben!

– Ismer engem? – kérdezte Mat gyanakodva.

A zömök férfi ragyogó mosolyt villantott rá.

– A szerencse csípjen meg, hát persze, hogy ismerlek! Egyszer egy igen emlékezetes utazást tettél a hajómon! Mikor felszálltatok, épp trallokok kergettek ki Shadar Logothból, mikor meg leszálltatok, egy Myrddraal várt rátok, és fél Fehérhíd leégett! Bayle Domon vagyok, Cauthon mester! Most már emlékszel rám?

– Már tudom! – emlékezett is, valamiféleképp. Az utazás nagy része homályos ködbe burkolódzott, és a hatalmas lyukakat más emberek emlékei töltötték meg. – Egyszer majd le kell ülnünk, hogy egy jó kancsó forralt bor mellett felemlegethessük a régi időket!

Ami nem történt volna meg, ha ő látja meg előbb Domont, nem pedig fordítva. Az utazásról megmaradt kevés emléke igen kellemetlen volt, mintha csak valami halálos kórra emlékezne. Bár persze akkor épp tényleg halálos beteg volt. Valamiféleképp. És ez sem volt egy kellemes emlék.

– Ennél sosem lesz rá jobb alkalmunk! – nevetett fel Domon. Hatalmas karjával átkarolta Matet, és visszafordította a Vándorló Nő felé. Mat úgy vélte, hogy hacsak nem akar nekiállni a nyílt utcán dulakodni a férfival, mennie kell, úgyhogy zokszó nélkül követte. Igencsak nagy feltűnést keltene, ha most leütné a másikat! És sajnos abban sem volt biztos, hogy sikerülne leütnie. Domon kövérnek tűnt, de Mat érezte, hogy a háj alatt kemény izomköteg lapul. És különben is, jólesett volna egy kis itóka! És ha jól emlékezett, Domon mintha csempész lett volna. Lehet, hogy ismer pár olyan kiutat Ebou Darból, amiről senki más nem tud, és lehet, hogy egy kis kérdezősködés után el is mondaná neki, merre keresse őket. Különösen, ha kérdezősködés közben megisznak pár kancsó bort is. Mat kabátzsebében degeszre tömött erszény lapult, és nem sajnálta volna a benne ficánkoló aranyakat, ha cserébe úgy leitathatja a férfit, hogy csak na. A részegek igencsak beszédesek voltak.

Domon áttaszigálta az ivón. Közben jobbra is, balra is meghajolt a tisztek és a Vérek felé, akik persze úgy tettek, mintha észre sem vennék őket, de nem ment be a konyhába. Pedig Enid alighanem megengedte volna nekik, hogy beüljenek a sarokba. Ehelyett inkább fellökdöste Matet a korlát nélküli, széles lépcsőn. A férfi egészen addig azt hitte, hogy csak Domon kabátjáért és köpenyéért jöttek fel, amíg a férfi be nem tessékelte egy szobába. Bár odabenn lobogott a tűz, Mat hirtelen úgy érezte, mintha a vér is meghűlt volna az ereiben.

Domon becsukta az ajtót, beállt elé, és karba tett kézzel végigmérte.

– Egeanin Tamarath úrnő, a Zöld kapitány jelenlétében van – skandálta, aztán valamivel emberibb hangon hozzátette –, ő pedig Mat Cauthon!

Mat nagy nehezen elfordította a fejét Domontól, és a magas nőre nézett. Egeanin mereven ült a létrahátú széken. Fonott szoknyája ma halvány sárgán villant, és díszesen hímzett, virágmintás köntös fedte, de Mat emlékezett rá. A nő sápadt arca kemény volt, és kék szeme éppolyan ragadozó madár módjára csillant, mint Tyliné. Bár Mat úgy vélte, Egeanin nem csókokra vadászik. A keze karcsú volt, de a keménysége alapján kardhoz szokott. Nem maradt ideje megkérdezni, hogy miről van szó: nem volt rá szüksége.

– A so'jhinem azt mondta, hogy az ön számára nem ismeretlen a veszély, Cauthon mester – mondta a nő, amint Domon elhallgatott. Lassú seanchan morgása ünnepélyesnek és parancsolónak hatott, de végül is a Vér tagja volt. – Szükségem lenne ilyen emberekre a hajómon, és jól fizetek, aranyban, nem pedig ezüstben. Ha ismer magához hasonló embereket, őket is szívesen felbérelem! De tudniuk kell hallgatni is! Az ügy csak rám tartozik! Bayle két másik nevet is említett. Thom Merrilin és Juilin Sandra. Ha bármelyikük is Ebou Darban lenne, az ő szolgálataikat is szívesen igénybe veszem. Ismernek engem, és tudják, hogy nyugodtan rám bízhatják az életüket. Akárcsak ön, Cauthon mester!

Mat leült a másik székre, és hátravetette a köpenyét. Nem lett volna szabad leülnie a Vér még egy ilyen jelentéktelenebb tagja előtt sem – a leveses tál alakú hajvágás és a zöldre lakkozott kisujjköröm elárulta neki, hogy Egeanin nem túl magas rangú –, de gondolkoznia kellett.

– Van hajója? – kérdezte, hogy egy kis időt nyerjen. A nő dühösen nyitotta ki a száját. A Vértől csak körülményes udvariassággal lehetett volna kérdezni. Domon felnyögött és megrázta a fejét. A nő egy pillanatra még dühösebbnek tűnt, aztán szigorú arcvonásai kisimultak. A szeme viszont úgy mélyedt Matébe, mint két fúró, és felállt. Terpeszben állt, csípőre tette a kezét, és támadóan nézett a férfira.

– Legkésőbb tavasz végére lesz hajóm, amint ideér a pénzem Cantorinből – mondta jeges hangon. Mat sóhajtott egyet. Persze nem hitt benne, hogy épp egy seanchan hajón fogja kilopni az aes sedai-okat Ebou Darból. Nem igazán.

– Honnan ismeri Thomot és Juilint? – Domon mesélhetett neki Thomról, elvégre együtt utaztak, de a Fényre, honnan ismerné Juilint?

– Túl sokat kérdez – mondta a nő határozottan, és elfordult tőle. – Azt hiszem, még sem tudom használni! Bayle, tedd ki a szűrét!

Az utóbbi egyszerű parancs volt, de Domon nem mozdult el az ajtóból.

– Mondd el neki! – sürgette a nőt. – Előbb vagy utóbb úgyis el kell neki mondanod, vagy még nagyobb veszélybe sodor, mint amekkorában vagy! Mondd el neki!

Még so'jhin létére is meglehetősen sok mindent elvitt szárazon. A seanchanok általában nem tűrték, hogy a tulajdonuk a fejükre nőjön. Vagy hogy bárki más a fejükre nőjön, ha már arról volt szó. Egeanin alighanem mégsem volt olyan kemény, mint amilyennek tűnt.

Bár egy pillanatra nagyon is keménynek tűnt. Fel-felrúgta a szoknyáját, ahogy fel-alá járkált a szobában, és hol Matre, hol Domonra vetett gyilkos tekintetet. Végül aztán megállt.

– Segítettem nekik néhány apróságban Tanchicóban – mondta. Egy pillanattal később hozzátette. – Két nő is volt velük, Elayne Trakand és Nynaeve al'Meara! – A tekintete Matre tapadt, és nézte, hogy vajon a férfi ismeri-e ezt a két nevet.

Mat mellkasa szorított. Nem fájt, inkább az izgalom fojtotta bele a szuszt: úgy érezte magát, mint amikor az a ló, amire fogadott, épp a célegyenesbe fordul, de a másik olyan szorosan fut mögötte, hogy nem lehet megmondani, melyikük fog győzni. Mi a Fényt kereshetett Elayne és Nynaeve Tanchicóban, hogy egy seanchan segítségére is szükségük volt, és meg is kapták? Thom és Juilin nem beszéltek sokat az ottani eseményekről. De most nem ez volt a lényeg. Egeaninnek olyan emberekre volt szüksége, akik tudták tartani a szájukat, és nem ijedtek meg a tulajdon árnyékuktól. Ő maga is veszélyben volt.

A Vér tagjai ritkán kerültek veszélybe: legfeljebb, ha egy másik Vér haragudott meg rájuk, vagy ha...

– A Keresők önt akarják! – mondta.

A gyanúja már akkor beigazolódott, mikor meglátta, hogy Egeanin hogy kapja fel a fejét, és hogy nyúl az oldalához, mintha most is lenne nála kard. Domon arrébb lépett egyet, és kinyújtotta hatalmas kezét. A tekintete hirtelen Egeaninénál is keményebb lett. A zömök férfi most már egyáltalán nem tűnt mulatságosnak: most már kifejezetten veszélyes volt. Matnek eddig nem is jutott az eszébe, hogy lehet, nem hagyja el élve a szobát. De most igen.

– Ha a Keresők elől akar elszökni, talán segíthetek – mondta sietve. – Egyszerűen csak el kell utaznia valahova, ahol nem a seanchanok az urak. Ahol ők is ott vannak, ott a Keresők is könnyen megtalálják! És minél hamarabb elmegy, annál jobb! Aranyat mindig szerezhet. De csak ha a Keresők nem viszik el előbb! Thom azt mondta, hogy valami nagyon felzaklatta őket! Izzítják a vasakat és előszedték a rostélyt!

Egeanin egy ideig csak állt, és szótlanul figyelte. Aztán hosszasan összenézett Domonnal.

– Talán valóban jobb lenne minél hamarabb elmennünk – lehelte a nő, de a hangja szinte azonnal megkeményedett. Az arcára egy pillanatra mintha kiült volna az aggodalom, de hamar eltűnt. – Azt hiszem, a Keresők nem akadályoznák meg, hogy elhagyjam a várost, de valami olyasmit keresnek, amihez szerintük csak én vezethetem el őket. És ezt még nálam is sokkal jobban szeretnék. Követnek, és amíg csak nem hagyom el a Rhyagelle által már megszerzett területeket, bármikor letartóztathatnak. És azonnal meg is teszik, ha azt hiszik, hogy ki akarok csúszni a kezük közül! És akkor lesz majd szükségem az ön Thom Merrilinjének a segítségére, Cauthon mester! Az egyik kikötő és a másik között hipp-hopp el kell tűnnöm a Keresők szeme elől. Lehet, hogy még nem jött meg Cantorinből a vagyonom, de van annyi pénzem, hogy bőkezűen megjutalmazzam, ha segít! Efelől biztosíthatom!

– Nyugodtan szólítson Matnek! – mondta a férfi, és a legcsábosabb mosolyát villantotta a nőre. A legcsábosabb mosolyától még a kemény nők is megolvadtak. Egeanin ugyan nem olvadt meg látványosan, sőt, egy kicsit mintha összevonta volna a szemöldökét, de Mat tudta, hogyan hat a nőkre a mosolya. Ebben az egyben nem kételkedett. – Tudom, hogyan tűnhetne el hipp-hopp, csak úgy! De azt hiszem, nem lenne értelme sokáig várakoznia! A Keresők akár holnap is letartóztathatják! – Ez talált. A nő arca meg sem rezzent. Mat meg is lepődött volna, ha Egeanin elárulja magát, de szinte bólintott. – És csak egy kérésem lenne, Egeanin! – Ez az egész még mindig rárobbanhat, mintha csak Aludra egyik tűzijátéka lenne, de Mat nem habozott. Néha igenis el kellett vetnie azt az átkozott kockát. – Aranyra nincs szükségem, de kellene nekem három sul'dam, aki tartja a száját. Mit gondol, tudna nekem segíteni ebben?

A pillanat mintha órákká tágult volna, de a nő végül bólintott. Mat elmosolyodott magában. Az ő lova futott be elsőnek.

– Domon – mondta Thom szárazon. A pipaszár a szájában lógott. Hanyatt feküdt, a sovány kis párnát kettéhajtva gyűrte a feje alá, és úgy tűnt, mintha teljesen lekötné az ablaktalan szobában megrekedt, kékes pipafüst mintázata. Az egyetlen, apró kis lámpa remegő fényt vetett. – És Egeanin!

– És most már a Vér tagja! – Juilin az ágya szélén ült, és a pipája kiégett öblébe meredt. – Nem vagyok benne biztos, hogy tetszik ez nekem!

– Azt mondod, hogy nem bízhatunk meg bennük? – kérdezte Mat, és nemtörődöm módon az ujjával tuszkolta bele a pipába a dohányt. Halk káromkodással kirántotta az ujját, és a szájába kapta, hátha a nyál enyhít az égésen. Most is csak a zsámoly és az ácsorgás között válogathatott, de kivételesen nem bánta a zsámolyt sem. Az Egeaninnel való tárgyalás nem tartott sokáig, de Thom csak sötétedés után ért vissza a Palotába, és Juilin csak jóval később került elő. Egyikük sem örült annyira Mat híreinek, mint a férfi várta volna. Thom csak sóhajtott egyet, hogy végre alaposan megnézhette a szükséges parancsok egyikét, de Juilin mérgesen pillantott a szoba sarkába dobott zsákra. Nem kellett volna így viselkednie csak azért, mert végül is nem volt szükségük a sul'dam ruhákra! – Higgyétek el, mind a ketten halálra rémültek a Keresőktől – folytatta Mat, mikor végre sikerült lehűtenie egy kicsit az ujját. Lehet, hogy Domon és Egeanin nem rémültek halálra a Keresőktől, de tényleg meg voltak ijedve. – Egeanin most már a Vér tagja, de a szeme sem rebbent, mikor elmondtam neki, hogy mire kellenének a sul'damok! Csak azt mondta, hogy történetesen ismer hármat közülük, akik hajlandóak lennének megtenni nekünk, amire kérjük őket, és hogy felőle akár már holnap is indulhatunk!

– Egeanin igen tiszteletreméltó asszony – morogta Thom. Időnként megállt, és fújt egy hatalmas füstkarikát. – Persze furcsa, de hát végül is seanchan! Azt hiszem, a végén még Nynaeve is megkedvelte, és tudom, hogy Elayne kifejezetten szerette. És ő is szerette mindkettőjüket. Még ha aes sedai-ok voltak is. Ő legalábbis azt hitte, hogy azok. Nagyon sokat segített nekünk Tanchicóban. Nagyon sokat! Nem egyszerűen csak jó képességű, hanem kifejezetten tehetséges! Őszintén szólva, szeretném tudni, hogy mit tehetett, hogy a Vérbe emelték, de igen, azt hiszem, megbízhatunk benne. És Domonban is. Domon kifejezetten érdekes ember.

– Egy csempész! – morogta Juilin lenézően. – És a tetejébe most már Egeaninhez tartozik! A so'jhinek általában nem csak egyszerűen a Vér tulajdonai, mint azt ti is tudjátok! Néhány so'jhinja irányít! – Thom felvonta dús szemöldökét, de nem szólt egy szót sem. Juilin mégis megvonta a vállát, és hozzátette: – Azt hiszem, Domon is megbízható – mondta vonakodva. – Ahhoz képest, hogy csempész!

Mat felhorkant. Lehet, hogy egyszerűen csak féltékenyek voltak! De végül is ő ta'veren volt, a másik kettő pedig nem, és meg kellett tanulniuk együtt élni a szerencséjével!

– Akkor holnap este indulunk! Csak annyi változott az eredeti tervhez képest, hogy három valódi sul'dam, és a Vér egy tagja lop át minket a kapun!

– És ezek a sul'damok kivisznek három aes sedai-t a városból, elengedik őket, és eszükbe sem jut, hogy riadót fújjanak? – motyogta Juilin. – Egyszer, mikor Rand al'Thor Tearben volt, láttam, hogy egy feldobott érme egymás után ötször az élére esett. Végül aztán otthagytuk az asztal közepén, és elmentünk. Azt hiszem, minden megtörténhet!

– Vagy megbízol bennük, vagy nem, Juilin! – mordult fel Mat. A szaglász mérgesen a szoba sarkába hajított ruhászsákra nézett, és Mat megrázta a fejét. – És miben segítettek nektek Tanchicóban, Thom? Vér és hamu, ne nézzetek már megint ilyen kifejezéstelenül rám! Ti is tudjátok, ők is tudják, csak elmondhatjátok nekem is!

– Nynaeve azt mondta, hogy ne mondjuk el senkinek – vetette oda Juilin, mintha ez mindent megmagyarázott volna.

– Elayne is azt mondta, hogy ne mondjuk el senkinek! Megígértük! Úgy is kifejezhetném, hogy megesküdtünk rá! – Thom megrázta a fejét a párnán. – De a körülmények megváltoztatják a helyzetet, Juilin! És különben sem esküdtünk meg! – Három tökéletes füstkarikát fújt, és mindegyik átbújt a másikon. – Segítettek nekünk megszerezni és megsemmisíteni egy férfiak számára készült a'damet, Mat! A Fekete ajah láthatóan Randen akarta kipróbálni, hogy mily módon hat. Most már érted, hogy Nynaeve és Elayne miért akarta titokban tartani a dolgot? Ha elterjedne, hogy létezik egy ilyen szerkezet, csak a Fény tudja, hogy miféle mesék terjednének el?

– Kit érdekel, hogy mit hablatyolnak az emberek? – Egy férfiak számára készült a'dam! A Fényre, ha a Fekete ajah Rand nyakába tette volna, vagy ha a seanchanoknak sikerült volna vele befogniuk... A színek ismét felörvénylettek a fejében, és úgy döntött, hogy jobb, ha egy ideig most nem gondol Randre. – A pletykák nem ártottak még... senkinek! – Ezúttal nem villantak fel a színek. Ezek szerint meg tud tőlük szabadulni, ha nem gondol egyes... A színek ismét örvénylettek a fejében, és a férfi elkeseredetten harapott rá a pipája szárára.

– Ebben tévedsz, Mat! A történeteknek óriási hatalmuk van! A mutatványosok meséinek, a dalnokok énekeinek és az utcai mendemondáknak egyaránt! Felébresztik az emberekben szunnyadó szenvedélyt, és megváltoztatják, hogy ki mit gondol a világról. Ma hallottam, amint egy ember azt bizonygatta, hogy Rand hűséget esküdött Elaidának, és a Fehér Toronyban van. Az a fickó elhitte, amit beszélt, Mat! És mi van, ha például a teariek egy része elkezd hinni ebben a pletykában? A teariek nem szeretik az aes sedai-okat, ugye, Juilin?

– Néhányan valóban nem szeretik őket – vallotta be fanyalogva Juilin, aztán Thom tekintetét látva hozzátette. – A legtöbben nem kedvelik az aes sedai-okat! De tulajdonképpen a többség nem is találkozott még velük, vagy ha igen, akkor sem tudta, mit lát. Amíg a törvények értelmében Tearben tilos volt fókuszálni, elég kevés aes sedai látogatott el hozzánk, és azok sem hirdették, hogy kifélék.

– De az egészben nem ez a lényeg, kedves aes sedai kedvelő teari barátom! És különben is, csak az én érvelésemet támasztja alá! Tear Randhez húz, vagy legalábbis a nemesek támogatják. Leginkább azért, mert attól tartanak, hogy ha elfordulnak tőle, akkor visszajön, és rendet tesz köztük. De ha elhiszik, hogy a Toronyban raboskodik, akkor azt fogják gondolni, hogy nem térhet vissza közéjük. Ha azt hiszik, hogy Rand csak a Torony eszköze, csak még jobban megutálják. Ha elég teari hisz ezekben a mendemondákban, lehet, hogy Rand jobban tette volna, ha végleg elmegy onnan, miután kihúzta a Callandort. És ez csak egy szóbeszéd, és csak Tear esete, de a pletyka legalább ekkora károkat tudna tenni Cairhienben, Illianban vagy bárhol máshol. Nem tudom, hogy egy férfiak számára készült a'damről miket mesélnének most, hogy az Újjászületett Sárkány köztünk él, és asha'manek járják a világot, de túl öreg vagyok ahhoz, hogy ki akarjam találni!

Mat megértette miről van szó. Az ember mindig megpróbálta elhitetni az ellenséges csapatok vezérével, hogy egyáltalán nem azt csinálja, amit pedig csinált, és hogy nem is oda indult, ahova pedig valójában ment. És persze az ellenséges csapatok vezére is ugyanezt próbálta elhitetni az emberrel, feltéve, hogy legalább egy kicsit értett a hadvezetéshez. Néha mindkét oldal úgy belekavarodott a dologba, hogy különös dolgok történtek. Néha tragédia is lett belőle. Városokat égettek föl, holott senkinek sem álltak az útjában – egészen egyszerűen csak egyik vagy másik fél elhitte a ellenfele hazugságait, és ezrek haltak meg miatta. Hasonló okból kifolyólag felégettek termőföldeket is, és tízezrek haltak meg az ezt követő éhínségben.

– Jól van, nem fogok fecsegni erről a férfi a'damről – mondta. – Gondolom valaki csak szólt... neki is! – A színek ismét felkavarodtak. Mat úgy vélte, hogy az a legjobb, ha nem is törődik velük, vagy ha hozzájuk szokik. Hamar elmúltak, és nem fájtak. Egyszerűen csak nem szerette azokat a dolgokat, amit nem értett meg. Különösen akkor nem, ha a Hatalomnak is köze lehetett hozzájuk. Az inge alatt rejlő ezüst rókafejes medál megvédte az Egyetlen Hatalomtól, de a védelmében legalább akkora hiányosságok mutatkoztak, mint Mat emlékeiben.

– Nem mondhatnám, hogy rendszeresen beszéltünk vele – mondta Thom szárazon, és felvonta a szemöldökét –, de gondolom, hogy Nynaeve és Elayne csak tudatták vele a hírt. Feltéve, hogy elég fontosnak vélték.

– Miért szóltak volna neki? – kérdezte Juilin, és nagy nyögések közepette lehajolt, hogy lerángassa az egyik csizmáját. – Az az izé már réges-rég a tenger fenekén hever! – Összevonta a szemöldökét, és a csizmát a sarokba hajított ruhákra dobta. – Ugye azért hagysz minket aludni is ma éjszaka, Mat? Nem hinném, hogy holnap éjszaka sokat alhatnánk, és szeretnék legalább minden másnap pihenni egyet!

Mat aznap éjszaka Tylin ágyában aludt. Nem a régi szép idők emlékére: már a puszta gondolattól is elnevette magát, bár az igazság szerint a nevetése túlságosan is vinnyogásra emlékeztetett ahhoz, hogy nagy örömét lelje benne. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy egy jó tollmatrac és a legpuhább lúdtollal megtömött párna mégiscsak sokkal kényelmesebb volt a szénakazalnál, különösen, ha az ember nem tudta, hogy mikor alhat legközelebb rendes ágyban.

Csak az volt a gond, hogy nem tudott aludni. Hanyatt feküdt az ágyon, a feje alá tette a kezét, a sötétbe meredt, és a csuklójára hurkolta a medál bőrpántját, hogy kéznél legyen, ha a gholam becsusszanna az ajtó alatt. De nem a gholam miatt nem volt képes aludni. Nem tudta abbahagyni a terv elemzését. Jó terv volt, egyszerű: olyan egyszerű, amilyen csak az adott körülmények között lehetett. A gond csak az volt, hogy egyetlen csata sem követte a terveket. Még a legjobb terveket sem. A nagy hadvezéreket nem csak azért dicsérték, mert pompás haditervekkel álltak elő, hanem mert akkor is megtalálták a győzelemhez vezető utat, mikor ezek a tervek már szétestek a csatában. Mikor felderengett a hajnal első sugara, Mat még mindig ott feküdt az ágyon. Az ujjai közt pörgette az ezüstmedált, és azon gondolkozott, hogy vajon mi fog félre sikerülni a tervben.

Harmincadik fejezet

Hideg, kövér esőcseppek

Hideg, szürke reggelre virradtak, a szomorkás felhők elrejtették a kelő napot, és a Viharok tengeréről fújó, erős szél vadul rázta az ablakkeretekben a vaskos üveglapokat. A mutatványosok meséiben sosem ilyen időben kellett megszöktetni a rabokat. Ilyen időben mindig gyilkosságokat követtek el. Nem valami kedvező kilátás, mikor az ember szeretné megélni a másnap hajnalt is! De a terv egyszerű volt. Most, hogy Matnek a kezébe akadt egy seanchan Vér, már semmit sem ronthat el. Igyekezett minél inkább meggyőzni magát erről.

Lopin öltözködés közben hozta be neki a reggelijét: sonkát, kenyeret és kemény, sötétsárga sajtot kapott. Nerim épp az utolsó pár ruhadarabot hajtogatta össze, amit át akartak még vinni a fogadóba. Néhány olyan inget is elrakott, amit már Tylin készíttetett az urának. Végül is egész jó ingek voltak, és Nerim azt állította, hogy azzal a rengeteg csipkével is tud valamit kezdeni – bár szokás szerint ezt olyan hangon jelentette be, mintha Mat szemfedőjének díszítéséről lett volna szó. Mat pontosan tudta, hogy ez az őszes, vékonydongájú gyászhuszár milyen jól bánik a tűvel. Épp elég sebét varrta már össze.

– Nerim és én a Palota hátsó részén lévő szemeteskapun visszük majd ki Olvert – ismételte el Lopin megjátszott türelemmel. A hasa előtt fonta össze a kezét. A palotában szolgáló személyzet mindig bőven evett, és a férfi sötét teari kabátja még az eddiginél is jóval szorosabban tapadt kerek pocakjára. És a kabát alja sem állt úgy el, mint régebben. – Arrafelé legfeljebb csak pár őr van, és azok is csak addig várnak, amíg délután nem viszik ki a szemetet a kocsik, és különben is hozzá vannak már szokva, hogy arrafelé visszük ki uram holmijait, úgyhogy nem fognak ránk gyanakodni. A Vándorló Nőben magunkhoz vesszük uram aranyát és uram többi ruháját, és megvárjuk, hogy Metwyn, Fergin és Gorderan is odaérjenek a lovakkal. Akkor aztán az embereivel együtt kora délután kivisszük az ifjú Olvert a Dal Eira kapun át a városból. A lovak és a málhás állatok papírjai a zsebemben vannak, uram! Az Északi Úton van egy elhagyatott istálló a Mennyei Gyűrűtől vagy egy mérföldre, és ott várakozunk, amíg csak uramék is meg nem érkeznek! Remélem, pontosan elismételtem uram utasításait!

Mat lenyelte az utolsó falat sajtot, és megtörölte a kezét.

– Úgy gondolod, hogy túlságosan is sokszor felmondatom veled? – kérdezte meg, és felvette a kabátját. Egyszerű, zöld kabát volt: a mai terveihez az egyszerűség illett. – Biztos akarok lenni abban, hogy kívülről tudod! Ne feledd, hogy ha nem érkezek meg holnap hajnalra, akkor addig utaztok, míg csak meg nem találjátok Talmanest és a Bandát!

Legkésőbb reggel riadóztatják a seanchanokat, mikor kiderül, hogy két damane is hiányzik az ólból: és ha addigra nem sikerül kijutniuk a városból, megtudhatja, hogy vajon a szerencséje arra is kiterjed-e, hogy elakad a vállán a bakó fejszéje. Azt mondták, hogy meg kell halnia, hogy újra élhessen – a jóslat kis híján már prófécia volt –, de Mat szinte biztos volt benne, hogy ez már megtörtént.

– Természetesen, uram! – mondta Lopin üresen. – Minden úgy lesz, ahogy parancsolta!

– Természetesen, uram! – ismételte Nerim is síri hangon. – Uram parancsol, mi engedelmeskedünk!

Mat egészen biztos volt benne, hogy hazudnak, de két-három napi várakozás csak nem árthatott meg nekik, és addigra ők is belátták volna, hogy már nem jön. Szükség esetén Metwyn és a két másik katona is meggyőzték volna az inasokat, hogy menjenek. Azok hárman sok mindent megtettek volna Mat Cauthonért, de nem voltak olyan ostobák, hogy a nyakukat is kockáztassák érte – különösen, ha már tudják, hogy azzal sem menthetik meg az ő életét. Valamiért abban egyáltalán nem volt biztos, hogy Nerim és Lopin is ilyen életrevaló lenne.

Olver nem volt annyira elkeseredve, hogy itt kell hagynia Riselle-t, mint Mat gondolta volna. Akkor vetette fel a dolgot, mikor épp összecsomagolták a fiú szegénykés kis holmiját, hogy azt is átvigyék a fogadóba. Olver dolgait szép rendben kiterítették a keskeny ágyacskára.

Mikor még Maté volt a lakosztály, ez a helyiség egy bujkáló-szoba volt, egy második, kisebb nappali: csak utána költöztették be ide a fiút.

– Férjhez megy, Mat! – mondta Olver türelmesen, mintha ez mindent megmagyarázott volna. Kipattintotta a Riselle-től kapott keskeny, faragott dobozka tetejét, és belenézett, hogy vajon az apjától kapott vörös toll rendben van-e. Sietve visszacsukta a dobozt, és elsüllyesztette a vállára vethető kis bőrzsákba. A tollat még az erszényénél is jobban féltette, pedig vagy húsz aranya és pár marok ezüstje volt. – Nem hinném, hogy a férje örülne, ha továbbra is tanítana engem olvasni! Én legalábbis nem örülnék a férje helyében!

– Értem – mondta Mat. Riselle gyorsan cselekedett, ha egyszer már elhatározta magát. Tegnap jelentették be az eljegyzést, és holnap már hozzá is megy Yamada zászlóstábornokhoz, bár általában a két esemény között legalább egy hónapot várni szoktak. Yamada akár még jó hadvezér is lehetett, Mat ezt igazán nem tudta, de semmi esélye sem volt Riselle-lel és Riselle csodálatos keblével szemben. Ma épp egy nagyobb szőlőt néztek meg a Rhiannon-dombokban: a vőlegény ezt szánta nászajándéknak. – Csak arra gondoltam, hogy esetleg... nem is tudom... El akarod hozni magaddal!

– Nem vagyok már kölyök, Mat! – mondta Olver szárazon. Visszacsomagolta a csíkos teknőcpáncélt a gyolcskendőbe, és azt is betette a zsákba, a többi kincse mellé. – Ugye fogsz velem Kígyók és Rókákat játszani? Riselle nagyon szeretett játszani, de neked mostanában sosincs rá időd!

Bár Mat épp egy köpenybe csomagolta a fiú ruháit, és betette a málhás lóra szánt egyik kosárba, Olver egy tiszta nadrágot, pár inget és néhány zoknit is belesüllyesztett a zsákjába. És a Kígyók és Rókák táblát, amit még az édesapja készített neki, mielőtt meghalt. Az ember ritkábban vesztette el, ami nála volt, és Olver eddigi tíz évében már sokkal többet vesztett, mint a legtöbb ember egész életében. De még mindig hitt benne, hogy az ember anélkül is nyerhetett a Kígyók és Rókákban, hogy csal.

Sajnos Beslan is hitt benne, hogy csalás nélkül is megnyerheti a játékot.

– Ma éjszaka – mordult fel, és dühösen vonult fel-alá Tylin fogadószobájában, a tűzhely előtt. A karcsú fiatalember tekintete elég hideg volt ahhoz, hogy a kandallóban lobogó lángokat is kioltsa, és úgy szorította ökölbe a kezét a háta mögött, mintha erővel kellene visszatartania magát, hogy kardot ne rántson. A hullámmintás márvány kandallópárkányon álló gyémántos óra négyet ütött. A reggel második órájába értek. – Ha pár nappal előbb szóltok, kitalálhattam volna valami igazán nagyszerűt!

– Én nem akarok semmi igazán nagyszerűt! – mondta Mat. Egyáltalán nem akart semmit sem ettől a szerencsétlentől, de Beslan véletlenül meglátta, ahogy Thom besurran a Vándorló Nő istállójába nem sokkal azelőtt. A férfi azért ment oda, hogy szórakoztassa egy kicsit Joline-t, amíg csak Egeanin meg nem hozza neki este a sul'damját, és hogy megnyugtassa a nő zaklatott idegeit vidám, udvari modorával. De persze ezer más okból kifolyólag is átmehetett volna a fogadóba. Talán ha ezerrel nem is, minthogy csak seanchanok laktak a Vándorló Nőben, de akkor is számos magyarázata lett volna! Csak hát sajnos Beslan azonnal rájött, hogy miről van szó, és ragaszkodott hozzá, hogy ő is részt vehessen a dologban. – Épp elég lesz, ha néhány barátod felgyújtja az Öböl Út mellett felhalmozott seanchan készleteket. Éjfél után, amilyen pontosan csak lehet: de inkább késsenek vele egy órát, mint hogy előbb nekiessenek! – Kis szerencsével már éjfél előtt elhagyhatják a várost. – Az majd délre vonzza a tekintetüket, és te is tudod, hogy mennyire nem örülnek, ha csökkennek a készleteik!

– Mondtam már, hogy megteszem – motyogta Beslan savanyúan. – De te is tudod, hogy a raktárak felgyújtása nem valami hősies!

Mat hátradőlt, a bambuszmintára faragott karfákra tette a kezét, és összevonta a szemöldökét. Nyugodtan akart ülni, de hallotta, ahogy a pecsétgyűrűje fémesen cseng. Ütemesen dobolt a karfán.

– Beslan, ugye többen is látnak egy kocsmában, mikor azok a tüzek fellobbannak?

A másik férfi elfintorodott.

– Beslan?

Beslan széttárta a karját.

– Tudom, tudom! Nem szabad veszélybe sodornom anyámat! Látnak! Éjfélre olyan részeg leszek, mint egy fogadós férje! Ha nem részegebb! Megígérem, hogy látni fognak! De ez az egész egyáltalán nem hősies, Mat! Én hadban állok a seanchanokkal, ha anya nem is!

Mat igyekezett nem felsóhajtani. Kis híján sikerült is neki.

Azt persze nem lehetett eltitkolni, hogy az emberei kivitték a lovakat az istállóból. Aznap reggel kétszer is látta, hogy a szolgálónők pénzérméket adnak egymásnak, és mind a kétszer az a nő, aki átadta a pénzt, roppant mérgesen méregette közben. Bár Vanin és Harnan ki sem lépett az istálló melletti, hosszúkás szobából, és nem mentek el a többiekkel, a Palotában mindenki tudta, hogy Mat Cauthon nemsokára távozik. A fogadásokat már most kifizették a vesztesek. Mat csak abban reménykedett, hogy senki sem sejti, hogy milyen hamar menni készül, csak mikor már túl késő lesz.

A szél egyre erősödött, de azért Mat felnyergeltette Pipit, és végeérhetetlen köröket rótt a Palota istállóudvarában. Kicsit meggörnyedt a nyeregben, és fél kézzel szorosan összehúzta magán a köpenyt. Lassabban lovagolt, mint szokott, és a ló patája lustán, ráérősen kopogott a kockakövön. Időnként felnézett a viharos felhőkre, és megrázta a fejét. Nem, Mat Cauthon egyáltalán nem akart kimozdulni ilyen ocsmány időben. Mat Cauthon a meleg, száraz Palotában marad, míg csak ki nem derül egy kicsit az ég. Mat Cauthon már csak ilyen.

A damanekat sétáltató sul'damok is tudták, hogy nemsokára elmegy. Lehet, hogy a szolgálólányok nem beszéltek a seanchan nőkkel, de amit egyetlen asszony tudott, azt egymérföldes körzeten belül hamar minden egyes nő tudta. Az erdőtűz nem futott végig olyan gyorsan a kiszáradt erdőn, mint amilyen gyorsan a nők között elterjedtek a legújabb pletykák! Egy magas, szőke sul'dam ránézett, és helytelenítően megrázta a fejét. Egy alacsony, zömök kis sul'dam hangosan felnevetett: a mosolya szinte kettészelte a Tengeri Népénél is sötétebb arcát. Ő csak Tylin Játéka volt.

A sul'damok egyáltalán nem érdekelték Matet, de Teslyn annál jobban aggasztotta. Az elmúlt napokban nem találkozott a nővel, de most végre őt is leküldték sétálni. A sul'damok ma hagyták, hadd játsszon a köpenyükkel a szél, de a damanek jól beleburkolództak a vastag szövetbe. Csak Teslyn nem fogta magára a köpenyt. Teljesen elfeledkezett róla: olyan szétszórt volt, hogy meg-megbotlott az egyenetlen kockakövekben. A szeme tágra nyílt, és riadtan bámult ki kortalan aes sedai arcából. Időnként ránézett a telt keblű, fekete hajú sul'damra az a'dam túlsó végén, és zavartan megnyalta a szája szélét.

Mat gyomra összeszorult. Hova tűnt a nő határozottsága? Az nem lehet, hogy épp most kezd megtörni...

– Minden rendben? – kérdezte Vanin, mikor Mat végre leszállt a nyeregből, és a kezébe nyomta Pipi kantárját. Az eső is eleredt, és a hatalmas, kövér cseppek elől a sul'damok sietve a Palotába menekítették védenceiket. Nevetve, visongva szaladtak be a melegre, nehogy megázzanak. A damanek egy része is nevetett. Mat ereiben a puszta hangra is megfagyott a vér. Vanin nem hagyta, hogy bárki is azon merengjen, hogy vajon miért maradtak kinn a zuhogó esőben, hogy beszélgessenek. Lehajolt, felemelte Pipi egyik lábát, és elmélyülten tanulmányozni kezdte a ló patáját. – Egy cseppecskét idegesebbnek tűnik a szokottnál!

– Minden a legnagyobb rendben van – mondta Mat. A lábában és a csípőjében csak úgy lobogott a fájdalom, de szinte észre sem vette. Az egyre jobban szakadó eső sem zavarta. A Fényre, ha Teslyn most omlik össze... – Csak ne felejtsétek el! Ha ma éjszaka kiáltozást hallotok a Palotából, vagy bármi más olyan zajt, ami arra utalna, hogy baj van, se te, sem pedig Harnan ne várjatok! Lovagoljatok ki, és keressétek meg Olvert! Az elhagyatott...

– Tudjuk, hol lesz a kis lókötő! – Vanin elengedte Pipi lábát, felegyenesedett, és a foghíján át nagyot köpött az esőbe. Az arcán végigfolyt az eső. – Harnan nem olyan ostoba, hogy ne tudná egyedül felvenni a csizmáját se, és én is tudom, mi a dolgom! Csak vigyázzon a maga dolgára, és ne engedje, hogy cserben hagyja a szerencséje! Gyere csak, fiam! – morogta jóval barátságosabban Pipinek. – Szereztem neked egy kis finom zabot! Magamnak meg egy kis forró levest!

Mat tudta, hogy neki is ennie kellene, de úgy érezte magát, mint aki egy egész követ lenyelt, és nem fért volna bele egy morzsa sem. Visszabicegett Tylin szobájába, végigdobta vizes köpenyét az egyik széken, majd egy ideig csak állt, és nézte a sarkot, ahol egymás mellett hevert fekete nyelű lándzsája és felajzatlan íja. Úgy tervezte, hogy csak az utolsó pillanatban jön vissza az ashandareiért. A Véreknek már mind illett volna ágyban lenniük, mikor indulnak, és a szolgáknak is le kellett volna feküdniük. Már csak az őrök lehettek akkorra ébren, de nem akarta megkockáztatni, hogy valaki fegyverrel lássa, amíg nem muszáj. Még azoknak a seanchanoknak is feltűnne a dolog, akik csak Játéknak hívják. Mostanában nem nagyon szoktak állig felfegyverkezve mászkálni az emberek a folyosókon. Különösen éjszaka nem. El akarta magával vinni az íját is. Az igazán jó, fekete tiszafa ritka volt a Folyóközön kívül, és különben is, másutt általában túl rövid íjakat csináltak. A felajzatlan fegyver két tenyérrel volt nagyobb, mint a használója. Lehet, hogy végül mégiscsak itt kellene hagynia. Az ashandareit két kézzel forgatta, és ha harcolnia kell, lehet, hogy azon az egy másodpercen múlna az élete, amíg leteszi az íjat!

– Minden a terv szerint fog menni – mondta hangosan. Vér és hamu, már majdnem olyan gyapjúagyúnak hangzott, mint Beslan! – Nem kell az ashandareimmel kivágnom magam ebből az átkozott palotából!

És majdnem olyan ostobának is! A szerencsére csak kockajátékban hagyatkozott az ember. Ha másutt is erre épített, abba könnyen belehalhatott.

Lefeküdt az ágyra, az egyik csizmás lábát a másikon egyensúlyozta, és elmélyülten nézegette a lándzsát és az íjat. A fogadószobába vezető ajtót nyitva hagyta, és hallotta, ahogy az ékszeróra lassan elüti egyik órát a másik után. A Fényre, ma éjszaka szüksége volt a szerencséjére!

Az ablakon beszivárgó fény olyan lassan halványult el, hogy Mat már azon gondolkozott, hogy felkel, és megnézi, hogy megállt-e a Nap. Végül aztán csak alkonyi lilába csapott az egész napos szürkeség, és aztán leszállt a sötét. Az óra kettőt csilingelt, és ezenkívül csak az eső kopogása és a szél suhogása törte meg a csendet. Az időjárás dacára is szorgoskodó munkásemberek bőrig ázva caplathattak haza. Senki sem jött, hogy meggyújtsa a lámpát, vagy felszítsa a tüzet. Senki sem számolt azzal, hogy Mat a királynő lakosztályában lenne, hiszen előző éjszaka is ott aludt. A hálószoba kandallójában lanyhult, majd elhamvadt a tűz. Most már minden mozgásba lendült. Olver biztonságban volt az elhagyatott istállóban: az épületnek még egész ép volt a teteje. Az óra elütötte az éjszaka első teljes óráját is, és aztán alig valamivel később, a második órát jelző csilingelés is felcsendült.

Mat felkelt az ágyból, áttapogatózott a koromsötét fogadószobába, és kinyitotta a magas ablakon feszülő fatáblát. A viharos szél jéghideg esőt vágott be a kacskaringós, fehér kovácsoltvas rácson át, és pillanatok alatt eláztatta Mat ruháját. A hold felhők mögött lapult, és a város sötét, mozdulatlan óriásként hevert az éjszakában. Még csak a villámok sem szaggatták meg a fekete szemfedőt. Az összes utcai lámpát kioltotta a szakadó eső és a tomboló szél: az éjszaka őket is elfedi sötét leplével, ha kiértek a Palotából. Az őrjáratok sem nagyon kérdezősködnek majd ilyen időben. Mat megremegett a hidegtől, ahogy a jeges szél rásimította a csurom vizes kabátot, és nagy nehezen visszacsukta az ablakot.

Leült az egyik bambusz faragású szék szélére, a térdére könyökölt, és nézte a kihunyt kandalló felett álló díszes órát. A sötétben persze semmit sem látott, de itt már egészen tisztán hallotta a halk ketyegést. Mozdulatlanul ült, bár, mikor az óra ismét ütött egyet, összerezzent. Semmi más dolga nem volt. Várnia kellett. Egeanin mostanában mutathatja be Joline-nek a sul'damját. Már persze ha valóban megtalálta mind a három sul'damot, akikről beszélt. És ha Joline nem esett pánikba, amint rátették azt az átkozott pórázt. Thom, Joline és a többiek a fogadóból akkor fognak találkozni velük, mikor a Dal Eira elé érnek. És ha nem érnek oda, Thom szerencsére előre elkészítette azt a kis répa-pecsétet: Mat egészen biztos volt benne, hogy kijutnak a férfi által hamisított paranccsal. Legalább akkor is esélyük volt a menekülésre, ha a Palotában valami rosszul sült volna el. Még mindig túl sok „ha” merült fel, és egyikkel sem kezdhetett semmit. Most már nem változtathattak a terven.

Csing, csendült fel az óra, mintha csak egy kristályra ütöttek volna rá egy kiskanállal. Gling. Juilin mostanában lopózhat fel az édes kis Therájához, és egy kis szerencsével Beslan is most kezd el igazán inni valamelyik forgalmas fogadóban. Mat mély levegőt vett, felállt, és a vaksötétben végigtapogatta a késeit, hogy mindegyik megvan-e. A ruhaujjában volt egy pár, a kabátja alatt, a csizmája hajtókájába rejtve, és az egyik a gallérja belsejében lapult. Most, hogy ezzel is kész volt, kilépett a szobából. Túl késő volt bármit is megváltoztatni: de ideje volt elkezdeni.

Üres, alig megvilágított folyosókon vágott át. Az állólámpák közül csak minden harmadik vagy negyedik tükre előtt villant egy aprócska láng. A fény apró tócsái nem olvadtak össze, de a köztük terjengő félhomály sosem mélyült teljes sötétté. A csizmája hangosan csattogott a padlón. Fülsiketítően csengett a márványlépcsőkön. Nem hitte volna, hogy bárki is ébren van még ilyen későn, de ha mégis találkozna valakivel, nem szabad azt a látszatot keltenie, hogy lopakodik. Az övébe akasztotta az ujját, és büszkén lépdelt. Az egész nem volt rosszabb annál, mint ha egy-két süteményt akart volna ellopni a konyhából. Bár ha jobban belegondolt, még az a kevés emlékkép is, ami megmaradt kölyökkorából, arra utalt, hogy azért nem egyszer félig megnyúzták.

Kilépett az istállóudvart szegélyező fedett sétányra, és felhúzta a gallérját, hogy legalább az védje egy kicsit az oszlopok közé be-becsapó, szélhordta esőtől. Az az átkozott eső! Az ember akkor is szinte belefulladt, ha ki sem lépett a szabad ég alá! A falra akasztott lámpásokat mind eloltotta a szél: csak az a kettő lobogott, amit a kapura akasztottak. A távoli fénypontok vadul imbolyogtak a szélben. Mat nem látta az odakinn várakozó őröket. A seanchanok most is ugyanolyan mozdulatlanul álltak, mintha csak kellemes, tavaszi délután ragyogott volna felettük. Alighanem a helybéliek sem maradtak el mögöttük: nem szerették, ha az idegen urak bármiben lefőzték őket. Mat hamar visszavonult a bejárathoz. Nem akart teljesen elázni. Semmi sem mozdult az istállóudvarban. Hol lehettek? Vér és hamu, hol...?

A kapunál lovasok tűntek fel, két gyalogos lámpahordozó vezette a csapatot. Mat nem tudta megszámolni őket az esőben, de túlságosan is sokan voltak. Vajon a seanchan futároknak is vannak lámpahordóik? Ebben az időben még azon sem lepődött volna meg! Fintorogva hátralépett, vissza a palotába. A magányos állólámpa gyengécske fénye is elég volt ahhoz, hogy elvakítsa, de azért kinézett. Pár pillanattal később négy köpenyes alak jelent meg. Az ajtó felé siettek. Ha futárok, elmennek mellette anélkül, hogy akárcsak még egyszer ránéznének.

– Az embere, az a Vanin nagyon durva fickó! – jelentette be Egeanin. Ledobta a csuklyáját, amint fedél alá ért. A sötétben nem látszott jól az arca, de a hangja hidegen csendült, és Mat pontosan el tudta képzelni, hogy mit lát majd, mikor a nő végre belép a lámpa fénykörébe. Önkéntelenül is hátralépett, hogy jobban elférjenek. A nő összevont szemöldökkel méregette, kék szeme éles volt és hideg. Domon komor arccal követte. Kirázta az esőt a köpenyéből. Két sul'dam jött be mögötte: az egyik sápadt volt és mézszőke, a másiknak pedig hosszú, barna haja volt. Mat nem látott belőlük sokkal többet, mint hogy mind a ketten lesütött szemmel álldogáltak, és a padlót nézték makacsul.

– Nem mondta, hogy a nővel két fickó is van – folytatta Egeanin, és lehámozta a kesztyűjét. Különös, hogy még ebben a lassú, hörgő tájszólásban is hogy pattogott a beszéde! Matnek annyi időt sem hagyott, hogy megnyikkanjon. – És azt sem, hogy Anan asszony is velünk jön! Még szerencse, hogy tudok alkalmazkodni! A terveket mindig meg kell változtatni, ha már az ember felvonta a horgonyt! De most, hogy alaposabban megnézem, maga csurom vizes! Mit csinált odakinn? Remélem, vigyázott rá, hogy senki se vegye észre!

– Mit ért az alatt, hogy megváltoztatta a tervet? – csattant fel Mat, és a hajába túrt. A Fényre, tényleg csurom vizes volt! – Mindent kitaláltam! – Miért áll ilyen csendben az a két sul'dam? Ha valaha látott már kelletlen embert, ez a kettő itt felülmúlta őket! – Kik azok odakinn?

– Az emberei a fogadóból! – mondta Egeanin türelmetlenül. – Egyrészt szükségem van megfelelő kíséretre, hogy az őrjáratok ne kezdjenek el gyanakodni. Az a két... őrző... meglehetősen izmos: kiváló lámpahordozók lennének! Másrészt pedig nem akartam elkerülni a többieket ebben a viharban! Jobb lesz, ha mind együtt megyünk! – Elfordította a fejét: látta, hogy Mat a két sul'damot nézi. – Ez itt Seta Zarbey és Renna Emain. Szerintem örülnének, ha a mai éjszaka után elfelejtené a nevüket!

A sápadt nő arca megrándult a Seta hallatán, ami azt jelentette, hogy a másikuk pedig Renna volt. Egyikük sem emelte fel a fejét. Vajon mivel kényszeríthette őket erre Egeanin? Nem mintha számított volna! Most csak az számított, hogy itt voltak, és készen álltak tenni a dolgukat.

– Semmi értelme itt ácsorognunk – mondta Mat. – Vágjunk bele!

Nem fűzött további megjegyzéseket a nő módosításaihoz. Végtére is, miközben az ágyon heverészett Tylin lakosztályában, ő is úgy döntött, hogy megkockáztat egy-két változtatást.

Harmincegyedik fejezet

Mit mondtak az aelfinnek?

A seanchan nemesasszony megdöbbent, és láthatóan igencsak ingerült volt, mikor kiderült, hogy Mat is velük tart az ólakhoz. Seta és Renna természetesen jól ismerték az utat, és neki az lett volna a dolga, hogy felkapja a köpenyét, meg amit még magával akart vinni. A két sul'dam szótlanul követte őket a szegényesen megvilágított folyosókon át, a köpenyük a hátukra tapadt, és a szemüket egy pillanatra sem emelték fel a padlóról. Domon úgy vonult mögöttük, mint egy pásztor, aki különösen erre a két szelídecske birkára vigyáz. A feje oldalán lógó hajfonat meglebbent, ahányszor csak körbefordult, hogy alaposan megnézze a keresztfolyosókat, és néha a derekához kapott, mintha arra számítana, hogy egy kard vagy egy bot lóg az övén. Rajtuk kívül senki sem mozdult a faliszőnyegekkel szegélyezett folyosókon.

– Van odafenn egy kis dolgom – mondta Mat olyan hétköznapian Egeaninnek, amilyen hétköznapian csak tudta, és rámosolygott a nőre. – Ne aggódjon! Az egész csak egy perc!

A legszebb mosolya éppolyan hatástalanul siklott le a nőről, mint előző nap a fogadóban.

– Ha most tönkretesz mindent... – a nő fenyegetően hördült fel.

– Ne feledje, hogy ki tervelte ki ezt az egészet! – morogta Mat, és Egeanin csak felmordult. A Fényre, a nők mindig azt hitték, hogy egyszerűen csak átvehetnek mindent, és úgy gondolták, hogy még azt is jobban el tudták volna intézni, ami a férfi dolga volt!

De legalább Egeanin nem vitatkozott tovább. Sietve felmásztak a lépcsőn a Palota legfelső emeletére, aztán a keskeny sötét lépcsőn fel a hatalmas padlásra. Odafenn csak egypár lámpás égett, még annyi sem, mint a lenti folyosókon, és az aprócska palánkszobákat összekötő labirintusszerű folyosót megülte az árnyék. Semmi sem mozdult, és Mat egy kicsit könnyebben lélegzett. Még nyugodtabb lett volna, ha Renna sem sóhajtott volna olyan őszinte megkönnyebbüléssel, mint aki ki tudja, mire számított. Renna és Seta tudták, hogy hol tartják fogva az egyes damanekat, és ha nem is siettek, nem haboztak, hogy még beljebb hatoljanak a padlás sötétjébe. Talán csak azért nem, mert Domon még mindig a sarkukban lépkedett. Az egész látvány nem volt valami szívderítő. De persze, ha a kívánságok lovak lennének, a koldusok is lovagolnának! Az embernek be kellett érnie azzal, amije volt. Különösen, ha nem is reménykedhetett többen.

Egeanin még egyszer keményen végigmérte, és rámorgott, de ezúttal nem szólt egy szót sem. Aztán a többiek után eredt: a köpenye csak úgy lobogott mögötte. Mat fintorogva nézett utána. A nő úgy mozgott, mint egy férfi: ha nem ruha lett volna rajta, férfinak is nézi!

Valóban volt még odafenn dolga, talán nem is olyan kicsi. Egyáltalán nem akarta megtenni. A Fény látta a lelkét, igazán megpróbálta lebeszélni magát róla! De akkor is átkozottul meg kellett tennie! Amint Egeanin is eltűnt a sarkon Domon és a többiek mögött, Mat elillant a legközelebbi olyan szoba felé, ahol emlékei szerint a Tengeri Nép egy szélkeresője raboskodott.

Hangtalanul kinyitotta az egyszerű faajtót, és besurrant a koromsötét szobácskába. Az odabenn alvó nő hangosan, rekedtesen horkolt. Mat lassan eltapogatózott az ágyig, aztán letérdelt, és sietve végigsiklott a keze a takaró alatt domborodó halmon. Épp időben találta meg a nő fejét ahhoz, hogy befogja a száját, mielőtt kiabálni kezdene.

– Azt akarom, hogy válaszoljon meg egyetlen kérdést! – suttogta. Vér és hamu, mi van, ha eltévesztette a szobát? Ha ez itt mégsem egy szélkereső, hanem az átkozott seanchan némberek egyike? – Mit tenne, ha levenném azt a nyakörvet a nyakából? – felemelte a kezét, és visszafojtotta a lélegzetét.

– Kiszabadítanám a nővéreimet, ha a Fény is úgy akarná, hogy ez történhessen velem. – Mat felismerte a Tengeri Nép tájszólását, és ismét levegőt mert venni. – Ha a Fény is úgy akarná, átkelnénk a kikötőn, és valahogy megkeresnénk, hol raboskodik a népünk, és kiszabadítanánk közülük annyit, amennyit csak tudunk! – A láthatatlan nő hangja minden egyes szóval egyre szenvedélyesebben csengett. – Ha a Fény is úgy akarná, visszaszereznénk a hajóinkat, és utat vágnánk magunknak a tengerre! Most pedig! Ha ez csak egy újabb próba, büntessenek meg, és hagyjanak békén, de felőlem akár meg is ölhetnek! Épp a megadás peremén táncoltam, kis híján behódoltam, és a szégyen örökké a szívemben ég, de most már az eszembe juttatta, hogy ki vagyok valójában, és soha nem adom meg magam! Hallotta? Soha!

– És ha megkérném, hogy várjon három órát? – kérdezte Mat, és még mindig a nő fölé hajolt. – Ha jól emlékszem, az Atha'an Miere percre pontosan meg tudja mondani, hogy mennyi idő telt el! – Az a fickó nem ő volt, de az emlékei most már összevegyültek az övével. Hosszú volt a hajóút Allorallenből Barashtába, még a Tengeri Nép hajóin is, és Mat emlékezett arra a ragyogó tekintetű Atha'an Miere nőre, aki sírt, mert nem követhette a partra.

– Kicsoda maga? – kérdezte a nő súgva.

– Mat Cauthon a nevem, ha ez számít!

– Nestelle din Sakura Déli Csillag vagyok, Mat Cauthon! – A férfi hallotta, ahogy a nő a köp egyet, és tudta, hogy mit csinál. Ő is a tenyerébe köpött, és a két kéz egymásba fonódott a vaksötétben. A nő keze legalább olyan kemény volt, mint Maté, és erősen megszorította.

– Várni fogok – mondta. – És nem felejtem el! Ön egy kiváló és pompás ember!

– Ugyan, csak egy szerencsejátékos vagyok! – motyogta Mat. A nő a nyakába vetett pórázhoz emelte a férfi kezét, és a nyakörv fémes kattanással kinyílt. A nő mély levegőt vett.

Matnek csak egyszer kellett a pórázra tennie az ujját és megmutatnia, hogy hol nyomja meg a nyakörvet, és Nestelle máris tudta, mi a teendője, de Mat a biztonság kedvéért még háromszor megcsináltatta vele. Ha már csak ezért feljött ide, akár alapos munkát is végezhet.

– Három óra, amilyen pontosan csak ki tudja számolni! – emlékeztette.

– Amilyen pontosan csak ki tudom számolni! – súgta a nő.

A szélkereső mindent elronthatott, de ha Mat nem vállalta volna a kockázatot, akkor ki tette volna meg? Végtére is neki volt szerencséje, vagy nem? Lehet, hogy mostanában nem volt olyan szembeszökő, de végül is Egeanint is megtalálta, mikor igazán nagy szüksége volt rá! Mat Cauthont még mindig nem hagyta cserben a szerencse!

Olyan halkan siklott ki a szobából, ahogy belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. És kis híján megfulladt döbbenetében. Egy széles, szürke hajú, vörös felsőrészű nő hátával nézett farkasszemet. A nő másik oldalán ott állt Egeanin. Kihúzta magát, és királynői tekintettel mérte végig az idősebb nőt. Teslyn is ott volt, az a'damje ezüst szalagja Rennához futott. Domonnak, Setának vagy ennek az ismeretlen Edesinának nyoma sem volt. Egeanin olyan harciasan viselkedett, mint egy anyaoroszlán a zsákmánya felett, de Teslyn tágra nyílt szemmel nézte a nőt, remegett, és láthatóan félig elvette az eszét a rettegés, Renna szája pedig úgy rándult össze, mintha bármelyik pillanatban elhányhatná magát.

Mat nem mert lélegezni sem, csak óvatosan az ősz hajú nő felé lépett, és felemelte a kezét. Ha legyűrné, mielőtt felsikolthatna, talán elrejthetnék... De hát hova? Renna és Seta nyilván meg akarnák ölni! Lehet, hogy Egeanin valamivel meg tudta őket zsarolni, de a nő látta őket, és alighanem feljelentené mindkettőjüket. Egeanin jeges kék szeme egy pillanatra Matre villant, mielőtt ismét a másik seanchan nőre meredt volna.

– Nem! – mondta élesen. – Most már nincs vesztegetni való időm, nem változtathatom meg a terveimet! Suroth nagyúrnő azt mondta, hogy bármelyik damanet elvihetem, amelyikre szükségem van, der'sul'dam.

– Természetesen, úrnőm – válaszolta az ősz hajú nő egy kicsit zavartan. – Csak arra akartam felhívni a figyelmét, hogy Tessi még nincs rendesen beidomítva. Voltaképp csak azért jöttem fel, hogy megnézzem, mi van vele! Most már egész szépen halad, úrnőm, de...

Mat még mindig nem mert levegőt venni, és lábujjhegyen elhátrált. Úgy kúszott le a keskeny, sötét lépcsőn, hogy közben végig a falhoz tapadt, hogy ne kelljen teljes súlyával a lépcsőfokokra nehezednie. Nem emlékezett rá, hogy felfelé jöttükkor bármelyik lépcsőfok nyikorgott volna, de volt rá esély. És bármilyen szerencsés is volt, nem akarta túl sokáig kísérteni a sorsot. Az csak bajhoz vezetett. A túlzott vakmerőség a hosszú élet ellensége volt, és Mat igazán szeretett volna sokáig élni.

A lépcső alján megállt, és nagyokat lélegzett, míg csak a szíve nem vert ismét rendesen. Vagy legalábbis amíg nem lassult le egy kicsit. Lehet, hogy holnap délig úgy fog verni, mint egy őrült! Nem volt benne biztos, hogy vett levegőt, miután meglátta azt az ősz hajú némbert. A Fényre! Ha Egeanin úgy vélte, hogy uralja a helyzetet, ám jó, legyen, átkozottul legyen is igaza, de attól még a Fényre! Egészen biztos, hogy valamivel zsarolja a két sul'damot! Az ő terve? Na igen, abban az egyben igaza volt, hogy nincs vesztegetni való idejük! Mat szaladni kezdett, és csak akkor állt meg, mikor a csípője begörcsölt, és nekiesett egy türkiz berakásos asztalkának. Elkapott egy szőttest, hogy ne essen el, és az élénk virágokkal telehímzett selyem félig leszakadt a sárga márvány tartórúdról. Az asztalon álló magas, fehér porcelánváza megbillent, és fülsiketítő robajjal szétfreccsent a kék-vörös padlón. A zaj csak úgy visszhangzott az üres folyosókon. Mat ezek után már csak sántikált. De olyan gyorsan, amilyen gyorsan ember csak sántikálni tudott. Ha bárki is előjönne, hogy megnézze, mi volt ez a pokoli lárma, hát nem fogja a romok felett ott találni Mat Cauthont! De még két folyosóval arrébb sem!

Elsántikált Tylin lakosztályáig, átvágott a fogadószobán, és már a hálószobában járt, mikor ráébredt, hogy az összes lámpa ég. A hálószoba kandallójában lobogtak a lángok, és az aranyozott fáskosár a kandalló mellé volt állítva. Tylin épp a hátán próbálta meg kigombolni a ruhát. A két karja ki volt csavarva, és összeráncolta a homlokát, mikor Mat belépett. Sötétzöld lovaglóruhája csupa ránc volt. A tűz hangosan robajlott, és szikrák szálltak fel a kéménybe.

– Még nem vártalak – dadogta Mat, és megpróbált gondolkozni. Sejtette, hogy ma este még bármi balul sülhet el, de az eszébe sem jutott, hogy Tylin esetleg ilyen hamar visszatérne. Úgy érezte, mintha megfagyott volna az agya.

– Suroth hírét vette, hogy egy hadsereg eltűnt Murandyben – válaszolta Tylin lassan, és kiegyenesedett. Egyáltalán nem figyelt oda arra, hogy mit beszél, hanem csak Mat Cauthont méregette vad ragadozótekintettel. – Hogy miféle hadsereg, vagy hogy mily módon tűnhet el egy egész hadsereg, arról fogalmam sincs, de úgy döntött, hogy mielőbb vissza kell térnie. Mindenki mást hátrahagytunk, és olyan gyorsan jöttünk, ahogy csak azok a dögök repülni tudnak. Senki sem jött velünk, csak az a nő, aki az állatot irányította. A kikötőben lefoglaltunk két lovat, és egyedül vágtattunk haza. Suroth egyenesen átment abba a fogadóba a tér túloldalán, ahová a tiszteit szállásoltatta, és nem is jött vissza átöltözni! Azt hiszem, ma éjszaka nem fog aludni, és az embereit sem hagyja...

Tylin elhallgatott, keresztülsiklott a szőnyegen, és végigsimított Mat egyszerű zöld kabátján.

– Az a baj a szelídített rókákkal – mormolta gyengéden –, hogy előbb vagy utóbb az eszükbe jut, hogy mégis csak rókák!

Hatalmas, sötét szeme szinte elnyelte a férfit. Hirtelen két kézzel belemarkolt Mat hajába, lehúzta a fejét, és úgy megcsókolta, hogy a férfi lábujjai is begörcsöltek tőle.

– Ezt – mondta a nő levegő után kapkodva, mikor végre eleresztette – azért kaptad, hogy tudd, mennyire hiányozni fogsz nekem!

Aztán ugyanazzal az arckifejezéssel pofonvágta a férfit, de úgy, hogy Mat szeme előtt kis ezüst csillagok kerengtek.

– És ezt pedig azért, mert akkor próbáltál meg elszökni, mikor nem voltam itthon!

Hátat fordított neki, és átvetette éjfekete sörényét a vállán.

– Gombold ki a ruhámat, édes kis rókácskám! Olyan későn érkeztünk, hogy nem akartam felébreszteni a szobalányaimat, de ezekkel a körmökkel nem tudom kigombolni a ruhámat! Még egy éjszakát töltsünk el együtt, és holnap reggel elengedlek!

Mat megdörzsölte az állát. Ez a nő akár a fogát is eltörhette volna! De az ütés legalább felébresztette annyira, hogy gondolkozni tudjon. Ha Suroth a Vándorló Nőben van, akkor nem lehet a Tarasin Palotában, és semmi olyasmit nem fog látni, amit nem kellene. A szerencse még mindig nem hagyta cserben. Most már csak az előtte álló nő miatt kellett aggódnia. És őszintének kellett vele lennie.

– Még ma éjszaka elmegyek – mondta, és Tylin vállára tette a kezét. – És mikor elmegyek, elviszek magammal pár aes sedai-t is a padlásról. Gyere velem! Elküldöm Thomot és Juilint Beslanért, és...

– Menjek veled? – kérdezte Tylin hitetlenkedve. Ellépett tőle, és szembefordult vele. Büszke vonásain megvető mosoly ült. – Madárkám, eszem ágában sincs a csinoskádnak lenni, és ahhoz sincs sok kedvem, hogy menekült legyek! Vagy hogy itt hagyjam Altarát annak, akit a seanchanok a helyemre ültetnének! Én vagyok Altara királynője, és a Fény segedelmével nem hagyom el az országomat most, mikor a legnagyobb szükség van rám! Komolyan megpróbálod megszöktetni az aes sedai-okat? Sok szerencsét kívánok hozzá neked is meg a nővéreknek is, de malackám, ugye tudod, hogy így könnyen karóra tűzhetik a fejed? Túl csinos vagy ahhoz, hogy levágják a buksid, és szurokba mártsák!

Mat megint megpróbálta megfogni a nő vállát, de Tylin hátralépett, és úgy nézett rá, hogy lehanyatlott a karja. Mat olyan sürgetően szólalt meg, amilyen sürgetően csak tudott.

– Tylin, mindent megtettem, hogy a Palota személyzete tudja, hogy elmegyek, és hogy el akarok tűnni, mielőtt visszatérnél, így a seanchanok tudják, hogy neked semmi közöd nem volt az egészhez, de most...

– Visszatértem és megleptelek! – szakította félbe a nő hevesen. – Te pedig megkötöztél, és bedugtál a tulajdon ágyam alá! Mikor reggel megtalálnak, éktelenül dühös leszek! Rettenetesen dühös leszek! – Elmosolyodott, de a szeme vadul csillogott, mintha máris dühös lenne, bármit mondott is arról, hogy a rókákat el kell engedni. – Vérdíjat tűzök ki a fejedre, és hagyom, hogy Tuon megvegyen, ha elkapnak. Feltéve, hogy még mindig meg akar venni! Én magam leszek a tökéletes Fővér úri haragomban! Hinni fognak nekem, kiskacsám! Már megmondtam Surothnak, hogy leborotváltatom a hajam!

Mat elhalóan vigyorgott. Ő a maga részéről hitt a nőnek. Tylin tényleg eladná, ha elkapnák! A nő tüskés útvesztő a sötét éjszakában, és még ő sem tudja a helyes utat, tartotta az ősi mondás.

Tylin ragaszkodott hozzá, hogy ő felügyelje a megkötözését. Úgy tűnt, hogy kifejezetten büszke rá, milyen jó munkát végez. A tulajdon szoknyájából kihasított csíkokkal kellett megkötözni, mintha Mat valóban meglepte, és legyűrte volna. A csomóknak szorosaknak kellett lenniük, hogy ne tudjon kiszabadulni belőlük, bárhogy tekereg is, és valóban megpróbált kimászni belőlük, mikor végre meg volt kötve. Mat már-már azt hitte, hogy tényleg ki akar szabadulni. Talán így is volt: Tylin mindenesetre dühösen felmordult, mikor nem sikerült kiszabadítania magát. A bokáját és a csuklóját a hátánál össze kellett fogni, és a nyakába vetett selyemcsíkkal az ágy lábához kellett kötözni, hogy semmiképp se kúszhasson ki a szobán át a folyosóra. És természetesen kiabálnia sem lett volna szabad. Mikor Mat óvatosan a szájába tömte az egyik selyemkendőjét, és a másikkal a helyére kötözte, Tylin elmosolyodott, de a szeme vadul csillogott. Tüskés útvesztő volt, az bizony!

– Hiányozni fogsz – mondta Mat halkan, és belökdöste Tylint az ágy alá. Legnagyobb megdöbbenésére rájött, hogy tényleg hiányozni fog neki a nő. A Fényre! Sietve felkapta a köpenyét, a kesztyűjét és a lándzsáját, és kifelé menet eloltotta a lámpákat is. A nők könnyedén becsalták a férfit az útvesztőjükbe, mielőtt szegény pára rájött volna, mi történik vele. A folyosó még mindig üres volt, csak a saját lépteinek a visszhangját hallotta, de amint elért az istállóudvarba vezető kis előszobához, tovatűnt a nyugalma.

Az egyetlen állólámpa még mindig rebegő árnyakat vetett a virágmintás faliszőnyegekre, de Juilin és a szerelme nem voltak ott. És Egeanin és a többiek sem voltak sehol. Elég sokáig vacakolt Tylinnel, és mostanra már mindenkinek ide kellett volna érnie. Az oszlopokon túl, az udvaron még mindig szakadt az eső, és sűrű, fekete fátyla mindent eltakart. Lehet, hogy továbbmentek volna az istállóhoz? Ezek szerint Egeanin tényleg akkor változtatta meg a tervét, amikor csak akarta!

Mat magában morgott, és megigazította a köpenyét, hogy ne ázzon bőrig, mikor átvág az udvaron, és bemegy az istállóba. Ma éjszakára már elege volt a nőkből. Halálosan elege.

– Ezek szerint tényleg el akarsz menni! Azt nem hagyhatom, Játék!

Mat káromkodott egyet, és megfordult. Tuon állt előtte: még a fátylon keresztül is átsütött a sötét kis arcon ülő megvetés. A kopasz fejére vetett fátylat összefogó, keskeny diadémon csak úgy tobzódott a rubint és az igazgyöngy. Újabb vagyon. Akárcsak a lány derekát övező, széles aranyöv, vagy a nyakában csüngő, díszes aranylánc. Nahát, valóban nem most kellene az ékszereit nézegetni, még ha ilyen figyelemreméltóak is! Mi a Fényt keres itt ez a kislány? Hogyhogy még ébren van? Vér és hamu, ha elszalad, hogy hívja az őröket...!

Kétségbeesetten kinyúlt a vézna kislány felé, de Tuon elugrott előle, és egyetlen villámgyors ütéssel kiverte a kezéből az ashandareit is. Mat csuklója belezsibbadt a fájdalomba. Arra számított, hogy a lány menekülni próbál, de Tuon ehelyett szembefordult vele, és püfölni kezdte. Ököllel verte, tenyéréllel ütötte. Mat gyors volt – Thom maga mondta, hogy még sosem látott nála gyorsabbat –, de így is alig tudta elkerülni a lány ütéseit. Arra már gondolni sem mert, hogy elkapja. Ha nem igyekezett volna mindenáron elkerülni, hogy a lány betörje az orrát – vagy eltörjön valami mást. Tuon meglehetősen nagyokat ütött, ahhoz képest, hogy milyen aprócska volt –, ha nem kellett volna folyamatosan elhajolnia a lány ütései elől, jót nevetett volna a helyzeten. Tuon fölé tornyosult, bár jómaga alig volt magasabb az átlagnál, de a lány olyan vadul támadt rá, mintha magasabb is lenne nála, erősebb is, és azt várná, hogy könnyedén legyűri. Valamiért a lány telt ajka mosolyra görbült, és ha Mat nem ismerte volna ennél jobban a nőket, azt mondta volna, hogy hatalmas, sötét szeme örömtelien csillogott. A Fény égesse meg, hogy még ilyenkor is azon gondolkozik, hogy voltaképp milyen csodaszép ez a kislány! Ez már majdnem olyan rossz, mint hogy az előbb azon gondolkozott, hogy mennyit érhetnek az ékszerei!

Tuon hirtelen hátrahúzódott, és két kézzel megigazította a fátylát leszorító, keskeny diadémot. Az arcán most már egészen biztosan nem csillant öröm. Láthatóan minden erejével egy célra összpontosított. Óvatosan megvetette a lábát, egy pillanatra sem vette le a tekintetét Mat arcáról, és szép lassan elkezdte felhúzni fehér, fonott szoknyáját. Lassan már kilátszott a térde is. Mat nem értette, hogy miért nem sikolt még mindig segítségért, de tudta, hogy meg akarja rúgni. No, ebből sem lesz semmi, ha neki is lehet szava az ügyben! Nekiugrott a lánynak, és minden egyszerre történt. A fájdalom belehasított a csípőjébe, és féltérdre esett. Tuon szinte a tulajdon csípőjéig húzta a szoknyáját, és karcsú, fehér harisnyás lába megvillant: jóval Mat feje fölé rúgott, és valaki hátulról felkapta a földről.

Mat úgy vélte, hogy ő legalább annyira meglepődött azon, hogy Noal egyszerre csak ott állt a lánnyal a hóna alatt, mint Tuon, hogy valaki hirtelen átkarolta, de szerencsére gyorsabb volt a lánynál. Ahogy Tuon kinyitotta a száját, hogy végre segítségért kiabáljon, Mat feltápászkodott, és elkezdte a szájába gyűrni a vékony fátylat. A diadémot egy kurta mozdulattal a földre rázta. Tuon persze nem volt olyan készséges, mint Tylin. Csak azért nem harapta le Mat ujjait, mert a férfi szorosan megmarkolta az állát. Mérgesen morgott, és a szeme olyan vadul villogott, ahogy még a verekedés leghevesebb pillanataiban sem. Össze-vissza tekergett Noal kezében, és bőszen rúgkapált, de a szakadt öregember könnyedén átlódította, és a lány egyetlen egy rúgása sem ért célba. Noal akármilyen szakadt volt is, láthatóan könnyedén elbánt vele.

– Gyakran van hasonló problémája a nőkkel, uram? – kérdezte szelíden, és felvillantotta foghíjas mosolyát. Rajta volt a köpenye, és a holmija a hátán lógott.

– Mindig! – válaszolta Mat keseregve, és felnyögött, ahogy Tuon térde a fájós lábába rúgott. Fél kézzel leoldotta a nyakából a fekete selyemkendőt, és azzal rögzítette a lány szájába tömött fátylat. Tuon közben csúnyán megharapta az ujját. A Fényre, mi a fenét kezd vele?

– Nem tudtam, hogy ezt tervezte – mondta Noal, és egyáltalán nem lihegett, bár az aprócska kislány vadul dobálta magát az ölelésében. – De amint látja, én is elmegyek ma este! Úgy vélem, hogy egy-két napon belül már kellemetlen lenne itt lennem, hiszen ön adott nekem szállást!

– Bölcs döntés! – motyogta Mat. A Fényre, figyelmeztetnie kellett volna Noalt is!

Letérdelt, és igyekezett kikerülni Tuon rúgásait – egy részüket sikerült is –, és elkapta a lány lábát. Előrántott egy kést a ruhaujjából, és belehasított a lány szoknyájának a szegélyébe, majd határozott mozdulattal letépett egy hosszú csíkot a drága anyagból. Milyen szerencse, hogy Tylinnel már begyakorolta, hogy hogyan is kell ezt csinálni! Másképp nem volt nagy tapasztalata abban, hogy hogyan kell összekötözni a nőket. Letépett még egy csíkot a lány szoknyájából, felkapta a díszes diadémot, és nagyot nyögve fölkelt. Aztán még egyet nyögött, ahogy Tuon páros lábbal csípőn rúgta. Azt hitte, hogy összeesik! Mikor visszatette a diadémot a lány fejére, Tuon egyenesen a szemébe nézett. Most már nem dobálta magát – nem lett volna semmi értelme –, de még mindig nem félt. A Fényre, Mat a helyében már rég összecsinálta volna magát!

Végre Juilin is megérkezett, köpenyben, állig felfegyverkezve. Rövid kardja és fűrészes élű kardtörője az övén lógott, és az egyik kezében egy vékony bambuszrúd volt. Egy karcsú, sötét hajú nő kapaszkodott a másik karjába. A da'covale-ek vastag, fehér utcai köpenyét viselte. Csinos volt, bár egy kicsit mintha duzzogott volna, és öt vagy hat évvel idősebb volt, mint amire Mat számított. Hatalmas sötét szeme riadtan rebbent ide-oda. Mikor meglátta Tuont, felnyikkant, és elengedte Juilint, mintha csak megégette volna a férfi közelsége. Azonnal a földre rogyott, és a térdére hajtotta a fejét.

– Még egyszer meg kellett róla győznöm Therát, hogy szökjön el velem – sóhajtott fel a szaglász, és aggodalmasan a nőre nézett. Nem is magyarázta tovább, hogy miért késett. Noal terhére nézett, hátratolta nevetséges, kúp alakú vörös kalapját, és megvakarta a fejét.

– Mihez kezdünk vele? – kérdezte fáradtan.

– Az istállóban hagyjuk – válaszolta Mat. Az istállóban hagyják, ha Vaninnek és Harnannak sikerült rábeszélnie a lovászokat, hogy hadd ők lássák el az érkező futárok hátasait. Eddig azt hitte, hogy ez csak egy újabb elővigyázatossági lépés, és hogy nem is lesz rá szükségük. Eddig. – A szénapadláson. Ott csak reggel találják majd meg, mikor friss szénát hoznak a lovaknak.

– És én még azt hittem, hogy el akarod rabolni! – sóhajtott fel Noal, és leengedte Tuon összekötözött lábát a földre. Elengedte a lány derekát, és szorosan megfogta a vállát. Az aprócska kis nő felszegte a fejét, és nem küzdött tovább. Hiába volt kipeckelve a szája, csak úgy sütött belőle a megvetés. Nem harcolt: de nem azért nem, mert semmi esélye sem volt, hanem mert nem akart.

Az előszobába vezető folyosón léptek visszhangzottak, és egyre közelebb értek. Lehet, hogy végül Egeanin is befut! Vagy, ahogy az éjszaka eseményei alakultak, a Halottvirrasztó Gárda egy osztaga érkezik. De az ogier fajtából.

Mat sietve intett a többieknek, hogy húzódjanak vissza a szoba árnyékos sarkaiba, nehogy észrevegye őket valaki, aztán előresántikált, és felvette a fekete lándzsát a földről. Juilin felrángatta Therát, és behúzta az árnyékba. A nő bekuporodott az egyik sarokba, a férfi pedig két kézre kapta a bambuszrudat, és villogó szemmel elé állt. A bot törékenynek tűnt, de Juilin igen hatékonyan vívott vele. Noal az átellenes sarokba ráncigálta Tuont, és elengedte az egyik karját. A kabátjába süllyesztette a kezét: ott tartotta hosszú késeit. Mat beállt a szoba közepére, háttal az odakinn zuhogó esőnek, és maga elé tartotta az ashandareit. Bárki jön is be a szobába, nem fog tudni sokat ugrálni. A csípője még mindig szaggatott Tuon rúgásaitól, de a legrosszabb esetben is megsebesíthet pár embert.

Mikor Egeanin bevonult az ajtón, Mat megkönnyebbülten rogyott rá a lándzsára. A két sul'dam szorosan a nő nyomában jött, és Domon zárta a menetet. Mat végre meglátta ezt az Edesinát is: most már tudta kiről van szó. Látta az egyik nap, mikor a damanekat sétáltatták az udvaron, és meg is jegyezte magának a karcsú, szürke ruhás nőt a derékig omló, selymes, fekete hajjal. Bár az a'dam még mindig Seta csuklójához kötötte, Edesina nyugodtan nézett körül. Lehet, hogy pórázra fogott aes sedai volt, de az aes sedai biztos volt benne, hogy a pórázt hamarosan leveszik róla. Teslyn viszont szinte remegett mohóságában. A szája szélét nyalogatta, és vágyakozva nézett az istálló felé. Renna és Seta is úgy siettek Egeanin után, hogy közben egy pillanatra se tévesszék szem elől az istállóajtót.

– Meg kellett nyugtatnom a der'sul'damot – mondta Egeanin, amint beértek a szobába. – Nagyon féltik a védenceiket!

Észrevette Juilint és Therát, és összevonta a szemöldökét. Mat úgy vélte, hogy semmi értelme nem lenne beszámolni neki Theráról is, ha már egyszer a damanekat is hajlandó kiszabadítani, de a nő láthatóan nem örült a fehér gyapjúruha feltűnésének.

– Seta és Renna jelenléte természetesen megváltoztatta a leányzó fekvését – folytatta –, de...

Mintha elvágták volna a mondatot. Most látta meg Tuont. Egeanin sápadt volt, de most még jobban elhalványodott. A lány úgy nézett rá a szájából a fátyoldarabkák felett, mint egy hóhér az áldozatára.

– Ó, a Fényre! – mondta Egeanin rekedten, és térdre ereszkedett. – Te őrült! Lassú kínhalál vár arra, aki kezet mer emelni a Kilenc Hold Leányára!

A két sul'dam döbbenten nézett, és habozás nélkül térdre vetette magát. Nemcsak, hogy lehúzták magukkal a két aes sedai-t, de megrántották az a'dam nyakörvet, és a földre nyomták a nők arcát. Mat akkorát nyögött, mintha Tuon egyenesen gyomorszájon rúgta volna. Úgy is érezte magát! A Kilenc Hold Leánya. Az aelfinnek igazat mondtak, bármennyire nem tetszett neki a dolog. Meghal és újra él, hacsak ez nem történt még meg. Feladja a világ fényének felét, hogy megmeneküljön a világ, és abba még csak bele sem akart gondolni, hogy ez mit jelenthet. És feleségül fogja venni...

– A feleségem – mondta lágyan. Valaki halkan felcsuklott: Mat úgy vélte, Domon lehet az.

– Micsoda? – nyikkant fel Egeanin, és olyan gyorsan kapta oda a fejét, hogy tömött hajfonata arcon csapta. Mat nem is sejtette, hogy a nő képes lenne nyikkanni is. – Nem mondhatsz ilyet! Egészen egyszerűen nem mondhatsz ilyet!

– És miért nem? – csattant fel Mat. Az aelfinnek mindig igazat mondtak. Mindig. – A feleségem! A ti átkozott Kilenc Holdatok Leánya a feleségem!

Döbbenten bámultak rá. Csak Juilin nem őt nézte: a szaglász levette a kalapját, és abba meredt. Domon megrázta a fejét, és Noal halkan felnevetett. Egeanin tátott szájjal állt. A két sul'dam úgy meredt rá, mintha egy dühöngő őrülttel találták volna magukat szemközt. Tuon is őt leste, de az arckifejezése kivehetetlen volt: hatalmas, sötét szeme nem árulta el, mi járhat a fejében. A Fényre, most mihez kezdjen? Először is, el kellene indulnia, mielőtt...

Selucia szaladt be a szobába, és Mat felnyögött. Az egész átkozott Palota csak úgy megjelenik, vagy mi a fene? Domon megpróbálta elkapni a nőt, de Selucia kikerülte, és össze-vissza ugrált. A telt idomú, aranyhajú so'jhin nem volt olyan méltóságteljes, mint máskor. Kétségbeesetten tördelte a kezét, és űzötten nézett körbe.

– Bocsásson meg, hogy közbeszólok – mondta félelemmel telt hangon –, de több mint őrültség, amit tesz!

Felnyögött, a két térdeplő sul'dam közé szökkent, és maga is a földre kuporodott. Két kézzel a villámruhás nők vállába kapaszkodott, mintha tőlük várna segítséget. Kék szeme össze-vissza rebbent.

– Bármit mondtak is az előjelek, még mindent rendbe hozhatunk, ha megengedi, hogy visszavonuljunk!

– Nyugodjon meg, Selucia! – próbálta Mat lecsillapítani a nőt. Selucia nem nézett rá, de azért nyugtatgatóan intett is neki. Egyetlen emléke sem árulta el, hogy mit lehet kezdeni egy hisztérikus nővel. Azon felül, hogy az ember elbújt előle. – Senkinek nem esik baja! Senkinek! Megígérem! Most már megnyugodhat!

A nő arcán valamiért megvetés villant át, de letérdelt, és az ölébe engedte a kezét. Hirtelen mintha minden félelem kioldódott volna belőle, és éppolyan királynői volt, mint bármikor máskor.

– Engedelmeskedem önnek, amíg nem bántalmazza az úrnőmet! Ha kezet emel rá, megölöm!

Ha Egeanintől hallja, Mat talán megijed. De ettől a kövérkés, édes, tejszínhab asszonytól, aki bármennyivel is az úrnője fölé magasodott, alacsonynak számított, egyáltalán nem rémült meg. A Fény tudta, hogy a nők mind veszedelmesek voltak, de Mat úgy vélte, hogy egy öltöztetőnővel azért csak elbánik. És legalább már nem volt hisztérikus. Különös, hogy a nők milyen hirtelen indulatba jönnek, aztán éppolyan hirtelen meg is nyugodnak!

– Gondolom, akkor mind a kettőjüket a szénapadláson hagyjuk! – vonta fel a szemöldökét Noal.

– Nem – válaszolta Mat, és Tuonra nézett. A lány visszabámult rá, de az arca még mindig kifejezéstelen volt. Fiúsan karcsú kislány, holott Mat a telt, párnásan érett nőket szerette. A seanchan trón örököse, holott Mat ki nem állhatta a nemesasszonyokat. És meg akarta venni, most pedig alighanem szívesen leszúrná. És ő lesz a felesége. Az aelfinnek mindig igazat mondtak. – Magunkkal visszük őket! – mondta.

Tuon arca végre megtelt érzéssel. A lány elmosolyodott, mintha hirtelen valami nagy titka lenne.

Tuon elmosolyodott, és Matet kirázta a hideg. A Fényre, de hogy kirázta a hideg!

Harminckettedik fejezet

A bölcsesség egy része

Az Arany Kerék kifejezetten nagy fogadó volt az Avharin Piac mellett. A hosszú ivó magas gerendái alatt aprócska, szögletes asztalok álltak. Még így déltájban is csak minden ötödik asztalnál ült valaki. Általában egy külországi kereskedő volt az, vele szemben pedig komor színű, egyszerű, de drága ruhákba öltözött nők ültek. Hosszú hajukat vagy a fejükre tornyozták, vagy a tarkójuknál fogták össze. A nők is kereskedők voltak vagy bankárok: Far Maddingben a férfiak nem kereskedtek, és a pénzügyeket sem intézhették. A külföldiek mind férfiak voltak, hiszen a nőket beengedték a női szalonba is. Csak a férfiaknak kellett idekinn ülniük. A konyhából sült hal és ízletes birkahús illata szökött be, és időnként felkiáltottak egyik-másik asztalnál, hogy kérnek még valamit. Ilyenkor a fal mellett várakozó kötényes pincérek közül odaszaladt egy az asztalhoz. A kereskedők és a bankárok amúgy halkan beszélgettek. Még az odakinn zuhogó eső is hangosabban kopogott.

– Egészen biztos benne? – kérdezte Rand, és elvette a gyűrött rajzokat a szögletes állú felszolgálótól, akit épp most vont félre az egyik sarokba.

– Azt hiszem, ő az! – mondta a fickó zavartan, és beletörölte a kezét hosszú, sárga kocsikerékkel kihímzett kötényébe. – Hasonlít rá! Nemsokára visszatér! – Rand mögé pillantott, és zavartan sóhajtott egyet. – Jobb lesz, ha vesz valamit inni, vagy elmegy! Gallger asszony nem szereti, ha fecsegünk munka helyett! És amúgy sem örülne neki, ha a pártfogóiról beszélnék másoknak!

Rand átpislogott a válla felett. Egy nyurga asszony állt a női szalonba vezető sárgára festett boltív alatt. Sötét kontyában magas elefántcsont fésű csillant, és már a puszta pillantásából látszott, hogy ő itt a fogadós. Úgy méregette az ivót, mint egy királynő a birodalmát, vagy mint egy parasztgazda a földjeit – de láthatóan nem volt megelégedve a terménnyel. Mikor észrevette Randet és a szögletes állú pincért, mérgesen vonta össze a szemöldökét.

– Forralt bort! – kiáltott fel Rand, és a fickó kezébe nyomott pár pénzérmét. Néhány rezet a borért, és egy ezüstöt az információért, bármilyen bizonytalan volt is. Már több mint egy hét telt el, mióta megölte Rochaidet és futni hagyta Kismant, és az elmúlt napokban most történt meg először, hogy valaki nem csak megrázta a fejét, vagy megvonta a vállát, mikor megmutatta neki a rajzokat.

Vagy egy tucat üres asztal volt ott, ahol állt, de Rand a bejárathoz közeli sarokba akart leülni, ahol anélkül megfigyelhette az érkezőket, hogy őt magát meglátta volna bárki is. Miközben átvágott az ivón, beszélgetésfoszlányokat csípett el itt is, ott is.

Egy magas, sápadt, sötétzöld selyemruhába öltözött nő a fejét rázta egy zömök, szűk, teari szabású kabátos férfi felé. Vasszürke kontyával egy picit Cadsuane-re emlékeztetett. A férfit mintha sziklából faragták volna, de sötét arcán aggodalom honolt.

– Andorral kapcsolatban igazán nincs oka aggodalomra, Admira mester – mondta a nő nyugtatgatóan. – Higgye el nekem, az andoriak kiabálnak és a kardjukat rázzák, de nem hagyják, hogy vérontássá fajuljon a dolog! Magának is az a legjobb, ha továbbra is a jelenlegi útvonalon szállíttatja az áruit! A cairhieniek egyötödével több vámot szednek, mint mi itt Far Maddingben. Gondoljon csak a megnövekedett kiadásokra!

A teari úgy fintorodon el, mintha máson sem járna az esze. Vagy azon, hogy vajon az ő érdekei valóban ennyire egybeesnének-e a nőével.

– Azt hallottam, hogy a holttest egészen fekete volt, és fel is volt püffedve! – mondta egy magas, fehér szakállú, sötétkék gyapjúkabátos illiani egy másik asztalnál. – Azt is hallottam, hogy a Tanácsnokok elégettették!

Sokatmondóan felvonta a szemöldökét, és megveregette hegyes orrát. Úgy nézett ki, mint egy menyét.

– Ha a városban pestis dúlna, Azereos mester, higgye el, hogy a Tanácsnokok bejelentették volna! – válaszolta a vele szemben ülő karcsú nő a legnagyobb lelki nyugalommal. Felcsavart haját két díszes elefántcsont fésű tartotta kordában, és csinos volt, bár egy kicsit rókaképű.

Olyan nyugodtan ült, mint egy aes sedai, bár sötét szeme sarkában halvány ráncok húzódtak. – Egyáltalán nem tanácsolnám, hogy átköltöztesse az üzletét Lugardba! Murandy egyáltalán nem biztonságos! A nemesek sosem egyeznek bele, hogy Roedran hadsereget toborozzon magának! És az aes sedai-ok is belekeveredtek az ügybe, de ezt gondolom már ön is hallotta. Csak a Fény tudja, hogy mire készülnek!

Az illiani kényelmetlenül fészkelődött. Mostanában még annyira sem tudták az emberek, hogy mit forralhatnak az aes sedai-ok, mint eddig.

Egy újabb asztalnál egy kandori ült. Villás szakállába már ősz szálak is vegyültek, és a bal fülében hatalmas igazgyöngy csillogott. Egy zömök, sötétszürke selyembe öltözött nő felé hajolt. A nő a feje tetejére tornyozta éjfekete haját.

– Azt hallottam, hogy az Újjászületett Sárkányt Illian királyává koronázták, Shimel asszony! – A férfi aggódva ráncolta a homlokát. – A Fehér Torony nyilatkozatát is figyelembe véve úgy hiszem, hogy tavasztól az Erinin mellett szállítom majd inkább az árumat, és Tearbe megyek! A folyóparton vezető út vesződségesebb, de Illianban közel sem vesznek annyi prémet, hogy az ember mindent kockára tenne érte!

A zömök nő elmosolyodott, bár a mosolya nagyon is vékonyka volt kerek arcához képest.

– Azt hallottam, hogy azt a fickót még csak nem is látták Illianban, mióta megkoronázták, Posavina mester! És különben is, a Torony majd elbánik vele! Már ha eddig még nem tette meg! Ma reggel pedig arról kaptam hírt, hogy Tear Kövét ostrom alá vették. Ilyen helyzetben igazán nem lenne sok kilátása arra, hogy eladja a prémeit! Nem, azt hiszem, Tear sem kevésbé kockázatos, mint Illian!

Posavina mester homlokán még jobban elmélyültek a ráncok.

Rand végre odaért a sarokban árválkodó kis asztalkához, ledobta a köpenyét az egyik székre, és leült, háttal a falnak. Felhajtotta a gallérját. A szögletes állú fickó egy gőzölgő ónkupával tért vissza: fűszerek és bor édes illata szállt belőle. Sietve megköszönte az ezüstöt, és minthogy egy másik asztaltól kiáltottak érte, elszaladt.

Az ivó két végében álló kandallók kellemesen átfűtötték a termet, de ha valakinek fel is tűnt, hogy Rand nem veszi le a kesztyűjét, nem tette szóvá. Senki még csak rá sem nézett. Rand úgy tett, mintha a boroskupán melengetné a kezét, és az italba mélyedne, de valójában az utcára nyíló ajtót leste.

A most elhangzott hírek többsége egyáltalán nem érdekelte. Nem nagyon hallott újdonságokat, sőt, a legtöbb dologról jóval többet tudott, mint azok, akiket véletlenül kihallgatott. Elayne teljesen egyetértett a sápadt nővel: márpedig ő azért alighanem jobban ismerte az andoriakat, mint bármelyik Far Madding-i kereskedő. Arról viszont még sosem hallott, hogy Tear Kövét bárki is megpróbálta volna megostromolni. De emiatt sem kellett aggódnia. A Követ rajta kívül még soha nem vette be senki sem, és tudta, hogy Alanna is valahol Tearben lehet. Érezte, amikor a nő a várostól északra lévő erdőkből hirtelen még északabbra ugrott, és aztán egy nappal később messze keletnek és dél felé. Túl messze volt ahhoz, hogy meg lehessen állapítani, hogy vajon Tear városában volt-e, vagy Haddon Mirkben, de Rand egészen biztos volt benne, hogy a két hely egyikén van, a másik négy megbízható nővérrel együtt. Ha Merana és Rafela a Tengeri Néptől is megszerezték, amire szüksége volt, akkor a teariekkel is csak kiegyeznek. Rafela ráadásul maga is teari volt. Ez csak segít a dolgon! Nem, a világnak még egy ideig boldogulnia kellett nélküle is.

Egy magas férfi lépett be az utcáról. Hosszú, csuromvizes köpenye a hátára tapadt, és a csuklya elrejtette az arcát. Rand a tekintetével követte, ahogy az ivó hátuljából induló lépcső felé sietett. A fickó elindult felfelé, és hátradobta a csuklyáját. Pár őszes fürt libbent a fején, és fonnyadt arca betegesen sápadt volt. Biztos nem róla beszélt a felszolgáló. Egyetlen épelméjű ember sem keverte volna össze Peral Torvallal.

Rand ismét a borába mélyedt, és hirtelen elszállt a jókedve. Min és Nynaeve nem volt hajlandó még egy órán át az utcákon gázolni, ahogy Min mondta, és Rand gyanította, hogy Alivia is csak az emberek elé löki a képeket, de nem erőlteti a dolgot. Már persze ha egyáltalán ennyit megtesz! Mind a hárman a városon kívül tartózkodtak a nap nagyobbik részében, már ha hihetett a Min kötésén áradó érzéseknek. A lányt valami rettenetesen felizgatta. Mind a három nő úgy vélte, hogy Kisman elmenekült a városból, miután nem sikerült megölnie Randet, és a többi szökevény vagy vele tartott, vagy soha nem is jött el Far Maddingbe. Mind a hárman már napok óta arról győzködték, hogy hagyjon fel ezzel a tervvel. De legalább Lan nem hagyta cserben.

És miből gondolod, hogy a nőknek nincs igazuk? Lews Therin hangja élesen süvített a fejében. Ez a város rosszabb, mint egy börtön! Itt még csak nem is érzem a Forrást! Miért akarnának itt maradni? Miért akarna akár csak egyetlen épelméjű ember is itt maradni? Mi is kilovagolhatnánk, át a határon, csak egy napra, csak pár órára! A Fényre, csak pár órára! A hang vadul, féktelenül felnevetett Ó, a Fényre, miért van egy őrült a fejemben? Miért? Miért? Miért? Rand dühösen elnyomta Lews Therin hangját, míg csak olyan halk nem lett, mint egy kósza szúnyog. Ő maga is gondolkozott azon, hogy elkíséri a nőket a kirándulásra, már csak azért is, hogy megérinthesse a Forrást – bár láthatóan csak Min volt lelkes, hogy itt hagyhatják a várost. Nynaeve és Alivia a világért sem vallotta volna be, hogy ki akarnának lovagolni bárhova is, mikor már reggel is látszott, hogy egész nap zuhogni fog az eső. Nem ma mentek el először. Rand gyanította, hogy a Forrás miatt lovagolnak ki ilyen gyakran. Hogy újra teleihassák magukat az Egyetlen Hatalommal, még ha csak egy rövid időre is. Ő mindenesetre képes volt elviselni, hogy nem fókuszálhat. El tudta viselni a Forrás hiányát. Igenis képes volt rá! Képesnek kellett rá lennie, ha meg akarta ölni azokat, akik az életére törtek.

Nem ezért vagy itt, sikoltotta Lews Therin, és könnyedén lerázta magáról Rand akaratát. Nem hallgatott el. Félsz! Attól félsz, hogy rosszul leszel, mikor épp a ter'angreal kulcsát használod! Bele is halhatsz! Sőt, még csak nem is ez lenne a legrosszabb! A Fényre, mind belehalhatunk, sírta Lews Therin.

Rand csuklójára bor fröccsent, és átáztatta a kabátujját. A férfi elengedte a poharat. A pohár már a kezdetek kezdetén sem volt egészen kerek, és ha Rand jobban megnézte, úgy látta, hogy nem hajlította el feltűnően. Nem félt! Nem hagyta, hogy hozzáférkőzzék a félelem. A Fényre, végül úgyis meg kell halnia! Ebbe már régen beletörődött. Meg akartak ölni, és ezért meg kell halniuk, gondolta. És ha ez beletelik egy kis időbe, hát legalább a betegségnek is lesz ideje elmúlnia! A Fény égessen meg, életben kell maradnom az Utolsó Csatáig! Lews Therin még vadabbul nevetett, mint az előbb.

Egy újabb magas férfi vonult be nagy gőgösen. Az istállóudvar felől érkezett, a lépcső tövében nyíló keskeny ajtón. Lerázta a vizet a köpenyéről, hátradobta a csuklyáját, és a női szalon ajtajához lépett. Elégedetlen vicsorával, éles metszésű orrával és megvető tekintetével, amely undorral söpört végig az asztalnál ülők felett, tényleg emlékeztetett Torvalra, de vagy húsz évvel idősebb lehetett a szökevény asha'mannél, és legalább harminc fonttal nehezebb is volt nála. Benézett a sárgára festett boltíven, és magas, kényes hangon felkiáltott. Erős illiani tájszólásban beszélt.

– Gallger asszony, holnap korán reggel elmegyek! Korán reggel, úgyhogy nehogy felszámolja nekem a holnapi napot is!

Torval taraboni volt.

Rand felkapta a köpenyét, az asztalon hagyta a borát, és vissza sem nézett. A déli égbolt szürke volt és hideg, és ha csendesedett is valamit a zápor, hát nem érezte. A tó felől erősen fújt a szél, és az arcába vágta az esőt. A legtöbb ember már rég bemenekült az utcákról. Rand fél kézzel magára csavarta a köpenyét. Legalább annyira ügyelt arra, hogy a zsebébe rejtett rajzok ne ázzanak meg, mint arra, hogy ő maga száraz maradjon. A másik kezével a csuklyáját fogta le, hogy ne csapkodjon szanaszét a vad szélben. A jéghideg esőcseppek korbácsként vágtak végig a bőrén. Egy magányos gyaloghintó haladt el mellette, a hordárok haja csapzottan tapadt a hátukra, és minden léptükkel szétfröcskölték a pocsolyák sáros vizét. Páran nekifeszültek a szélnek, és a köpenyükbe burkolódzva igyekeztek átvágni a városon. Messze volt még az alkony, de Rand elment a Síkság Szíve nevű fogadó mellett, és nem tért be a Három Maredói Hölgybe sem. Azt mondta, hogy csak az eső miatt nem kutatja tovább a szökevényeket. Ilyen időben nem volna szabad fogadóról fogadóra járnia. De ő is pontosan tudta, hogy hazudik.

Egy alacsony, zömök nő jött vele szemben. Sötét köpenybe burkolódzott, és hirtelen Rand felé vette az irányt. Megállt a férfi előtt, és felemelte a fejét. Rand csak most jött rá, hogy Verin az.

– Nohát, végül csak itt kujtorogsz? – mondta. Az eső felfelé fordított arcába esett, de láthatóan nem zavarta. – A fogadósod azt mondta, hogy szerinte az Avharin felé sétálsz, de nem volt biztos benne. Tartok tőle, hogy Keene asszony nem sokat törődik azzal, hogy mit csinálnak a férfiak. Nekem meg már teljesen átázott a cipőm, és csuromvizes a harisnyám is! Kislánykoromban szerettem az esőben csatangolni, de úgy tűnik, hogy idővel ez is elveszítette a báját.

– Cadsuane küldött? – kérdezte Rand, és remélte, hogy nem tűnik túl sóvárnak. Csak azért tartotta meg a szobáját a Tanácsnok Fejében, miután Alanna elment, hogy Cadsuane megtalálhassa. Aligha kelthette volna fel a nő érdeklődését, ha fogadóról fogadóra kell járnia utána! Különösen, minthogy Cadsuane-nek láthatóan esze ágában sem volt utána szaladgálnia.

– Ó, dehogy, eszébe sem jutnia ilyesmi! – Verin láthatóan már a puszta feltételezéstől is megdöbbent. – Csak gondoltam, te is szívesen hallanád a híreket. Cadsuane épp a lányokkal lovagol – elgondolkozva vonta össze a szemöldökét, és kicsit félrebillentette a fejét. – Bár gondolom, Aliviát már igazán nem kellene lánynak neveznem! Sajnos már túl öreg ahhoz, hogy novícia lehessen! Igazán kár érte... Mindent magába szív, amit csak megtanulhat. Azt hiszem, mostanra már szinte mindent tud arról, hogyan kell pusztítani az Egyetlen Hatalommal, amit csak lehet, de szinte semmi mást nem tanítottak neki!

Rand félrevonta az utca szélére, ahol az egyik földszintes ház lecsüngő eresze némi védelmet nyújtott a vadul szakadó eső ellen, még ha a széltől nem is védte meg őket. Cadsuane Minnel és a többiekkel lett volna? Persze lehet, hogy ennek semmi jelentősége sincsen. Tudta, hogy az aes sedai-ok el vannak ragadtatva Nynaeve-től, és Min szerint Alivia még nála is erősebb volt.

– Miféle híreket, Verin? – kérdezte halkan. A kerek kis aes sedai úgy pislogott rá, mintha már azt is rég elfelejtette volna, hogy valamiféle hírekről beszélt, aztán hirtelen elmosolyodott.

– Ó, hát persze! A seanchanok! Illianban vannak. Na persze nem a városban, nem kell úgy elsápadnod! De átkeltek a határon. Megerősített táborokat emelnek a parton és az út mentén. Nem nagyon értek a harcászathoz. Mindig kihagyom a csatákat a történelemkönyvben! De úgy vettem észre, hogy a hódítók akár a városban vannak, akár nem, előbb vagy utóbb oda tartanak. A csaták pedig ritkán lassítják le őket. Leginkább ezért nem olvasom el a csataleírásokat. Hosszú távon ritkán változtatnak meg bármit is, a rövid táv pedig kit érdekel? Biztos, hogy jól vagy?

Rand nagy nehezen kinyitotta a szemét: Verin úgy nézett fel rá, mint egy kövér kis veréb. Az a rengeteg harc, az a rengeteg halott – akiket ő ölt meg! –, és semmit sem használt! Semmit!

Nincs igaza, motyogta Lews Therin a fejében. A csaták igenis megváltoztatják a történelem folyását! Meglepő módon ez nem töltötte el elégedettséggel Csak az a baj, hogy néha nem tudod előre, hogyan változik meg a történelem. Csak mikor már túl késő.

– Verin, ha elmennék Cadsuane-hez, szóba állna velem? Mármint hajlandó lenne a modoromon kívül másról is beszélni? Néha már úgy érzem, hogy csak az érdekli, hogy mennyire udvariatlan vagyok!

– Ó, Fény! Rand, tartok tőle, hogy Cadsuane sajnos nagyon is konzervatív ebben a kérdésben. Sosem hallottam, hogy beképzeltnek nevezett volna bárkit is, de... – elgondolkozva megveregette az ajkát az ujjával, aztán bólintott egyet. Az esőcseppek beszánkáztak a ruhája alá. – Azt hiszem, hajlandó lesz meghallgatni a mondandódat, ha el tudod vele feledtetni, hogy eddig milyen rosszul viselkedtél. Vagy ha legalább meg tudod róla győzni, hogy ezután udvariasabb leszel! Rand, a legtöbb nővért nem hatják meg a koronák, címek és rangok, és azt hiszem, Cadsuane-t pedig még annyira sem. Őt csak az érdekli, hogy valaki bolond-e vagy sem. Ha meg tudod róla győzni, hogy értelmes ember vagy, meg fog hallgatni!

– Akkor mondd meg neki... – Mély levegőt vett. A Fényre, a legszívesebben a tulajdon két kezével fojtotta volna meg Kismant, Dashivát és az összes többit! – Mondd meg neki, hogy holnap elhagyom Far Maddinget, és hogy nagyon örülnék, ha ő is velem tartana! Mint a tanácsadóm – Lews Therin a mondat első felénél megkönnyebbülten sóhajtott fel; a másodiknál viszont, ha nem csak testetlen hang lett volna, riadtan megdermedt volna. – Mondd meg neki, hogy elfogadom a feltételeit. Bocsánatot kérek mindazért, amit Cairhienben műveltem, és mindent megteszek, hogy a jövőben megfeleljek az illemnek!

Nem is fájt annyira bocsánatot kérnie. Jól van, egy kicsit azért fájt, de hacsak Min nem tévedett, szüksége volt Cadsuane-re. És Min sosem tévedett.

– Ezek szerint végül csak megtaláltad, amit idebenn kerestél? – Verin elmosolyodott, és megveregette Rand vállát. A férfi zordan nézte. – Ha csak azért jöttél volna Far Maddingbe, mert azt hitted, hogy elég bejelentened, hogy ki vagy, és a város máris a lábaid előtt hever, elmentél volna, amint rájössz, hogy itt nem tudsz fókuszálni. De mégis maradtál, úgyhogy arra jutottam, hogy valakit vagy valamit meg akarsz keresni!

– Lehet, hogy megtaláltam, amit kerestem – válaszolta kurtán. Még ha mást szeretett volna megtalálni, akkor is.

– Akkor gyere el a Barsalla palotába, a Magaslatra, még ma este, Rand! Bárki szívesen útbaigazít, ha nem tudod, merre van! Egészen biztos vagyok benne, hogy Cadsuane meghallgat! – Megrázta a köpenyét, és mintha csak most ébredt volna rá, hogy csuromvizes. – Ó, te jó ég! Azt hiszem, meg kellene szárítkoznom valahol! Neked is azt javaslom, hogy menj vissza a fogadóba! – Félig elfordult, aztán megállt, és visszanézett. Sötét szeme rezzenéstelenül tapadt a férfira. Hirtelen egyáltalán nem tűnt szétszórtnak. – Sokkal rosszabb tanácsadót is foghattál volna, mint Cadsuane, Rand, de nem hiszem, hogy bárhol is találnál jobbat! Ha elfogadja az ajánlatodat, és tényleg nem vagy bolond, akkor hallgatsz a tanácsaira!

Elsiklott az esőben, és leginkább egy zömök, kövér kis hattyúra emlékeztetett. Néha halálra rémít ez a nő, mormolta Lews Therin, és Rand egyetértően bólintott. Cadsuane nem rémítette halálra, de azért még mindig gyanakodott rá. Minden egyes aes sedai gyanús volt, aki nem tett neki hűségesküt. Kivéve talán Nynaeve-et. De még benne sem bízott meg teljesen.

Az eső elállt, mire gyalog megtette a Tanácsnok Fejébe vezető két mérföldes utat, de a szél feltámadt, és az ajtó felett lógó cégér, egy komor, szigorú nő képe az Első Tanácsnok keskeny ékköves koronájával homlokán, hangosan nyikorgott. Az ivó jóval kisebb volt, mint az Arany Kerékben, de a fényesre polírozott falambériát ékes faragás díszítette, és a vörös gerendás mennyezet alatt nem zsúfolták úgy össze az asztalokat sem. A női szalonba vezető ajtókeret is vörös volt, és díszes csipkemintát faragtak rá az ügyes kezű mesterek. A halovány márványkandallók párkányát is hasonló minta díszítette. A Tanácsnok Fejében a felszolgáló férfiak csiszolt ezüstcsatokkal fogták össze a hajukat. Most csak ketten ácsorogtak a konyhaajtó mellett, de az asztaloknál is csak hárman ültek. Külországi kereskedők voltak, mind a maga asztalánál, és láthatóan a forralt boron kívül senki és semmi nem érdekelte őket. Lehet, hogy vetélytársak voltak: néha egyikük-másikuk fészkelődött a székén, és mogorván végigmérte a többieket. Az egyik, egy őszes férfi, sötétszürke selyemkabátot viselt; egy nyurga, kemény vonású férfinak pedig galambtojás nagyságú vörös kő csillogott a fülében. A Tanácsnok Fejében csak a legtehetősebb külországi kereskedők szálltak meg, és jelen pillanatban kevés igazán vagyonos külhoni tartózkodott Far Maddingben.

A női szalon kandallópárkányán álló óra – Min azt mondta, hogy valódi ezüsttokban van – halk csilingeléssel elütötte az időt, épp, mikor Rand beért az ivóba. Mielőtt lerázhatta volna a köpenyéről a vizet, Lan is megérkezett. Amint az őrző elkapta Rand tekintetét, sajnálkozva megrázta a fejét. Mindegy; Rand most már nem is reménykedett benne, hogy megtalálja őket. Ez talán még egy ta'verennek sem ment volna.

Kisvártatva már mindkettőjük előtt egy-egy bögre forralt bor gőzölgött, és leültek az egyik kandalló elé, egy hosszú, vörös fapadra. Rand elmondta Lannak, hogyan döntött, és azt is elmagyarázta, hogy miért. Legalábbis az egyik részét. A fontosabbik részét.

– Ha ebben a szempillantásban a kezem közé kaphatnám őket, megölném mindet, és utána megpróbálnék elmenekülni, de a haláluk nem változtat meg semmit. Vagy legalábbis nem eleget – javította ki magát, és komoran a tűzbe nézett. – Várhatok itt még egy napot, hogy hátha holnap megtalálom őket: eljátszhatom ezt hetekig, vagy akár hónapokig is. De a világ nem vár rám. Azt hittem, hogy mostanra már végzek velük, de az események már így is túlhaladták a legvadabb várakozásaimat is. És most csak azokról az eseményekről van szó, amikről egyáltalán tudok! A Fényre, mi minden történhetett még odakinn, amiről sejtelmem sincs, mert nem hallottam, hogy egy kereskedő erről motyorog a bor felett!

– Sosem tudhatsz mindent – válaszolta Lan halkan. – És annak is egy része hazugság, amit tudsz. Talán a legfontosabb része. A bölcsesség részint abban rejlik, hogy szem előtt tartod ezt is. A bátorság egy része pedig abban, hogy ennek ellenére tovább küzdesz!

Rand kinyújtotta a lábát a tűz felé.

– Nynaeve elárulta neked, hogy ő és a többiek mostanában összejárnak Cadsuane-nel? Ha jól tudom, épp most is vele lovagoltak ki! – Bár lassan már hazatérnek. Rand érezte, ahogy Min egyre közelebb ér. Nemsokára megérkeznek. A lány még mindig nagyon izgatott volt valami miatt, de az érzés hol felcsapott, hol elhalványodott, mintha csak erővel próbálta volna elnyomni magában.

Lan elmosolyodott: ritkán tett ilyet, ha Nynaeve nem volt a közelben. De jeges tekintete egy cseppet sem melegedett fel.

– Megtiltotta, hogy eláruljam neked, de ha már úgyis tudod... Nynaeve és Min meggyőzték Aliviát, hogy ha fel tudják kelteni Cadsuane érdeklődését ők maguk, akkor közelebb hozhatják hozzád is az aes sedai-t. Megkeresték, hogy hol lakik, és megkérték, hogy tanítsa őket! – A mosolya elhalványult, és az arcát mintha kőből faragták volna. – A feleségem nagy áldozatot hozott érted, birkapásztor! – mondta halkan. – Remélem, hogy ezt nem felejted el! Nem mondott nekem sokat, de azt hiszem, Cadsuane úgy kezeli, mintha még mindig beavatott volna vagy novícia! És te is tudod, hogy Nynaeve-nek milyen nehezére eshet ezt elviselnie!

– Cadsuane mindenkit úgy kezel, mintha novícia lenne – motyogta Rand. Beképzelt? A Fényre, hogyan kellene viselkednie ezzel a nővel? Bárhogy is, előbb vagy utóbb rá kell jönnie! Csendben ültek, és addig bámulták a tüzet, míg csak a csizmájuk talpa el nem kezdett gőzölögni.

A kötés figyelmeztette, és mikor felnézett, Nynaeve épp belépett az istállóból nyíló ajtón. Min és Alivia mögötte jött. Lerázták a vizet a köpenyükről, megigazgatták lovaglóruhájukat, és fintorogva néztek a nedves foltokra, mintha csak azt várták volna, hogy kilovagolnak ebben a szakadó esőben, és egyáltalán nem áznak meg. Nynaeve-en szokás szerint ott díszelgett ter'angreal ékszergyűjteménye, a nyaklánc, az öv, a karkötő és a gyűrűk, és a különös karpereces-gyűrűs angreal is.

Min még mindig a ruháját rendezgette, aztán felnézett, és rámosolygott Randre. Persze nem lepte meg, hogy a férfi is ott van. A kötésen át melegség öntötte el Randet, mint valami láthatatlan simogatás, bár a lány még mindig elnyomta az izgalmát. A másik két nőnek több időbe tellett, mire észrevették Lant és őt, de mikor végre meglátták őket, azonnal az egyik felszolgáló kezébe nyomták a köpenyüket, hogy vigye fel a szobájukba, ők maguk pedig csatlakoztak a két férfihez. Megálltak a kandalló előtt, és a lángok fölé tartották dermedt kezüket.

– Élveztétek a lovaglást az esőben Cadsuane-nel? – kérdezte Rand, és felemelte a poharat, hogy belekortyoljon az édes borba. Min felrántotta a fejét, és a kötésen egy pillanatra bűntudat futott át, de a lány arckifejezése sértett dühről árulkodott. Rand kis híján félrenyelte a bort. Hát hogy a Fénybe lenne az is az ő hibája, hogy a nők találkoztak Cadsuane-nel?

– Ne nézz ilyen csúnyán Lanra, Nynaeve! – mondta, mikor már kapott levegőt. – Verin mondta el nekem!

Nynaeve most már nem Lant méregette gyilkos pillantásokkal, hanem Randet, és a férfi megrázta a fejét. Már hallott róla, hogy a nők szerint minden kizárólag csak a férfiak hibája volt, de nem hitte volna, hogy ezt komolyan is gondolják!

– Bocsánatot kérek mindazért, amit az én kedvemért el kellett viselnetek – folytatta –, de most már nem kell tovább szenvednetek miattam! Megkértem, hogy legyen a tanácsadóm! Jobban mondva szóltam Verinnek, hogy meg akarom kérni. Még ma este. Kis szerencsével holnap ő is velünk tart, mikor elhagyjuk a várost.

Azt várta, hogy a nők megkönnyebbülten, meglepve elmosolyodnak, de nem ez történt.

– Cadsuane igazán figyelemre méltó asszony – mondta Alivia, és hátrasimította nedves, ezüsttel átszőtt szőke haját. Torokhangú morgásából csak úgy sütött az ámulat. – Roppant szigorú. Kiváló tanár!

– Néha látod az erdőt is, te gyapjúagyú, feltéve, ha odavonszol valaki, hogy megmutassa – mondta Min, és keresztbe fonta a karját. Rand érezte a kötésen át, hogy Min örül a döntésének, de sejtette, hogy a lányt nem az vidította fel, hogy felhagy a szökevények hajkurászásával. – Ne feledd, hogy bocsánatot kell tőle kérned Cairhien miatt! Ha úgy gondolsz rá, mintha a nagynénéd lenne, az a fajta, aki nem tűri el, hogy bolondozz vele, akkor minden rendben megy majd!

– Cadsuane egyáltalán nem olyan rossz, mint amilyennek tűnik – Nynaeve összevont szemöldökkel meredt a másik két nőre, és a keze megrándult. Kis híján megragadta vállán átvetett, vaskos hajfonatát, bár Min és Alivia egyszerűen csak ránézett. – Nem, egyáltalán nem olyan rossz! És szerintem idővel a... nézeteltéréseinket is tisztázzuk! Egyszerűen csak idő kérdése. Csak idő kérdése!

Rand Lanra nézett. Az őrző csak megvonta a vállát, és belekortyolt a borba.

Rand nagyon sóhajtott. Nynaeve idővel majd tisztázza a nézeteltéréseit Cadsuane-nel, Min úgy véli, hogy az aes sedai leginkább egy zord nagynénire emlékeztet, Alivia szerint pedig szigorú tanár. Az első egészen addig problémát fog okozni, amíg a két aes sedai valahogy el nem intézi a dolgot – ennyire már ismerte Nynaeve-et –, a másik kettőre pedig egyáltalán nem volt szüksége. De nem nagyon tehetett mást, mint hogy elfogadja. Ő is belekortyolt a borba.

A többi asztalnál ülők túl messze voltak ahhoz, hogy hallják, miről beszélnek, de Nynaeve azért lehalkította a hangját, és Randhez hajolt.

– Cadsuane megmutatta nekem, hogy két ter'angrealom mit csinál – suttogta, és a szeme izgatottan csillant. – Fogadni mernék, hogy azok a díszek, amiket a hajában visel, szintén ter'angrealok! Azonnal felismerte az enyémeket, amint hozzájuk ért! – Nynaeve elmosolyodott, és megforgatta a jobb kezén az egyik gyűrűt. Azt, amelyiknek olyan különös, sápadt zöld köve volt. – Tudtam, hogy ha megforgatom, ezzel megérzem, ha valaki három mérföldön belül saidart fókuszál, de Cadsuane szerint a saidint is meg fogom érezni. Mintha úgy gondolta volna, hogy azt is éreznem kellene, hogy milyen irányban fókuszáltak, de láthatóan nem tudta, hogyan működik.

Alivia elfordult a kandallótól, hangosan szipákolt, de azért ő is halkan beszélt.

– És te rettenetesen elégedett voltál, hogy nem tudta! Láttam az arcodon! Hogyan örülhetsz annak, hogy valaki nem tud valamit? Hogyan örülhetsz a tudatlanságnak?

– Csak annak örültem, hogy Cadsuane sem tud mindent! – motyogta Nynaeve, és mérgesen ránézett a magas seanchan nőre. Egy pillanat múlva már újra mosolygott. – De ez a legfontosabb dolog, Rand! – A keze a derekán csillogó, keskeny aranyövre csúszott. – Azt mondta, hogy ez egy kút.

Valami megsimogatta Rand arcát, és a férfi összerezzent. Nynaeve felvihogott. Nynaeve, vihogott!

– Ez egy kút – csapta a szájára a kezét, és nevetett – vagy legalábbis egy hordó! És tele van saidarral! Nincs benne túl sok, de egészen könnyen fel lehet tölteni: egyszerűen csak ezen keresztül kell magamhoz ölelnem a Forrást. Mintha csak egy angreal lenne. Hát nem csodálatos?

– Csodálatos – mondta Rand, de egyáltalán nem tűnt lelkesnek. Ezek szerint Cadsuane ter'angrealokkal a hajában járkál! Hát csodálatos! És alighanem nála is van egy „kút”, máskülönben nem ismerte volna fel Nynaeve övét. A Fényre, Rand eddig azt hitte, hogy még soha nem találtak két ter'angrealt, ami ugyanazt tette volna! Anélkül is épp elég rossz lett volna találkoznia vele ma este, hogy tudja, a nő még itt is képes fókuszálni. Épp megkérte volna Mint, hogy kísérje el, mikor Keene asszony tűnt fel. Fehér kontyát olyan szorosan húzta össze, hogy a bőr is kis híján elcsúszott az arcáról. Gyanakodva, ellenségesen végigmérte Randet és Lant, és lebiggyesztette a száját, mintha azon gondolkozna, hogy már megint mit csináltak rosszul. Rand látta, hogy a fogadójában megszállt kereskedőket is éppilyen tekintettel méregeti. Legalábbis a férfiakat. Ha nem lett volna olyan kényelmes a szállás, és olyan pompás a konyha, senki sem jött volna ide.

– Ezt ma reggel hozták a férjének, Farshaw asszony – morogta, és Min kezébe nyomott egy mocskos, vörös viaszdarabbal lepecsételt levelet – a fogadós felszegte hegyes állát, és jegesen végigmérte. – És egy nő is kérdezősködött utána!

– Verin volt az – vetette közbe Rand gyorsan, hogy elejét vegye a faggatózásnak, és lerázza a fogadóst. Ki tudta, hogy itt van? Ki küldhetett neki levelet? Cadsuane? Vagy az egyik asha'man az aes sedai kíséretéből? Vagy az egyik nővér? Mérgesen nézte a papírlapot Min kezében, és alig várta, hogy végre elmenjen a fogadós.

Min szája megremegett, és a lány makacsul nem nézett Randre. A férfi tudta, hogy most rajta mosolyog. A lány vidámsága átszivárgott a kötésen.

– Köszönöm szépen, Keene asszony! Verin jó barátunk!

A hegyes áll még magasabbra emelkedett.

– Ha kíváncsi a véleményemre, Farshaw asszony, egy csinos férjjel az oldalán az ember még a legjobb barátnőiben sem bízhat!

Min szeme vidáman csillogott, és láthatóan alig bírta megállni, hogy ne nevessen fel hangosan. A fogadós felszegett fejjel visszamasírozott a vörös boltív alá. A lány nem adta oda a levelet Randnek, hanem feltörte a pecsétet, széthajtogatta a papírt, és szép lassan elolvasta a levelet, mintha ő is ebben az átkozott városban született volna.

Olvasás közben összevonta a szemöldökét, de Randet csak a kötésen átvillanó indulat figyelmeztette. Min összegyűrte a levelet, és a kandalló felé fordult. Rand felpattant a padról, és az utolsó pillanatban kapta ki a lány kezéből a papírt, mielőtt az a tűzbe vethette volna.

– Ne légy ostoba! – mondta Min, és elkapta a kezét. Felnézett a férfira, hatalmas sötét szeme halálos komolysággal csillant. A kötésen át csak vad elszántság lobogott. – Kérlek, ne légy ostoba!

– Megígértem Verinnek, hogy igyekszem értelmes ember módjára viselkedni – mondta Rand, de Min nem mosolygott. A férfi kisimította a papírlapot. A cikornyás kézírást nem ismerte fel, és a levélen nem volt aláírás.

Tudom, ön kicsoda, és minden jót kívánok önnek, de szeretném, ha elmenne Far Maddingből. Az Újjászületett Sárkány csak halált és pusztítást hoz mindenüvé, ahol megjelenik. Most már azt is tudom, hogy miért van itt. Megölte Rochaidet. Kisman is halott. Torval és Gedwyn egy Zeram nevű csizmadia emeleti szobájában laknak, a Kék Ponty utcában, az illiani Kaputól nem messze. Ölje meg őket, és távozzon. Hagyja békén Far Maddinget!

A női szalonban felcsendült az óra. Hosszú volt még a nap: csak jó pár óra múlva kellett volna elindulniuk Cadsuane-hez.

Harmincharmadik fejezet

Kék Ponty utca

Min keresztbe vetett lábbal ült az ágyon. Ez egyáltalán nem volt olyan kényelmes lovaglóruhában, mint nadrágban, de most ez sem zavarta. Az ujjai között pörgette az egyik kését. Thom annak idején azt mondta neki, hogy ez egy tökéletesen haszontalan mutatvány, bár arra jó, hogy felfigyeljenek rá az emberek, és néha annyira elbizonytalanítja őket, hogy többre már nem is kell használni a tőrt. Rand a szoba közepén állt, és épp a kardhüvelyre font békecsomó apró vágásait nézegette. Egyáltalán nem figyelt Minre. A karján fémes, vörös-arany csillogással ragyogott a Sárkány.

– Te is beismerted, hogy ez csak egy csapda lehet – hördült fel a lány. – Lan is beismerte! Egy félvak kecskének Seleisinben is több esze lenne annál, hogy besétáljon egy csapdába! Csak a bolondok csókolják meg a darazsat vagy esznek tüzet! – vetette oda, hogy egy közmondással is megfejelje a mondanivalóját.

– Egy csapda már nem is csapda, ha tudod, hogy ott van – mondta Rand oda sem figyelve, és megigazította az egyik vékony drótot, hogy jobban odatapadjon a másikhoz. – Tudom, hogy csapda, és talán azt is ki tudjuk találni, hogyan sétáljunk bele anélkül, hogy megfogna minket!

Min olyan erővel dobta el a kést, ahogy csak tudta. A penge elszállt Rand arca előtt, és remegve beleállt az ajtóba. A lány összerezzent, mikor az eszébe jutott, hogy legutóbb mikor csinált ilyet. Most persze nem feküdt a férfin, és Cadsuane sem fog csak úgy benyitni! Sajnos. A Fény égesse meg ezt a gazembert, hogy az a fagyos kis érzelemcsomag még csak meg sem rezdült, mikor az arca előtt elsuhant a kés! Sőt, Rand még csak meg sem lepődött!

– Még ha látod is Gedwynt és Torvalt, tudnod kell, hogy a többiek is ott lapulnak, és csak arra várnak, hogy odamenj! A Fényre, lehet, hogy felbéreltek ötven orgyilkost is!

– Far Maddingben? – Rand felpillantott. Megnézte az ajtóban remegő kést, megrázta a fejét, aztán máris a békecsomót egyengette. – Nem hinném, hogy akár csak két felbérelhető fegyveres is lenne a városban, Min! Hidd el, én sem akarom megöletni magamat! Ha nem jövök rá, hogyan számolhatnám fel a csapdát anélkül, hogy rám csukódna, ígérem, hogy nem megyek a közelébe!

A férfiban annyi félelem sem volt, mint egy kősziklában! És annyi belátás sem! Nem akarta megöletni magát – mintha bárki is szántszándékkal ment volna a halálba! Min lekászálódott az ágyról, és kinyitotta az éjjeliszekrény ajtaját. Kivette belőle a korbácsot, amit Keene asszony még azokba a szobákba is elhelyeztetett, amit külföldieknek adott ki. Az egész olyan hosszú volt, mint a karja, szélesebb a tenyerénél, az egyik vége egy szép, simára csiszolt fanyél volt, a másik vége pedig három ágra oszlott.

– Talán ha ezzel kezellek meg, kitisztul annyira az agyad, hogy észre vedd, mi vár rád! – kiáltott fel.

Nynaeve, Lan és Alivia ekkor léptek be. Nynaeve és Lan köpenyben voltak, és Lannak a csípőjén volt a kardja is. Nynaeve minden ékszerét levette, csak az egyik ékköves gyűrűt és a díszes övet, a kutat nem. Lan halkan becsukta az ajtót. Nynaeve és Alivia döbbenten nézték Mint, amint ott áll, a feje fölé emelt korbáccsal.

A nő gyorsan ledobta a korbácsot a virágmintás szőnyegre, és berugdalta az ágy alá, hogy ne is lássa.

– Nem értem, miért hagyod, hogy Lan ilyen őrültségekbe vágjon bele – mondta olyan határozottan, amilyen határozottan csak tudta. Ami jelen pillanatban nem volt valami sok. A Fényre, miért mindig a lehető legkellemetlenebb pillanatokban nyitnak rájuk?

– Egy nővérnek néha meg kell bíznia az őrzője ítéletében – mondta Nynaeve hűvösen, és felvette a kesztyűjét. Az arca akár egy porcelánbabáé is lehetett volna: éppúgy nem volt rajta semmiféle érzelem. Ó, most aztán a lábujja hegyéig aes sedai volt.

Nem az őrződ, hanem a férjed, akarta Min mondani, és te legalább elkísérheted, hogy vigyázz rá! Én nem tudom, hogy az őrzőm vajon valaha is feleségül fog-e venni, és azzal fenyegetőzött, hogy megkötöz, ha vele akarok menni! Nem mintha nagyon el akarta volna kísérni. Ha már a férfi úgy döntött, hogy agyalágyult módjára viselkedik, nem azzal használ neki a legtöbbet, ha ő is megkésel valakit.

– Ha komolyan meg akarjuk csinálni, birkapásztor – mondta Lan komoran –, akkor ideje lenne indulnunk, nehogy ránk sötétedjen!

Kék szeme még hidegebben csillogott, mint máskor, és keményebb volt, mint a kő. Nynaeve aggódva nézte, és Min majdnem megsajnálta a másik nőt. Majdnem.

Rand felvette a kardját a kabátja fölé, aztán magára kapta a köpenyt, és Min felé fordult. A csuklya végiglógott a hátán. A férfi arca éppolyan kemény volt, mint Lané, szürkéskék szeme is majdnem olyan zordan csillant, de a lány fejében a fagyos kövön arany szálak villantak át. Min a legszívesebben a férfi feketére festett, vállig érő fürtjeibe kapaszkodott volna, és vadul megcsókolja Randet. Mindegy, hányan nézik! Ehelyett azonban csak keresztbe fonta a karját, felszegte az állát, és látható nemtetszéssel szemlélte az eseményeket. Ő sem akarta, hogy itt haljon meg a férfi, és nem hagyta volna, hogy Rand azt higgye, feladja a véleményét, csak mert a férfi makacskodott egy keveset.

Rand meg sem próbálta átölelni. Bólintott egyet, mintha értené a dolgot, aztán felkapta a kesztyűjét az ajtó melletti kis asztalkáról.

– Visszajövök, amilyen gyorsan csak lehet, Min! És aztán együtt elmegyünk Cadsuane-hez! – Az arany szálak még akkor is fénylettek, mikor Rand kiment a szobából. Lan követte. Nynaeve megállt az ajtóban, és visszanézett.

– Mindkettőjükre vigyázni fogok, Min! Alivia, kérlek, maradj itt vele, és gondoskodj róla, hogy ne csináljon semmilyen ostobaságot! – Maga volt a nyugodt, méltóságteljes aes sedai fensőbbség. Egészen amíg ki nem nézett a folyosóra. – A Fény égesse meg őket! – vakkantott fel. – Ezek itt hagynak!

Elszaladt, és félig nyitva hagyta az ajtót. Alivia csukta be.

– Játsszunk, hátha úgy gyorsabban megy az idő, jó, Min? – átvágott a szőnyegen, leült a kandalló előtti kis zsámolyra, és kiszedett egy hosszabb zsineget az erszényéből. – Macskabölcső?

– Nem, Alivia, most inkább ne! – mondta Min, és kis híján megrázta a fejét a másik nő hangjából áradó mohó vágy hallatán. Lehet, hogy Randet nem érdekelte, hogy Alivia mit fog csinálni, de Min nekiállt jobban megismerni a nőt. És döbbenetes dolgokat tapasztalt. Az egykori damane a felszínen érett nő volt. Középkorúnak tűnt, szigorú volt, tüzes, sőt, olykor kifejezetten félelmetes. Nynaeve legalábbis rettegett tőle. Az aes sedai másoknak ritkán mondta azt, hogy „kérlek”, vagy hogy „lennél szíves”. De a nőt tizennégy évesen vetették pórázra, és nem csak azért volt furcsa, mert még mindig úgy szerette a gyerekjátékokat.

Min azt kívánta, bárcsak a szobájukban is lenne egy óra, bár persze csak egy olyan fogadót tudott volna elképzelni órával minden szobájában, ahol csupa király és királynő száll meg. Fel-alá járkált Alivia figyelő tekintete alatt, és a fejében számolta a másodperceket. Azon gondolkozott, hogy Rand és a többiek vajon mikor érnek ki a fogadó látótávolságából. Mikor úgy vélte, hogy már elég idő eltelt, előszedte a köpenyét a szekrényből. Alivia felpattant, és az ajtóhoz ugrott. Csípőre tett kézzel végigmérte, és most egyáltalán nem volt benne semmi gyerekes.

– Nem mehetsz utánuk – hördült határozott hangon. – Csak bajt kevernél, és azt nem hagyhatom!

Bár a szőke haj és a kék szemek egyáltalán nem stimmeltek, Mint most leginkább Rana nénire emlékeztette. Rana néni mindig tudta, hogy ha Min valami rossz fát tett a tűzre, és gondoskodott róla, hogy eszébe se jusson még egyszer rosszalkodni.

– Emlékszel arra, mikor a férfiakról beszéltünk, Alivia? – A másik nő arca vérvörös lett, és Min sietve hozzátette. – Mármint arra, mikor azt magyaráztam, hogy néha mintha az agyukkal gondolkoznának. – Gyakran hallotta, hogy a nők azzal gyalázták egymást, hogy a másik nem tud semmit a férfiakról, de még sosem találkozott ilyen nővel, mielőtt megismerte volna Aliviát. Ő tényleg nem tudott semmit sem! – Rand nélkülem is épp elég nagy bajba keveri magát. Elmegyek, megkeresem Cadsuane-t, és ha megpróbálsz megállítani! – fenyegetően felemelte az öklét.

Alivia egy hosszú pillanatig összevont szemöldökkel méregette. Végül aztán bólintott.

– Hadd menjek el a köpenyemért! Én is elkísérlek!

A Kék Ponty utcán nem voltak sem hordszékek, sem pedig egyenruhás szolgák, és a szekerek vagy hintók még csak be sem fértek volna a szűk, kanyargós sikátorba. Az utcát palatetős boltok és házak szegélyezték: a legtöbbjük kétszintes volt. Néha egészen összetapadtak, máskor nyílt közöttük egy kis utcácska. A járda még mindig nedvesen csúszott, és a jeges szél szinte letépte Rand köpenyét, de az emberek már ismét előmerészkedtek, és hangosan tülekedtek az utcán. Három városi őr jött velük szembe. Az egyiküknek egy hosszú bot volt a vállán. Alaposan megnézték maguknak Rand kardját, aztán továbbmentek. Nem messze, az utca másik oldalán, Zeram csizmadia háromszintes háza emelkedett a magasba. És akkor még a csúcsos tető alatt megbújó padlást nem is számolta.

A vézna, csapott állú férfi az erszényébe csúsztatta Rand pénzét, és egy vékonyka fabottal lepiszkált egy barnára sült, ropogós húsos lepényt az előtte izzó faszenes hordó rácsáról. Az arca ráncos volt, a kabátja szakadtas, és hosszú, szürke haját egyetlen bőrmadzaggal fogta össze. A tekintete Rand kardjára rebbent, aztán sietve elkapta róla.

– Miért érdeklődik ennyit a csizmadiáról? Ez itt ám a legfinomabb birkahús! – Szélesen elvigyorodott. Kivillant a foga, és szinte teljesen eltűnt az álla, és most hirtelen nagyon sunyinak tűnt a tekintete. – Még az Első Tanácsnok sem ehetik ilyet!

Mikor még kisfiú voltam, egyfajta húsos lepény volt. Buktának hívtuk, motyogta Lews Therin. Mindig vidéken vettük, és aztán...

Rand egyik kezéből a másikba dobta a lepényt. A frissen sült tészta még a kesztyűn át is égette a kezét. Elnyomta a hangot.

– Szeretem tudni, hogy miféle ember készíti a csizmámat. Mert mi van például, ha nem szereti az idegeneket? Az ember nem dolgozik igazán jól annak, akit nem szeret!

– Igen, asszonyom – mondta a csapott állú fickó, és pislogva meghajolt egy zömök, ősz hajú nő előtt. Leszedett négy húsos lepényt a tűzről, durva papírba csomagolta őket, és az asszony kezébe nyomta, mielőtt megkapta volna érte a pénzt. – Ezer örömmel, asszonyom! A Fény ragyogjon le önre!

A nő egy szó nélkül elvonult, és a köpenye alá rejtette a kis csomagot. A férfi fintorogva nézett utána, aztán ismét Randhez fordult. – Zeram mindenkit szeret! És ha valaha valakit nem szeretett volna, Milsa kiverte volna belőle az efféle ellenérzéseket! Ő a felesége. Mióta az utolsó gyermekük is megházasodott, Milsa kiadja a legfelső emeletet. Már amikor talál olyan bérlőt, akit nem zavar, hogy bezárják éjszakára – nevetett fel. – Milsa építtetett egy lépcsőt, ami egyenesen a harmadik emeletre vezet, úgyhogy a bérlők külön laknak tőlük, de egy új ajtóra már sajnálta a pénzt, úgyhogy a lépcső a boltba vezet le. Annyi esze viszont van, hogy nem hagyja éjszakára is nyitva a bolt ajtaját! Megeszi azt a lepényt, vagy csak nézni fogja?

Rand sietve beleharapott a lepénybe, aztán letörölte az arcáról a forró szószt. Az ereszek védelme alatt átsétált egy apró késbolthoz. Az utcán a legtöbben valami gyors harapnivalót vettek a kitelepült árusoktól. Húsos lepényt, szárított halat vagy csavart papírsüvegekbe töltött sült borsót. Három vagy négy legalább olyan magas férfi sétált az utcán, mint ő maga, és két vagy három majdnem olyan nyurga asszony. Alighanem aielek voltak. Talán a csapott állú fickó nem volt olyan sunyi mégsem, de az is lehet, hogy Rand reggeli óta nem evett semmit, de a férfi úgy érezte, hogy a legszívesebben befalná a lepényt, és máris visszasietne egy másikért. De azért lassan evett.

Zeramnak láthatóan jól ment az üzlet. A boltba folyamatosan mentek – bár azért nem tódultak – az emberek, és a legtöbbnél volt egypár javításra váró csizma is. Még ha bejelentés nélkül fel is engedne látogatókat a vendégeihez, később akkor is azonosíthatná őket. És a vevői is látnák mindkettőjüket. Ha valóban a szökevények bérelték ki a legfelső emeletet, őket nem nagyon zavarta volna, hogy éjszakára be vannak zárva. Délre egy kis sikátor választotta el a csizmadia házát a mellette álló földszintes épülettől. Veszedelmes lett volna oda átugrani. A másik oldalon viszont egy kétemeletes ház, egy varrónő kis szalonjával a földszinten, egészen hozzátapadt Zeram házához. A csizmadia házán csak elöl voltak ablakok – hátul egy újabb kis sikátor nyílt, ahová a szemetet öntötték: Rand már azt is ellenőrizte –, de alighanem volt egy kis csapóajtó a tetőn is, hogy ki lehessen menni, ha meg kell javítani a cserepeket. Onnan egészen közel volt a varrónő házának teteje, és csak három másik tetőn kellene átvágniuk, hogy elérjenek egy újabb épülethez, egy gyertyaöntő műhelyéhez, ahonnan már egész könnyedén leugorhatnak az utcára vagy az épületek mögött futó sikátorba. Nem lehetett igazán veszedelmes arra menni éjszaka – de még nappal sem, ha az ember figyelt arra, hogy ne lássák az utcáról, és körbenézett, hogy ne a legközelebbi őr karjába ugorjon. A Kék Ponty utca úgy tekergett, hogy a legközelebbi őrállásból nem lehetett idelátni.

Két férfi tűnt fel, a csizmadia háza felé tartottak. Rand gyorsan elfordult, és úgy tett, mint aki a deszkalapra kitett ollókat és késeket nézegeti a késes hullámos, rossz minőségű kirakatüvegén át. Az egyik férfi magas volt, bár nem akkora, mint a feltételezett aielek. Mind a ketten felhúzták a csuklyájukat, de egyikük kezében sem volt egy pár csizma, és bár mind a ketten szorosan magukra fogták a köpenyüket, a szél fel-felvillantotta a köpeny sarkát, és kilátszott a kardjuk. Egy hirtelen szélroham lekapta az alacsonyabb férfi csuklyáját, és bár hamar visszahúzta a fejére, Rand már látta az arcát. Charl Gedwyn rászokott arra, hogy hosszú haját egy hatalmas, vörös kővel díszített csattal fogja össze, de még mindig kemény arcú férfi volt, és kihívóan nézett mindenkire. És ha ez itt Gedwyn, akkor a másik férfi csak Torval lehetett. Rand bármibe lefogadta volna. A többiek közül senki sem volt elég magas.

Rand megvárta, hogy a két férfi eltűnjön Zeram boltjában, lenyalogatta az utolsó pár zsíros morzsát a kesztyűjéről, és elindult, hogy megkeresse Lant és Nynaeve-et. Megtalálta őket, még mielőtt olyan messze ment volna a kanyargós utcán, hogy szem elől tévessze a csizmadia boltját. A gyertyaöntő, ahol szerinte a legkényelmesebben le lehetett volna ugrani a tetőről, egy kicsit arrébb volt. Az oldalán kis sikátor nyílt. A Kék Ponty utca újra kanyarodott. Alig ötven lépésnyire tőlük egy őrállás emelkedett, és egy őr figyelte a tömeget, de egy háromemeletes épület, egy bútorasztalos boltja teljesen eltakarta a gyertyaöntőt az őrök szeme elől.

– Vagy fél tucat ember felismerte Torvalt és Gedwynt – mondta Lan –, de a többieket nem látta senki sem!

Halkan beszélt, bár egyetlen járókelő sem nézett fel rájuk. A két férfi köpenye alól kivillanó kard láttára mindenki meggyorsította a léptét.

– A hentes az utca végén azt mondta, hogy tőle veszik a húst – mondta Nynaeve –, de mindig csak két emberre eleget!

Oldalvást rápislogott Lanra, mintha azt akarná neki mondani, hogy az ő bizonyítéka sokkal meggyőzőbb.

– Láttam őket – árulta el nekik Rand. – Most mentek be! Nynaeve, fel tudsz engem és Lant emelni a tetőre a ház mögötti kis sikátorból?

A nő összevont szemöldökkel méregette Zeram házát, és fél kézzel megdörzsölte a keskeny aranyövet.

– Egyesével fel tudlak titeket emelni – mondta végül. – De az több mint a felét felhasználná annak, ami a kútban van. Nem tudnálak leemelni titeket!

– Az épp elég, ha felemelsz! – válaszolta Rand. – A tetőkön át fogunk távozni, és a gyertyaöntő mellett mászunk majd le!

Nynaeve természetesen tiltakozott, miközben besétáltak a csizmadia háza mögé, a kis sikátorba, de hát mindig tiltakozott minden ellen, amit nem ő talált ki.

– És én most csak felraklak titeket a tetőre, és várok? – kérdezte, és olyan csúnyán nézett körbe, hogy az emberek lassan már jobban megijedtek tőle, mint a két fegyverestől, bár nála nem láttak semmi veszélyeset. Kilökte a karját, hogy megmutasson egy halvány vörös kövekkel borított, keskeny karkötőt. – Ez jobban megvédne, mint bármiféle acélpáncél! Még csak nem is érezném, ha karddal sújtanának rám! Azt hittem, hogy én is bemehetek veletek!

– És mit csinálnál odabenn? – kérdezte Rand halkan. – Lefognád őket az Egyetlen Hatalommal, hogy könnyebben végezhessünk velük? Vagy te magad ölnéd meg őket?

Nynaeve mérgesen nézegette a járdát.

Besétáltak Zeram háza mögé. Rand megállt az alacsony házikó mellett, és körbenézett. Úgy tett, mintha csak bámészkodna. Egyetlen városi őrt sem látott, de azért mikor berántotta Nynaeve-et a sikátorba, gyorsan mozgott. Akkor sem vett észre városi őröket a közelben, mikor Rochaidet követte!

– Nagyon csendes vagy – mondta Lan. Közvetlenül Nynaeve mögött volt. A nő gyorsan besietett, és anélkül válaszolt, hogy megállt vagy akár csak hátranézett volna.

– Eddig nem gondoltam bele, hogy mit is csináltok – mondta halkan. – Azt hittem, hogy ez is csak valami kaland, hogy megküzdünk az árnybarátokkal, igazságot szolgáltatunk a szökevény asha'maneknek, de ti azért mentek fel, hogy kivégezzétek őket! Ha meg tudjátok ölni őket anélkül, hogy észrevennének titeket, ugye egy pillanatig sem haboznátok?

Rand hátranézett Lanra, de az idősebb férfi csak zavartan megrázta a fejét. Még szép, hogy minden figyelmeztetés nélkül megölnék őket, ha tudnák! Ez nem valamiféle párbaj volt: ez kivégzés volt, épp, ahogy Nynaeve mondta! Rand legalábbis remélte, hogy az lesz.

Az épület mögötti aprócska sikátor kicsit szélesebb volt, mint az utcára nyíló, és a köves talajba mély árkot szántottak a reggelenként kitolt szeméttel teli hordók. Körülöttük mindenhol csupasz fal emelkedett. Senki sem akarta, hogy az ablakai a szemeteskocsikra nyíljanak.

Nynaeve egy ideig csak nézte a házfalat, aztán hirtelen felsóhajtott.

– Álmukban öljétek meg őket, ha lehet! – mondta, és nagyon halk volt a hangja, ahhoz képest, hogy mit mondott.

Valami láthatatlan szorosan átölelte Rand mellkasát a hóna alatt, és lassan felemelte a levegőbe. Egyre magasabbra lebegett, míg csak át nem libbent a magas eresz felett. Akkor hirtelen eltűnt a láthatatlan hám, és a csizmája a ferde tetőre koppant. Kicsit meg is csúszott a nedves palacserepeken. Letérdelt, és négykézláb kúszott tovább. Pár perccel később Lan is fellebegett a tetőre. Az őrző is letérdelt, a tető peremére kúszott, és lenézett a kis sikátorba.

– Már elment – mondta végül Lan. Körbefordult, hogy szembenézzen Randdel, és a férfi háta mögé mutatott. – Ott kell bemennünk!

A csapóajtó egészen a csúcsos tető végén volt, és egy fémlap védte, nehogy az oldalán befolyjon a víz a mögötte rejlő padlásra. Rand leengedte magát a poros szobába. Csak a csapóajtón át beszűrődő fény adott némi világosságot. Egy pillanatig a levegőben lógott, aztán elengedte az ajtókeretet, és egypár lábnyit esett. Egy háromlábú zsámolytól és egy nyitott ládától eltekintve a padlásszoba éppolyan üres volt, mint a láda. Zeram láthatóan nem használta a padlást, mióta a felesége úgy döntött, hogy bérlőket fogadnak.

Könnyedén körbejárták a padlást, és végigtapogatták a padlót, míg csak nem találtak egy újabb, nagyobb csapóajtót a deszkákba ágyazva. Lan körbetapogatta a zsanérokat, és azt súgta, hogy szárazak, de nem rozsdásak. Rand kihúzta a kardját és bólintott egyet, mire Lan felnyitotta a csapóajtót.

Rand nem tudta, hogy mi várja odalenn, mikor leugrott a szobába, de fél kézzel igyekezett megfékezni a zuhanás lendületét. Könnyedén, lábujjhegyen ért földet. Alighanem most ezt a szobát használták padlás helyett: a falakon mindenütt polcok és szekrények voltak, a faládákat egymásra tornyozták, és az asztalokra székeket halmoztak, hogy jobban elférjenek. De arra egyáltalán nem számított, hogy két holttest hever majd a szoba közepén, mintha csak odavonszolták és ledobták volna őket, mint két liszteszsákot.

A fekete, püffedt arcok felismerhetetlenek voltak, de az alacsonyabbik hulla hajában egy hatalmas vörös kővel kirakott ezüst hajcsat villant.

Lan hangtalanul leugrott a padlásról, végigmérte a holttesteket, és felvonta a szemöldökét. Ennyi. Az őrzőt már semmi nem lephette meg.

– Fain van itt – suttogta Rand, és mintha csak a név valami varázsige lett volna, az oldalában fellüktetett a két seb. A régebbi úgy szaggatott, mint egy jeges korong, az újabb pedig mint egy tüzes karom. – Ő küldte a levelet!

Lan a csapóajtó felé intett a kardjával, de Rand megrázta a fejét. A tulajdon kezével akarta megölni a szökevény asha'maneket, de most, hogy Torval és Gedwyn halottak voltak – és szinte biztos volt benne, hogy Kisman is így végezte; eszébe jutott, hogy az Arany Kerékben egy fekete, püffedt hulláról beszéltek a kereskedők –, most rá kellett ébrednie, hogy nem érdekli, ki ölte meg őket, ha végre meghaltak. Ha egy vadidegen lemészárolná Dashivát, az sem zavarná. De Fain más lapra tartozott. Ő trallokokat küldött a Folyóközbe, és egy másik sosem gyógyuló sebet vágott az oldalába. Ha Fain csak karnyújtásnyira van, Rand nem engedi, hogy elmeneküljön! Intett Lannak, hogy tegyenek úgy, mint az előbb a padláson, és az ajtó elé állt. Két kézzel megmarkolta a kardját. Mikor a másik férfi kinyitotta az ajtót, beugrott a hatalmas, lámpafényes szobába. A túloldalon egy jókora ágy volt, és az aprócska kandallóban vígan ropogott a tűz.

Csak a lendülete mentette meg az életét. A szeme sarkából hirtelen mozgást látott, és valami megrántotta a mögötte rebbenő köpenyt. Ügyetlenül megpördült, és megpróbálta hárítani a görbe tőr csapásait. Nehezére esett minden egyes mozdulat. Az oldalában égő sebek most már nem csak lüktettek, hanem szinte szétszakították. Az olvadt vas és a legfagyosabb jég ketté akarta roppantani. Lews Therin ordított. Rand gondolkozni is alig tudott a fájdalomtól.

– Mondtam már, hogy az enyém! – sikoltotta a csontos kis emberke, és eltáncolt Rand vágása elől. Gyűlölettől eltorzult arcával, hatalmas orrával és elálló füleivel leginkább egy gonosz manóra emlékeztetett, amivel a rossz gyerekeket szokták ijesztgetni, de a szemében gyilkos vágy csillant. Kivicsorította a fogait, és úgy nézett ki, mint egy ölésre kész menyét. Egy vad menyét, aki még egy leopárdnak is nekimenne. És azzal a tőrrel akárhány leopárdot meg tudna ölni! – Az enyém! – sikoltott fel Padan Fain, és hátraugrott, ahogy Lan is berobogott a szobába. – Öld meg a rondát!

Rand csak akkor vette észre, hogy valaki más is van a szobában, mikor Lan elfordult Faintől. A magas, sápadt ember mohón vetette előre magát, hogy összemérhesse a pengéjét az őrzővel. Toram Riatin arca megviselt volt, de egy pengemester könnyedségével táncolt bele a halálos viadalba. Hiszen pengemester is volt. Lan ugyanolyan könnyedén, ugyanolyan halálosan lépett oda, és megkezdődött az acél és halál tánca.

Rand teljesen megdöbbent, hogy az a férfi, aki nemrég még Cairhien trónja után ácsingózott, most itt van Far Maddingben, egy ócska, szakadt kabátban, de a szemét le sem vette Fainről, és a kardja egyfolytában az egykori házalónak feszült. Moiraine egyszer régen azt mondta róla, hogy nem csak árnybarát, hanem még annál is rosszabb. A vakító fájdalom meg-megrogyasztotta Rand léptét, ahogy Fain után eredt, és éppúgy nem törődött a mögötte csengő acéllal és a csizmák tompa dobbanásával, ahogy Lews Therin nyöszörgését is figyelmen kívül hagyta. Fain eltáncolt, aztán nekiugrott, és megpróbálta ismét megvágni azzal az átkozott pengével, ami már egyszer sosem gyógyuló sebet ejtett Rand oldalában. Hörögve átkozódott, ahányszor csak Rand elütötte a pengét. Hirtelen sarkon fordult, és az épület hátulja felé rohant. A Randet tépő pokoli kín ismét lüktetéssé szelídült, mikor Fain kilépett a szobából, de Rand óvatosan követte. Az ajtóban észrevette, hogy Fain nem akart elrejtőzni előle. A fickó a lefelé vezető lépcső tetején állt, és csak rá várt. Az egyik kezében ott csillogott a shadar logothi tőr. A markolat csúcsán hatalmas rubint villogott, és magába gyűjtötte az asztalra tett lámpások fényét, amelyek bevilágították az ablaktalan kis szobát. Amint Rand belépett a helyiségbe, a tűz és a jég ismét szaggatni kezdte az oldalát, míg csak azt nem érezte, hogy már a szíve is remeg. Minden erejét felemésztette a talpon maradás. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy megmozduljon, de lassan megindult, és lépést lépés után tett meg.

– Azt akarom, hogy tudja, ki öli meg – vinnyogta Fain kényeskedve. Egyenest Randre nézett, de láthatóan magában beszélt. – Azt akarom, hogy tudja! De ha meghalt, talán már nem kísérti az álmaimat! De nem ám! Ha meghalt, akkor többé nem kísért! – elmosolyodott, és felemelte szabad kezét.

Torval és Gedwyn jelent meg a lépcső alján. Karjukra vetett köpennyel jöttek felfelé.

– Amondó volnék, hogy ne menjünk oda hozzá, míg csak nem találtuk meg a többieket – mordult fel Gedwyn. – A M'Hael megöl minket, ha...

Rand gondolkozás nélkül megcsavarta a kezét, és a Szélvágás könnyed mozdulatait átvitte a Legyező szétnyitásába.

A halottaikból visszatért asha'manek illúziója elfakult, és Fain hatalmas sikollyal ugrott hátra. Az arcán vér patakzott. Hirtelen félrebillentette a fejét, mintha csak hallgatózna, aztán egy pillanattal később artikulátlanul, dühösen Randre visított, majd leszaladt a lépcsőn.

A férfi értetlenül a lefelé csattogó házaló után vetette volna magát, hogy elkapja, de Lan megmarkolta a karját.

– Odalenn szép lassan megtelt az utca a városi őrökkel, birkapásztor! – Lan egyik oldalán sötét, nedves folt csillant, de az őrző kardja már a hüvelyben pihent, elárulva, hogy ki táncolta jobban a kardok táncát. – Itt az ideje, hogy visszamenjünk a tetőre, ha nem akarjuk, hogy elkapjanak!

– Az ember még az utcán sem mehet végig egy karddal ebben a francette városban – morogta Rand, és ő is a hüvelyébe lökte a pengéjét. Lan nem nevetett, de az őrző legfeljebb Nynaeve társaságában engedett fel egy kicsit. A lépcső aljáról kiáltások és sikolyok harsantak. Talán a városi őrök elfogják Faint. Talán lógni fog a fenti hullákért. Ez persze nem lenne elég, de Rand most ezzel is beérte volna. Rand már sok mindennel beérte volna. A padláson Lan felugrott, elkapta a csapóajtó peremét, és felhúzta magát. Rand nem volt benne biztos, hogy ő is képes lenne utána csinálni. A kín elhalványult Fain távoztával, de még mindig úgy érezte magát, mint akit félholtra vertek. Ahogy épp nekiveselkedett volna az ugrásnak, Lan visszadugta a fejét, és lenyúlt érte.

– Lehet, hogy nem jönnek fel azonnal, birkapásztor, de tényleg meg akarjuk várni őket?

Rand elkapta Lan kezét, és hagyta, hadd húzza fel a férfi, míg csak maga is el nem éri az ajtókeretet, és nem tud kikapaszkodni a tetőre. Négykézlábra ereszkedtek, és gyorsan végigsiklottak a nedves cserepeken az épület hátuljáig, és nekiindultak, hogy megmásszak a tetőgerincet. Lehet, hogy az utca tele volt őrökkel, de még mindig elsuhanhattak volna észrevétlenül, különösen, ha szólhatnának Nynaeve-nek, hogy terelje el az őrök figyelmét. Rand felnyúlt, hogy megkapaszkodjon a tetőgerincben, és Lan csizmája éles sikollyal csúszott meg mögötte. Rand hátrapördült, és elkapta a másik férfi karját, de Lan súlya lerántotta őket a csúszós, szürke tetőn. Szabad kezükkel kétségbeesetten kapkodtak kapaszkodó után: egy kiálló cserép is megtette volna, bármi! Egyikük sem szólalt meg. Lan lába átcsúszott az ereszen, aztán a teste is követte. Rand kesztyűs keze megakadt valamiben: nem tudta, mi lehet az, de nem is érdekelte. A feje és az egyik karja átlógott a tető peremén, és Lan ott lógott a tíz öl mély sikátor felett.

– Engedj el! – mondta Lan halkan. Felnézett Randre, a tekintete hideg volt és kemény, az arca kifejezéstelen. – Engedj el!

– Majd ha zöld lesz a nap! – mordult vissza Rand. Ha csak egy kicsit feljebb tudná húzni a másikat, hogy Lan is elkaphassa az ereszt...

Bármit fogott is, az most hangos csattanással eltört, és a sikátor feléjük pördült, hogy elkapja őket.

Harmincnegyedik fejezet

A kolibri titka

Nynaeve igyekezett minél kisebb feltűnést kelteni azzal, hogy a gyertyaöntő melletti sikátort bámulja. Megforgatta a kezében a szépen összehajtogatott, lapos, zöld zsinórköteget, visszatette az árus tálcájára, és a köpenyébe rejtette a kezét, hogy összefogja egy kicsit a keserves, hideg szél ellen. A köpenye sokkal jobb minőségű volt, mint a körülötte tolongóké, de elég egyszerű ahhoz, hogy ne keltse fel a járókelők figyelmét. De ha észrevennék az övét, mindenki csak rá figyelne. A Kék Ponty utcában ritkán tűntek fel arannyal felékszerezett úri hölgyek, és még ritkábban vásároltak utcai árusoktól. A nyurga árusnő igencsak mérgesen nézte, mivel minden egyes zsinórt megnézett a tálcán, de Nynaeve már így is három szépen fonott zsinórt vásárolt, két vég selyemszalagot és egy csomag gombostűt a többi árustól, hogy valamivel igazolhassa, hogy miért kering errefelé. A gombostű mindig hasznos volt, de el nem tudta képzelni, hogy a többivel mihez kezd.

Hirtelen nagy zajt hallott az utca másik végéből, az őrállás felől, és a városi őr kereplője egyre hangosabban és hangosabban csörgött. Az őrök lemásztak az emelvényükről. A járókelők értetlenül néztek végig a keresztutcán, aztán kíváncsian végigbámultak a Kék Ponty utcán is, majd sietve a fal mellé lapultak két oldalon, ahogy városi őrök jelentek meg mindenhonnan. Lélekszakadva rohantak, és a fejük fölött rázták a jókora fakereplőket. Nem csak egy vagy két őrjárat közeledett, hanem egy egész sereg páncélos katona rohant végig a Kék Ponty utcán, és a keresztutcákból újabb és újabb őrök csatlakoztak hozzájuk. Aki nem ugrott félre időben, azt ellökték, egy embert pedig legázoltak. Még csak le sem lassultak, miközben halálra taposták.

A zsinórárus leverte a tálcájáról a fele árut, olyan hirtelen ugrott az egyik házfalhoz, de Nynaeve sem volt sokkal lassabb nála. A döbbenten tátogó asszony mellé állt, és nekibújt a házfalnak. A városi őrök betöltötték az egész utcát, favilláik és vívóbotjaik úgy meredtek a fejük fölé, mint megannyi halálos fegyver, és neki-neki ütköztek a fal mellett állóknak. Arrébb lökték őket, nekimorzsolták a házfalnak. Nynaeve döbbenten tátogott. Az árus dühösen felkiáltott, mikor az áradat letépte a nyakából a tálcát, és összetaposta az áruját, de az őrök nem törődtek vele.

Mikor az utolsó őr is elszaladt, Nynaeve vagy tíz lépéssel odébb volt, mint amikor a falhoz lapult. A zsinórárus mérgesen ordított, és az öklét rázta a rohanó férfiak felé. Nynaeve sértetten igyekezett a helyére rázni gyűrött köpenyét, és úgy vélte, hogy ő aztán nem éri be azzal, hogy ordítson. Épp arra készült, hogy... Ám hirtelen megfagyott az ereiben a vér. Az őrök megálltak, és vagy száz páncélos ordítozott egymással, mintha nem tudnák, most mihez kezdjenek. A csizmadia háza előtt álltak meg. Ó, a Fényre, Lan! És persze Rand is, Rand is fontos, de semmi sem lehetett volna olyan fontos, mint Lan, a szíve, a lelke!

Nynaeve nehezen lélegzett. Száz ember. Megérintette a derekán feszülő, díszes övet, a kutat. A benne rejlő saidarnak már alig a fele maradt csak meg, de lehet, hogy ennyi is elég lesz. Elégnek kellett lennie, bár még fogalma sem volt róla, hogy mit tehetne. Felrántotta a köpenye csuklyáját, és megindult a csizmadia háza előtt ordítozó tömeg felé. Senki sem nézett rá. Odamegy, és... Valaki elkapta, és hátrarántották. Megpördítették, hogy a másik irányba nézzen.

Nynaeve rádöbbent, hogy az egyik karját Cadsuane fogja, a másikat pedig Alivia, és a két nő sietve végigrángatta az utcán. Egyre messzebb kerültek a csizmadiától. Min Alivia mellett szaporázta a lépteit, és időnként aggódva hátranézett. Hirtelen elfintorodott.

– Azt... azt hiszem, leesett! – suttogta riadtan. – Azt hiszem, hogy eszméletlen. Biztos, hogy megsérült, de nem tudom, milyen súlyosan!

– Itt nem használhatunk sem neki, sem pedig magunknak – mondta Cadsuane nyugodtan. A kontyán lógó arany csecsebecsék összecsendültek a csuklyája alatt, ahogy hátranézett, és aztán visszafordult, hogy az előttük sodródó tömeget kémlelje. Szabad kezével a fejére szorította a csuklyát, és hagyta, hogy a köpeny hadd csapkodjon mögötte. – El akarok innen tűnni, mielőtt valamelyik kölyöknek az eszébe jutna, hogy megkérje a nőket, hogy mutassák meg az arcukat! Ha a Kék Ponty utca környékén kapnak egy aes sedai-t ma délután, rettenetesen kellemetlen kérdéseket fognak feltenni neki emiatt a gyermek miatt!

– Engedjen el! – csattant fel Nynaeve, és megpróbálta kitépni magát a két nő szorításából. Ha Rand úgy megütötte magát, hogy elveszítette az eszméletét, mi lehet Lannal? – Vissza kell mennem, hogy segítsek nekik!

A két nő vasmarokkal tartotta, és csak vonszolta tovább. Aki mellett csak elmentek, mind a csizmadia házát nézte riadt ámulattal.

– Már így is épp elég bajt kevertél, te ostoba kis csitri! – Cadsuane hangja hideg volt, és acélkemény. – Mindent elmondtam neked Far Madding őrzőiről! Nohát! Halálra rémítetted a Tanácsnokokat azzal, hogy ott fókuszáltál, ahol még csak érezni sem lehet a Forrást! Csakis te tehetsz róla, hogy elfogták őket az őrök!

– Azt hittem, hogy a saidar nem számít – mondta Nynaeve elhalóan. – És különben is csak keveset használtam, és azt is csak rövid ideig! Én... én azt hittem, hogy talán észre sem fogják venni!

Cadsuane undorodva mérte végig.

– Erre, Alivia! – mondta, és behúzta Nynaeve-et az elhagyatott őrállás mellett nyíló keresztutcába. Az utcán izgatott kis csoportok álltak, és vadul mutogattak, találgattak, fecsegtek. Egy férfi úgy gesztikulált, mint aki egy favillával épp elfog egy gonosztevőt. Egy nő az üres őrállásra mutatott, és hitetlenkedve rázta meg a fejét.

– Mondj már valamit, Min! – könyörgött Nynaeve. – Nem hagyhatjuk itt őket csak úgy!

Arra nem is gondolt, hogy Aliviát kérlelje: a seanchan nőhöz képest még Cadsuane is lágynak és engedékenynek tűnt.

– Tőlem aztán ne várj együttérzést! – Min hangja majdnem olyan jeges volt, mint az előbb Cadsuane-é. Mikor végre Nynaeve-re nézett, a szemében vad harag lobogott. Aztán sietve visszakapta a tekintetét az utcára. – Könyörögtem neked, hogy beszéld le őket erről az ostobaságról, de neked éppolyan önhittnek és éppolyan bolondnak kellett lenned, mint nekik! Most már csak Cadsuane-ben bízhatunk!

Nynaeve felhorkant.

– Ugyan, és ő mit tehetne? Vajon külön emlékeztetnem kellene téged arra, hogy Lan és Rand mögöttünk vannak, és minden egyes lépés csak távolabb visz tőlük?

– Azt hiszem, nem csak a fiúnak kellene jó modort tanulnia – mordult fel Cadsuane. – Még nem kért bocsánatot, de azt mondta Verinnek, hogy szeretne, és azt hiszem, hogy jelen körülmények között ezt is elfogadhatom. Nohát! Ez a kölyök tízszer annyi fáradságomba kerül, mint tíz másik! Mindent megteszek érte, amit csak tudok, kislányom, és hidd el, hogy ez jóval több annál, mint hogy szétverem a városi őröket. Innentől kezdve szóról szóra azt teszed, amit mondok neked, vagy rád ültetem Aliviát!

Alivia zordan bólintott. És Min is!

Nynaeve elfintorodott. Ennek a nőnek meg kellett volna hajolnia az akarata előtt! De persze az Első Tanácsnok vendége alighanem többet tehetett Lanért, mint az egyszerű, sehonnai Nynaeve al'Meara, még ha fel is veszi a nagykígyós gyűrűt. Lan kedvéért még Cadsuane-t is elviseli. De mikor megkérdezte a nőt, hogy mégis, hogyan tervezi kiszabadítani a férfiakat, Cadsuane csak ránézett.

– Sokkal többet kell tennem, mint szeretnék, ha ki akarom szabadítani őket. De megígértem a kölyöknek valamit, és megtartom az ígéretemet! Remélem, ezt ő sem felejti el!

A nő hangja jéghideg volt, és a válasz inkább hangzott ítéletnek, semmint segítségnek.

Rand sötétségre és kínzó fájdalomra ébredt. Hanyatt feküdt. A kezén nem volt kesztyű, és érezte, hogy egy durva priccsen hever. A csizmáját is levették. A kezén nem volt kesztyű! Ezek szerint tudják, hogy kicsoda. Óvatosan felült. Az arca csupa seb volt, és minden porcikája fájt, mintha agyba-főbe verték volna, de úgy vélte, hogy egyetlen csontja sem tört el.

Lassan felállt, és végigtapogatta a durva priccs mellett a kőfalat. Szinte azonnal elért a cella sarkához, aztán egy durva vaspántokkal megerősített ajtót érzett a keze. A sötétben egy kis nyílásra csúszott az ujja, de nem tudta felfeszíteni. Nem szivárgott fény a szegélye körül. A fejében Lews Therin hirtelen zihálni kezdett. Rand tovább lépett, végigtapogatta a falat. Mezítelen talpa alatt jéghideg volt a kő. A következő sarok szinte az elsőt érte, aztán ott volt máris a harmadik, és a lábujjai valami keménybe ütköztek, ami hangosan megcsörrent. Fél kézzel még mindig a falnak támaszkodott, és lehajolt, hogy megnézze, mi az. Egy favödör volt. Otthagyta, ahol találta, és körbejárta a cellát. Hamar visszaért az ajtóhoz. Nagyon hamar. Egy három lépés hosszú, két lépés széles fekete dobozban volt. Felemelte a kezét, és alig egy lábnyival a feje fölött már a kőmennyezetbe ütközött.

Be vagyunk zárva, lihegte Lews Therin rekedten. Már megint a ládában vagyunk! Mint amikor azok a nők a ládába raktak... Ki kell innen jutnunk, ordította. Ki kell innen jutnunk! Rand nem figyelt a fejében sikoltozó hangra, csak elhátrált az ajtótól, míg úgy nem vélte, hogy a kis cella közepén van, és aztán törökülésben lekuporodott a padlóra. Olyan messze volt a falaktól, amilyen messze csak lehetett, és a sötétben megpróbálta elképzelni, hogy a falak még messzebb vannak. De úgy érezte, hogy nem tudná kinyújtani a karját, mert mindenütt kőbe ütközne. Érezte, ahogy remeg. Mintha valaki más teste rázkódott volna megállíthatatlanul. A falak egyre közelebb kúsztak, és a mennyezet már szinte a haját súrolta. Nem hagyhatta, hogy eluralkodjon rajta ez a kényszerképzet, vagy Lews Therinnél is őrültebb lesz, mire kiengedik! Előbb vagy utóbb pedig ki kell engedniük, már csak azért is, hogy átadhassák annak, akit Elaida küld érte. Hány hónapig tarthat, mire egy üzenet elér Tar Valonba, és mire Elaida követei Far Maddingbe jönnek? Persze ha Tar Valonnál közelebb is találnak Elaidához hű nővéreket, hamarabb kiengedhetik! A remegésébe vak rémület vegyült, mikor ráébredt, hogy már csak abban reménykedik, hogy Elaidának közelebb is vannak emberei, hogy már a városban is vannak megbízottai – hogy még ennek is örülne, csak kiengedjék ebből az átkozott ládából!

– Nem adom meg magam! – ordította. – Olyan kemény leszek, amilyen keménynek lennem kell!

A szűk cellában úgy dübörgött a hangja, mint a mennydörgés.

Moiraine azért halt meg, mert nem volt elég erős, hogy megtegye, amit tennie kellett. Mindig az ő neve volt az első az agyába égett listán, a listán, ami azokat a nőket sorolta fel, akiknek miatta kellett meghalnia. Moiraine Damodred. Minden egyes név felsorolása olyan kínokkal járt, amihez képest a testét szaggató fájdalom is gyerekségnek tűnt, ami még az ujjhegye mögött lapuló, kőkemény falakat is elfeledtette vele. Colavaere Saighan, aki azért halt meg, mert Rand megfosztotta mindentől, ami valaha is fontos volt neki. Liah, a Lándzsa Hajadonja, a cosaida chareenek leánya, akit a tulajdon kezével volt kénytelen megölni, pusztán azért, mert a nő követte Shadar Logothba. Jendhilin, a Hidegcsúcsi Miagomák Hajadonja, aki azért halt meg, mert abban a megtiszteltetésben részesült, hogy Rand ajtajában őrködhetett. Keménynek kellett lennie! Egyesével felidézte a hosszú lista minden nevét, és lassan, türelmesen edzette a lelkét a fájdalom tisztítótüzében.

Az előkészületek sokkal tovább tartottak, mint Cadsuane szerette volna. Leginkább azért, mert szinte mindenkit meg kellett győznie arról, hogy a mutatványosok meséibe illő, kalandos szöktetésnek ezúttal semmi helye. Már leszállt az éjszaka, mire végre a Tanácsnokok Csarnokának lámpafényes, széles folyosóján lépdelhettek. Nyugodtan sétáltak, egyáltalán nem siettek: ha valaki sietett, az ellenfele mindig azt hitte, hogy ideges, és hogy előnyben van vele szemben. És életében még soha nem volt ennyire szüksége arra, hogy ő legyen előnyben, mint épp ma este.

A folyosóknak ilyen késő este már üreseknek kellett volna lenniük, de a napközben történtek megváltoztatták a dolgok menetét. Mindenhol kék kabátos írnokok szaladtak, és néha megálltak, hogy döbbenten végigmérjék Cadsuane társaságát. Lehet, hogy még sosem láttak egyszerre négy aes sedai-t – Cadsuane nem volt hajlandó teljes jogú nővérnek elismerni Nynaeve-et, amíg a lány le nem teszi a Három Esküt –, és az aznapi zűrzavar csak megtetézte az írnokok döbbenetét. A hátul vonuló három férfi azonban legalább ennyi döbbent pillantást csiholt. Az írnokok talán nem tudták, hogy mit jelent a férfiak koromfekete kabátja, vagy hogy a magas gallérokon csillogó kitűzők miért vannak ott, de alighanem még senki sem látott egyszerre három felfegyverzett férfit a Tanácsnokok Csarnokában. Ha van egy kis szerencséjük, senki sem rohan el Aleishez, hogy szóljon neki, hogy kik akarnak betörni a Tanácsnokok zárt ülésére. Cadsuane őszintén sajnálta, hogy nem hozhatta el a férfiakat az aes sedai-juk nélkül, de meglepő módon még Daigian is makacsul ragaszkodott hozzá, hogy az őrzőjével tartson. Ennél már csak azt bánta jobban, hogy a társaság egy része egyáltalán nem volt olyan összeszedett, mint Merise vagy a két másik nővér.

– Ez így nem fog működni – morogta Nynaeve vagy huszadszor, mióta elhagyták a Magaslatot. – Már a kezdetek kezdetétől keményen oda kellene nekik csapnunk!

– Hamarabb el kellett volna indulnunk – motyogta Min sötéten. – Érzem, ahogy lassan megváltozik. Eddig csak kő volt, most már edzett acél! A Fényre, mit csinálnak vele?

Cadsuane csak azért hozta magával a lányt, mert ő volt a kölyökhöz fűződő egyetlen kapocs, de már unta, hogy Min egyfolytában Randről morog, és hogy minden egyes szava komorabb az előzőnél. Nem mondta el neki, hogy milyenek a börtöncellák: a lány már attól is teljesen összeomlott, hogy azok a nővérek mit tettek a kölyökkel, akik elrabolták.

Cadsuane felsóhajtott. Szedett-vedett sereggel indult most csatába, de még a legcsapnivalóbb hadseregben is rendnek kellett lennie. Különösen, ha harcra készültek. És az egész még sokkal rosszabb lett volna, ha nem tudta volna meggyőzni az Atha'an Miere nőket, hogy maradjanak a palotában!

– Nélkületek is meg tudom csinálni, ha máshogy nem megy – mondta határozottan. – Nem, Nynaeve, ne szólj egy szót sem! Te is épp olyan jól tudod, hogy Corele vagy Merise is elboldogulna az öveddel, mint én! Úgyhogy ha nem hagyjátok abba a nyavalygást, megkérem Aliviát, hogy vigyen vissza titeket a Magaslatra, és gondoskodjon róla, hogy tényleg legyen okotok sírni!

Csak ezért hozta magával a különös vadat. Alivia láthatóan igen készséges volt azokkal szemben, akiket nem tudott megfélemlíteni, de ezt a két nyifogó kis madárkát egész jól kordában tartotta.

A két madárka egyszerre fordult a szigorú, aranyhajú nő felé, és hála a Fénynek, elhallgattak. Elhallgattak, de nem voltak elégedettek. Min persze nyugodtan csikorgathatta a fogát: Cadsuane-t Nynaeve duzzogása idegesítette. Jó anyagból gyúrták ezt a lányt, semmi kétség, de a képzését túl rövidre fogták. Szinte csodaszámba ment, amire képes volt a Gyógyítással, de minden másban pocsék volt a teljesítménye. És nem tanították meg neki azt sem, hogy amit az embernek el kellett viselnie, azt el is tudta viselni. Cadsuane tulajdonképpen szánta is. Egy kicsit. Ezt a leckét nem mindenkinek tanították meg a Toronyban. Ő maga is úgy hagyta el Tar Valont, hogy el volt telve tulajdon erejétől, és újonnan megszerzett vállkendője egészen elvakította. Egy fogatlan, töpörödött vad tanította meg neki ezt a keserű leckét egy tanyán, valahol a Fekete dombokban. Ó, micsoda szedett-vedett kis hadsereggel próbálja meg a feje tetejére állítani Far Maddinget ma este!

A Tanácsnokok Terméből nyíló előszoba szinte tele volt írnokokkal és küldöncökkel, de végül is ezek csak írnokok és küldöncök voltak. Az írnokok hivatalos, egyszerre pöffeszkedő és alázatos zavarba jöttek, és habozva nézték a különös menetet. Mindegyik arra várt, hogy a másik szólaljon meg először. A vörös kabátos küldöncök tudták, hogy nekik itt nincs szavuk, és megkönnyebbülten hátrahúzódtak a kék padlócsempén egészen a falig. Végül aztán az írnokok is félrehúzódtak, miután senki sem merte felvállalni, hogy megállítsa Cadsuane-t. Így is hallotta, hogy mindenki döbbenten felsóhajtott, mikor belökte a Kéz és Kard jelét viselő, magas ajtót.

A Tanácsnokok Terme nem volt valami nagy. A négy tükrös állólámpa könnyedén bevilágította, és a hatalmas, vörös, kék, és arany szálakkal átszőtt teari szőnyeg befedte az egészet. A szoba egyik oldalán álló márványkandalló kellemesen átmelegítette a termet, bár az oszlopos sétányra vezető üvegajtók vadul rázkódtak az éjszakai szélben, és elnyomták a kandallópárkányon álló magas, aranyozott illiani óra halk ketyegését. Tizenhárom faragott, aranyozott, trónra emlékeztető karosszék állt félkörívben az ajtóval szemben, és mindegyiken aggodalmas tekintetű nők ültek. Aleis a körív közepén helyezkedett el, és összevont szemöldökkel nézte, ahogy Cadsuane bevezeti kis csapatát a terembe.

– Ez egy zárt ülés, aes sedai – mondta udvariasan, de hidegen. – Lehet, hogy később kéretjük önöket is, de egyelőre...

– Tudják, hogy kit őriznek a börtönükben! – szakította félbe Cadsuane. Ez nem kérdés volt, de Aleis igyekezett kitérni a beismerés elől.

– Azt hiszem, pár gazembert. Részeges kötekedőket, különféle külországiakat, akiket verekedésért vagy tolvajlásért fogtunk el, és épp ma tartóztattunk le egy határvidéki gazembert, aki alighanem meggyilkolt három embert. Nem szoktam név szerint megjegyezni, hogy kit fogtunk el, Cadsuane sedai!

Nynaeve mély levegőt vett a gyilkos határvidéki említésére, és a szeme veszedelmesen csillogott, de szerencsére még ennek a gyermeknek is volt annyi esze, hogy most hallgasson.

– Ezek szerint megpróbálják eltitkolni, hogy az Újjászületett Sárkány is az önök fogságában van – mondta Cadsuane halkan. Remélte – őszintén remélte! –, hogy Verin aknamunkája meggyőzi a Tanácsnokokat arról, hogy fogságba vessék a fiút. De talán még mindig elintézhetik az egészet különösebb baj nélkül. – Megszabadíthatom tőle önöket! Már több mint húsz fókuszálni képes férfival elbántam az évek során. Egy cseppet sem félek tőle!

– Köszönjük nagylelkű ajánlatát – válaszolta Aleis könnyedén –, de jobb szeretnénk Tar Valonnal tárgyalni! – Hogy minél magasabb árat alkudhassanak ki. Ez egyértelmű volt. Nos, ha nem volt más hátra, meg kellett tenniük, amiért jöttek... – Elmondaná nekünk, hogy honnan tudta meg...

Cadsuane ismét félbeszakította.

– Talán már meg kellett volna említenem, hogy ezek a férfiak mögöttem asha'manek!

A három férfi most lépett csak előre. Pontosan követték Cadsuane utasításait, és az aes sedai-nak el kellett ismernie, hogy valóban félelmetesen néztek ki. Az ősz, öreg Damer úgy meredt a Tanácsnokokra, mint egy fogfájós medve, a csinos kis Jahar leginkább egy karcsú, sötét leopárdra emlékeztetett, és Eben rezzenéstelen tekintete attól volt olyan fenyegető, hogy éles kontrasztban állt gyermekien fiatal arcával. A Tanácsnokokat láthatóan megrázta a látvány. Néhányan egyszerűen csak fészkelődtek a székükön, de Cyprien eltátotta a száját. Szánalmasan nézett ki, különösen, mert amúgy is előreálltak a fogai. Az ősz hajú Sybaine beleroskadt a székébe, és karcsú, fehér kezével legyezgette az arcát, míg Cumere szája megvonaglott, mintha a nő a legszívesebben elhányta volna magát.

Aleist ennél jóval keményebb fából faragták, bár ő is a gyomrára szorította a kezét.

– Egyszer már mondtam önnek, hogy az asha'maneket éppolyan szívesen látjuk Far Maddingben, mint bárki mást, feltéve, hogy betartják a törvényeinket. Nem félünk az asha'manektől, Cadsuane, bár azt kell mondanom, meglep, hogy velük utazgat. Különösen az után az ajánlat után, amit az előbb tett!

Ezek szerint most már egyszerűen csak Cadsuane, semmi több? Az aes sedai ennek ellenére sajnálta, hogy meg kell törnie Aleist. A nő jól irányította Far Maddinget, de a ma esti események valószínűleg végleg tönkreteszik.

– Elfelejtette volna, hogy mi történt ma, Aleis? Valaki fókuszált a városban!

A Tanácsnokok újra fészkelődni kezdtek, és többük homlokán ráncot vetett az aggodalom.

– Ez egyszerű rendellenesség – Aleis hangja már nem volt hideg, hanem harag fűtötte fel, és talán egy árnyalatnyi félelem. A szeme sötéten villogott. – Talán az őrzők tévedtek. A kikérdezettek közül senki sem mondott semmi olyat, ami arra utalt volna, hogy...

– Még a legtökéletesebbnek hitt védelemben is lehetnek lyukak, Aleis! – Cadsuane óvatosan merített a tulajdon kútjából, és magába fogadott egy kis saidart. Nagy gyakorlata volt benne, hogy miképp használja: a kis arany kolibri nem volt képes annyi saidart tárolni, mint Nynaeve öve. – És a hibákat sokszor évszázadokig nem veszik észre! – A Levegő apró fonata épp elég erős volt ahhoz, hogy leemelje Aleis fejéről az ékkövekkel díszített arany diadémot, és a nő lába elé helyezze a szőnyegre. – De ha egyszer valaki rájuk lelt, akkor úgy tűnik, hogy bárki könnyedén megtalálja őket, aki igazán keresi!

Tizenhárom döbbent szempár meredt a diadémra. Minden egyes Tanácsnok megdermedt. Lélegezni sem mertek.

– Nocsak, ez nem is csak egy kis lyuk, hanem inkább egy ólajtó! – dördült fel Damer. – De szerintem jobban állt a hajában!

Nynaeve-et hirtelen körbevette az Egyetlen Hatalom ragyogása, és a diadém Aleis feje felé röpült. Csak az utolsó pillanatban lassult le annyira, hogy ne törje be a Tanácsnok fejét, aztán könnyedén zilált fürtjeire ereszkedett. A lány körül azonban nem hunyt ki a saidar aranyszín fénye. De ha ilyen buta, hát csak hadd apassza el a kútját!

– Meg...? – Aleis nagyot nyelt, de mikor újra megszólalt, még mindig rekedt volt a hangja. – Megelégszik azzal, ha átadom önnek?

Nem volt egyértelmű, hogy vajon Cadsuane-re gondol, vagy az asha'manre. Talán ő maga sem tudta.

– Azt hiszem, igen – mondta Cadsuane nyugodtan, és Aleis úgy csuklott össze, mint egy üres zsák. Bármennyire is meg voltak döbbenve, hogy valaki a szemük előtt fókuszált, a Tanácsnokok kérdően néztek össze. Aleisre bámultak, az arcuk határozott lett, és összebólintottak. Cadsuane mély levegőt vett. Megígérte a fiúnak, hogy csak az ő érdekében jár majd el, hogy nem törődik sem a Torony, sem bárki más javával. És most meg kellett törnie egy jóravaló asszonyt a kedvéért.

– Nagyon sajnálom, Aleis! – mondta. Már így is túl sok minden van a számládon, fiam, gondolta magában.

Harmincötödik fejezet

A Choedan Kal

Rand átlovagolt a Caemlyni Kaputól északra vezető széles kőhídon, és hátra sem nézett. A nap sápadt aranylabdája csak most emelkedett a látóhatár fölé. A felhőtlen ég kéken ragyogott, de elég hideg volt ahhoz, hogy a lélegzete fehér pamacsokban gomolyogjon előtte, és a tóról felszökkenő szél vadul tépte a köpenyét. Nem érezte a hideget, csak valami távoli, tőle független fagy derengett a tudatában. Hidegebb volt, mint bármilyen fagy, bármilyen tél. Az őrök, akik azért jöttek, hogy kiszabadítsák a cellájából előző este, döbbenten látták, hogy mosolyog. Még mindig mosolygott: enyhén felfelé görbült a szája. Nynaeve az övében rejlő saidar utolsó szikráival meggyógyította a zúzódásait, de a zömök, durva vonású, sisakos őr, aki a híd lábánál eléjük lépett, megrezzent a láttán, mintha még mindig lila duzzanatok éktelenkedtek volna rajta. Cadsuane kihajolt a nyeregből, és pár halk szó kíséretében egy összehajtogatott papírlapot nyomott az őr kezébe. Az első szavak elolvasta után a férfi összeráncolt szemöldökkel méregette őket, aztán felkapta a fejét, és döbbenten nézett az aes sedai mögött türelmesen várakozó férfiakra és nőkre. Újból elkezdte olvasni a parancsot, és a szája hangtalanul mozgott, ahogy sorról sorra szaladt a tekintete. Mintha csak minden egyes szóban biztos akart volna lenni. Nem meglepő. Az írás mind a tizenhárom Tanácsnok aláírását és pecsétjét magán viselte, és azt mondta ki, hogy ezúttal nem kell ellenőriznie a békecsomókat, és nem kell átkutatnia a málhás lovakat. A társaság tagjainak a nevét ki kell törölni a jegyzőkönyvekből, és ha mindezzel végzett, el kell égetnie a parancsot is. Soha még csak nem is jártak Far Maddingben. Sem az aes sedai-ok, sem a Tengeri Nép tagjai. Senki.

– Most már vége, Rand! – mondta Min gyengéden. Közelebb léptette zömök, barna kancáját a férfi szürke heréltjéhez, bár már így is olyan szorosan a férfi mellett lovagolt, mint Nynaeve Lan oldalán. A nő még azelőtt meggyógyította Lan zúzódásait és törött kezét, hogy Randet kezelésbe vette volna. Min arcán ugyanaz az aggodalom honolt, ami a kötésen át áradt felé. A lány hagyta, hadd cibálja a szél a köpenyét, és megveregette a férfi karját. – Többet még csak gondolnod sem kell rá!

– Hálás vagyok Far Maddingnek, Min! – Rand hangjában nem csendült semmiféle érzelem: éppolyan távolian és üresen koppant, mint mikor először próbálgatta a saidin kínját. Ha tudott volna, csempész bele egy kis melegséget a lány kedvéért, de úgy érezte, erre képtelen lenne. – Megtaláltam, amire szükségem volt.

Ha a kardnak lenne emlékezete, talán hálás lenne a kovács tüzének, de szeretni nem szeretné.

Az őr intett, hogy menjenek, és Rand megsarkantyúzta a lovát. Felugratott a keményre taposott földútra, és elindult az erdő felé. Hátra sem nézett, míg a fák el nem rejtették előle a város utolsó tornyait is.

Az út kanyarogva kapaszkodott fel az erdős dombokra. Csak a fenyők és a magyalok zöldelltek, a többi fa komoran, szürkén csüggesztette ágait, és aztán hirtelen megint ott volt a Forrás, mintha csak a szeme sarkából pillantotta volna meg. Ott lüktetett, várta, és olyan éhséggel töltötte el, mintha ki tudja, mi óta nem evett volna. Gondolkozás nélkül kinyúlt érte és megragadta, és megtöltötte a benne tátongó űrt saidinnal. Tűzözön borította el, jégvihar kavargott körülötte, és a rontás mocska úgy vonta be, mint a mocskos olaj. A nagyobbik sebhely vadul lüktetett az oldalában. Megingott a nyeregben, a feje kóválygott, és a gyomra összeszorult, ahogy megpróbálta leküzdeni az agyát szétégető tüzet, és a lelkét tépő jeges orkánt. A Hatalom férfi felében nem lapult sem megbocsátás, sem szánalom. Az ember küzdött vele, vagy belepusztult. Érezte, ahogy a mögötte léptető három asha'man is eltölti magát a hatalommal, és úgy issza be a saidint, mint a szomjazó, aki kútra bukkant a Puszta közepén. A fejében Lews Therin megkönnyebbülten sóhajtott fel. Min olyan közel léptetett hozzá, hogy a térdük összeért.

– Jól vagy? – kérdezte aggódva. – Betegnek tűnsz!

– Jól vagyok, mint a friss esővíz! – mondta, és nem csak a gyomrával kapcsolatban hazudott. Acél volt, de legnagyobb megdöbbenésére még mindig nem volt elég kemény. Úgy tervezte, hogy elküldi a lányt Caemlynbe, és vele küldi Aliviát is, hogy vigyázzon rá. Ha az aranyhajú nő segít neki meghalni, akkor meg kellett benne bíznia. Már el is tervezte, hogy mit fog mondani, de ahogy Min sötét szemébe nézett, cserben hagyta az ereje, és nem volt képes kiejteni a kemény szavakat. Elfordította a lovát, beléptetett a kopár ágak közé, és hátraszólt Cadsuane-nek.

– Ez az a hely!

Az aes sedai természetesen követte. Mindenki követte. Harine annyira ragaszkodott ahhoz, hogy a társaságában maradhasson, hogy előző éjszaka aludni is alig engedte. A legszívesebben Far Maddingben hagyta volna a nőt, de Cadsuane ebben a témában adta neki az első tanácsot. Alkut kötöttél velük, fiam, és ez épp olyan, mintha aláírtál volna egy szerződést. Vagy mintha a szavadat adtad volna. Vagy tartsd meg, amit ígértél, vagy mondd meg nekik, hogy felmondod az alkut! Különben semmivel sem vagy jobb, mint egy tolvaj! Durva volt, célratörő, és azt is elárulta, hogy Cadsuane mit gondol a tolvajokról. Rand sosem ígérte meg, hogy tartja magát a nő tanácsaihoz, de Cadsuane már eleve vonakodott, hogy elfogadja az ajánlatát és a tanácsadója legyen, úgyhogy nem merte túl hamar elriasztani. A hullámúrnő és a két másik Atha'an Miere ezért hát Aliviával lovagolt, Verin, és a másik kilenc aes sedai előtt. Öten közülük hűséget esküdtek Randnek, négyen pedig Cadsuane kíséretébe tartoztak. A férfi egészen biztos volt benne, hogy az ősöreg aes sedai éppúgy nem hagyná el a kísérőit, mint őt magát. De az is lehet, hogy Cadsuane hamarabb cserben hagyná Randet, mint a négy másik aes sedai-t.

Senki más nem tudta volna megkülönböztetni az erdő ezen pontját a többitől. Itt ásta el a kincseit, mielőtt bemerészkedett Far Maddingbe. Jól látta azt a kis fénypászmát, ami úgy emelkedett ki a nedves avarból, mint egy világítótorony. Még egy másik fókuszálni képes férfi sem vette volna észre, hogy ott van, és akár át is gyalogolhatott volna rajta anélkül, hogy megérzi. Rand le sem szállt a nyeregből. A Levegő fonataival félresöpörte a rothadó leveleket, a törött ágakat, és addig ásta a nedves földet, míg csak elő nem bukkant alóla a hosszú, keskeny, bőrmadzaggal összekötött csomag. Apró rögök tapadtak az anyagra, ahogy a kezébe röppentette a Callandort. Ezt nem merte volna bevinni Far Maddingbe. Ha nem tette volna hüvelybe, le kellett volna adnia a városkapunál, és egész végig attól kellett volna tartania, hogy ki fedezi fel, hogy itt van. A kard is, és ő is. Nem tartotta túl valószínűnek, hogy a világon lenne még egy kristályból csiszolt kard, és túl sokan tudták, hogy ez az egy az Újjászületett Sárkány birtokában van. És hiába hagyta itt, végül mégis abban az aprócska sötét cellában végezte az őrzők alatt... Nem. Az már elmúlt. Többé már gondolnia sem kellett rá. Elmúlt! Lews Therin rettegve lihegett az agya egy eldugott zugában.

A nyerge alá lökte a Callandort, megfordította a lovát, és szembenézett a többiekkel. Az állatok lesunyták a farkukat, hogy ne kaphasson beléjük a vad szél, de egyik-másik időnként türelmetlenül kapált a lábával, vagy felvetette a fejét. Alig várták, hogy kimozoghassák magukat. Már hetek óta csak az istállóban álltak, és az erdő illata megvadította őket. A Nynaeve válláról lógó bőrzsák érdekes ellentétben állt a nő ékköves arany ter'angrealjaival. Most, hogy közelgett az idő, mikor használniuk kellett a benne rejlő tárgyakat, a nő gyengéden simogatta a zsákot. Láthatóan fel sem tűnt neki, hogy mit tesz. Igyekezett titkolni, hogy mennyire fél, de az álla vadul remegett. Cadsuane türelmesen nézte. A csuklyáját lesodorta a szél, és néha egy-egy erősebb fuvallat megrázta a kontyából lógó arany halakat, madarakat, csillagokat és holdakat.

– Megtisztítom az Egyetlen Hatalom férfi felét a rontástól – jelentette be Rand. A három asha'man most egyszerű, sötét kabátot és az őrzőkéhez hasonló köpenyt viselt. Izgatottan összenéztek. Az aes sedai-ok is felbolydultak. Nesune felsóhajtott: Rand nem is gondolta volna, hogy ebbe az apró kis tüdőbe ennyi levegő fér. Cadsuane arckifejezése mit sem változott.

– Azzal? – kérdezte, és lekicsinylően a Rand lába alatt fityegő hosszúkás csomagra nézett.

– A Choedan Kallal – válaszolta a férfi. Ezt a nevet is Lews Therintől tudta, de most már úgy lapult Rand agyában, mintha örökről ismerte volna. – Önök leginkább úgy ismerik őket, mint két hatalmas szobrot, két óriási sa'angrealt. Az egyiket Cairhien mellett temették el, a másik Tremalkingen lapul a földben. – Harine felkapta a fejét, és az orrából lógó láncon hintázó medálok összecsendültek az Atha'an Miere sziget említésére. – Túl nagyok ahhoz, hogy az ember a zsebében hordozhassa őket, de van nálam egy pár ter'angreal, egy pár kulcs, amivel a Choedan Kalt a világ bármelyik pontjáról meg lehet csapolni.

Ez veszélyes, nyögte Lews Therin. Őrültség! Rand nem törődött vele. Most csak Cadsuane véleménye számított.

A nő kancája megbillentette egyik koromfekete fülét, és máris sokkal izgatottabbnak tűnt lovasánál.

– Az egyik sa'angrealt nőknek készítették – mondta hűvösen. – Azt hogyan akarod használni? Vagy a kulcsokkal a Forrás mindkét felét meg tudod csapolni?

– Nynaeve összekapcsolódik velem – Nynaeve-ben megbízott annyira, hogy összekapcsolódjon vele, de a többi aes sedai-ban nem. Persze Nynaeve is aes sedai volt, de előtte ő volt Emondmező javasasszonya. Benne meg kellett bíznia! A nő rámosolygott, és határozottan bólintott. Most már nem remegett az álla. – Ne próbáljon megakadályozni ebben, Cadsuane!

A nő egy szót sem szólt, csak áthatóan tanulmányozta hatalmas, hűvös barna szemével.

– Bocsáss meg, Cadsuane – törte meg Kumira a csendet, és előre léptetett foltos barna lován. – Fiatalember, belegondolt abba, hogy mi történik, ha nem jár sikerrel? Belegondolt, hogy az miféle következményekkel járhat?

– Én is ezt akartam kérdezni! – csattant fel Nesune élesen. Kihúzta magát a nyeregben, és hűvösen, nyugodtan Rand szemébe nézett. – Azok alapján, amit olvastam, ha valaki megpróbálja használni ezeket a sa'angrealokat, az könnyen katasztrófához vezethet. A két sa'angreal együtt elég erős ahhoz, hogy úgy roppantsa össze a világot, mint egy üres tojáshéjat!

Mint egy üres tojáshéjat, értett vele egyet Lews Therin is. Sosem próbálták ki őket. Még csak nem is ellenőrizték, hogy mire lehetnek képesek! Ez az egész őrültség, sikoltotta. Te őrült! Te elmebeteg!

– Mikor utoljára bármiféle hírt kaptam az asha'manek felől – válaszolta Rand a nővéreknek –, minden ötvenedik megőrült, és úgy kellett őket megölni, mint a veszett kutyákat! Mostanára ez az arány már nyilván romlott. Kockázatos dologra készülök, de nem tudhatjuk biztosan, hogy miféle veszélyeket rejt magában. Ha meg sem próbálom, egészen biztos, hogy egyre több ember őrül meg. Talán több tucat, talán néhány száz, de az is lehet, hogy mind megbolondulunk. Hamar eljutunk oda, hogy már több őrült asha'man lesz, mint ahányat ki tudunk irtani! Vajon milyen érzés lenne úgy várni az Utolsó Csatára, hogy közben száz veszett asha'man kószál szabadon? Vagy kétszáz? Vagy öt? És talán én is közöttük leszek? Azt meddig élné túl a világ? – A két Barnához intézte a szavait, de Cadsuane-t figyelte. A nő egy pillanatra sem vette le feketébe hajló, éles barna tekintetét a férfiról. Maga mellett kellett tartania az aes sedai-t, de ha megpróbálná lebeszélni erről, akkor el kell utasítania a tanácsát, akár faképnél hagyja, akár nem. És ha megpróbálná megállítani...? A saidin csak úgy fortyogott benne.

– És itt akarod megtisztítani? – kérdezte.

– Shadar Logothban – válaszolta Rand, és Cadsuane kurtán bólintott.

– Valóban az a legjobb hely – mondta –, ha már a világ pusztulásával játszunk!

Lews Therin felsikoltott, és az ordítása egyre halkabban visszhangzott, ahogy Rand elméjének legsötétebb zugába menekült. Bár persze ez elől nem volt hová bújnia. Sehol nem lehetett biztonságban.

Kaput szőtt, de nem magába Shadar Logoth romvárosába, hanem egy ritkás erdőkkel koronázott egyenetlen dombtetőre, pár mérfölddel északabbra. A lovak patája halkan csengett a szegényes, köves talajon. A dombtetőn kopár, aprócska fák lapultak, és ritkás hófoltok lepték el a talajt. Rand leszállt a lóról, de a szeme megakadt a fák közül kivillanó romváros távoli tornyain. Egykor Aridholnak hívták ezt a helyet – ma Shadar Logoth volt a neve. A tornyok szaggatottan, megtörve meredtek az égre, és a hófehér hagymakupolák alatt egész falvak elfértek volna, ha nem omlottak volna rég magukba. Nem nézte sokáig az átkozott várost. A ragyogó reggeli ég dacára a kupolák nem csillogtak olyan fényesen, mint ahogy az ember várta volna. Mintha csak valami hatalmas árnyék ülte volna meg az óriás romvárost. Bár messze volt a megroskadt falaktól, Rand oldalában égően lüktetett a másik be nem gyógyuló seb. A seb, amelyet Padan Fain tőre ejtett, a tőr, amelyik Shadar Logoth kincseskamráiból érkezett. Nem ugyanarra az ütemre lüktetett, mint a kör alakú heg, amin átfutott, hanem épp ellentétesen, hogy még jobban kínozza Randet.

Cadsuane átvette a vezetést. Kurta parancsszavak harsantak. Rand nem is várt mást. Az öreg aes sedai előbb vagy utóbb mindig átvette a vezetést, ha alkalma nyílt rá, és Rand most meg sem próbálta megakadályozni ebben. Lan, Nethan és Bassane ellovagoltak az erdőbe, hogy felderítsék a környéket, és a többi őrző sietve kikötötte a lovakat az alacsony fákhoz, nehogy útban legyenek. Min jól beakasztotta a lábát a kengyelbe, felegyenesedett, és magához húzta Rand fejét, hogy megcsókolhassa a szemét. Egy szót sem szólt, csak elsietett, és csatlakozott a lovakkal bajlódó férfiakhoz. A kötésen át szerelem áradt Rand felé, és olyan megingathatatlan, tökéletes hit és bizalom, hogy a férfi döbbenten nézett a lány után.

Eben odalépett, és elvezette Rand lovát. Széles mosolya kis híján kettészelte fiatal kamaszarcát. Bár még mindig az orra és a füle töltötte ki az arca nagyobbik felét, most már karcsú fiatal fiú volt. Régi esetlensége már messze tűnt.

– Csodálatos lesz a rontás nélkül fókuszálni, Sárkány nagyúr! – mondta izgatottan. Rand úgy vélte, hogy Eben talán ha tizenhét éves lehet, de most még ennél is fiatalabbnak tűnt. – Ha jobban belegondolok, a legszívesebben mindig elhánynám magam! – Vigyorogva elvezette a szürke lovat.

Randben féktelenül tombolt az Egyetlen Hatalom. A rontás meggyalázta a saidinból áradó, színtiszta életet, és a tajtékzó mocsokból őrület és halál szivárgott Rand ereibe.

Cadsuane maga köré gyűjtötte az aes sedai-okat, Aliviát és a Tengeri Nép szélkeresőjét. Harine hangosan morgott, hogy őt kizárják, de Cadsuane csak intett egyet, és a hullámúrnő mogorván átvágott a dombtetőn. A különös, kék szőttesből készült kabátot viselő Moad leültette a hullámúrnőt egy sziklára, és halkan, megnyugtatóan beszélt hozzá, bár a szeme néha a környező fákra villant, és aztán hosszú, elefántcsont markolatú kardjára tévedt a keze. Jahar jelent meg, a lovaktól jöhetett, és épp kicsomagolta a vaskos szövetből a Callandort. A hosszú, tiszta markolatú, enyhén görbe pengéjű kristálykard csak úgy szikrázott a sápadt napfényben. Merise parancsolóan intett neki, és a fiú sietve az aes sedai-hoz szaladt. Damer is ott volt, akárcsak Eben. Cadsuane nem kérdezte meg, hogy használhatják-e a Callandort, de Rand most nem akart ezért szólni. Most nem.

– Ez a nő még egy kősziklát is kihozna a sodrából! – morogta Nynaeve, és Rand mellé lépett. Az egyik kezével a vállán lógó bőrzsák szíját fogta, a másikkal csuklyája alól előkígyózó, vaskos hajfonatába kapaszkodott. – A Végzet Vermében lenne a helye az ilyennek! Ott bizony! Biztos vagy benne, hogy Min ezúttal nem tévedett? Persze, biztos, hogy nem tévedett. De akkor is! Most miért mosolyogsz így? Ettől még egy macska is ideges lenne!

– Akár el is kezdhetjük – mondta Rand, és Nynaeve döbbenten pislogott.

– Nem kellene megvárnunk Cadsuane-t? – Senki még csak nem is gyanította volna, hogy az előbb még a pokolra kívánta az öreg aes sedai-t. Sőt, kifejezetten idegesnek tűnt, nehogy felbosszantsa Cadsuane-t!

– Cadsuane csak a dolgát teszi, Nynaeve, és ha segítesz nekem, én is megteszem a dolgomat.

A nő még mindig habozott. A melléhez szorította a bőrzsákot, és aggodalmas pillantásokat vetett a Cadsuane körül álldogáló nők felé. Alivia hirtelen kivált a csoportból, és megindult feléjük. Két kézzel szorította a köpenyét, és könnyedén lépkedett a göröngyös terepen.

– Cadsuane azt mondja, hogy oda kell nekem adnod a ter'angrealokat, Nynaeve! – szólalt meg vontatott seanchan tájszólásában. – Nem, ne vitatkozz, erre most nincs időnk! Különben is, te nem tudod őket használni, ha összekapcsolódsz vele!

Nynaeve most gyilkos pillantást vetett a Cadsuane körül álldogáló nőkre, de azonnal levette a gyűrűit és a karkötőit. Magában morgott, aztán lecsatolta a díszes övet és a nyakláncot is, és azt is Alivia kezébe nyomta. Egy pillanattal később nagyot sóhajtott, és levette a bal kezén csillogó, érdekes karkötőt is, amit lapos láncok kötöttek össze az ujján villogó gyűrűkkel.

– Ennyi erővel akár ezt is elviheted! Azt hiszem, nekem nem lesz szükségem egy angrealra, miközben a valaha készült leghatalmasabb sa'angrealt használom! De utána vissza akarom kapni mindet, ugye megértetted? – kérdezte vadul.

– Nem vagyok én tolvaj! – csattant fel a karvalytekintetű nő sértetten, és bal kezére csúsztatta a négy fényes gyűrűt. Meglepő módon az angreal, amely olyan szépen simult Nynaeve aprócska kezére, tökéletesen illett a seanchan nő tenyerére is. Mindkét nő értetlenül nézett a karkötőre.

Rand most döbbent rá, hogy a két nő úgy beszélt, mint akikben fel sem merült, hogy ne sikerülne, amire készülnek. Azt kívánta, bárcsak ő is olyan biztos lenne ebben. Nynaeve maga alá hajtogatta a köpenyét, és leült egy kiálló, szürke kőre, amely épp akkora volt, mint egy pad. Az ölébe vette a zsákot, és felnyitotta.

Rand törökülésbe kuporodott a nő előtt. Nynaeve előszedte a két kulcsot. Az egy láb magas, sima, fehér szobrok mindegyike egy tiszta kristálygömböt tartott felemelt kezében. A nő Rand kezébe nyomta a szakállas férfi szobrát, a könnyű köntösbe burkolt nőt pedig maga elé tette. A két szobor arca bölcs volt, és szelíden csillant rajtuk az idő érlelte biztos tudás.

– Úgy kell tenned, mintha magadhoz akarnád ölelni a Forrást, de meg kell állnod az ölelés pillanata előtt – mondta Nynaeve, és lesimította tökéletesen rendezett szoknyáját. – Így tudok összekapcsolódni veled.

Rand sóhajtott egyet, letette a szakállas szobrocskát a földre, és elengedte a saidint. A tűzvihar és a jégorkán eltűnt, és a rontás síkos mocska is kicsusszant belőle, de mintha az élet is kifakult volna körülötte. A világ durva lett és szürke. Rand letámaszkodott, nehogy felboruljon, ha rátör a rosszullét, mikor újra magához ragadja a Forrást, de ezúttal egészen különös szédülés ragadta el. Egy pillanatra egy halvány arc derengett fel előtte. Még Nynaeve arcát is eltakarta. Egy férfi volt az. Kis híján felismerte. A Fényre, ha ez olyankor történne meg vele, mikor épp tényleg meg akarja ragadni a saidint... Nynaeve odahajolt hozzá, és az arca aggodalmasan csillogott.

– Most – mondta, és kinyúlt a szakállas férfin át a Forrás felé. Kinyúlt érte, de nem ragadta meg. Ott csüngött a peremen, és a legszívesebben felordított volna kínjában, ahogy a villódzó lángok végigégették a testét, miközben a sivító szél durva, fagyott homokszemeket vágott a szemébe. Nézte, ahogy Nynaeve gyorsan levegőt vesz, és tudta, hogy az egész csak egy szemvillanásig tart, de mégis úgy érezte, mintha órákig kellene várnia, mielőtt...

A saidin eltöltötte, az olvadásig hevült vad tűz és a jégvihar átszáguldott rajta, ott lüktetett benne a rontás, de egy hajszálvékony fonatot sem tudott volna megszőni. Látta, ahogy az áradat átcsap belőle Nynaeve-be. Pokoli kín volt éreznie, ahogy átözönlik rajta a saidin, ahogy elmossa a veszélyes, csalóka ár, és kicsúszik a lába alól a talaj, ahogy a pusztulás szélén egyensúlyozik, de nem tud megküzdeni vele, és nem tudja az akarata alá hajtani. Hirtelen ráébredt, hogy érzi Nynaeve-et, majdnem úgy, mint ahogy Mint, de most csak a saidinra tudott gondolni, ahogy irányíthatatlanul átcsapott felette.

– Hogy bírod elviselni... ezt? – kérdezte Nynaeve rekedten. – Ezt a káoszt, ezt a vadságot, a halált! A Fényre! Most pedig meg kell próbálnod megragadni a fonatokat, miközben én...

Rand megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát a saidinnal folytatott végeérhetetlen küzdelemben, és pontosan követte Nynaeve utasításait. A nő felkiáltott, és megugrott.

– Várnod kellett volna, amíg... – kezdte dühösen, aztán hirtelen már csak ingerült volt a hangja. – Mindegy, legalább megszabadultam tőle! Most miért nézel rám ilyen boci szemekkel? Rólam rángatták le a bőrt, nem rólad!

– Saidar – motyogta Rand döbbenten. Olyan... más volt.

A saidin örvényléséhez képest a saidar csendes, nyugodt folyónak tűnt. Rand belemártózott a vizébe, és hirtelen erős áramlatok kapták el, megpróbálták egyre beljebb rántani a folyóba, és az alattomos örvények lehúzták a felszín alá, és minél inkább küzdött ellene, annál erősebben szippantotta be a folyó. Alig egy szemvillanás telt el azóta, hogy megpróbálta irányítani a saidart, és máris úgy érezte, hogy belefullad, és hogy a látszólag nyugodt folyó az örökkévalóságba mossa. Nynaeve figyelmeztette arra, hogy mit kell tennie, de az egész olyan különösnek hangzott, hogy eddig nem is vette komolyan. Nagy erőfeszítéssel megállta, hogy ne küzdjön az áramlatok ellen, és a folyó hirtelen ismét nyugodt volt és csendes.

Ez volt az első komoly nehézség: meg kellett tanulnia behódolnia a saidar előtt, miközben küzd a saidinnal. Az első nehézség, és az első utalás arra, hogy mit is kell tennie. Az Igaz Forrás férfi és női része hasonló volt, mégis különböző. Egyszerre vonzották és taszították egymást, küzdöttek egymással, miközben együtt hajtották előre az Idő Kerekét. Még a férfi részen ülő rontásnak is meg volt a tükörképe. Az Ishamaeltől kapott seb a rontás ütemére lüktetett, míg a másik, amit Fain tőre ejtett rajta, épp akkor hasított belé, mikor a párja nyugodt volt, és az Aridholt megülő gonosz lélegzetét tükrözte.

Nagy nehezen rávette magát, hogy minél gyengédebben formálja meg a fonatokat, és az idegen saidar hatalmas erejét használta arra, hogy kialakítsa a szövetet. Egy tölcsért formált, amelynek az egyik vége a Forrás férfi felébe nyúlt, a másik pedig a távoli városban ért földet. A tölcsérnek tiszta, szennyezetlen saidarból kellett lennie. Ha az egész úgy működött, ahogy Rand elképzelte, egy saidinból megformált cső eltörne, amikor elkezd kifolyni belőle a rontás mocska. Rand úgy gondolt rá, mint egy tölcsérre, egy csőre, bár persze egyik sem volt. A szövet egyáltalán nem úgy fonódott, ahogy elképzelte. Mintha csak a saidar önálló akarattal rendelkezett volna, a fonat váratlan spirálokba és hullámokba görbült. Randet leginkább egy virágra emlékeztette. Az egész egyáltalán nem volt látványos, nem szőtték be hatalmas, díszes minták az eget. A Forrás a Teremtés szívén nyugodott. A Forrás mindenütt ott volt, még Shadar Logothban is. A tölcsér elképzelhetetlen területet fedett be, de ugyanakkor nem volt kiterjedése. De tölcsérnek kellett lennie, bárhogy nézett is ki. Ha nem az lett volna...

Rand mélyen meghúzta a saidint, és legyőzte a vad, halálos táncban, amit már olyan jól ismert. Belepréselte a saidar virágos fonadékába. És keresztülfolyt rajta. A saidar és a saidin, a hasonló, ámde különböző erők nem keveredhettek. A saidin most már önmagát sajtolta bele a tölcsérbe, ahogy igyekezett minél jobban elhúzódni az őt körülölelő saidartól, és a saidar minden irányból nekifeszült, egyre erősebben szorította, egyre gyorsabb folyásra késztette. Tiszta saidin, csak a rontás mérgével fertőzött saidin ömlött Shadar Logothba.

Rand összevonta a szemöldökét. Tévedett volna? Semmi sem történt! Kivéve, hogy... Az oldalában egyre gyorsabban lüktetett a két seb.

A saidin tűzvihara és jégorkánja közepette hirtelen úgy érezte, mintha a mocskos mellékíz megmozdulna és arrébb csúszna. Egészen apró kis rezdülés volt, és talán észre sem vette volna, ha nem kutat olyan kétségbeesetten a változás legkisebb jele után. A robajló kavargásban alig lehetett észrevenni ezt a kis csusszanást, de egy irányba tartott. Folyamatosan.

– Folytasd csak! – sürgette Nynaeve. A szeme fényesen csillogott, mintha már az örömmel töltené el, hogy átözönlik rajta a saidar.

Rand még mélyebben belenyúlt a Forrás két felébe, megerősítette a tölcsért, és még több saidint öntött bele. Addig erősítette a tölcsért, és addig növelte a folyamot, míg csak azt nem érezte, hogy ennél több saidint semmiképp sem lenne képes magába fogadni. A legszívesebben felordított volna, annyi saidin ömlött át rajta. Szinte már nem is érezte, hogy létezik, csak az Egyetlen Hatalom volt, betöltött mindent. Hallotta, ahogy Nynaeve felnyög, de a saidinnal folytatott gyilkos küzdelem teljesen felemésztette.

Elza a bal mutatóujján lévő nagykígyós gyűrűt babrálta, és ámulva nézett a férfira, akinek hűséget esküdött. A földön ült, komor arccal, és egyenesen előre nézett, mintha nem is látná az előtte ülő vadat, Nynaeve-et, aki úgy ragyogott, mint a nap. Talán valóban nem látta. Elza érezte, ahogy Nynaeve-en elképzelhetetlen mennyiségű saidar robajlik át. Ha a Torony összes nővére összekapcsolódott volna, akkor sem tudták volna felidézni ennek az óceánnak még a töredékét sem! Irigyelte a vadat, hogy ilyen élményben lehet része, de sejtette, hogy ő maga már a puszta gyönyörbe is beleőrülne. Nynaeve homlokán a hideg dacára is verejték gyöngyözött. A szája elnyílt, és érzéki örömmel nézett valahova az Újjászületett Sárkány mögé.

– Attól tartok, hogy nemsokára elkezdődik! – jelentette be Cadsuane. Az ősz hajú nővér elfordult a földön ülő párostól, a csípőjére tette a kezét, és jeges tekintete végigsöpört a dombtetőn. – Ezt még Tar Valonban is megérzik! De még a világ másik végén is! Mindenki a helyére!

– Gyere, Elza! – mondta Merise, és hirtelen felragyogott körülötte a saidar fénye. Elza hagyta, hogy a szigorú arcú nővér bevonja a körbe, de elfintorodott, mikor Merise behozta az asha'man őrzőjét is. A sötéten gyönyörű, fiatal fiú kezében halvány fénnyel lobogott a kristálykard, és Elza megérezte azt a hihetetlen, vadul kavargó tömeget, ami csak a saidin lehetett. Bár Merise irányította a fonatokat, Elza gyomra így is felfordult a saidinen ülő rontástól. Olyan volt, mintha egy rothadó szemétdombba temették volna a legforróbb nyárban. A másik Zöld nővér minden szigora ellenére bájos teremtés volt, de az ő szája is elkeskenyedett, mintha alig bírná leküzdeni a hányingerét.

A dombtetőn mindenütt körök alakultak. Sarene és Corele az öreg Flinnel kapcsolódtak össze, Nesune, Beldeine és Daigian pedig a Hopwill nevű kölyökkel. Verin és Kumira még az Atha'an Miere vadat is bevonták egy körbe: voltaképp a nő egészen erős volt, és mindenkire szükségük lehetett. Amint a körök kialakultak, a tagjai lesiettek a dombról, és mindegyik társaság más irányban indult meg a fák között. Alivia, ez a szerfelett különös vad, akinek nem volt semmiféle más neve, északnak indult. A köpenye vadul csapkodott mögötte, és körbeölelte az Egyetlen Hatalom ragyogása. Elzát voltaképp rettenetesen zavarta ez a vad, zavarták a szeme sarkában megülő, finom ráncok, de leginkább a nő hihetetlen ereje ejtette ámulatba. Elza sokért nem adta volna, ha ő kaphatja meg az Alivián csillogó ter'angrealokat.

Alivia és a három kis kör alkotja majd a védelem egy részét, ha szükség lenne rá, de a legnagyobb veszély a dombtetőt fenyegette. Az Újjászületett Sárkányt minden áron meg kellett védeni. Ezt a feladatot Cadsuane persze maga vállalta fel, de Merise köre is itt maradt, hogy segítsen neki. Cadsuane-nek alighanem szintén volt egy angrealja, másképp nem tudott volna ennyi saidart magába fogadni. Több folyt át rajta, mint Merise-en és Elzán összesen, de még ez is elhalványult a Callandoron átzúduló Hatalom mellett.

Elza az Újjászületett Sárkányra nézett, és mély levegőt vett.

– Merise, tudom, hogy nem lenne szabad ilyet kérdeznem, de formálhatom én a fonatokat?

Azt várta, hogy könyörögnie kell, de a magasabb nő csak egy pillanatig habozott, mielőtt egy kurta kis bólintással átengedte Elzának a kör irányítását. Merise szája szinte azonnal elernyedt, bár még így sem volt lágy. Elzában felgyülemlett a jég és a mocsok, és kirázta a hideg. Bármibe kerüljön is, az Újjászületett Sárkánynak el kellett jutnia az Utolsó Csatába! Bármibe kerüljön is.

Barmellin lassan hajtotta a szekeret Tremonsien felé, és azon gondolkozott, hogy az öreg Maglin a Kilenc Gyűrűben vajon eleget ajánl-e majd a kocsin rázkódó szilvapálinkáért. Nem voltak vérmes elképzelései. Maglin világéletében zsugori volt, és a szilvapálinka idén valahogy nem sikerült úgy, ahogy kellett volna. Lehet, hogy a fogadós vár tavaszig, hogy hátha akkor valahonnan kap jobbat is. Barmellin hirtelen ráébredt, hogy aznap különösen fényesen süt a nap. Majdnem olyan erős volt a fény, mintha nyár lenne, és delelőn állna a nap. Nem is emlékeztetett a sápadt téli reggelekre. És ami a legdöbbenetesebb volt, a fény mintha nem is az égből ragyogott volna, hanem abból a hatalmas gödörből, amit a városból érkezett munkások ástak az elmúlt években. Állítólag valami hatalmas szobor hevert odalenn, de Barmellint sosem érdekelte annyira a dolog, hogy megnézze.

Most bármennyire nem is akarta, győzedelmeskedett a kíváncsisága, és önkéntelenül is megállította zömök kis kancáját. Lemászott a földre, és átgázolt a havon egész a gödör széléig, hogy lenézzen. Vagy száz öl mély lehetett, és tíz öl széles, és Barmellin az arca elé kapta a kezét, hogy ne vakuljon meg a mélyéből áradó erős fényben. Kipislogott az ujjai közül, és odalenn egy hatalmas, fénylő gömböt látott, ami úgy ragyogott, mint egy második nap. Hirtelen ráébredt, hogy ez csak az Egyetlen Hatalom műve lehet.

Fojtott sikollyal visszamászott a havon át a kocsijához, felkapaszkodott a bakra, és vadul Nisa nyakába vágott, hogy mozogjon már, holott még arra sem volt ideje, hogy rendesen visszafordítsa a tanya felé. Úgy döntött, hogy otthon marad, és egyedül issza meg a szilvapálinkáját. Az összeset.

Timna elgondolkozva bandukolt a domboldalon, és szinte észre sem vette a körülötte parlagon heverő földeket. Tremalking jókora sziget volt, és ilyen messze a tengertől a levegőben már nem is lehetett érezni a só ízét, de akkor is csak az Atha'an Miere-en járt az esze. A Tengeri Nép elutasította a Víz Útját, de Timna az Útmutatók közé tartozott, és az ő feladata volt megvédeni az Atha'an Miere tagjait önmaguktól. Ez igencsak nehéz volt, különösen most, hogy mind fel voltak bolydulva emiatt a Coramoor miatt. Kevesen maradtak csak a szigeten. Még a Vezetők, akik mindig azon zúgolódtak, hogy távol kell lenniük a tengertől – az Atha'an Miere már csak ilyen volt –, most még ők is vitorlát bontottak, és az összes hajó kirajzott, hogy megkeresse a Coramoort.

Hirtelen az egyik megműveletlen dombra kapta a tekintetét. Egy hatalmas kőkéz állt ki belőle, és egy ház nagyságú kristálygömböt fogott. És a gömb úgy ragyogott, mint a dicsőségteljes, csodás nyári nap.

Timna fejéből azonnal kiment az Atha'an Miere. Magára csavarta a köpenyét, leült a földre, és mosolyogva gondolt arra, hogy lám, ő megérte a jóslatok beteljesülését, és az Illúzió végét.

– Ha tényleg a Kiválasztottak közé tartozik, szolgálni fogom – kezdte a Cyndane előtt térdelő szakállas férfi kétkedve, de a nő nem várta meg, hogy még mit akar mondani. Érezte. Ennyi saidar egy ponton minden fókuszálni képes nőt megérintett és magához vonzott. Ezek szerint a férfi talált magának egy nőt, akinek odaadta a másik kulcsot. Szembeszállt volna a Nagyúrral – de még a Teremtővel is – vele. Megosztotta volna vele a hatalmat, hagyta volna, hogy a férfi is uralkodjon az ő oldalán. És eltaszította magától, megvetette a szerelmét! Az előtte karattyoló férfi itt és most fontos embernek számított, de Cyndane-nek nem volt ideje meggyőződni a megbízhatóságáról, és anélkül nem hagyhatta, hogy fecsegjen. Nem, mikor érezte, ahogy Moridin ujja végigsiklik a cour'souvrán, amibe a lelkét zárták. A Levegő egy hajszálvékony fonata kettészelte a férfi szakállát is, ahogy levágta a fejét. Egy másik fonat hátralökte a testet, hogy a nyak csonkjából felfröccsenő vér ne mocskolja össze a nő ruháját. Mielőtt a holttest a padlóra zuhant volna, Cyndane már meg is szőtte a Kaput. A lángoló saidar oszlop hívogatta. Tudta, hova kell mennie.

Ahogy átlépett a lágyan hullámzó erdőbe, és megállt a földet pettyező ritkás hófoltok között, ahol a szürke, komor ágakon barnán és aszottan lógtak a folyondár nehéz indái, egy pillanatra elgondolkozott, hogy vajon hova érkezhetett. Nem mintha számított volna. A saidar jelzőtüze tőle délre lobogott. Ennyi saidarral egy csapásra el lehetett volna süllyeszteni egy egész földrészt. Ott kell lennie a férfinak is, és a nőnek is, akivel megcsalta.

Cadsuane óvatosan merített az Egyetlen Hatalomból, és hálót szőtt, hogy megölje a férfit. Még életében nem látott olyan villámokat, mint amik most a felhőtlen égből csaptak le rá. Nem elágazó, szilánkos villámok voltak, hanem ezüstös-kék, egyenes lándzsák. Egyenesen a dombtető felé tartottak, de a föld helyett a föléjük szőtt, fordított pajzsba csapódtak, és fülsiketítő robajjal robbantak szét vagy ötven lábbal a nő feje felett. A pajzs dacára is felszikrázott körülötte a levegő, a haja meglibbent, és égnek állt. A kontyában hintázó, gébics alakú kis angreal nélkül fenn sem tudta volna tartani a pajzsot.

Egy másik arany madárka, egy fecske vékony láncon lógott az aes sedai kezéről.

– Arra – mondta a nő, és oda mutatott, amerre a kis madár fordult. Kár, hogy azt nem tudta megmondani, hogy milyen messze fókuszálták az Egyetlen Hatalmat, és hogy férfi volt-e, vagy nő, de be kellett érniük az iránnyal. Remélte, hogy nem lesznek... balesetek. Elvégre az ő emberei is odakinn voltak. De ha a figyelmeztetés egy támadással egyszerre érkezett, akkor a fecske kétségkívül az ellenséget jelezte.

Amint elhagyta a száját a szó, szökőkútként robbant a tűz az erdőben, valamivel északabbra tőlük. Aztán újabb és újabb robajlás szántott végig a fák között, és egyenesen észak felé száguldott a pusztítás. A Callandor eleven lángként lobogott az ifjú Jahar kezében. Elza elszánt arcából, és abból, hogy a szoknyáján ökölbe szorult a keze, Cadsuane arra a meglepő következtetésre jutott, hogy az andori nővér irányítja a fonatokat.

Merise belemarkolt a fiú selymes fekete hajába, és gyengéden megrázta Jahar fejét.

– Csak nyugodtan, szépségem – mormolta lágyan. – Nyugodtan, én drága, erős kincsem!

Jahar elbűvölően mosolygott vissza a nőre.

Cadsuane enyhén megrázta a fejét. Mindig is nehéz volt eldönteni, hogy egy nővér miféle viszonyban van az őrzőjével, és ez a Zöldekre különösen igaz volt, de el sem tudta képzelni, hogy mi mehet végbe Merise és a fiai között.

De most egy másik fiúra kellett figyelnie. Nynaeve megingott, és fel-felnyögött gyönyörében, ahogy ilyen elképzelhetetlen mennyiségű saidar özönlött át rajta, de Rand úgy ült, mint egy darab kő, és csak az izzadság csurgott végig az arcán. A szeme üres volt, mint a csiszolt zafír. Vajon egyáltalán érezte-e, hogy mi folyik körülötte? A fecske megfordult a kezéről lógó láncon.

– Arra! – mondta, és Shadar Logoth romjai felé mutatott.

Rand már egyáltalán nem látta Nynaeve-et. Nem látott semmit, és nem is érzett semmit. Robajló lángóceánban úszott, egymásra zuhanó jéghegységek között szaladt. A rontás úgy robajlott fölötte, mint a dagály, és megpróbálta magával ragadni. Ha akárcsak egy pillanatra is elveszítette volna az irányítást, mindent elragad, ami a férfiből még maradt, és magával sodorja a tölcséren át. Éppilyen rossz volt, vagy talán még rosszabb, hogy bármennyi mocsok folyt is át a különös saidar virágon, a Hatalom férfi felét eléktelenítő szenny egyáltalán nem apadt el. Olyan volt, mint a víz színén úszó olaj. Elég vékony ahhoz, hogy az ember ne is érezze, amíg bele nem nyúlt, de eltakarta a saidin teljes felszínét. Iszonyatosan sok volt még így is. Randnek ki kellett tartania. Ki kellett tartania. De még meddig? Meddig lesz képes tartani magát?

Ha vissza tudná fordítani, amit al'Thor csinált a forrásnál, gondolta Demandred, amint átlépett a Kapun Shadar Logothba, ha hirtelen és élesen meg tudná fordítani, akkor lehet, hogy az meg is ölné a férfit, de legalábbis kiégetné belőle a képességet, hogy fókuszáljon. Azon nyomban kitalálta, hogy mi lehetett al'Thor terve, mikor rájött, hogy hol van a kulcs. Briliáns ötlet, nem szégyellte bevallani, de őrületesen veszedelmes. Lews Therin mindig is briliáns terveket készített, ha nem is annyira tökéleteseket, mint a legtöbb ember képzelte. Ha nem is annyira briliánsakat, mint Demandred maga. De elég volt egy pillantást vetnie a törmelék fedte utcákra ahhoz, hogy elvesse az ötletet. Nem akart már visszafordítani semmit. Egy félbetört, sápadt kupola emelkedett mögötte: bedőlt teteje vagy kétszáz lépéssel lehetett az utca szintje felett, és fölötte sápadtan csillogott a felhőtlen délelőtt. De a rom törött peremétől kezdve, az utca túlsó felén a levegő sötét volt, mintha máris esteledne. A város... remegett. Demandred a csizmája talpán át is érezte.

Tűz szökellt magasba az erdőben. A hatalmas robbanásokat saidinból szőtték, és könnyedén hányta szét a göcsörtös, öreg fákat. A lángok felé száguldottak, de Demandred máris megszőtte az újabb Kaput. Átugrott rajta, hagyta, hogy elfakuljon, és olyan gyorsan rohant át az indáktól belepett fák között, amilyen gyorsan csak tudott. Átgázolt a havon, meg-megbotlott az avarban rejlő köveken, de nem lassított. Azt aztán nem. A hálót a visszájára fordította, de hát az elsőt is, és jó katona volt.

Még mindig rohant, mikor meghallotta a várva-várt robbanás zaját, és tudta, hogy a tűz arrafelé suhan, ahová Kaput nyitott, éppolyan tévedhetetlenül, ahogy a romok közt is felé tartott. Most már persze elég messze volt ahhoz, hogy ne legyen veszélyben. Nem lassított, de most már a kulcs felé szaladt. Annyi saidin özönlött bele, hogy ezzel az erővel akár egy tüzes nyíl is mutathatta volna az égen, hogy hol találja al'Thort.

Nos. Ezek szerint, hacsak valaki ebben az átokverte Korban nem fedezett fel egy újabb ismeretlen Képességet, al'Thor szerzett valami eszközt – alighanem egy ter'angrealt –, ami megérzi, ha egy férfi fókuszált. Azok alapján, amit hallott a mostanában Világtörésnek is nevezett időszakról, mikor ő maga már Shayol Ghul foglya volt, az összes nő, aki képes volt ter'angrealt készíteni, alighanem erre tette fel az életét. A háborúban a másik oldal mindig valami olyasmivel állt elő, amire a legkevésbé számított az ember, és ott, helyben kellett kitalálnia, hogy hogyan semlegesítheti. Demandred mindig is ügyesen háborúzott. Először közelebb kellett jutnia.

Hirtelen embereket látott meg. Előtte voltak, egy kicsit jobbra, és egy durva, szürke kőtömb mögött lapultak meg. Egy kopasz öregember, pár őszes szállal a füle mögött sántikált két nő között. Az egyik nő igazi vad szépség volt, a másik pedig lélegzetelállítóan gyönyörű. Mit kerestek ezek az erdőben? Kik lehettek? Vajon al'Thor barátai, vagy csak egyszerű emberek, akik rossz helyen vannak, rossz időben? Demandred habozott megölni őket, bárkik voltak is. A legkisebb saidin fonat is figyelmeztetné al'Thort. Meg kell várnia, hogy elmenjenek. Az öregember úgy forgolódott, mintha keresne valamit a fák között, de Demandred nem hitte volna, hogy egy ilyen vén roncs messzire látna.

Hirtelen az öregember megállt, és egyenesen Demandredre mutatott. Demandred kétségbeesetten próbálta meg leküzdeni a saidinből szőtt hálót, ami sokkal erősebben csapódott neki a védelmének, mint gondolta volna. Olyan erős volt, mintha ő maga szőtte volna. Az a totyogós vén barom egy asha'man volt! És legalább az egyik nő megfelelt azoknak a követelményeknek, amiket manapság az aes sedai-ok elé állítottak, és összekapcsolódott a vénséggel! Demandred megpróbált visszatámadni és szétzúzni őket, de az öregember szünet nélkül szórta rá a hálókat, és csak annyi ereje volt, hogy védekezzen.

Ahol a támadás a fákat érte, lángra lobbantak az ágak, vagy szilánkká robbant a törzsük. Demandred hadvezér volt, ráadásul jó hadvezér, de a hadvezérek nem harcoltak együtt az embereikkel! Felmordult, és lassan hátrálni kezdett az égő fák és a hangosan dördülő robbanások között. Egyre messzebb került a kulcstól. Előbb vagy utóbb az öregember is csak elfárad, és akkor majd megölheti al'Thort. Feltéve, hogy a többiek nem előzik meg. Demandred remélte, hogy ő ér oda elsőnek.

Cyndane a térdéig felrántotta a szoknyáját, és átkozódva, bukdácsolva futott el a harmadik Kaputól, amint átlépett rajta. Hallotta, ahogy a robbanások egyre közelebb érnek hozzá, de most megértette, hogy miért jönnek egyenesen felé. Megbotlott a hó alatt lapuló indákban, nekiment a fatörzseknek, de tovább rohant. Ó, hogy gyűlölte az erdőket! De legalább mások is itt voltak – másutt is látta a szökőkútként feltörő tüzet, és érezte, ahogy több helyütt vadul, elszántan szövik a saidart –, de imádkozott a Nagyúrhoz, hogy ő érhesse el elsőnek Lews Therint. Hirtelen ráébredt, hogy látni akarja, ahogy a férfi meghal, és ahhoz pedig ott kellett lennie mellette.

Osan'gar egy kidőlt fatörzs mögött lapult, és lihegve pihente ki a futás fáradalmát. Az elmúlt hónapokban, Corlan Dashivaként parádézva sem szerette meg a testedzést. A robbanások, amely majdnem megölték, lassan elhaltak, majd újra feltörtek valahol a távolban. Osan'gar óvatosan felemelte a fejét, és kikukucskált a fatörzs mögül. Nem mintha azt hitte volna, hogy egy darab fa megvédené bármiféle támadás ellen. Sosem volt jó katona. Egyáltalán nem. Ő máshoz értett, másban volt lángelme. Ő csinálta a trallokokat, és a trallokokból sarjadt Myrddraalokat is, meg jó pár más teremtményt, akik megrázták a világot, és híressé tette a nevét. A kulcs csak úgy lobogott a saidintől, de Osan'gar érezte, hogy nem csak ott fókuszálnak saidint, hanem az erdőben máshol is.

Azt hitte, hogy a többi Kiválasztott előtte ideérkezik, és remélte, hogy mire ő ideér, már be is fejezték a dolgukat, de szemlátomást tévedett. Al'Thor láthatóan hozott magával pár asha'mant, és azok alapján, hogy milyen erős volt az a robbanássorozat, ami őt üldözte, alighanem a Callandor is velük volt. És lehet, hogy elhozott néhányat a szelíd, aes sedai-nak gúnyolt női közül is.

Ismét lekuporodott, és az ajkába harapott. Az erdő nagyon veszélyes volt, sokkal veszedelmesebb, mint gondolta volna, és egyáltalán nem az a fajta terep, ahol egy lángelme jól érezte magát. De ugyanakkor halálosan rettegett Moridintől. Az a fickó már a kezdetek kezdetén is halálra rémítette. Már azelőtt is megőrjítette a hatalom, hogy a Vájatba zárták volna őket, de mióta kiszabadultak, úgy viselkedett, mintha ő maga lenne a Sötétség Nagyura. Moridin valahogy úgyis kitalálná, ha kereket oldana, és megölné. Vagy ami még rosszabb, ha al'Thor sikerrel jár, a Nagyúr könnyen úgy dönthet, hogy mindkettőjüket megöli, és Osan'gart is kivégzi ráadásnak. Nem érdekelte, hogy Moridinnel vagy al'Thorral mi lesz, de a saját sorsa igencsak aggasztotta. Nem értett hozzá, hogy a nap állásából megbecsülje az időt, de láthatóan még nem volt dél sem. Feltápászkodott a földről, lesöpörte a ruhájáról a sarat, aztán undorodva feladta a hiábavaló erőfeszítést, és elkezdett fától fáig osonni. Valahogy így képzelte az észrevétlen mozgást. A kulcs felé lopódzott. Talán a többiek közül valaki végez al'Thorral, mielőtt odaérne, de ha nem, talán rájön, hogyan lehet belőle is hős. De persze csak óvatosan.

Verin összevont szemöldökkel nézte az erdőn bal felől átvágó tüneményt. Nem nagyon talált más szót erre a nőre, aki szikrázó ékkövekkel megrakva sétált a fák között, és a ruhája egyik színből a másikba olvadt: hol fehér volt, hol fekete, vörös, sőt, néha egészen átlátszó! Nem sietett, de határozottan afelé a domb felé tartott, ahol Rand volt. És hacsak Verin nem tévedett nagyon nagyot, a Kitaszítottak egyike lehetett.

– És csak nézni fogjuk? – súgta Shalon mérgesen. Rettenetesen fel volt háborodva, hogy nem ő irányította a fonatokat, mintha egy vad ereje bármit is számított volna az aes sedai-ok között, és az, hogy már órák óta gyalogoltak a hóban, nem vidította fel.

– Tennünk kell valamit – mondta Kumira lágyan, és Verin bólintott.

– Csak azon gondolkoztam, hogy mit csináljunk! – Úgy döntött, hogy pajzsot fon. Egy foglyul esett Kitaszított roppant hasznos lehet.

A kör teljes erejét felhasználta, megszőtte a pajzsot, és döbbenten nézte, ahogy visszapattan a nőről. A Kitaszított már magához ölelte a saidart, bár nem ragyogott körülötte az Egyetlen Hatalom fénye. És hihetetlenül erős volt!

Más már nem nagyon juthatott Verin eszébe, mert az aranyhajú nő feléjük fordult, és fókuszálni kezdett. Verin nem látta a fonatokat, de tudta, hogy most az életéért küzd. Túl hosszú utat járt be ahhoz, hogy most itt haljon meg!

Eben szorosan maga köré csavarta a köpenyét, és arra gondolt, hogy bárcsak jobban viselné a hideget. Az egyszerű hideget még valahogy ki is bírta, de az az erős szél már sok volt neki, ami dél után kezdett feltámadni. A három nővér, akivel összekapcsolódott, hagyta, hadd lobogtassa szabadon a köpenyüket, miközben megpróbáltak egyszerre mindenfelé figyelni. Daigian vezette a kört – Eben úgy gondolta, hogy miatta –, de olyan kevés Hatalmat használt, hogy a fiú alig érezte, ahogy átsurran rajta a saidin vékony kis erecskéje. Daigian nem akart eltelni a rontással, amíg nem volt feltétlenül szükséges. Eben felhúzta az aes sedai csuklyáját a nő fejére, és Daigian rámosolygott a köpeny alól. A kötésen át szeretet áramlott felé, és a fiú úgy gondolta, hogy a tulajdon gyengédsége verődik rajta vissza. Úgy vélte, hogy idővel meg fogja tudni szeretni ezt a kis aes sedai-t.

A messze mögöttük örvénylő saidin forgataga néha szinte teljesen érzéketlenné tette arra, hogy máshol is fókuszálnak-e, de néha nem csak onnan érezte az Egyetlen Hatalmat. Másutt már állt a harc, de egyelőre ők négyen csak békésen sétálgattak. Eben egyáltalán nem bánta. Ott volt a Dumai Kutaknál, harcolt a seanchanok ellen, és rájött, hogy a csaták sokkal érdekesebbek a történelemkönyvekben, mint a valóságban. Csak az zavarta, hogy nem ő irányította a kört. Persze Jahar sem kapta meg az irányítást, de Eben úgy vélte, hogy Merise általában azzal szórakoztatja magát, hogy süteményt egyensúlyoztat Jaharral az orrán. És Damer megkapta a kör irányítását. Csak azért, mert pár évvel öregebb volt nála – na jó, nem csak pár évvel: Damer még Eben papájánál is idősebb volt –, Cadsuane-nek még nem kellett volna úgy kezelnie, mintha...

– Tudnak nekem segíteni? Úgy tűnik, hogy elvesztettem az utat, de még a lovamat is! – Az előttük magasló fák mögül kilépő nő még csak köpenyt sem viselt, és fényes, sötétzöld selyemruhája olyan mélyen ki volt vágva, hogy telt keble félig kilátszott belőle. A haja fekete hullámokban keretezte csodaszép arcát, és zöld szeme élénken csillogott, mikor elmosolyodott.

– Elég különös hely ez sétalovaglásra – mondta Beldeine gyanakodva. A csinos Zöld aes sedai nem örült, hogy Cadsuane Daigianra bízta a vezetést, és minden alkalmat megragadott, hogy kifejthesse a véleményét a másik nővér döntéseiről.

– Nem akartam ilyen messzire kilovagolni – válaszolta a nő, és közelebb lépett hozzájuk. – Látom, hogy önök mind aes sedai-ok! És egy... lovász van önökkel? Nem tudják, mi ez a felfordulás?

Eben hirtelen érezte, ahogy kifut a tagjaiból a vér. Egészen egyszerűen lehetetlen volt, amit érzett! A zöld szemű nő döbbenten húzta össze a szemöldökét, és Eben az egyetlen lehetséges megoldás mellett döntött.

– Saidint fókuszál! – ordította, és rávetette magát a nőre. Még érezte, ahogy Daigian mélyen magába issza a Hatalmat.

Cyndane lelassított az előtte álló nő láttán. A magas, sárga hajú alak vagy százlépésnyire lehetett tőle, a fák között állt, és egyszerűen csak nézte, ahogy közeledik feléje. A Hatalommal vívott csaták még mindig ott robajlottak körülötte, és ez egyrészről óvatosságra intette Cyndane-t, másrészről viszont reménnyel töltötte el. A nő egyszerű gyapjúruhát hordott, de meglepően ehhez nagyúri ékszereket viselt. A saidar által megélesített látásával Cyndane tisztán látta a nő szeme sarkában a vékony kis szarkalábakat. Ezek szerint nem azok közé a magukat aes sedai-nak nevező kislányok közé tartozik. De akkor ki lehet? És miért néz rá úgy, mintha elállhatná Cyndane útját? Nem mintha számított volna.

A fókuszálás elárulta volna, hogy itt van, de még bőven volt ideje. A saidar oszlopa még fényesen ragyogott. Lews Therin még életben volt. Bármilyen vadul méregeti is a másik nő, egy késsel a bordái között hamar megtanulja, hogy nem állhat Cyndane útjába. És ha véletlenül azok közé az úgynevezett vadak közé tartozna, előkészített egy kis meglepetést, egy fordított hálót, amit még csak látni sem fog, csak mikor már késő lesz.

A nőt hirtelen körbeölelte a saidar ragyogása, de a bekészített tűzlabda már ki is röppent Cyndane kezéből. Elég kicsi volt, és Cyndane remélte, hogy ennyi saidarra még nem figyelnek fel, de épp elég nagy ahhoz, hogy lyukat égessen ebbe a nőbe, aki...

De ahogy elérte a nőt, mikor már olyan közel volt, hogy megperzselte volna a ruháját, a Tűzből szőtt háló szertefoszlott. A nő nem csinált semmit, a háló egyszerűen csak szétesett. Cyndane még sosem hallott olyan ter'angrealról, ami szétszedne egy hálót, de csak arról lehetett szó.

Aztán a nő visszatámadott, és Cyndane elszenvedte a második sokkot is. A nő erősebb volt, mint ő, mielőtt az aelfinnek és eelfinnek fogságába esett! Ez képtelenség volt: egyetlen nő sem lehetett nála erősebb! Alighanem a másiknál van egy angreal is. A döbbenet azonban csak addig tartott, amíg Cyndane szét nem vágta a nő fonatait. Nem tudta, hogyan fordítsa ki őket. Talán ez elég előny lesz. Ott akart lenni, mikor Lews Therin meghal! A magasabb nő megtántorodott, ahogy az elvágott fonatok visszacsapódtak belé, de már miközben visszanyerte az egyensúlyát, újra fókuszált. Cyndane felmordult, és visszatámadott, még a föld is megremegett a lábuk alatt. Látni akarta, ahogy a férfi meghal! És látni is fogja.

A magas dombtető nem volt valami közel a kulcshoz, de a kulcs még így is olyan vakítóan ragyogott Moghedien fejében, hogy a nő mohó szomjat érzett, hogy csak egy cseppjét is megkóstolhassa annak a saidar óceánnak. Csodálatos lehet ennyit – vagy akárcsak az ezredrészét is – magába fogadni! Szomjazott, de ennél az erdős magaslatnál nem szándékozott közelebb menni. Csak Moridin fenyegető cirógatása a cour'souvráján vette rá, hogy egyáltalán ide Utazzon, és már így is épp eleget késlekedett jöttében. Remélte, hogy végeznek az egésszel, mire ő kénytelen-kelletlen ideérne. Mindig titokban dolgozott, de most már akkor megtámadták, mikor megérkezett, és az előtte heverő erdő több pontján is villám és tűzvihar záporozott. Egy részét saidarból szőtték, a többit pedig nyilván saidinből. A megtört fatörzsekből feketés füst emelkedett a ragyogó, késő délutáni napsütésbe, és mennydörgésszerű robaj törte meg a csendet.

Moghedient nem érdekelte, hogy ki harcolt, ki élte túl, és ki halt meg. Bár persze örült volna, ha Cyndane vagy Graendal elpusztul az erdőben. Vagy esetleg mind a ketten. Moghedien aztán nem hal meg, nem fog a csaták vad lázában elesni! És ha a harc nem lett volna elég rossz, ott volt az is, ami a lobogó kulcs mögött tornyosult, az a hatalmas, lapos, éjfekete kupola az erdőben. Úgy nézett ki, mintha az éjszaka vált volna kővé. Moghedien arca megrándult, ahogy a sötét felszín megremegett, és a kupola még nagyobbra fújta fel magát. Őrültség lett volna közelebb mennie, bármi volt is az! Moridin nem tudhatja, hogy mit csinált, vagy mit nem csinált itt, az erdőben.

Visszahúzódott a dombtető mögé, elbújt a ragyogó kulcs és a különös kupola elől, leült, és azt tette, ami már a múltban is mindig olyan jól bevált. Meglapult az árnyékok közt, és mindenkit túlélt.

Odabenn, a fejében, Rand sikoltott. Egészen biztos volt benne, hogy sikolt, hogy Lews Therin is sikolt, de nem hallotta egyikük hangját sem a hatalmas robajban. A rontás mocskos tengere átömlött rajta, és ordítva tört egyre előre. A gonoszság árapálya sziklaként zúdult rá. A mocsok orkánként tépett beléje. Csak onnan tudta, hogy még mindig tartja a Hatalmat, hogy érezte a rontást. A saidin ott örvénylett körülötte, lángolt, lobogott, meg akarta ölni, de Rand nem érezte. A mocskos áradat minden mást elborított, és csak egy hajszál választotta el attól, hogy őt is elsodorja. A rontás megmozdult. És most csak ez számított. Ki kellett tartania!

– Mit tudsz nekem mondani, Min? – Cadsuane talpon volt, bármennyire ki is fáradt. Bárkiből kivette volna az erőt, ha kis híján egy napig fenn kell tartania egy ekkora pajzsot. Egy ideje már nem támadták a dombtetőt, sőt, úgy tűnt, hogy már csak Nynaeve és a fiú fókuszálnak. Elza végeérhetetlen körjáratba kezdett a domb körül. Még mindig össze volt kapcsolódva Merise-szel és Jaharral, de nem volt más dolga, mint hogy a körülüttök emelkedő dombokat nézegesse. Jahar egy kövön ült, a halványan ragyogó Callandort a könyökéhez támasztotta. Merise a földön foglalt helyet mellette, a fiú térdére hajtotta a fejét, és hagyta, Jahar hadd simogassa fényes fürtjeit. – Nos, Min? – kérdezte Cadsuane.

A lány mérgesen pillantott fel a köves talaj kis beszögellésében, ahova Tomas és Moad bepakolta őt és Harine-t. A férfiaknak legalább volt annyi eszük, hogy beismerjék, hogy ebben a csatában nekik nem volt mit tenniük! Harine durcásan meredt maga elé, és már többször is szükség volt arra, hogy valamelyik férfi lefogja Mint. A lány egyre oda akart menni az ifjú al'Thorhoz. Miután megtámadta a két férfit, kénytelenek voltak elvenni a tőreit is.

– Tudom, hogy életben van – motyogta a lány –, és azt hiszem, hogy pokoli kínokat él át. De az a baj, hogy ha már én is érzem, hogy fáj neki valami, akkor ő már majdnem belepusztulhat! Engedjetek oda hozzá!

– Most csak zavarnád!

Cadsuane nem törődött a lány dühös morgásával. Átvágott az egyenetlen talajon, Rand és Nynaeve mellé lépett, de egy pillanatra még nem nézett rájuk. A fekete kupola még több mérföldes távolságból is hatalmasnak tűnt. Legalább ezer láb magas lehetett. És egyre csak dagadt. A felszíne úgy nézett ki, mint a fekete acél, bár egyáltalán nem verte vissza a délutáni nap sugarait. Sőt, még mintha a fény is megfakult volna körülötte.

Rand ugyanúgy ült, ahogy a legelején. A szoborszerűen mozdulatlan férfi szeme a semmibe meredt, az arcán csorgott a verejték. Lehet, hogy valóban úgy szenvedett, mint ahogy Min mondta, de ez egyáltalán nem látszott rajta. De még ha szenvedett volna, Cadsuane akkor sem tudta, hogy mit tehetne érte – hogy mit merne tenni érte. Ha most bármivel is megzavarná, az szörnyű következményekkel járna. Cadsuane még egyszer az egyre magasabbra törő, holtfekete kupolára nézett, és felnyögött. Lehet, hogy az is szörnyű következményekkel jár majd, hogy egyáltalán hagyta, hogy belekezdjen!

Nynaeve felnyöszörgött, és lecsúszott kőszékéről a földre. A ruháját teljesen átitatta az izzadság, és a haja nedvesen tapadt síkos arcára. A szemhéja gyengén rebegett, és a melle vadul hullámzott, ahogy hatalmas kortyokban nyelte a levegőt.

– Nem bírom tovább – vinnyogta. – Nem megy! Nem megy!

Cadsuane egy pillanatra habozott, bármilyen szokatlan volt is tőle. A lány nem léphet ki a körből, amíg az ifjú al'Thor el nem engedi, de hacsak ez a Choedan Kal nem hibás, mint a Callandor, akkor a beleépített ütköző megvédi attól, hogy olyan sok Hatalmat fogadjon be, ami már megártana neki. De persze ott volt az is, hogy Nynaeve-en keresztül sokkal több saidar folyt át az elmúlt órákban, mint amennyit az egész Fehér Torony fókuszálhatott volna az összes elérhető angreal és sa'angreal segítségével. Ekkora megterhelés után már magába a kimerültségbe is belepusztulhat az ember.

Cadsuane letérdelt a lány mellé, letette maga mellé a földre a kis fecskét, a két tenyere közé fogta Nynaeve fejét, és elvont egy keveset a pajzsba szőtt saidarból. Bár a Gyógyításban épphogy csak átlagos képességekkel rendelkezett, úgy érezte, hogy el tudná mosni a lány kimerültségének egy részét anélkül, hogy ő maga összeesne. De nagyon is tisztában volt azzal, hogy most meggyengült a fejük fölött a védelem, és egy pillanatig sem késlekedett a fonatok megszövésével.

Osan'gar felkapaszkodott a dombtetőre, hasra vetette magát, és mosolyogva kúszott oldalvást egy fa mögé. A saidin kiélesítette a látását, és innen is pompásan látta a szomszéd dombtetőt, és a rajta táborozó embereket. Nem voltak olyan sokan, mint várta volna. Az egyik nő lassú köröket rótt a dombtetőn, és néha a fák közé nézett, de mindenki más nyugodtan ült. Narishma a halványan ragyogó Callandorral a kezében ült, és egy nő támaszkodott a térdének. Osan'gar még két másik nőt is észrevett: az egyik a másik fölé hajolt, de nem látta őket jól az előttük ülő férfi hátától. Hiába nem látta a férfi arcát, tudta, hogy ez csak al'Thor lehet. A mellette heverő kulcs elárulta. Osan'gar látta, hogy fényesen világít, de a fejében vakítóbb lánggal ragyogott, mint ezer déli nap. Hogy mi mindenre képes lenne ezzel! Milyen kár, hogy el kell pusztítania al'Thorral együtt! Bár persze al'Thor halála után még mindig elveheti a Callandort. A Kitaszítottak közül senki másnak nem volt még egy nyamvadt angrealja sem! Még Moridin is meghajolna előtte, ha megszerezné a kristálykardot! Nae'blis? Osan'gar lesz a Nae'blis, miután megölte al'Thort, és megsemmisítette mindazt, amit itt tett! Halkan felkacagott, és megszőtte az öröktüzet. Ki gondolta volna, hogy végül ő lesz a nap hőse?

Elza lassan körbesétált, és a körülöttük emelkedő erdőket nézte. Hirtelen megállt. Mintha mozgást látott volna a szeme sarkából. Lassan elfordította a fejét, de nem nézett egyenesen arra a dombra, ahol a mozgást látta. Szörnyű nap állt mögötte. Mikor az aiel táborban raboskodott Cairhien mellett, egyszerre csak ráébredt, hogy az Újjászületett Sárkánynak létfontosságú volt eljutnia az Utolsó Csatába. Hirtelen olyan vakítóan egyértelművé vált, hogy ennek így kell lennie, hogy csak azt nem értette, eddig hogyan nem jött rá. Most már tisztán látta, éppolyan tisztán, mint annak a férfinak az arcát, aki a szomszéd dombtetőn lapulva pislogott ki egy fatörzs mögül. Ma a Kiválasztottak ellen kellett harcolnia. Biztos volt benne, hogy a Sötétség Nagyura azt is megértené, ha megölte volna valamelyiküket, de Corlan Dashiva csak egy asha'man volt. Dashiva felemelte a kezét, a domb felé mutatott, és Elza olyan mélyen merített a Jahar kezében ragyogó Callandorból, amilyen mélyen csak tudott. Úgy vélte, hogy a saidint kifejezetten a pusztításra találhatták ki. A másik dombtetőt hatalmas, vörös, arany, kék villódzásból szőtt tűzgolyó vette körbe. Mikor eltűnt, a domb teteje teljesen lapos volt, és vagy ötven lábbal alacsonyabb, mint az előbb.

Moghedien nem is tudta, hogy miért maradt itt ilyen sokáig. Már legfeljebb csak két óra lehetett hátra napnyugtáig, és az erdő teljesen elcsendesedett. A kulcson kívül nem érezte, hogy bárhol máshol is saidart fókuszáltak volna. Ez persze nem azt jelentette, hogy valahol nem használtak egy keveset, de a nemrég dúló, vad vihar teljesen elcsitult. A csata véget ért, és a többi Kiválasztott vagy holtan feküdt valahol, vagy megfutamodott. Vesztettek, egyértelműen vesztettek, vagy a kulcs nem lobogott volna a fejében. Döbbenetes, hogy a Choedan Kal ilyen sokáig kibírta, hogy ennyi Hatalom áramoljon át rajta!

Moghedien hason feküdt a magaslati kilátón, a tenyerébe hajtotta a fejét, és a hatalmas kupolát nézte. A fekete már le sem írta a színét. Az emberi nyelvben nem volt erre kifejezés – a fekete sápadt lett volna mellette. Most már félgömb alakú volt, és úgy emelkedett az égre, mint egy két mérföld magas hegy. De lehet, hogy nagyobb volt. Vaskos árnyékréteg szegélyezte, mintha a kupola a napfény utolsó szikráit is kiszívta volna a levegőből. Moghedien nem értette, hogy miért nem fél. Az az izé egészen addig növekedhet, míg csak be nem burkolja a világot, vagy amíg össze nem roppantja, úgy, ahogy Aran'gar mondta. De ha ez lesz a vége, akkor úgy sincs hová menekülnie – ez elől egyetlen árnyékba sem bújhatna el a Pók.

Hirtelen valami kitüremkedett a sima, sötét felszínből. Olyan volt, mint egy láng, már ha a lángok feketébbek lennének az éj szívénél. Aztán még egy, és még egy, míg már az egész kupola pokoltűzben égett. Tízezer égzengés robaja harsant, és Moghedien a fülére szorította a kezét, és torkaszakadtából sikított, de a hangja nem hallatszott a pokoli zűrzavarban. A kupola magába roskadt egy szívdobbanás alatt. Tűhegy nagyságú lett és eltűnt. Felüvöltött a szél, és száguldani kezdett az eltűnt kupola felé, és Moghedient is végigsodorta a köves talajon. Hiába próbált megkapaszkodni a kiálló kövekben, a szél nekilökte a fáknak, és felkapta a levegőbe. És meglepő módon még mindig nem félt. Úgy érezte, hogy ha ezt túléli, soha többé nem fog félni semmitől sem.

Cadsuane a földre ejtette azt a valamit, ami nemrég még egy ter'angreal volt. Most már azt sem lehetett volna mondani, hogy egy nő szobra lenne. Az arca továbbra is olyan bölcs volt és szelíd, mint eddig, de az alak kettőbe tört, és az egyik oldalon, ahol megolvadt, lágyan összecsuklott, mint a forró viasz. A karja belesüppedt a testébe, és a kristálygömb szilánkjai ott csillogtak a roncs körül. A férfi szobor egyben maradt, és Cadsuane már el is süllyesztette a nyeregtáskájába. A Callandort is biztonságba helyezte. Nem akart senkit sem kísértésbe ejteni azzal, hogy a nyílt dombtetőn hagyja. Ahol nemrég még Shadar Logoth állt, most egy hatalmas üres tér nyílt az erdőben. Tökéletesen kerek volt, és olyan széles, hogy bár a nap már szinte teljesen lement, Cadsuane így is látta, ahogy a túlsó vége elgörbül a semmibe.

Lan felvezette sántikáló harci ménjét a dombtetőre, de mikor észrevette, hogy Nynaeve szépen kiterítve, az álláig betakarva fekszik a földön, eldobta a fekete ló kantárját, és odarohant hozzá. Az ifjú al'Thor a lány mellett feküdt. Min hozzábújt, a mellkasára hajtotta a fejét. A szeme csukva volt, de az ajkán aprócska mosoly játszott, úgyhogy valószínűleg még nem aludt. Lan rájuk sem nézett, hanem azonnal a feleségéhez szaladt, letérdelt mellé, és gyengéden a karjába emelte Nynaeve fejét. A nő éppúgy nem mozdult meg, mint a fiú.

– Csupán csak eszméletlenek – szólt neki Cadsuane. – Corele azt mondta, hogy jobb lesz, ha hagyjuk, hogy maguktól ébredjenek fel!

De hogy erre mennyit kell várniuk, azt még Corele sem árulta el. És Damer sem. A fiú oldalán változatlanul ott voltak a sebek, bár Damer mintha valamiféle változásra számított volna. Az egész nagyon zavaros volt.

A domboldalon, kicsivel felettük ott volt a kopasz asha'man is: épp a hangosan nyöszörgő Beldeine fölé hajolt, és göcsörtös ujjai a lány felett játszottak, ahogy megfonta a maga különös Gyógyítását. Fárasztó egy óra állt mögötte. Alivia még mindig döbbenten nézte a karját, és úgy próbálgatta, mintha el sem hinné, hogy ismét ép – nemcsak, hogy eltört, de csontig is égett az egyik Kitaszítottal folytatott küzdelemben. Sarene szédelegve járt fel-alá, de most már csak fáradt volt. Kis híján meghalt odakinn az erdőben, és még mindig döbbenten nézett maga köré. A Fehérek nem voltak hozzászokva az ilyesmihez.

Nem mindenki volt ilyen szerencsés. Verin és az Atha'an Miere Kumira köpennyel letakart holtteste mellett térdeltek, és az ajkuk szótlanul mozgott, ahogy az eltávozott lelkéért imádkoztak. Nesune esetlenül próbálta vigasztalni a zokogó Daigiant, aki úgy ölelte és dédelgette a fiatal Eben holttestét, mint egy kisgyermeket. A Zöldek már hozzászoktak az ilyesmihez, de Cadsuane nem örült, hogy két emberét is el kellett veszítenie, míg ők maguk csak megperzseltek pár Kitaszítottat, és megöltek egy szökött asha'mant.

– Tiszta – mondta Jahar még egyszer lágyan. Ezúttal Merise ült a kövön, és Jahar hajtotta a fejét az ölébe. A nő kék szeme éppolyan szigorúan villant, mint bármikor máskor, de a keze gyengéden siklott végig a fiú fekete haján. – Tiszta!

Cadsuane összenézett Merise-szel a fiú feje fölött. Damer és Jahar is azt állították, hogy a saidin tiszta, a rontás eltűnt róla, de hogyan lehettek biztosak abban, hogy egy morzsája sem maradt meg? Merise megengedte, hogy Cadsuane is összekapcsolódjon a kölyökkel, és egyáltalán nem érzett semmi olyasmit, mint amiről a másik Zöld mesélt, de hogyan lehetnek biztosak benne? A saidin olyan idegen volt, hogy Cadsuane felől aztán bármi meglapulhatott volna abban a vad kavargásban.

– Azonnal el akarok indulni, amint a többi őrző is visszatért – jelentette be.

Még mindig túl sok olyan kérdése volt, amire nem tudta a választ, és egyáltalán nem örült a dolognak, de most már ott volt mellette az ifjú al'Thor, és nem akarta még egyszer szem elől téveszteni.

Leszállt az éjszaka. A dombtetőn a szél hintette porral be az egykori ter'angreal maradványait. Alatta ott hevert Shadar Logoth sírja, nyitva, hogy a világnak új reménysége keljen. És a távoli Tremalkingen terjedni kezdett a hír, hogy az Illúziók ideje lejárt.

Vége az Idő Kereke kilencedik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (Vu.) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották ki. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, amely a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (sz.é.) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez az Újkor (úk.) naptára, mely jelenleg is használatban van.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, amely fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amelyeket ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen. Lásd még: damane, Seanchan, sul'dam.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi nevüket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedai-ok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymama korú asszonyon sem látszik az éveinek száma, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (FarAldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sore), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darel), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shan) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt, néha különleges kötelességeket is előírnak tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak meg, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem küzdenek egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembeálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy fekete kendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem forgatnak, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a charee-ek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta, Rhuidean.

Aiel-háború: (úk. 976-978) Amikor Cairhien királya, Laman, kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság kelt át a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára. Lásd még: Avendoraldera, Cairhien.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás és a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területükre biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

Aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától származnak. A másod-fivér és a másod-vér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másod-nagyanyának és másod-nagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodnak, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, és kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedai-ai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

Al'Thor, Tam (al'thor, tam): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy feleséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

Álmodó: Lásd képességek.

Álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni a Tel'aran'rhiodba, értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedai-ok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó – Álomjáró. Lásd még: képességek, Tel'aran'rhiod.

Altara: A Viharok Tengerének partján lévő ország és nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város vagy falu lakóinak, egy-egy úr vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Tylin Quintara királynő a Mitsobar házból) ritkán több az ország leghatalmasabb nemesénél, és időnként még ez sem igaz. A Szelek Trónja olyan kevés hatalmat jelent, hogy sok erős nemes lekicsinylő módon el sem foglalta, amikor lehetősége volt rá.

Alviarin Freidhen (Alvi'arin Frejdhen): Egy Fehér ajahhoz tartozó aes sedai, jelenleg a Krónikaőr, a második legfontosabb aes sedai, közvetlenül az Amyrlin Trón után. Hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (ama'dícia): Egy, a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa, Amador, egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye, amelynek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabb. Amadiciában bárki, aki fókuszálni képes, törvényen kívülinek számít, őket a törvény szerint börtönbe vetik, vagy száműzik az országból, sőt, valójában gyakran meg is ölik őket, arra hivatkozva, hogy „ellenálltak a letartóztatásnak”. Amadicia címere kék mezőben hatágú, ezüst csillag piros bogáncson. Lásd még: fókuszálás, a Fény Gyermekei.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány háborúja.

Amyrlin Trón (amerlín): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (Ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amelyen az aes sedai-ok vezetője ül.

Amys (a'mísz): A Hideg Szikla erőd Tudós Asszonya, egyben álomjáró. A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó aiel nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor: Gazdag ország, amely a Ködhegységtől egészen az Erinin-folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrelle-folyóig terjed. Lásd még: leányörökös.

angreal (angri'al): Igen ritka tárgy, mely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyeket mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman: Aryth-óceán melléki nép. Pillanatnyilag polgárháború dúl területén, egyidejűleg pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra, valamint Tarabonnal. A domani kereskedők többsége nő. A „hagyni egy férfit, hogy domanival üzleteljen” mondás annyit jelent, hogy nagy ostobaságot tenni. A domani nők híresek – hírhedtek – szépségükről, csábító képességeikről és botrányos ruházatukról.

Aram: Fiatal kolompár férfi, aki azt követően, hogy anyját megölték a trallokok, letért a Levél Útjáról, és fegyvert ragadott. Perrin Aybara leghűségesebb követője, bár nem tudja eldönteni, hogy Perrinhez vagy Perrin feleségéhez, Faile-hoz ragaszkodik jobban. Lásd még: tuatha'an.

árnybarátok: A Sötét Úr kővetői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Sárkány.

Asha'man: 1. Az Ősi Nyelven „őr” vagy „őrök”, de mindenképpen az igazság és hűség őre. 2. Azoknak a férfiaknak a neve illetve rangja, akik az andorbeli Caemlyn közelében lévő Fekete Toronyba mentek, hogy megtanuljanak fókuszálni. Képzésük főleg azokra a formákra koncentrál, amelyekkel az Egyetlen Hatalmat fegyverként lehet használni. További eltérés a Fehér Toronyban használt módszerhez képest, hogy amint elsajátították a saidin használatát, minden munkát és feladatot az Egyetlen Hatalom segítségével kell elvégezniük. Az új jelentkezőket katonának hívják, és egyszerű fekete ruhát hordanak, magas nyakkal, andori divat szerint. Amikor tanulmányaiban eljut egy bizonyos fokra, a katonát avatottá emelik, és jogot szerez arra, hogy ruháján egy ezüst kitűzőt viseljen, amit Kardnak hívnak. Amikor végül az avatottat asha'manné léptetik elő, újabb kitűzőt kap, az aranyból készült sárkány-formát, amit a Karddal ellentétes oldalon viselnek. Bár a legtöbb asszony, még a feleségek is elmenekülnek, amikor kiderül, hogy választottjuk képes a fókuszálásra, jó néhány férfi házasságban él. Ők ugyanolyan kötelékkel kötik magukhoz a feleségüket, mint amilyet az aes sedai-ok használnak őrzőik megkötésére. Ugyanezzel a kötelékkel elfogott aes sedai-okat is magukhoz kötöttek már az asha'manek.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol van.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk. 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: Aiel-háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki Tudós Asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van számára írva.

Bair (Béjr): Tudós Asszony a Shaarad aielek Haido klánjából. Álomjáró.

Balwer, Sebban: Korábban Pedron Niall titkára, és titokban kémmestere volt. Ő szöktette meg Morgase-t a Seanchanok elől Amadorban, ismeretlen célból. Jelenleg Perrin t'Bashere Aybara és Faile ni Bashere t'Aybara titkáraként szolgál.

Bashere, Davram (Ba'sír, Devrem): Saldaea Seregeinek Fővezére, Tyr és Sydon ura, Tenobia királynő nagybátyja, Faile Bashere apja.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Davram Bashere lánya Saldaeából, Kürtvadász. Saját magát Faile-nek (Fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az ősi Nyelven, hogy „sólyom”. Perrin Aybarával tartott a Folyóközbe, és miután a vidéket megtisztították a trallokoktól, összeházasodtak.

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válik. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Berelain sur Paendrag ('bérelén szúr 'péjndrag): Mayene Úrnője, a Fény Kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát. Lásd még: Mayene.

Birgitte (bö'rgítte): Legendák és történetek hősnője, legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról és íjászművészetéről. Ezüstíját és nyilait mindig magánál hordja. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Állandó kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Lásd még: Cain, Gaidal; Valere Kürtje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

cadin'sor ('kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelyek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cadsuane, Melaidhrin (Ketsúén, Me'lídhrin): Aes sedai, a Zöld ajah tagja; a nővérek körében életében is már-már legendás alak (bár az igazság szerint a legtöbb aes sedai azt hiszi, hogy Cadsuane már rég meghalt). Feltehetően úk. 705 körül, Ghealdanban született – ha ez igaz, ő a legöregebb élő aes sedai – és Nynaeve, Elayne és Egwene eljöveteléig az elmúlt ezer év legerősebb aes sedai-ának tartották. Még ők sem múlják felül sokkal az Egyetlen Hatalomban. Bár a Zöld ajah tagja, az évek során több fókuszálni képes férfival szállt szembe sikerrel, mint bármelyik másik nővér. Kevéssé ismert érdekesség, hogy azok a férfiak, akiket ő vitt a Fehér Toronyba, lényegesen tovább éltek a megszelídítésük után, mint azok, akiket más nővérek fogtak el.

Cain, Gaidal (Kéjn, Gaidal): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével együtt jelenik meg. Azt mondják, éppolyan csúf, mint amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel-háborúban (úk. 976-978) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabona behozatalára szorult. Galldrian király meggyilkolása után (úk. 998) trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, amely a gabonaszállítás abbamaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard; A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva, újra a Kő Szívében helyezte el. Lásd még: sa'angreal, Tear Köve, Újjászületett Sárkány.

Car'a'carn: Az Ősi Nyelven a „főnökök főnöke”. Az aiel próféciák szerint egy, két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad. Lásd még: Aiel, Rhuidean.

Caraighan Maconar: Legendás Zöld nővér (V.u. 212-373). Száz kalandot tulajdonítanak neki, de hőstetteinek egy részét még egyes aes sedai-ok is valószínűtlennek tartják, a Fehér Toronyban őrzött feljegyzések ellenére is. Ilyen például, hogy fél kézzel levert egy lázadást Mosadorinban, és őrzők nélkül eltiporta a Comaidin Zavargásokat. A Zöld ajah a Zöld nővér archetípusaként tekint rá. Lásd még: Aes sedai, ajah.

Carridin, Jaichim: A Fény Kezének inkvizítora, magas tisztséget viselő katona a Fény Gyermekei között.

Cauthon, Abell: Folyóközi földműves. Mat Cauthon apja. Felesége: Natti; leányai: Eldrin és Bodewhin. Bode és még pár folyóközi lány alkalmas novíciának. Alanna és Verin aes sedai elindult velük Tar Valonba, de a Fehér Torony kettészakadtáról hallva megálltak Caemlynben. A lányokat elküldték, hogy csatlakozzanak a Salidarból Tar Valon felé induló sereghez és az ottani novíciákhoz.

Cha Faile: 1. Az Ősi Nyelven „a sólyom karma”. 2. Azokat az ifjú cairhienieket és tearieket hívják így, akik az aiel ji'e'toh szabályait követik, és hűséget fogadtak Faile ni Bashere t'Ayabra úrnőnek. Titokban úrnőjük kémeiként és informátoraiként szolgálnak.

Corenne: Az Ősi Nyelven „hazatérés”. A hajóhadnak, és az azon utazó több tízezer katonának, mesterembernek, és egyéb népeknek adott név, akik az előfutárok után jönnek majd, hogy visszaszerezzék Sasszárny Artur ellopott birodalmát. Lásd még: előfutárok.

Couladin ('kúladin): A shaidó aielek domai klánjához tartozó, hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja. A Cairhien melletti csatában Mat Cauthon megölte.

Csend Lányai: A Fehér Torony több ezer éves történelme alatt többször is előfordult, hogy a valamilyen okból kitaszított nők nem tudták elfogadni sorsukat, és különböző csoportokat hoztak létre. Ezeknek a csoportoknak a többségét azonnal felfedezésük után szétverték, tagjaikat keményen megbüntették. Az utolsó ilyen csoport a magát Csend Lányainak nevező volt (úk. 794-798). A csoport két beavatottból és az általuk összegyűjtött huszonhárom nőből állt, akiket ők képeztek ki. Mindannyiukat visszavitték a Fehér Toronyba, a huszonhárom nőből novíciát csináltak, de csak egyetlenegy vált később teljes jogú nővérré.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesítésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért erre ítélni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor kiégésnek nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a csendesítés szót használják.

cuendillar: Lásd szívkő.

damane (da'maní): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket, elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész országban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lények lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damenek nevezik, ami szó szerint ennyit jelent: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: a'dam, seanchan, sul'dam.

da'covale: 1. Az Ősi Nyelven „az, akit birtokolnak” vagy „rabszolga”. 2. A seanchanok között a rabszolgák megnevezésére használják. A rabszolgaság intézménye eléggé különös módon fejlődött ki a seanchanok között, hiszen egy rabszolga jelentős hatalomra és pozícióra tehet szert, gyakran azok fölé kerülve, akik szabadon születtek.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére, Tigraine, Morgase Trakand (Andor jelenlegi királynője) előtti andori leányörökös és Tarangail Damodred, Morgase Trakand későbbi férjének a fia. Csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és az egyik legreményteljesebb ifjú tisztnek tartják. Számára csak az igazság számít, ha úgy látja helyesnek, a szeretteinek is képes bánatot okozni. Címere szárnyas ezüstsas markolattal fölfelé tartott karddal.

Deane Aryman: Amyrlin Trón, aki megmentette a Fehér Tornyot a Bonwhin által okozott pusztítástól, amikor megkísérelte uralma alá hajtani Sasszárny Arturt. Aryman sz.é. 920-ben Eharonban, Salidarban született, és sz.é. 992-ben nevezték ki amyrlinné a Kék ajahból. Neki tulajdonítják, hogy Sasszárny Artur halálával rávette Souran Maravile-t, hogy hagyjon fel Tar Valon ostromával (ami sz.é. 975-ben kezdődött). Deane visszaállította a Torony presztízsét, és a hiedelmek szerint sz.é. 1084-ben bekövetkezett halálakor (leesett egy lóról) épp meggyőzte a Sasszárny Artur hajdani birodalmának maradékain háborúzó nemeseket, fogadják el a Torony vezető szerepét, hogy az ország ismét egységbe forrhasson. Lásd még: Amyrlin Trón, Sasszárny Artur.

der'morat: 1. Az Ősi Nyelven „idomár-mester”. 2. A seanchanok között ez az előtag azokat jelöli, akik más idomárokat tanítanak, mint például a der'morat'raken szó esetében. Ezeknek az embereknek igen nagy tekintélyük és befolyásuk van a társadalomban. A legnagyobb megbecsülésnek a der'morat'sul'damok örvendenek, akik eléggé magas katonai rangot is kapnak.

Ebou Dar: Altara fővárosa. Egyike a legnagyobb tengeri kikötőknek. A városban számtalan különös helyi szokás nehezíti meg az idegenek életét. Lásd még: Altara.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mindössze töredéküket lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani, mindenképpen érintik az Igazi Forrást és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, és ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan sorvadt el. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, Igazi Forrás, az Őrület Ideje.

előfutárok: Lásd Hailene.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida do Avriny a'Roihan (e'lájda do 'avriní a'rojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg az Amyrlin Trón. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Faile (fa'íl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal saldaeai nő által használt név.

Fain, Padan (féjn, padan): Házaló, árnybarát. A Sötét Úr azzal bízta meg, hogy kutassa fel az Újjászületett Sárkányt. Shadar Logothban Mordeth csapdájába esett, de az ősi gonosz nem tudta teljesen megszállni. Egyszerre hordozza magában a rég elpusztult város gonoszságát és a Sötét Úr romlottságát. Fal Darában börtönbe zárták, de megszökött. Egyetlen célja az, hogy Rand al'Thort ő maga pusztítsa el, ezért már a Folyóközt is feldúlta. Megfordult a fehérköpenyek között és Tar Valonban is. Legutoljára Jeraal Mordeth néven látták, amikor Toram Riatin nagyúr tanácsadójaként szervezte meg az Újjászületett Sárkány elleni lázadást.

Far Dareis Mai ('far 'darájz 'máj): Szó szerint: „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed”). Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Fehér Torony: Az aes sedai-ok hatalmának központja és szíve, mely Tar Valon szigetének közepén emelkedik.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik tagjaikat, és mindenkit, aki támogatja őket, esetleg barátkozik velük. Gúnynevük: „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

Fertő: Lásd Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint: „Csaták fivére”. Az aes sedai-okat őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

gai'shain ('dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „Harcban békére kötelezett”. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tett. Csupán a Tudós Asszonyok, a kovácsok, a gyerekek és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok. Lásd még: ji'e'toh.

Galad: Lásd Damodred.

Gareth Bryne ('gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. Jelenleg a lázadó aes sedai-ok seregét vezeti Tar Valon ellen. A Bryne ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gawyn, Trakand-házi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Hailene: Az Ősi Nyelven előfutárok vagy „azok, akik elöl jönnek” jelentéssel bíró szó. A seanchanok ezt a szót használják arra a nagy felderítő csoportra, akiket az Aryth-óceánon át a keleti partokra küldtek. Jelenleg Suroth nagyúrnő parancsnoksága alatt állnak. A csapatot kiegészítették a meghódított földek seregeivel, és a Hailene céljai messze túlmutatnak már az eredeti elképzeléseken.

Halottvirrasztók: A Seanchan Birodalom elit katonai alakulata, amelyben az emberek mellett ogierek is szolgálnak. Az emberek mind da'covaleok (Lásd ott), akiket kora gyermekkorukban választanak ki a Császárnő szolgálatára. Hírhedten kemények és vakmerőek. Egyenruhájuk, vértezetük és sisakjaik sötétzöld és vérvörös színekben pompáznak, akárcsak pajzsaik, dárdáikra pedig fekete bojtot kötnek.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, amely nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Hatalom háborúja: Lásd Árnyék háborúja.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a Myrddraalokkal. Lásd még: Nagy Fertő.

Házak Játéka: Így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott, állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése. Nagy Játék néven is ismerik. Ősi Nyelven a neve: Daes Dae'mar (daesz déj'mar).

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igaz Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik vele együtt. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok Tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egy szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutatják az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elemi, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény kezének nevezik magukat, a kéznek, amely előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

Ishara: Andor első királynője. Sasszárny Artur halálakor rávette férjét, aki Sasszárny egyik híres tábornoka volt, hogy minél több katonával dezertáljon, és vonuljanak olyan messze a zűrzavartól, amennyire az csak lehetséges volt. Amíg mások megpróbálták a teljes birodalmat uralmuk alá hajtani, és elbuktak, Ishara egy részére terjesztette ki hatalmát, és győzött. Ma minden nemes ház rokoni kapcsolatban áll Isharával, az Oroszlános Trón utódlásánál fő szempont, hogy a jelöltek mennyire közeli rokonai az első királynőnek.

javasasszony: 1. Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott asszony, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítják a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós. 2. Ebou Dar híres gyógyítóinak egyike, akiket a hagyományos vörös övről lehet felismerni. Gyógynövényekkel és egyéb főzetekkel olyan csodákra képesek, hogy azt még a távoli Határvidéken is emlegetik. Közmondásos, hogy náluk többet már csak egy aes sedai tehet a betegekért. Bár Ebou Dar forgalmas nagyváros, és számtalan idegen fordul meg falai között, sokan felfigyeltek már arra a megmagyarázhatatlan tényre, hogy az Ebou Dar-i javasasszonyok között meglepően kevés a helyi születésű.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Ősi Nyelven: tisztesség, becsület, illetve ragaszkodás a becsülethez. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh fölötte áll minden egyéb megfontolásnak, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak azért, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik. Lásd még: gai'shain.

Kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a Nap Ünnepét (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer, a tavaszi napéjegyenlőség napján) és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer, az őszi napéjegyenlőségkor).

kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, mellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint a külön álló áramlatok. Férfiak nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy ellenkező nemű csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, melyekhez több férfi és kevesebb nő szükséges, de az egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szűkség a körben, mint férfira. A legtöbb körben bármilyen nemű vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinak kell irányítani éppúgy, mint a tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, melyekben a férfiak és a nők száma a legkiegyenlítettebb. Lásd még: aes sedai, Egyetlen Hatalom.

Karaethon-ciklus (ka'riaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagyobb vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert Álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk. 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-jai közé tartozó Hatalom-használó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor (aginór), Asmodean (asz'módián), Balthamel (bálthamel), Be'lal (belal), Demandred (dímandred), Graendal ('grendal), Ishamael (i'saméjel), Lanfear (lenfír), Mesaana (me'sana), Moghedien (mo'ghedien), Rahvin ('rávin), Sammael ('szamméjel) és Semirhage (szemirháhg) –, és kisgyermekek ijesztgetésére használják őket. A kitaszítottak közül többen is meghaltak, amióta kiszabadultak börtönükből. A biztos életben maradottak: Demandred, Semirhage, Graendal, Mesaana, Moghedien, és ketten, akiket a Sötét Úr hatalma visszahozott a halálból. Ők új testben léteznek: Osan'gar és Aran'gar. Nem rég feltűnt egy férfi, aki magát Moridinnek nevezi, és valószínűleg ő is egyike a halálból visszahozott kitaszítottaknak, akárcsak a Cyndane néven elhíresült nő. Míg Aran'gar eredetileg férfi volt, aki női testben Halima néven az aes sedai-ok közé vegyült, Moridin és Cyndane kiléte egyelőre még nem állapítható meg.

kolompárok: Lásd tuatha'anok.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kő védelmezői: Tear elit katonai alakulata. A jelenlegi kapitányuk Rodrivar Tihera. Az alakulatba csak teairiek jelentkezhetnek, a tisztek pedig szinte kivétel nélkül nemesek – általában kisebb házak szülöttei, vagy a nagyobb házak mellékágainak tagjai. A védelmezők látják el a Kő Szíve nevű (Lásd ott) hatalmas erőd védelmét, ami Tear városában található, továbbá a város védelme, és a rend fenntartása is feladataikat képezi. Háború idején a védelmezők képezik a hadsereg magvát. Egyenruhájuk arany-fekete ruhaujjal és fekete kézelővel ellátott fekete ruhából, mellpáncélból, és karimás sisakból áll. A főkapitány három rövid fehér tollat hord a sisakján, kézelőjén pedig három arany fonat látható. A kapitányok két tollat és egy arany fonatot, a hadnagyok egy fehér tollat és egy fekete fonatot viselnek. Az alhadnagyok egy rövid fekete tollat, és egyszerű fehér kézelőt hordanak, a közlegények pedig arany-fekete kézelőt viselnek.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

Korcsipke: A Minta másik neve. Lásd még: Korminta.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Kötögető-kör: A Vérség vezetői. Mivel a Vérség egyetlen tagja sem tudta, hogy az aes sedai-ok milyen szabályok szerint alakítják ki a belső hierarchiájukat – ezt a tudást csak az utolsó próbán túljutottaknak tanítják meg –, a Kötögető-körben nem az Egyetlen Hatalomban való erő, hanem a kor számít a rangsor eldöntésénél. A Kötögető-kör így mindig az Ebou Darban található tizenhárom legöregebb nőből áll, akiket a Legöregebb vezet. Amikor elköltöznek Ebou Darból, le kell mondaniuk, de addig olyan hatalmuk van a Vérség tagjai fölött, amit minden Amyrlin Trón megirigyelhetne. Lásd még: Vérség.

Krónikaőr: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

kutatás: 1. Annak a képességnek a neve, amellyel az Egyetlen Hatalmat arra lehet használni, hogy valakinek a betegségeit és testi állapotát határozzák meg. 2. Elveszett képesség, amellyel lehetséges volt az Egyetlen Hatalmat arra használni, hogy a földben rejlő nagyobb fémteléreket megtalálják.

Laman: Cairhien egykori királya a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lam'gvin 'dorn): Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája Andor királynőjének.

Lan, al'Lan Mandragoran (al'lan men'dregoren): őrző, köteléke Moiraine-hez fűzte. Moiraine halála után a kötés a Zöld ajah tagjára, Myrelle-re szállt. Malkier királyának született, de az országot még Lan csecsemőkorában ellepte a Fertő. Dai Shan és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven: az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Moiraine-nel együtt keresztülzuhant egy ter'angrealon, és meghalt. Lásd még: Kitaszítottak, Sárkány.

Leane Sharif (li'ane saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a Krónikaőr. Leváltották és elcsendesítették. Nynaeve meggyógyította; most a Zöld ajah tagja, és igencsak kedveli a férfiakat. Lásd még: ajah.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok olyan csodákra voltak képesek, melyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: Idő kereke, Világtörés, Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lews Therin Telamon; Lews Therin, Rokonirtó: Lásd Sárkány.

Lini ('lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek, még előbb pedig Morgase anyjának a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer, de nem képes elfogadni, hogy egykori neveltjei már felnőttek.

Logain Ablar (lo'gén): Úk. 972-ben, Ghealdanban látta meg a napvilágot. Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám miután felégette Ghealdant, Murandyt és Altarát, az aes sedai-ok elfogták, a Fehér Toronyba szállították, és megszelídítették. A Siuan Sanche letaszítása körüli zűrzavarban megszökött Tar Valonból. Nynaeve véletlenül meggyógyította – ez volt az első eset, hogy ezt a visszavonhatatlannak hitt sérülést valaki helyre tudta hozni. Az aes sedai-ok őrizetbe vették, ám ismét megszökött. Alighanem Caemlynbe ment, hogy beálljon az asha'manek közé. Lásd még: hamis Sárkány, szelídítés.

Malkier (mal'kír): Valaha a Határvidék egyik országa volt, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló aranydaru volt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt. A vidéket ma Folyóközként ismerik, és Andor része.

Második Sárkány háborúja: A háború (sz.é. 939-43), amelyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene (maj'en): Városállam a Viharok Tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége a szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim ('mazrim ta'ím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, mégpedig a hírek szerint igen erős. A fókuszálni képes férfiak számára adott amnesztia hírére Caemlynbe ment. Az asha'manek képzését vezeti. Lásd még: asha'man, hamis Sárkány.

Megszilárdítás: Amikor Sasszárny Artur seregei partra szálltak Seanchanban, egymással marakodó népeket találtak, akik felett gyakran aes sedai-ok uralkodtak. Mivel ott nem volt semmi, ami Fehér Toronynak felelt volna meg, az aes sedai-ok önös céljaikat kergették, egymás ellen és mások ellen szervezkedve. Ezek a feltételek tették lehetővé, hogy a keletről jött seregek nekiállhassanak az egész földrész meghódításának, amely mintegy kilencszáz évig tartott. Ezt a folyamatot nevezik Megszilárdításnak.

Melaine (me'léjn): Tudós Asszony a Goshien aielek Jhirad klánjából. Álomjáró, meglehetősen erős az Egyetlen Hatalomban is. Bael felesége és Dorindhának, a Füstös Forrás Erőd házúrnőjének asszonytársa.

Melindhra (me'lindra): A Shaidó aielek Jumai klánjához tartózó nő, a Lándzsa Hajadonja. Árnybarát, meghalt, mikor megpróbálta megölni Mat Cauthont.

Mennyei Öklök: Könnyű fegyverzettel és páncéllal ellátott Seanchan katonai alakulat, akiket a to'raken nevű szárnyas állatokon visznek csatába. Az öklök egytől egyig alacsony férfiak és nők, leginkább az állatok teherbíró képességének véges volta miatt. Az egyik legkeményebb egységként tartják számon őket. Feladataik főleg portyázásokra, meglepetésszerű támadásokra, és az ellenség vonalai mögötti akciókra terjednek ki.

Mera'din: Az Ősi Nyelven „árvák”. A kifejezést azokra az aielekre alkalmazzák, akik elhagyták törzsüket és klánjukat, hogy csatlakozzanak a shaidókhoz, mert nem tudták elfogadni, hogy Rand al'Thor, egy vízföldi lenne a Car'a'carn, vagy visszautasították az aiel népek történetéről szóló kinyilatkoztatásokat. Mivel az aielek között a törzs és klán elhagyása a legnagyobb bűnnek számít, még a shaidók is csak vonakodva fogadták be őket, ezért alakították ki ezt a szervezetet maguknak.

Merrilin, Thom (merilin, tom): Egy nem teljesen hétköznapi mutatványos.

Min Farshaw (min 'farsó): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, melyet időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, és a cairhieni királyi palotában nevelkedett. Miután úk. 972-ben novíciaként a Fehér Toronyba került, emelkedése üstökösszerű volt. Alig három év után beavatottá emelték, és újabb három év telt el, amíg aes sedai lehetett. Ekkoriban kezdte el keresni azt a fiatalembert, aki (Gitara Moroso szavai alapján, aki rendelkezett a Jövendőmondás képességével) a Sárkánybérc lábainál születik meg a Ragyogó Falak háborújának idején, és akiből az Újjászületett Sárkány lesz. Ő volt az, aki Rand al'Thort, Mat Cauthont, Perrin Aybarát és Egwene al'Vere-t elvitte a Folyóközből. Eltűnt egy ter'angrealban Cairhienben, mikor Lanfearrel harcolt, ezzel valószínűleg megölte mindkettőjüket.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand ház felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs van. A Trakand ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata és szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, mely a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amelyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, mely a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve hosszú napokig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér. Lásd még: Valere Kürtje.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, mely még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, akiket az aes sedai-ok között beavatottá emeltek.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (Nájaul, Pédron): A Fény Gyermekeinek főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

Nynaeve al'Meara ('nájnív al'míra): A folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, most már Sárga aes sedai. Az Egyetlen Hatalomban talán a Legendák Kora óta nem született hozzá fogható; még a Kitaszítottakkal is felveheti a versenyt. Lan Mandragoran jegyese és szívszerelme. Lásd még: Lan.

ogier (ogír): 1. Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyeskezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: fadalnok, stedding, Világtörés.

Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi oldalát – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Egyetlen Hatalom, Igazi Forrás, Százak Társasága, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődik, tudja, hogy él, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek olyan esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai, háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is igen ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amelyet a szél és a víz el ne tudna sodorni”. Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalom-használók között is, az mára rég feledésbe merült.

Próféta: Egészen pontosan a Sárkány nagyúr Prófétája. Ezt a címet találta ki magának Masema Dagar, az egykori shienari zsoldos, aki az Újjászületett Sárkány hírét terjeszti. Ghealdanban és Amadicia északi részén sok kővetője akadt, egyrészt azért, mert egyre többen tudják, hogy a Sárkány valóban Újjászületett, másrészt pedig azért, mert a követői különös kegyetlenséggel bánnak el azokkal, akik nem fogadják el a tanokat, de még azokkal is, akik kételkednek abban, hogy a Próféta volna az Újjászületett Sárkány hangja és keze.

Rashima Kerenmosa: Más néven a Katona Amyrlin. V.u. 1150 körül született. A Zöld ajahból emelkedett amyrlinné V.u. 1251-ben. A Torony haderői a személyes vezetése alatt számtalan győzelmet arattak, melyek közül a legemlékezetesebbek a Kaisin Hágó, a Sorelle Lépcső, a Tel Norwin, és a Maighandel mellett kivívott győzelmek, ahol V.u. 1301-ben életét vesztette. Holttestét a csata után öt őrző és egy hatalmas csapat trallok és Myrddraal közt találták meg, nem kevesebb, mint kilenc Rémúr tetemével együtt. Lásd még: aes sedai, ajah, Amyrlin Trón, Rémurak, őrzők.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rhuarc ('rhoark): Aiel férfi. A Taardad aielek törzsfője.

Rhuidean ('rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy Tudós Asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

sa'angreal (szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, mely messze több Hatalom fókuszálását teszi, lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán), képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sandar, Juilin (szan'dar, 'dzsujlín): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz. A hozzá legkevésbé illő asszonyba szerelmes.

Sárkány Próféciái: Alig ismert, ritkán említett próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthettek volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (V.u. 335-336), Kőíj Yurian (kb. V.u. 1300-1308), Davian (sz.é. 351), Guaire Amalasan (sz.é. 939-943) és Logain (úk. 997) voltak. Lásd még: Logain Ablar, Újjászületett Sárkány.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

Sárkányfal: Lásd Világ Gerince.

Sárkány Légiója: Nagyszámú katonai alakulat, amely csak gyalogosokból áll, és a Sárkány hűségére esküdött. Kiképzésüket Davram Bashere és Mat Cauthon közösen kidolgozott, és a szokásostól meglehetősen eltérő elgondolásai alapján végezték. Bár vannak olyan önkéntesek is, akik jelentkeznek a csapatoknál, a legtöbben úgy kerülnek a légióba, hogy a Fekete Torony toborozta őket, majd később kiderül, hogy nem tudják elsajátítani a fókuszálás tudományát.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, mely a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seana (szi'ána): Tudós Asszony a nakai aielek Fekete Szikla klánjából. Álomjáró.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottjai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, amit a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novíciaasszonya. A Torony kettészakadása után a lázadó aes sedai-okkal tartott Salidarba, és az új Amyrlin Trón, Egwene al'Vere Krónikaőre lett.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak, és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk. 985-ben emelték Amyrlin Trónná. Leváltották és elcsendesítették, de Nynaeve meggyógyította. Ismét a Kék ajah tagja, az új amyrlin, Egwene al'Vere tanácsadója.

Sorilea: Shende Hold Tudós Asszony, egyébként jarra chareen. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő Tudós Asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtőrés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egyetlen trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam (szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. Seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane. Lásd még: a'dam, damane, Seanchan.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Rengeteg egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála, és az azt követő örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok Tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményeként Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult bomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle. Cuendillarnak is nevezik.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélektelennek is nevezik.

ta'maral'allen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tallanvor, Martyn: Az andori Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti királynőjét, mint az életét és becsületét.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon ('tara'bon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tan'csíkó). Valaha kereskedőnemzet volt, ahonnan többek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

A Társaság: Illian elit katonai alakulata, amit jeleneg Demetre Marcollin főkapitány irányít. A Társaság alkotja a király testőrségét, és kulcsfontosságú pontok védelmét adja az egész királyságban. Ősi szokás szerint a Társaság rohamozza meg csatában az ellenséges vezért és testőrségét, illetve szükség esetén ők fedezik a király visszavonulását. Ellentétben más hasonló alakulatokkal, szívesen látnak külföldieket is a soraikban, sőt a külföldiek magas tisztséget is betölthetnek. Az egyenruhájuk zöld ruhából, Illian kilenc méhét ábrázoló mellpáncélból, arcvédő rostéllyal ellátott sisakból áll. A főkapitány négy aranygyűrűt visel ruháján, és három aranytollat a sisakján, a másodkapitány három aranygyűrűt és három aranytollat hord. A hadnagyoknak két sárga gyűrű és két zöld toll, az alhadnagyoknak egy sárga gyűrű és egy zöld toll jár, a közlegények pedig egy sárga gyűrűt viselhetnek.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok Tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három fehér félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Nem tévesztendő össze a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ” vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok Világában előforduló dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz terin): Lásd Sárkány.

Tengeri Nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth-óceán (arit) és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Életük legnagyobb részét hajóikon élik le, és nem szeretik hosszú időre elhagyni az óceánt. Meglehetősen keveset lehet tudni a szokásaikról, ezért egzotikus titokzatosság lengi őket körül, és a legvadabb történeteket mesélik róluk. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét; ők a leggyorsabb és a legnagyobb hajók tulajdonosai, és a kikötővárosokban még az alkudozásukról híres domaniaknál is veszedelmesebbnek tartják őket. Mivel a tengeren gyakran a kétkedés nélküli engedelmességen múlik az egész legénység élete, nem csoda, hogy az Atha'an Miere tagjai igen szigorúan ragaszkodnak a hierarchiájukhoz, bár néhol meglepően laza ez a társadalmi struktúra. A Tengeri Nép számtalan kisebb és nagyobb nemzetségre oszlik, ezeknek az élén a hullámúrnők állnak. A hullámúrnő alatt a hajóúrnők vannak rangban, ők az egyes nemzetségek hajóinak kapitányai. A hullámúrnő igen nagy hatalommal bír, de a nemzetség tizenkét legidősebb hajóúrnője választja meg, akiket a nemzetség Első Tizenkettőjének is neveznek, és az Atha'an Miere Hajók Úrnője bármikor elmozdíthatja a helyéről. A Hajók Úrnőjének a hatalmát bármelyik szárazföldi király vagy királynő is megirigyelhetné, de őt is választják – igaz, egy életre. A Hajók Úrnőjét a tizenkét legidősebb hullámúrnő egyhangú jóváhagyásával lehet megválasztani. Ők az Atha'an Miere Első Tizenkettője (az Első Tizenkettő kifejezést amúgy minden kikötőben a jelenlévő tizenkét legidősebb hullámúrnő vagy hajóúrnő gyülekezetére is használják). A Pengék Ura vagy a Hajók Úrnőjének a férje, vagy nem. Az ő feladata a Tengeri Nép védelmének és kereskedelmének a biztosítása, és alá tartoznak a hullámúrnők kardmesterei és a hajóúrnők rakománymesterei, akiknek hasonló a helyzetük és a feladatuk is; ezenkívül mindegyikük csak annyi hatalommal bír, amennyit az úrnője ad neki. Az, hogy egy hajó hova és mikor vitorlázik el, a hajóúrnő dolga, de mivel a kereskedelem és a pénzügyek a rakománymester kezében vannak (vagy magasabb szinten a kardmester vagy a Pengék Ura kezében), kettejüknek együtt kell dolgozniuk. A Tengeri Nép minden egyes hajóján, bármilyen kicsi legyen is, és minden egyes hullámúrnő mellett van egy szélkereső. A szélkeresők szinte kivétel nélkül képesek fókuszálni, és igen ügyesek a Szelek Szövésében (az Atha'an Miere így hívja az időjárás Egyetlen Hatalommal való befolyásolását). A Hajók Úrnőjének szélkeresője minden más szélkeresőnek is parancsol, még a hullámúrnők ellenében is utasíthatja őket. A hullámúrnők szélkeresői viszont a nemzetségükbe tartozó hajóúrnők szélkeresőit irányíthatják. A Tengeri Nép egyik sajátossága, hogy mindenki a legalacsonyabb rangban kezdi, és onnan kell felküzdenie magát, és hogy a Hajók Úrnőjén kívül bárkit lefokozhatnak a felette állók, kivételes esetben akár a ranglétra legalacsonyabb fokára is.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, amelyek az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Néhányukat aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk. 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel-háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül V.u. 1000-ben kezdődött. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját, még tulajdon életük védelmére sem emelhetnek fegyvert. Aki letér a Levél Útjáról, azokat „Elveszetteknek” nevezik, és a továbbiakban nem hajlandóak szóba állni velük. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Tudós Asszony: Az aieleknél a Tudós Asszonyokat más Tudós Asszonyok választják, és képezik ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen Tudós Asszony él. Azt mondják, némelyikük csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is hatalmas. A klánfők általában hallgatnak a Tudós Asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A Tudós Asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik Tudós Asszony képes fókuszálni is, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három Tudós Asszony álomjáró, akik többek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba és más emberek álmaiba. Lásd még: álomjáró, ji'e'toh, Tel'aran'rhiod.

Tylin Mitsobar ('tájlin mi'cóbar): Altara királynője, a Mitsobar ház feje. Mat Cauthon szeretője.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amelytől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több, mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: Sárkány; Sárkány, hamis; Sárkány Próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

vad: Olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amelyet négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): A Nagy Hajtóvadászat a Kürtért legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak. A Kürtért új vadászatot indítottak, és Illianban a vadászok letették az esküt.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki egy ideig Rand al'Thort kísérte, majd a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen. Később Caemlynben ismét Rand al'Thor mellé került, és Dumai Kútjánál hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak.

Vérség: Még a Trallok háború ideje alatt is ragaszkodott a Fehér Torony ahhoz a gyakorlathoz, hogy a próbákon elbukó növendékeket kitaszította Tar Valonból. A nők egyik csoportja nem mert hazatérni a viharos idők miatt, hanem Barashta felé menekült. (Ez a mai Ebou Dar.) Magukat Vérségnek nevezték el, és menedéket kínáltak más, kitaszított nőknek is. Egy idő után – a mai napig nem tudni, milyen okból – már a toronyból megszökött nőket is rejtegették és támogatták. Bár nagyon vigyáztak arra, hogy ezek a szökevények ne tudjanak meg róluk túl sokat – hiszen a szökevényeket előbb-utóbb a Fehér Torony elfogta –, mégsem tudták elkerülni, hogy a Fehér Torony tudomást ne szerezzen róluk. Valójában a Fehér Torony majdnem a kezdetek óta tudott a létezésükről, de a háború miatt nem volt ideje foglalkozni velük. Bármit állítson is a propaganda, a háborús idők alatt a legtöbb szökevényt nem tudták elfogni. Amióta viszont a Vérség rejtegette őket, pontosan tudták, melyikük merre tart, és tízből kilencet el is tudtak kapni. Így a Fehér Toronynak nem állt érdekében a Vérség felszámolása. Az aes sedai-ok úgy döntöttek, hogy csak távolról figyelik a vérséget, ezért nem voltak tisztában a pontos létszámukkal sem. A Vérségnek nincsenek külön törvényei, csak a titkosságot elősegítő szabályok, amiket vasfegyelemmel tartanak be. A mostanában történt nyílt kapcsolatfelvétel az aes sedai-ok és a Vérség között mindkét fél számára megdöbbentő tényeket fedett fel. Kiderült, hogy majdnem kétszer annyi tagot számlál a Vérség, mint a Fehér Torony, valamint az is, hogy több olyan nő is él közöttük, akik több száz évvel öregebbek minden ismert aes sedai-nál. Lásd még: Kötögető-kör, Csend lányai.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló, magas hegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat teremtettek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagyobb része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

Zordság: A kifejezést az aielek használják azokra a hatásokra, melyek sokakat elérnek, amikor megtudják, hogy népük nem volt mindig vad hódító, sőt, őseik szigorú békepártiak lévén, a Világtörés idején és még azután is évekig, kizárólag önvédelemre szorítkoztak. Sokan úgy érzik, hogy ez az ő hibájuk volt, mert követték az aes sedai-okat. Egyesek eldobják lándzsáikat, és elszöknek. Mások nem hajlandóak letenni a gai'shain elteltével a fehér ruhát. Megint mások tagadják az egészet, és e tagadással együtt szükségszerűen tagadják azt is, hogy Rand al'Thor az igazi car'a'carn. Ezek visszatérnek az Aiel-pusztába, vagy csatlakoznak a Randdel szembeálló shaidóhoz. Lásd még: Aiel, Aiel puszta, Car'a'carn, gai'shain.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet

- II. KÖTET

- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP