A káosz ura I-II.
Date: 2001-12-13T17:35:15+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből eredt, visszatérne. A káosz elszabadult. Háborúk, felkelések robbantak ki szinte minden országban, az időjárás megbolondult. Az életben levő Kitaszítottak legalább annyira vetélkednek egymással, mint amennyire Rand ellen szervezkednek, ráadásul a Sötét Úr tervei és tettei néha még őket is meglepik. A Fehér Torony kettészakadt. A fehérköpenyek saját céljaikért küzdenek, háborúkat szítanak, és lázadásokat fojtanak
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

A káosz ura

Az Idő Kereke sorozat 6.

ISBN 963 9399 00 0

Beholder Kft, 2001

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: Lord of Chaos

Copyright © 1994. Robert Jordan

Fordította: Bátori Tamás

I. KÖTET

Prológus

Az első üzenet

Demandred rálépett Shayol Ghul fekete lejtőjére, és a kapu, egy lyuk a valóság szövetén, megszűnt létezni. Odafenn kavargó, szürke felhők rejtették el az eget, lomha, hamuszerű hullámok tengere verdeste az elrejtett hegycsúcsot. Alant furcsa fények villogtak a meddő völgyön keresztül, fakó kékek, és vörösek, melyek sikertelenül próbálták eloszlatni a forrásukat beburkoló borús homályt. Villám hasított fel a felhők felé, és lassú vihar hömpölygött. Végig a lejtőn, gőz és füst szállt fel a szétszórt nyílásokon. Némely lyuk oly kicsi volt, mint egy férfi ökle, mások akkorák, hogy elnyelhetnének tíz embert is.

Azonnal elengedte az Egyetlen Hatalmat, és a tovatűnt édes érzéssel együtt eltűntek a kiemelkedő érzékek is, melyek mindent élesebbé, tisztábbá tettek. A saidin hiánya belül üressé tette, de itt csak egy bolond lenne hajlandó fókuszálni. Ezen kívül itt csak egy bolond akarna még élesebben látni, szagolni, vagy tapintani.

Abban az időben, amit a Legendák Korának hívtak, ez a hely az egyszerűség kedvelőinek kedvenc szigete volt egy hűs tengerben. Bár gőz gomolygott mindenfelé, hideg volt. Demandred nem engedte meg magának, hogy érezze, de szőrmebéléses bársonypalástját ösztönös mozdulattal összébb húzta. Leheletét kavargó pára jelezte, melyet szinte alig lehetett megpillantani, mielőtt felszívódott a levegőben. Néhány száz mérföldnyire észak felé a világ csupa jég volt, de Thakan'dar az állandó tél ellenére mindig száraz volt, mint minden sivatag.

Volt ugyan valamiféle víz: tintaszerű erecske szivárgott a sziklás lejtőn egy szürke tetejű kovácsműhely mellett. Odabenn csengtek a kalapácsok, és minden ütésre fehér fény villant a keskeny ablakokban. Egy rongyos asszony reménytelen halomként kuporgott a műhely durva kőfala mellett, karjában egy csecsemőt ölelt, és szoknyáiba egy sovány kislány temette az arcát. Ők kétségkívül a Határvidékekre vezetett portyából származó foglyok, akik olyan kevesen vannak, hogy a Myrddraalok biztos a fogukat csikorgatják. Bárdjaik idővel kicsorbultak, és újakra volt szükségük, függetlenül attól, hogy a Határvidékekre vezetett portyák megritkultak.

Az egyik kovács előjött. A vaskos, lassú mozgású ember olyan volt, mintha a hegyből hasították volna ki. A kovácsok nem voltak igazából élők, a Shayol Ghultól távol kővé vagy porrá váltak. Valójában kovácsok sem voltak: kardokon kívül semmit sem készítettek. Ez a kovács, aki két kezében egy kardot tartott hosszú szénfogóval, melynek pengéjét már megedzették, olyan fakó volt, mint a hó a holdfényben. Élt-e, vagy sem, a kovács nagy gonddal merítette az izzó fémet a sötét patakba. Annak a víznek az érintése az élet bármiféle látszatát is kiolthatta. Mikor kiemelte a fémet, az már halálosan fekete volt. Ám még nem volt kész. A kovács visszacsoszogott a műhelybe. Hirtelen egy férfi kétségbeesett kiáltása hallatszott:

– Ne! Ne! NE! – Aztán sikoltott, majd hangja elhalkulás nélkül szakadt meg, mintha a férfit hirtelen elképzelhetetlenül messzire rántották volna el. Most már elkészült a penge.

Ismét megjelent egy fegyverkovács – talán ugyanaz, talán egy másik – és lábra állította az asszonyt. A nő, a csecsemő és a kislány sírni kezdett, de a kisdedet elvették anyjától, és a kislány karjaiba lökték. Végül az asszony rátalált az ellenállás egyetlen lehetséges, bár gyönge módjára. Sírva, vadul rúgta, karmolta a kovácsot. Annyit ért, mintha a követ karmolta volna. Az asszony kiáltásai elenyésztek, amint bekerült a műhelybe. A kalapácsok ismét csattogni kezdtek, elfojtva a gyerekek zokogását.

Egy penge elkészült, egy épp készül, és még kettő hátravan. Demandred eddig még sohasem látott ötven fogolynál kevesebbet várni arra, hogy gyermekeiket a Sötétség Nagyurának adják. A Myrddraalok biztos a fogukat csikorgatják.

– Itt lebzselsz, mikor a Nagyúr kéretett? – A hang olyan volt, mint a rohadt bőr morzsolódása.

Demandred lassan megfordult – hogy merészeli egy Félember ilyen hangnemben megszólítani őt? –, de a gyilkos szavak elhaltak a száján. Nem a szem nélküli sápadt, tésztaszerű arc merev tekintete miatt – egy Myrddraal pillantása bárkiben rettegést ébreszt –, hiszen már réges-rég gyökerestül kitépte magából a félelmet. Inkább maga a feketébe öltözött lény okozta ezt. Bár a Myrddraalok hasonlítottak az emberekre, magas testalkatúak voltak, s olyan egyformák, mintha egy öntőformából kerültek volna ki. Ez itt egy fejjel magasabb volt a férfinél.

– Elviszlek a Nagyúrhoz – mondta a Myrddraal. – Shaidar Haran vagyok. – Elfordult, és kígyószerű mozgásával mászni kezdett fel a hegyre. Tintafekete palástja természetellenes nyugalomban, egyetlen fodrozódás nélkül lógott rajta.

Demandred egy pillanatnyi tétovázás után követte. A Félembereknek mindig nyelvtörő trallok neve volt. A Shaidar Haran is az Ősi Nyelvből származik. Azt jelentette: „A Sötét Keze”. Ez egy újabb meglepetés volt, amit Demandred nem szeretett, különösen Shayol Ghulon nem.

A bejárat a hegybe akár a szétszórt nyílások egyike is lehetett volna, attól eltekintve, hogy ez sem füstöt, sem gőzt nem bocsátott ki. Nyílásában két férfi elfért egymás mellett, de a Myrddraal elöl maradt. Az út szinte azonnal lejteni kezdett. Az alagút földjét fényes simára koptatták, mint valami kőburkolatot. Ahogy Demandred követte Shaidar Haran széles hátát lefelé a mélybe, a hideg múlni kezdett, és lassan átadta helyét a növekvő hőségnek. Demandred tisztában volt ezzel, de nem engedte, hogy zavarja. A kőből halvány fény áradt, és jobban megvilágította az alagutat, mint odakint az örökös szürkület. A mennyezetről szaggatott tüskék meredeztek, a Nagyúr kőfogai, készen arra, hogy összezáródjanak, és szétszaggassák a hűtlen árulókat. Persze nem természetes, de annál hatékonyabb védelem.

Hirtelen észrevett valamit. Valahányszor megtette ezt az utat, a tüskék szinte karcolták a fejét. Most a Myrddraal feje fölött voltak legalább két kéznyire. Ez meglepte őt. Nem az, hogy az alagút magassága megváltozott – a furcsa itt megszokott volt – hanem a több hely, amit a Félember kapott. A Nagyúr a Myrddraalokat éppúgy figyelmeztette, ahogy az embereket. Ez a több hely olyan tény volt, amit érdemes megjegyezni.

Az alagút hirtelen egy széles kiszögellésre nyílt, mely egy megolvadt, feketével pettyezett, vörös kőtóra nézett, ahol embermagasságú lángok táncoltak, kihunytak, és keltek újra életre. Itt nem volt tető, csak egy hatalmas lyuk, mely a hegyen keresztül látni engedte az eget, ami nem Thakan'dar ege volt. Olyan volt ugyan, mint Thakan'dar megszokott ege, vadul barázdált felhőivel együtt, amelyek a világ legerősebb szelei által hajtva elrohantak. Ezt a helyet az emberek a Végzet Vermének nevezték, és kevesen tudták csak, milyen találó név ez.

Demandred még számtalan látogatása után is – és az első jóval több, mint háromezer esztendővel ezelőtt történt – megilletődött. Itt érzékelte a Vájatot, azt a lyukat, amelyet régen fúrtak, keresztül a sziklán oda, ahol a Nagyúr a Teremtés pillanata óta be van börtönözve. A a Nagyúr jelenléte itt átjárta őt. Ez a hely fizikailag semmivel sem volt közelebb a Vájathoz, mint a világon bármi más, de itt a Minta elvékonyodása érzékelhetővé tette.

Demandred oly közel került ahhoz, hogy elmosolyodjék, mint még soha. Milyen bolondok voltak, hogy szemben álltak a Nagyúrral. A Vájat még mindig el volt zárva, de vékonyabban, mint akkor, mikor hosszú álmából felébredt, és kiszabadult börtönéből. El volt zárva, de nagyobb volt, mint amikor ő felébredt. Mégsem volt akkora, mint korábban, amikor társaival együtt őt is befalazták ide a Hatalom Háborújának végén, de felébredése óta minden látogatása után kissé szélesebb lett. Az elzáródás hamarosan eltűnik, és a Nagyúr ismét kiér majd a földön keresztül. Hamarosan elérkezik a Visszatérés napja. És ő örök időkre uralkodni fog a világ fölött. Persze a Nagyúr alatt. És persze a többi életben maradt Kiválasztottal együtt.

– Most már elmehetsz, Félember. – Nem akarta, hogy az lássa, amint az elragadtatás eluralkodik rajta. Az elragadtatás és a fájdalom.

Shaidar Haran nem mozdult.

Demandred kinyitotta a száját – és a fejében egy hang robbant.

DEMANDRED.

Hangnak nevezni, amit hallott, olyan volt, mintha egy hegyet kavicsnak neveznénk. Kis híján szétmorzsolta az elméjét, de ő ettől megrészegült. Térdre ereszkedett. A Myrddraal ott állt, és szenvtelenül figyelt, de Demandred épphogy képes volt ezt érzékelni, az agyát eltöltő valamitől.

DEMANDRED, HOGYAN BOLDOGUL EZ A VILÁG?

Soha nem tudta biztosan, mennyit tud a Nagyúr a világról. A tudatlanság éppúgy megdöbbentette, mint a tudás. De nem volt kétsége afelől, hogy a Nagyúr mit akar hallani.

– Rahvin halott, Nagyúr. Tegnap történt. – Fájdalmat érzett. A túlzott eufória gyorsan fájdalommá vált. Karjai és lábai rángatóztak. Izzadt. – Lanfear nyomtalanul eltűnt, éppúgy, mint Asmodean. És Graendal azt mondja, Moghedien nem jött el a megbeszélt találkozóra. Szintén tegnap, Nagyúr. Én nem hiszek a véletlenekben.

A KIVÁLASZTOTTAK HANYATLANAK, DEMANDRED. A GYENGÉK ELESNEK. AKI ELÁRUL ENGEM, HALÁLLAL LAKOL. ASMODEANT ÖNNÖN GYENGESÉGE FONJA BE. RAHVINT A BÜSZKESÉGE ÖLTE MEG. Ő JÓL SZOLGÁLT, DE MÉG ÉN SEM MENTHETEM MEG AZ ÖRÖKTŰZTŐL. MÉG ÉN SEM LÉPHETEK KI AZ IDŐBŐL. – A rettenetes hangot egy pillanatra szörnyű düh járta át, és talán csalódottság is? De csak egy pillanatra! – ŐSI ELLENSÉGEM, A SÁRKÁNY TETTE. SZABADJÁRA ENGEDNÉD AZ ÖRÖKTÜZET AZ ÉN SZOLGÁLATOMBAN, DEMANDRED?

Demandred tétovázott. Úgy tűnt, mintha egy óra is eltelt volna azóta, hogy egy izzadságcsepp fél hüvelyknyit csorgott lefelé az arcán. A Hatalom Háborúja alatt egy éven keresztül mindkét fél használta az öröktüzet. Aztán rájöttek a következményekre. Megegyezés vagy fegyverszünet nélkül – fegyverszünet éppúgy nem volt soha, mint kegyelem – egyszerűen mindkét fél abbahagyta a harcot. Abban az évben egész városok pusztultak el a tűzben, több százezer szál égett ki a Mintából, maga a valóság is szinte szálakra bomlott, a világ és az univerzum ködként párolgott el. Ha az öröktüzet ismét szabadjára engedik, lehet, nem lesz világ, melyen uralkodhat.

Még valami szúrta őt. A Nagyúr már tudta, hogyan halt meg Rahvin. És úgy tűnt, többet tud Asmodeanről, mint ő.

– Engedelmeskedem, ahogy parancsolod, Nagyúr. – Lehet, hogy izmai rángatóztak, de hangja sziklaszilárd volt. Térde kezdett felhólyagosodni a forró kőtől, de a hús mintha valaki másé is lett volna.

– ÚGY TESZEL.

– Nagyúr, a Sárkányt el lehet pusztítani. – Halott ember nem tud többé az öröktűzzel bánni, és talán akkor a Nagyúr sem látja szükségesnek. – Tudatlan és gyenge, és tucatnyi irányba szórja szét figyelmét. Rahvin beképzelt bolond volt. Én...

LENNÉL NAE'BLIS?

Demandrednek elakadt a szava. Nae'blis. Az, aki mindössze egy lépcsővel a Nagyúr alatt áll majd, és mindenki másnak parancsol.

– Csak szolgálni kívánlak, Nagyúr, minden lehetséges módon. – Nae'blis.

AKKOR FIGYELJ, ÉS SZOLGÁLJ. HALLD, KI HAL MEG, ÉS KI FOG ÉLNI.

Demandred sikoltott, amint a hang hazadübörgött. Arcán az öröm könnyei csorogtak végig.

A Myrddraal mozdulatlanul figyelte őt.

– Ne mocorogjatok – mondta Nynaeve, miközben hosszú hajfonatát zsémbesen hátradobta a válla fölött. – Nem fog menni, ha úgy rángatóztok, mint a viszketeg gyerekek.

A rozoga asztal körül ülő nők egyike sem látszott idősebbnek, mint ő, bár legalább húsz évvel öregebbek voltak, és valójában egyik sem mocorgott, de Nynaeve majd szétrobbant a hőségtől. A kicsi, ablaktalan szobában úgy tűnt, nincs levegő. Ő csöpögött az izzadtságtól, a többiek viszont hűvösnek és száraznak látszottak. Leane a túlságosan vékony, kék selyem domani ruhájában egyszerűen megvonta a vállát. A magas, rézszín bőrű nőnek nyilván végtelen volt a türelme. Mint mindig. A szőke és erőteljes Siuan ritkán volt türelmes.

Siuan most ingerlékenyen morogva rendezgette szoknyáit. Régebben meglehetősen egyszerű ruhákat hordott, de ezen a reggelen teari labirintusmintával hímzett nyakú, sárga vászonruhát öltött, mely kis híján túl sokat engedett látni. Kék szeme olyan hideg volt, mint a mély kútvíz. Olyan hideg, mint a mély kútvíz lenne, ha az időjárás nem őrült volna meg. Lehet, hogy a ruhái megváltoztak, de a szeme nem.

– Sehogy sem fog menni – csattant fel. A beszédstílusa sem változott. – Nem lehet betapasztani egy léket, ha az egész hajó leégett. Csak vesztegetjük az időt, de megígértem, úgyhogy gyerünk. Leane-nek és nekem más dolgunk is van. – Itt, Salidarban ők ketten irányították az aes sedai-ok szemeinek és füleinek hálózatát, az ügynököket, akik beszámolókat és híreszteléseket küldtek nekik arról, hogy mi folyik a világban.

Nynaeve lesimította a szoknyáit, hogy lecsillapítsa magát. Ő egyszerű, fehér gyapjúruhába öltözött, melynek szegélyén hét színes csík volt, minden ajah színe. A beavatottak ruhája. Sokkal jobban dühítette, mint azt valaha is képzelte. Sokkal szívesebben viselte volna a zöld selymet, amit már elcsomagolt. Előszeretettel beismerte – legalábbis magánemberként –, hogy megkedvelte a finom ruhákat, de azt a bizonyos ruhadarabot csak a kényelem miatt választotta, mert vékony és könnyű volt, és nem azért, mert úgy tűnt, a zöld Lan egyik kedvenc színe. Egyáltalán nem. Ez a legrosszabb fajta haszontalan álmodozás. Egy beavatott, aki a csíkokkal díszített fehéren kívül bármit felvesz, hamar rájön, hogy még egy hosszú lépéssel az aes sedai-ok alatt áll. Mindezt határozottan kiűzte gondolatai közül. Nem azért van itt, hogy ócska ruhákon rágódjon. Lan szereti a kéket is. Nem!

Az Egyetlen Hatalommal finoman megvizsgálta először Siuant, aztán Leane-t. Általában egyáltalán nem fókuszált. Ha nem volt mérges, egy kicsit sem tudott fókuszálni, és még csak nem is érzékelte az Igaz Forrást. Mégis ugyanoda lyukadt ki. Az Igaz Forrás női fele, a saidar finom szálai szűrődtek keresztül a két nőn. Csak nem tőle eredtek.

Bal csuklóján Nynaeve egy egyszerű, metszett, vékony, ezüst karkötőt viselt. Nagyrészt ezüst volt, és különleges eredetű, bár ez nem számított. Ez volt az egyetlen ékszer, amit a Nagy Kígyót mintázó gyűrűn kívül viselt. A beavatottak esetében határozottan helytelenítették a sok ékszert. A durván meszelt fal mellett, egy zsámolyon ölbe tett kézzel ülő negyedik nő nyakában egy, a karkötőhöz illő nyaklánc volt. A földművesek durva, barna gyapjúruhájában, egy földműves kemény arcával egy cseppet sem izzadt. Egyetlen izma sem mozdult, de sötét szemével mindent megfigyelt. Nynaeve érezte, hogy a saidar sugárzása őt is körülveszi, de Nynaeve irányította a fókuszálást. A karkötő és a nyaklánc kapcsolatot hozott létre köztük, hasonlóan ahhoz, ahogy az aes sedai-ok kapcsolódnak össze, hogy egyesítsék erejüket. Elayne szerint a tökéletesen egyező formákkal volt valami, de aztán a magyarázat tényleg érthetetlenné vált. Nynaeve szerint Elayne fele annyit sem értett, mint amit mutatott. Ami saját magát illeti, Nynaeve egyáltalán nem értette, kivéve, hogy érezte a másik nő minden érzelmét, érezte magát a nőt, de csak elrejtve, valahol az agya hátsó szögletében, és hogy ő irányította az összes többi nőt, ahogyan megragadták a saidart. Néha azt gondolta, jobb lenne, ha az a nő a zsámolyon halott lenne. Mindenesetre egyszerűbb. Tisztább.

– Valamit elszakítottak vagy elvágtak – motyogta Nynaeve, miközben oda sem figyelve letörölte arcáról az izzadtságot. Ez csak egy alig érezhető benyomás volt, de ugyanakkor ez volt az első alkalom, hogy az ürességen kívül mást is érzékelt. Lehet, hogy csak képzelődés volt, vagy a kétségbeesett akarat, hogy találjon valamit, bármit.

– Elválasztás – mondta a zsámolyon ülő nő. – Így hívták azt, amit te elcsendesítésnek nevezel a nőknél, és megszelídítésnek a férfiaknál.

Három fej fordult felé, három szempár villogott a gyűlölettől. Siuan és Leane aes sedai-ok voltak, míg el nem csendesítették őket a Fehér Toronyban a fordulat idején, mely Elaidát tette az Amyrlin Trónra. Elcsendesítés. A szó, mely maga is iszonyú. Soha többé nem fókuszálhatsz. De örökre emlékezel, és tudod, mit vesztettél. Mindig érzékelheted az Igaz Forrást, de tudod, hogy soha többé nem érintheted meg. Az elcsendesítést nem lehet meggyógyítani, ahogy a halált sem.

Egyébként mindenki ezt hitte, de Nynaeve úgy gondolta, az Egyetlen Hatalom képes kell, hogy legyen bármit meggyógyítani, ami még nem halott.

– Ha valami hasznos hozzászólásod van, Marigan – szólt élesen –, akkor mondd. Ha nincs, akkor maradj csendben.

Marigan visszahúzódott a falhoz, villogó szemét Nynaeve-ra szegezte. A karkötőn át félelem és gyűlölet gördült felé, de ez többé-kevésbé mindig így volt. A foglyok ritkán szerették fogva tartóikat, még akkor – netán különösen akkor – sem, ha tudták, hogy megérdemlik a fogságot, vagy még rosszabbat is. Az volt a probléma, hogy Marigan is azt mondta, az elválasztást – elcsendesítést – nem lehet meggyógyítani. Ő viszont állította, hogy a Legendák Korában a halálon kívül minden gyógyítható volt, és amit a Sárga ajah ma Gyógyításnak nevez, az csupán a legdurvább, nyers harctéri munka. De próbáld meg megfogni őt a részletekkel, vagy akár egy kicsit a hogyan kérdésével, és semmit sem találsz. Marigan annyit tudott a Gyógyításról, mint Nynaeve a kovácsmesterségről, ami annyi volt, hogy a felhevített vasat egy kalapáccsal kell ütni. Ez persze még ahhoz sem elég, hogy megcsinálj egy patkót. Vagy egy horzsoláson túl bármit meggyógyíts.

Székében hátrafordulva Nynaeve Siuant és Leane-t tanulmányozta. Napok teltek már el, ahányszor csak el tudta mozdítani őket egyéb munkájuktól, és még semmit sem tanult. Hirtelen észrevette, hogy a karkötőjét forgatja. Utálta, hogy össze van kötve azzal a nővel, bármit nyer is vele. A közvetlen kapcsolattól bizsergett a bőre. Legalább tanulhatok valamit – gondolta. És nagyobb kudarc nem érhet, mint ami eddig történt.

Óvatosan kikapcsolta a karperecet – a kapcsot lehetetlen volt megtalálni, hacsak nem tudtad, hol van – és átadta Siuannak.

– Vedd ezt fel! – A Hatalom elvesztése fájdalmas volt, de ezt meg kellett tenni. Az érzelemhullámok elvesztése pedig olyan volt, mintha megfürdött volna. Marigan szeme hipnotikusan követte a keskeny ezüstcsíkot.

– Miért? – kérdezte Siuan. – Te mondtad, hogy ez csak akkor működik...

– Vedd csak fel, Siuan!

Siuan egy rövid, makacs pillantást vetett rá – Fény, hiszen a nő csökönyös lehet – mielőtt felvette a karkötőt. Arcára azonnal kiült a csodálkozás, aztán Mariganra szegezte a pillantását.

– Gyűlöl minket, de ezt én tudtam. És félelmet érzek, és... Döbbenetet. Az arca rezzenéstelen, de teljesen megrökönyödött. Szerintem, nem hitte, hogy használni tudom ezt egyáltalán.

Marigan nehézkesen megmoccant. Eddig csak ketten tudták használni a karkötőt, akik ismerték őt. A másik négy kérdéses volt. A felszínen úgy tűnt, hogy teljesen együttműködik, de mennyi mindent rejtegetett? Amennyit csak tudott. Nynaeve biztos volt ebben.

Siuan sóhajtva megrázta a fejét.

– Én nem tudom. Képesnek kéne lennem rajta keresztül megérinteni a Forrást, nem igaz? Hát, nem megy. Régen a disznó is tudott fára mászni. Elcsendesítettek, és ennyi. Hogyan kell ezt levenni? – matatott a karkötőn. – Hogy a francba kell levenni?

Nynaeve gyengéden rátette kezét a karkötőre Siuan csuklóján.

– Nem érted? A karkötő nem működik jobban egy olyan nőnek, aki nem tud fókuszálni, mint ahogy a nyaklánc működne. Ha bármelyiket odaadnám valamelyik szakácsnak, számára nem jelentene többet egy csinos darabnál.

– Szakácsok vagy nem szakácsok – mondta Siuan egykedvűen – én nem tudok fókuszálni. Elcsendesítettek.

– De van ott valami, amit meg kell gyógyítani – erősködött Nynaeve –, vagy nem ereznél semmit a karkötővel.

Siuan kiszabadította a karját, és előrenyújtotta a csuklóját.

– Vedd le!

Nynaeve a fejét csóválva engedelmeskedett. Siuan néha épp olyan csökönyös, mint egy férfi!

Mikor Leane felé nyújtotta a karkötőt, a domani nő mohón nyújtotta a csuklóját. Az elcsendesítés ideje alatt – Siuanhoz hasonlóan – Leane is úgy tett, mint aki reménykedik, de neki nem mindig sikerült. Úgy tartották, az egyetlen mód, hogy hosszan túléld az elcsendesítést, az volt, ha találsz valamit, ami kitölti az életedet, ami kitölti az Egyetlen Hatalom által hagyott űrt. Siuan és Leane számára ez a valami az ügynökök hálózatának irányítása volt, és ami még fontosabb, próbálták meggyőzni az aes sedai-okat itt Salidarban, hogy támogassák Rand al'Thort Újjászületett Sárkányként anélkül, hogy bármely aes sedai tudná, mit tesz. Kérdés, hogy ez elég volt-e. Siuan arcán a keserűség és Leane öröme, amint a karkötő becsukódott azt mutatta, hogy talán semmi sem elég.

– Ó, igen. – Leane élénken beszélt. Kivéve, amikor férfiakkal beszélt, de végül is domani volt, és késve próbálta behozni a Toronyban elvesztett időt. – Tényleg el van képedve, ugye? Bár már kezd úrrá lenni rajta. – Néhány pillanatig csendben ült, és a zsámolyon ülő nőt méregette. Marigan bizalmatlanul bámult vissza rá. Leane végül vállat vont. – Én sem tudom megérinteni a Forrást. Megpróbáltam, hogy bolhacsípést érezzen a bokáján. Ha sikerült volna, valamit mutatnia kellett volna. – Ez volt a karkötő másik trükkje: a nyakláncot viselő nőben fizikai érzéseket lehetett kelteni vele. Csak érzéseket – bármit tettél, nem maradt nyoma, semmi valódi kár –, de egy-két erőteljes botütés érzése sikeresen meggyőzte Marigant, hogy az együttműködés a legjobb választása. Ez és a másik választási lehetőség: gyors győzelem, amit kivégzés követ.

Kudarca ellenére Leane gondosan figyelte, amint Nynaeve levette a karkötőt, és visszatette a saját csuklójára. Úgy tűnt, legalább ő nem adta még fel teljesen, hogy egy napon fókuszáljon még.

A Hatalom visszanyerése csodálatos volt. Nem olyan csodálatos, mint maga a saidar érintése, feltöltődni vele, de még a Forrás érintése egy másik nőn keresztül is olyan volt, mintha megduplázódott volna benne az életerő. A saidar benntartása az akarat volt, hogy tiszta örömmel táncolhasson és énekelhessen. Úgy gondolta, hogy egy aes sedai-nak muszáj egyszer hozzászoknia. Ahhoz képest a kapcsolat Marigannal csak egy apró darabka volt.

– Most, hogy tudjuk, van esély – mondta –, szerintem...

Kivágódott az ajtó, és Nynaeve egy pillanat alatt talpra ugrott. Eszébe sem jutott használni a Hatalmat, inkább sikított volna, ha a torka össze nem szorul. Nem ő volt az egyetlen, de alig vette észre, hogy Siuan és Leane is felugrik. A karkötőn átzúduló félelem, saját félelmének tükörképe volt.

A fiatal nő, aki becsukta maga mögött a szilánkos faajtót, figyelmen kívül hagyta a felbolydulást, amit okozott. Magas, egyenes alakjával, a beavatottak sávos fehér ruhájában, a vállain pihenő aranyló fürtjeivel, dühöngő őrültként nézett. Még a dühtől feszes arcáról csepegő izzadtsággal együtt is valahogy gyönyörű volt, de ez Elayne fortélya volt.

– Tudod, mit csinálnak? Követet küldenek... Caemlynbe! És engem nem hajlandók elengedni! Sheriam megtiltotta, hogy ismét szóba hozzam. Még azt is megtiltotta, hogy beszéljek róla!

– Soha nem tanulsz meg kopogni, Elayne? – Nynaeve felállította a székét, és újra leült. Amint leült, a megkönnyebbüléstől elgyöngültek a lábai. – Azt hittem, te vagy Sheriam. – A leleplezés gondolata is rettegéssel töltötte el.

Mentségére, Elayne elpirult, és azonnal elnézést kért. Aztán mindent tönkretéve hozzátette:

– De nem értem, miért voltatok ennyire ostobák. Birgitte még mindig odakint van, és tudjátok, hogy figyelmeztetne, ha bárki más közelítene. Nynaeve, el kell engedniük.

– Semmi ilyesmit nem kell tenniük – mondta Siuan nyersen. Ő és Leane is leültek már. Siuan egyenes derékkal ült, mint mindig, de Leane hátrasüppedt, és gyenge volt, mint Nynaeve térde. Marigan a falnak támaszkodott, nehezen lélegzett, szemét becsukta, és kezét a vakolatnak nyomta. A karkötőn váltakozó lökésekben megkönnyebbülés és puszta rettegés hullámzott át.

– De...

Siuan egy szót sem engedett Elayne-nek.

– Azt hiszed, hogy Sheriam, vagy a többiek közül bárki az Újjászületett Sárkány keze közé engedi Andor lányörökösét? Amikor édesanyád halott...

– Nem hiszem – csattant fel Elayne.

– Nem hiszed, hogy Rand ölte meg – folytatta Siuan könyörtelenül –, az más. Azt én sem hiszem. De ha Morgase élne, előállna, és elismerné Randet Újjászületett Sárkányként. Vagy, ha a bizonyíték ellenére hamis Sárkánynak hinné, akkor épp az ellenállást szervezné. Egyetlen kémem sem hallott semmi ilyesmit suttogni. Sem Andorban, sem itt Altarában, sem pedig Murandyben.

– De, igen – erősködött Elayne. – Nyugaton zavargások vannak.

– Morgase ellen, ha ez nem csak pletyka. – Siuan hangja olyan sima volt, mint egy gyalult deszka. – Az anyád halott, kislány. Jobb ezt elfogadni, és túlesni a síráson.

Elayne álla megemelkedett, ami roppant bosszantó szokása volt. Maga volt a jeges arrogancia, bár úgy tűnt, a legtöbb férfi ezt valamiért vonzónak találja.

– Te vagy az, aki folyamatosan azon panaszkodik, hogy milyen sok időbe telik kapcsolatba lépni az összes ügynököddel – válaszolta hűvösen –, de nem érdekel, hogy hallhattad-e mindazt, amit kell. Mindegy, hogy anyám él-e, vagy halott, az én helyem most Caemlynben van. Én vagyok a lányörökös.

Siuan hangos horkantásától Nynaeve felugrott.

– Elég régen beavatott vagy, hogy jobban tudd. – Elayne több hatalmat tudott fókuszálni, mint a legtöbben az utóbbi párezer évben. Nem annyit, mint Nynaeve, ha valaha megtanulna szándékosan fókuszálni, de még mindig eleget ahhoz, hogy lángra lobbantsa bármely aes sedai szemét. Elayne összeráncolta az orrát – nagyon jól tudta, hogy ha már az Oroszlános Trónon ülne, az aes sedai-ok akkor is elvitték volna őt kiképezni, ha lehet, szép szóval kérve, de egy hordóba gyömöszölve is, ha szükséges – és kinyitotta a száját, de Siuan nem lassított le. – Igaz, hogy nem bánnák, ha előbb vagy utóbb elfoglalnád a trónt, mert már túlságosan rég nem volt olyan királynő, aki nyíltan aes sedai volt. De nem engednek el, míg teljes nővérré nem válsz, és még akkor sem – pont azért, mert te vagy a lányörökös, és hamarosan királynő leszel – engednek a francos Újjászületett Sárkány közelébe, míg nem tudják, hogy meddig bízhatnak meg benne. Különösen az ő... kegyelme miatt. – A szája keserűen formálta a szót, és Leane arca is eltorzult.

Nynaeve nyelve is megdermedt. Őt úgy nevelték, hogy féljen minden férfitől, aki fókuszálni tud, és akinek az a sorsa, hogy megőrüljön, mielőtt a Forrás Árnyék által bemocskolt férfi fele rettenetes halált hoz rá, és rettegést mindenkire körülötte. Azonban Rand volt az Újjászületett Sárkány, akit látott felnőni, és aki az Utolsó Csata jeleként azért született, hogy megküzdjön a Sötét Úrral. Az Újjászületett Sárkány, az emberiség egyetlen reménye – és olyan férfi, aki tud fókuszálni. És ami még rosszabb, a hírek szerint megpróbálja maga köré gyűjteni a hozzá hasonlókat, akik természetesen nem voltak sokan. Bármelyik aes sedai levadászná őket – a Piros ajah mást sem tesz –, de keveset találtak, a feljegyzések tanúbizonysága szerint sokkal kevesebbet, mint egykor.

Elayne nem akarta feladni. Volt egy csodálatraméltó tulajdonsága: nem volt hajlandó feladni, még akkor sem, ha a feje már a tőkén volt, a bárd pedig már közeledett. Feltartott állal állt ott, szembeszállt Siuan tekintetével, ami Nynaeve-nak gyakran nehezére esett.

– Két nyilvánvaló oka van, hogy miért kéne mennem. Először is, bármi történt az anyámmal, egyelőre senki sem tudja, mi van vele, és lányörökösként én tudom megnyugtatni az embereket, és biztosítani őket, hogy a trónutódlás sértetlen. Másodszor én tudom Randet megközelíteni. Bízik bennem. Sokkal jobb lennék, mint bárki más, akit a Csarnok választ.

Itt Salidarban az aes sedai-ok megválasztották maguknak a Torony Csarnokát, a Száműzöttek Csarnokát. Ők rágódtak az új Amyrlin Trón megválasztásán, hogy ki legyen a jogos amyrlin, aki Elaida ellenében igényt tart a címre és a Toronyra, de Nynaeve nem sok jelét látta ennek.

– Olyan kedves tőled, hogy feláldozod magad, gyermekem – mondta Leane szárazon. Elayne arckifejezése nem változott, mégis dühösen elvörösödött. E szobán kívül kevesen tudták, és az aes sedai-ok közül csak Nynaeve számára volt kétségtelen, hogy Elayne első cselekedete Caemlynben az lenne, hogy kettesben marad Randdel, és össze-vissza, halálra csókolja. – Anyád... hiányában... ha Rand al'Thor megszerez téged és Caemlynt, akkor övé Andor, és a Csarnok nem hagyja, hogy többet szerezzen meg Andorból, mint amennyit muszáj, vagy bármi másból, ha tehetnek ellene. Tear és Cairhien máris a zsebében van, és úgy tűnik, az aielek is. Add hozzá Andort és Murandyt, és Altara – velünk együtt – egy tüsszentésére elesik. Túlságosan gyorsan erősödik meg. Lehet, hogy úgy dönt, nincs ránk szüksége. Moiraine halála óta senki sincs a közelében, akiben megbízhatunk.

Ettől Nynaeve arca megrándult. Moiraine volt az az aes sedai, aki őt és Randet kihozta a Folyóközből, és megváltoztatta az életüket. Őt, Randet, Egwene-t, Matet és Perrint. Olyan régóta akarta, hogy Moiraine megfizessen azért, amit velük tett. Az elvesztése olyan volt, mintha önmagából vesztett volna el valamit. De Moiraine meghalt Cairhienben, és magával vitte Lanfeart. Gyorsan kezdett legendává nőni az aes sedai-ok körében; ő volt az egyetlen aes sedai, aki megölt egy Kitaszítottat, sőt kettőt is. Az egyetlen jó dolog, amit Nynaeve látott ebben – szégyen, hogy egyáltalán volt ilyen –, hogy most már Lan felszabadult, és már nem Moiraine őrzője. Bárcsak egyszer megtalálhatná őt.

Siuan azonnal folytatta, amint Leane abbahagyta.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy a fiú elhajózzon mindenféle irányítás nélkül. Ki tudja, mit tehet? Igen, igen, tudom, hogy készen állsz mellette érvelni, de meg sem hallom. Egy élő ezüstlándzsát próbálok az orromon egyensúlyozni, leányom. Nem engedhetjük, hogy túlságosan megerősödjön, mielőtt minket elfogad, és ugyanakkor nem merjük túlságosan visszatartani sem. Próbálom Sheriamot és a többieket abban a meggyőződésben tartani, hogy támogatniuk kellene őt, amikor a Csarnok fele titokban semmit sem akar tenni vele, és a másik fele a szíve mélyén úgy gondolja, hogy meg kellene szelídíteni, függetlenül attól, hogy Újjászületett Sárkány-e, vagy sem. Mindenesetre, bármilyen érveid legyenek is, azt ajánlom, vigyázz Sheriammal. Te nem változtatod meg senki álláspontját, és Tianának nincs elég novíciája, hogy lefoglalja őt.

Elayne arca mérgesen megfeszült. Tiana Noselle, egy Szürke nővér, a novíciák főnökasszonya volt itt Salidarban. Egy beavatottnak sokkal nagyobb mértékben túl kellett lépni a határokat, hogy Tianához küldjék, mint egy novíciának, de a látogatás mindig sokkal megalázóbb és fájdalmasabb volt. Tiana még mutathat némi kedvességet egy novícia iránt – ha csak egy kicsit is – de úgy érezte, a beavatottaknak képesnek kell lennie aes sedai-ként viselkednie. Sőt gondoskodott róla, hogy ők is így érezzék, már jóval azelőtt, hogy távoztak kicsiny, búvóhelyszerű dolgozószobájából.

Nynaeve egy ideje Siuant tanulmányozta, és most valami szöget ütött a fejébe.

– Te tudtál erről az egész... követségről, vagy akármi is legyen... ugye? Ti mindig összedugjátok a fejeteket Sheriammal. – Elvileg csak a Csarnoknak van hatalma, míg meg nem választják az amyrlint, de Sheriam és egy maroknyi aes sedai még mindig kézben tartja a dolgok irányítását. – Mennyit küldenek, Siuan? – Elayne-nek elállt a lélegzete. Egyszerűen erre nem gondolt eddig. Ez mutatta, milyen ideges. Általában ő csípte el azokat az apró részleteket, melyek elkerülték Nynaeve figyelmét.

Siuan semmit sem tagadott. Mióta elcsendesítették, úgy tudott hazudni, mint egy gyapjúkereskedő, de amikor elhatározta, hogy nyílt kártyákkal játszik, akkor egyenes volt, mint egy pofon.

– Kilencet. Eleget, hogy megtiszteljék az Újjászületett Sárkányt – halvérűek! Egy királyhoz küldött követség is csak ritkán számlál három főnét többet! –, de nem eleget, hogy megijesszék. Már ha eleget tanult már ahhoz, hogy megrémüljön.

– Jobban tennéd, ha abban reménykednél, hogy már elég sokat tud – mondta Elayne hidegen. – Ha nem, akkor a kilenc, lehet, hogy nyolccal több, mint amennyi kell.

Tizenhárom volt a veszélyes szám. Rand erős volt, talán éppoly erős, mint bárki a Világtörés óta, de tizenhárom egyesült aes sedai le tudja győzni, elválasztva őt a saidintól, foglyul tudja ejteni. Tizenhárom volt a meghatározott szám, amikor egy férfit megszelídítettek, de Nynaeve egy ideje kezdte azt hinni, ez inkább szokás, mint követelmény. Az aes sedai-ok jó néhány dolgot tettek csak azért, mert mindig is úgy tették.

Siuan mosolya messze volt a kellemestől.

– Kíváncsi vagyok, hogy miért nem gondolt erre senki más? Gondolkozz, leányom! Sheriam azt teszi, és a Csarnok is. Először csak egy megy majd a közelébe, és később sem több, mint amennyit ő kényelmesnek érez. De tudni fogja, hogy kilenc jött, és valaki bizonyára elmondja majd neki, hogy ez mekkora megtiszteltetés.

– Értem – válaszolta Elayne halkan. – Tudhattam volna, hogy egyikőtök gondol erre. Sajnálom. – Ez volt a másik jó tulajdonsága. Tudott önfejű lenni, mint egy makacs öszvér, de amikor rájött, hogy tévedett, azt olyan kedvesen ismerte el, mint bármely vidéki nő. Rendkívül szokatlan egy nemestől.

– Min is megy majd – mondta Leane. – Az ő... képességei hasznosak lehetnek Rand számára. A nővérek erről persze nem fognak tudni. Ő tud titkot tartani. – Mintha az lenne a lényeg.

– Értem – mondta megint Elayne, ezúttal színtelen hangon. Kísérlete, hogy felélénkítse a hangját, szomorú kudarcba fulladt. – Hát, látom, el vagytok foglalva... Marigannal. Nem akartalak megzavarni titeket. Kérlek, ne zavartassátok magatokat. – Mire Nynaeve kinyithatta volna a száját, már el is ment, az ajtó hangosan becsapódott mögötte.

Nynaeve mérgesen rátámadt Leane-re.

– Azt hittem, kettőtök közül Siuan a hitvány, de ez aljas volt!

Siuan válaszolt.

– Ha két nő ugyanabba a férfiba szerelmes, az bajt jelent, és ha az a férfi Rand al'Thor... A Fény tudja, mennyire van még eszénél, vagy hogy milyen útra fogják elküldeni őt. Ha hátra van még egy kis hajcibálás és marakodás, akkor legyenek túl rajta itt és most.

Nynaeve keze önkéntelenül megtalálta a hajfonatát, és hátradobta a válla fölött.

– Meg kellene... – Az volt a baj, hogy keveset tehetett, de semmi olyat, ami változtatna a dolgon. – Folytatjuk, ahol abbahagytuk, amikor Elayne bejött. De Siuan... Ha még egyszer ilyet teszel vele – vagy velem, gondolta –, akkor olyat teszek, hogy azt is megbánod, hogy... Mit gondolsz, merre tartasz? – Siuan már hátralökte a székét, és felemelkedett, majd egy pillantás után Leane is követte.

– Dolgunk van – mondta Siuan kurtán, és már el is indult az ajtó felé.

– Megígérted, hogy elérhetővé teszed magad, Siuan. Sheriam utasított rá. – Nem mintha Sheriam kevésbé gondolta volna ezt elvesztegetett időnek, de Nynaeve és Elayne már elnyertek némi jutalmat, és bizonyos mértékű béketűrést. Például, hogy Marigan legyen a szobalányuk, hogy több idejük legyen a beavatottak tanulmányaira.

Siuan derűs pillantást vetett rá az ajtóból.

– Talán majd neki fogsz panaszkodni? És elmagyarázod neki, hogyan végzed a kutatásodat? Találkozni akarok Marigannal ma este. Kérdéseim vannak hozzá.

Ahogy Siuan távozott, Leane szomorúan így szólt.

– Jó lenne, Nynaeve, de nekünk azt kell tennünk, amit meg tudunk tenni. Megpróbálhatnád Logaint. – Aztán ő is elment.

Nynaeve összeráncolta a homlokát. Logain tanulmányozása még kevesebb eredménnyel járt, mint a két nőé. Már nem volt benne biztos, hogy tanulhat tőle bármit is. Egyébként pedig legkevésbé egy megszelídített férfit akart meggyógyítani. Mindenesetre ideges lett tőle.

– Úgy marakodtok, mint a patkányok egy lezárt dobozban – mondta Marigan. – Nyilvánvaló, hogy nem túl jók az esélyeitek. Talán figyelembe vehetnétek... más lehetőségeket.

– Tartsd a mocskos szád! – dörrent rá Nynaeve. – Tartsd, hogy a Fény égessen el! – A félelem még mindig gyöngyözve szivárgott a karkötőn keresztül, de azon kívül még valami más is, valami túlságosan is erőtlen, alig létező. A remény halvány szikrája talán. – A Fény égessen el – morogta.

A nő igazi neve nem Marigan, hanem Moghedien volt. Egy Kitaszított, aki saját gőgös büszkeségének esett áldozatul, és fogolyként tartották az aes sedai-ok között. A világon mindössze öt nő tudott erről, egyik sem aes sedai, de Moghedien titokban tartása egyszerűen szükségszerű volt. A Kitaszított bűnei olyan biztossá tették kivégzését, mint ahogy a nap felkel. Siuan egyetértett abban, hogy minden aes sedai-ra, aki azt tanácsolná, hogy várjanak – ha lenne ilyen egyáltalán –, tíz másik jutna, aki követelné az azonnali igazságszolgáltatást. Vele együtt egy jeltelen sírba kerülne minden, amit tud a Legendák Koráról, amikor olyan dolgokat műveltek a Hatalommal, amiről ma még csak nem is álmodnak. Nynaeve nem volt biztos benne, hogy elhiszi akár csak a felét is annak, amit a nő arról a Korról mond. Az biztos, hogy kevesebb, mint a felét értette csak.

Nem volt könnyű kiásni az információt Moghedienből. Néha olyan volt, mint a gyógyítás. Moghedient soha nem érdekelték azok a dolgok, melyek nem voltak – lehetőleg – rövid úton hasznára. Alig feltételezhető, hogy a nő felfedi az igazságot, de Nynaeve gyanította, hogy valamiféle csaló volt, mielőtt átadta lelkét a Sötét Úrnak. Néha ő és Elayne egyszerűen nem tudta, mit kérdezzen. Az biztos, hogy Moghedien ritkán mondott bármit is önként. Még így is nagyon sok mindent megtudtak, amit – természetesen beavatottként folytatott kutatásaik eredményeként – nagyrészt továbbadtak az aes sedai-oknak. Így nagy tekintélyre tettek szert.

Ő és Elayne megtartotta volna a tudást, ha lehet, de Birgitte a kezdetektől tudott a dologról, így Siuannak és Leane-nek el kellett mondani. Siuan eleve eleget tudott azokról a körülményekről, melyek Moghedien elfogásához vezettek, hogy teljes magyarázatot követeljen, és meg voltak az eszközei is, hogy megszerezze azt. Nynaeve és Elayne ismerte Siuan és Leane néhány titkát, de úgy tűnt, ők ismerik az ő és Elayne összes titkát, kivéve az igazat Birgittéről. Ez alkotta a kényes egyensúlyt, mely Siuan és Leane számára jelentett előnyt. Emellett Moghedien kijelentéseinek egyes részletei állítólagos árnybarát összeesküvéseket érintettek, és célzásokat arra, hogy a többi Kitaszított mit forral. Az egyetlen lehetőség ezek továbbadására az volt, hogy úgy tüntették fel őket, mintha Siuan és Leane ügynökeitől származnának. A – mélyen elrejtőzött, és régóta tagadott – Fekete ajahról semmi, pedig Siuant ez érdekelte leginkább. Az árnybarátoktól undorodott, de az a gondolat, hogy aes sedai-ok felesküdnek a Sötét Úrnak, már önmagában is elég volt, hogy Siuan dühét jeges haraggá fokozza. Moghedien állította, hogy mindig is félt bármely aes sedai közelébe menni, és ez elég hihető volt. A félelem a nő állandó része volt. Nem csoda, hiszen eleget bujkált az árnyékban, hogy Pók legyen a neve. Összességében túlságosan értékes lelet volt, semhogy a hóhér kezére adják, mégis, a legtöbb aes sedai nem így látná. A legtöbb aes sedai nem lenne hajlandó megérinteni, vagy megbízni bármiben is, amit tőle tudtak meg.

A bűn és az undor nem először nyilallt bele Nynaeve-be. Igazolhatja-e bármilyen sok tudás azt, hogy nem adtak át egy Kitaszítottat az igazságszolgáltatásnak? Ha feladja őt, az valószínűleg rettenetes büntetést jelent mindenkinek, aki benne van, nem csak neki, de Elayne-nek, Siuannak, és Leane-nek is. Ha feladja őt, az azt jelenti, hogy fény derül Birgitte titkára. És a sok tudás elvész. Lehet, hogy Moghedien semmit sem tud a Gyógyításról, de máris tucatnyi célzást tett arra, hogy valaha mi volt lehetséges, és még többnek is kell lennie a fejében. Mi mindent fedezhet fel végül, ezekre az információkra támaszkodva?

Nynaeve le akart fürödni, de ennek semmi köze nem volt a hőséghez.

– Az időjárásról fogunk beszélni – mondta röviden.

– Te többet tudsz az időjárás irányításáról, mint én. – Moghedien hangja elcsigázottnak tűnt, és a karkötőn egy visszhang csúszott át. Már elég kérdés volt a témában. – Csak azt tudom, hogy ami most történik, az a Nagy... Sötét Úr műve. – Volt olyan pimasz, hogy megnyerően mosolyogjon a nyelvbotlásán. – Nincs olyan egyszerű emberi lény, aki elég erős, hogy változtathatna ezen.

Nynaeve-nek nem kis erőfeszítésébe telt, hogy ne csikorgassa a fogait. Elayne többet tudott az időjárás működéséről, mint bárki más itt Salidarban, és ő ugyanezt mondta, beleértve a Sötét Úr részét is. Bár ezt még egy bolond is tudja, amikor ilyen hőség van, pedig havazásnak kellene jönnie, és eső sincs, a patakok kiszáradnak.

– Akkor a különböző betegségek gyógyítására használt különféle hullámokról fogunk beszélni.

A nő azt mondta, hogy az több időt vesz igénybe, de az egész ereje a Hatalomból származott, nem pedig a betegből és a fókuszáló nőből. Természetesen – mondta – bizonyos gyógyításokban valójában a férfiak voltak a jobbak, és Nynaeve nem akarta ezt elhinni.

– Legalább egyszer biztos látnod kellett.

Nekiállt, hogy kivájja az aranyrögöket a salakból. A tudás egyes részletei nagyon értékesek voltak. Azt kívánta, bárcsak ne érezné, hogy mocsokban áskálódik.

Elayne amint kiért, nem tétovázott, csak intett Birgittének, és ment tovább. Birgitte – aranyló haja derékig érő finom fonatba kötve – két kisfiúval játszott, miközben a keskeny átjáróban őrködött. Íja mellette, egy düledező kerítésnek támasztva hevert. Jaril és Seve megbámulta a furcsa, bő, sárga nadrágot és rövid, sötét kabátot viselő nőt, de ennél több reakciót nem mutattak. Soha nem is szoktak, és soha nem beszéltek. Azt mondták róluk, hogy „Marigan” gyerekei. Birgitte boldogan, ugyanakkor egy leheletnyi szomorúsággal játszott velük. Mindig is szeretett gyerekekkel játszani, különösen kisfiúkkal, és ilyenkor mindig ugyanígy érzett. Elayne tudta ezt, éppúgy, ahogy ismerte saját érzéseit.

Ha azt hitte volna, hogy Moghediennek bármi köze van az állapotukhoz... De a nő állította, hogy olyanok, mint voltak, amikor álcázásul felszedte őket Ghealdanban. Árva utcagyerekek, akikre néhány Sárga nővér azt mondta, egyszerűen túl sokat láttak a zavargásokból Samarában. Elayne, annak alapján, amivel maga is szembetalálkozott ott, elhitte. A Sárga nővérek szerint az idő és a gondoskodás majd segít rajtuk, és Elayne remélte, hogy így is lesz. Remélte, hogy nem engedi a felelőst elmenekülni a törvény elől.

Most nem akart Moghedienre gondolni. Az anyja. Nem, őrá határozottan nem akart gondolni. Min. És Rand. Kell, hogy legyen mód, hogy ezt kezelje. Birgitte bólintását alig látva sietett végig az utcácskán, ki Salidar főutcájára a felhőtlen, perzselő déli ég alatt.

Salidar évekig elhagyatottan állt, mielőtt az Elaida akciója elől menekülő aes sedai-ok gyülekezni kezdtek itt, de most már friss zsúpfedél fedte a házakat – melyeknek nagy része figyelemreméltó javításokon ment át – és a három nagy kőépületet, melyek régen fogadók voltak. Az egyiket, a legnagyobbat néhányan Kis Toronynak hívták, mert itt gyűlt össze a Csarnok. Természetesen csak a legszükségesebbeket végezték el, sok ablaküveg törött volt, vagy hiányzott. Fontosabb dolgok voltak készülőben, mint a házak rendbehozatala, vagy kifestése. A földutak zsúfoltak voltak. Persze nem csak aes sedai-okkal, hanem sávos ruhát viselő beavatottakkal és tiszta fehéret viselő novíciákkal is. A leopárdok halálos kecsességével mozgó őrzők, aes sedai-okat követő szolgák a Toronyból, még néhány gyerek is. És katonák.

A Csarnok arra készült, hogy akár fegyverrel is, de érvényesítse akaratát Elaidával szemben, amint megválasztja az igaz Amyrlin Trónt. A kalapácsok távoli csengése átszűrődve a tömeg zsongásán, a falun kívüli kovácsműhelyekből, megpatkolt lovakról és megjavított fegyverekről beszélt. Egy szögletes arcú férfi, akinek sötét hajába már sok ősz szál vegyült, barnássárga kabátban és viharvert mellvértben lassan lovagolt végig az utcán. Útját keresve a tömegben figyelte a vállukon hosszú lándzsát, vagy íjat vivő férfiak menetelő csoportjait. Gareth Bryne beleegyezett, hogy ő toborozza és vezesse a Salidar Csarnok hadseregét, bár Elayne azt kívánta, bárcsak tudná a teljes választ a hogyan, és a miért kérdésére. Valami köze van Siuanhoz és Leane-hez, de hogy mi, azt el sem tudta képzelni. A férfi mindkét nőt ugráltatta, hogy beteljesítsenek valamiféle esküt, amiről Elayne-nek fogalma sem volt. Csak hogy Siuan keserűen panaszkodott, hogy minden egyéb kötelessége mellett a férfi szobáját és a ruháit is magának kell rendben tartania. Panaszkodott, de megtette. Biztos erős eskü volt.

Bryne szeme szinte tétovázás nélkül átsiklott Elayne-en. Hűvösen udvarias és távolságtartó volt, mióta csak Elayne megérkezett Salidarba, bár már kisbaba kora óta ismerte. Nem egészen egy évvel ezelőttig ő volt a királynő testőrségének főkapitánya Andorban. Egyszer – gondolta Elayne – talán ő és az anyja összeházasodnak majd. Nem, nem fog az anyjára gondolni! Min. Meg kell találnia Mint, hogy beszélhessenek.

Bár még épp csak kezdte áthámozni magát a poros, zsúfolt utcán, két aes sedai máris megtalálta. Nem volt más választása, mint megállni és pukedlizni, miközben a sokaság hullámzott körülöttük. Mindkét nő sugárzott. Egyikük sem izzadt egy cseppet sem. Elayne egy zsebkendőt húzott elő ruhája ujjából, hogy megtörölje az arcát, és azt kívánta, bárcsak megtanították volna már neki is ezt az aes sedai képességet.

– Jó napot, Anaiya sedai, Janya sedai.

– Jó napot, gyermekem. Van ma új felfedezésed a számunkra? – Mint rendesen, Janya sedai úgy beszélt, mintha nem lenne idő a szavakat kimondani. – Olyan figyelemreméltó lépéseket tettél Nynaeve-val együtt, különösen egy beavatotthoz képest. Még mindig nem értem, hogyan csinálja Nynaeve, mikor olyan sok nehézsége van a Hatalommal, de meg kell mondanom, hogy örömmel tölt el. – A legtöbb, könyvein és tanulmányain túl szétszórt Barna nővérrel ellentétben, Janya sedai elég ápolt volt; rövid, sötét hajszálai rendezetten keretezték kortalan arcát, mely azokat az aes sedai-okat jellemezte, akik régóta dolgoznak a Hatalommal. Sőt, a karcsú nő megjelenése utalt az ajahjára is. Ruhája sima szürke volt, ellenálló gyapjúból. A Barnák ritkán gondoltak a ruhákra másként, mint illő takarásra; és még amikor beszélt, akkor is ráncolta egy kicsit a homlokát, mintha valami egészen máson járna az esze. A ránc nélkül csinos lett volna. – Az a módszer, hogy fénybe burkolódzol, hogy láthatatlanná válj. Figyelemreméltó. Biztos vagyok benne, hogy valaki ki fogja találni, hogy hogyan lehet megállítani a lüktetést, hogy mozoghassunk is vele. És Carenna elég izgatott Nynaeve kis hallgatódzós trükkje miatt. Csúnya dolog tőle, hogy ilyenekre gondol, de hasznos. Carenna azt gondolja, megnézi, hogyan lehetne kis változtatással beszélni valakivel nagy távolságból. Gondold csak el! Beszélni valakivel egy mérföldnyi távolságból! Vagy kettő, vagy akár... – Anaiya megérintette a karját, mire az a másik aes sedai-ra pislogva elhallgatott.

– Nagy lépésekkel haladsz, Elayne – mondta Anaiya csendesen. A lapos arcú nő mindig csendes volt. Anyai – ez volt a jó szó a leírására, és általában megnyugtató is, bár az aes sedai tulajdonságok lehetetlenné tették, hogy a korát megállapítsák. Ő is tagja volt a Sheriamot körülvevő szűk körnek, akik az igazi hatalmat birtokolták Salidarban. – Nagyobbakkal, mint bármelyikünk várta volna, és mi tényleg sokat vártunk. Az első, aki egy ter'angrealt készített a Világtörés óta. Ez figyelemreméltó, gyermekem, és azt akarom, hogy ezt te is tudd. Nagyon büszke lehetsz magadra.

Elayne a földet nézte a lábai előtt. Két, csípőig érő fiú kanyargott keresztül nevetve a tömegen. Azt kívánta, senki se legyen olyan közel, hogy ezt meghallja. Nem mintha bármely gyalogos kétszer is rájuk pillantott volna. Ennyi aes sedai-jal a faluban még a novíciák sem hajlongtak, hacsak egy aes sedai meg nem szólította őket, mivel mindenkinek volt valami megbízatása még tegnapról.

Egyáltalán nem érzett büszkeséget, mivel az összes „felfedezés” Moghedientől származott. Jó sok volt már, kezdve az „átfordítással”, hogy egy szövetet csak az a nő láthat, aki szőtte, pedig még nem is adtak mindent át. Például hogyan rejtheted el fókuszálási képességedet. Enélkül Moghedient néhány órán belül leleplezték volna – két-három lépés távolságból minden aes sedai megérzi, hogyha egy nő képes fókuszálni – és ha megtanulnák, hogyan kell ezt csinálni, arra is rájöhetnek, hogyan kell áthatolni rajta. És hogy hogyan álcázd magad – az átfordított szövetek „Marigant” egészen különbözővé tették Moghedientől.

A nő némely ismerete egyszerűen túl visszataszító volt. A kényszerítés például, az emberek akaratának meghajlítása, és egy módszer utasítások beültetésére úgy, hogy a fogadó még csak nem is fog emlékezni a parancsokra, amikor végrehajtja őket. És még rosszabb dolgok. Túlságosan visszataszító, és talán túlságosan veszélyes is, semhogy valakire rábízzák a titkát. Nynaeve azt mondta, meg kell tanulniuk őket, hogy rájöjjenek, hogyan szállhatnak szembe velük, de Elayne nem akarta. Olyan sok titkuk volt, annyit hazudtak a barátaiknak és az ő oldalukon álló embereknek, hogy szinte azt kívánta, bárcsak letehetné már a Három Esküt az Eskü Pálcán anélkül, hogy ki kellene várnia, míg aes sedai-já emelik. Ezek egyike arra kötelez, hogy egyetlen hazug szót se ejts ki, és ez a kötelesség annyira a részeddé válik, mintha saját húsod része lenne.

– Nem voltam olyan jó, mint amilyen a ter'angreallal lehetnék, Anaiya sedai. – Az legalább az övé volt, és csak az övé. Az első a karkötő és a nyaklánc volt, egy gonosz találmány az a'dam módosított változata volt – ezt a tényt mondani sem kell, hogy gondosan elkendőzték –, amit a seanchanok hagytak hátra, mikor támadásukat visszaverték a Falme tengerbe. A sima zöld korong, ami lehetővé tette a láthatatlanság trükkjét bárkinek, aki egyébként nem elég erős – nem sok ilyen akadt –, elejétől fogva az ő ötlete volt. Nem volt angrealja, vagy sa'angrealja, hogy tanulmányozhassa, így eddig képtelenek voltak ilyet készíteni, de még a seanchan eszköz lemásolása sem bizonyult könnyűnek.

Ezek az Egyetlen Hatalmat használták, és ahelyett, hogy felnagyították volna, egy meghatározott célra alkalmazták. Néhányat még olyanok is tudtak használni, akik nem tudtak fókuszálni, még férfiak is. Egyszerűbbnek kellett lenniük. Lehet, hogy használatuk egyszerű volt, de elkészítésük nem.

Udvarias megállapítása szabadjára engedte Janya szóáradatát.

– Badarság, gyermekem. Tökéletes ostobaság. Nekem semmi kétségem afelől, hogy amint visszatérünk a Toronyba, és megfelelően próbára tehetünk téged, kezedbe adhatjuk az Eskü Pálcát, és méltó leszel a gyűrű és a kendő viselésére. Semmi kétség. Te tényleg beváltod a hozzád fűzött reményeket. És még többet is. Senki sem várhatta volna el... – Anaiya ismét megérintette a karját, úgy tűnt, mintha ez megbeszélt jel lett volna, mert Janya megint elhallgatott és pislogott.

– Szükségtelen tovább tömni a gyermek fejét – mondta Anaiya. – Elayne, nem tűröm a további duzzogást tőled. Már réges-rég ki kellett volna nőnöd belőle. – Az anya lehet szilárd és kedves is. – Nem hagyom, hogy néhány kudarcon rágódj, mikor olyan csodálatos sikereid voltak. – Elayne ötször próbálkozott a kőkoronggal. Kétszer nem történt semmi, és kétszer elmosódottnak látszott, de felfordult a gyomra is. A harmadik kísérlet volt a sikeres. Ez több, mint néhány kudarc Elayne könyvében. – Minden, amit tettél, csodálatos. Te, és Nynaeve.

– Köszönöm – mondta Elayne. – Köszönöm mindkettőjüknek. Megpróbálok nem duzzogni. – Amikor egy aes sedai azt mondja, hogy mogorva vagy, egyetlen dolgot nem tehetsz, hogy azt mondod, nem vagy az. – Megbocsátanak, kérem? Tudom, hogy ma indul a követség Caemlynbe, és el akarok búcsúzni Mintől.

Természetesen elengedték, de ez Anaiya jelenléte nélkül Janyának akár fél óráig is tarthatott volna. Anaiya éles pillantást vetett Janyára – biztos mindent tudott a Sheriammal történt beszélgetésről – de nem szólt semmit. Egy aes sedai hallgatása néha éppoly hangos, mint a kimondott szó.

Bal keze középső ujján a gyűrűt babrálva Elayne szinte futva távozott, és szemét elég messzire előreszegezte, hogy azt állíthassa, nem vette észre, ha valaki meg akarná állítani, hogy gratuláljon neki. Talán működik, és talán egy látogatást jelenthet Tianánál. A jó munkáért járó engedékenység csak eddig tart. Ebben a pillanatban sokkal inkább választotta volna Tianát az érdemtelen dicséretek helyett.

Az arany gyűrű saját farkába harapó kígyót formált, a Nagy Kígyó, az aes sedai-ok szimbóluma, amit a beavatottak is viseltek. Mikor felölti a nagykendőt a maga választotta ajah színében, akkor azon az ujján hordhatja majd, amelyiken akarja. Szükségképpen a Zöld ajah lesz az, hiszen csak a Zöld nővéreknek van egynél több őrzőjük, és ő Randet akarta. A gond csak az, hogy ő már kötelékben van Birgittével, az első és egyetlen női őrzővel. Ezért tudta érzékelni Birgitte érzéseit, ezért tudta, hogy Birgittének ma reggel szálka ment a kezébe. A kötelékről csak Nynaeve tudott. Csak a teljes aes sedai-oknak voltak őrzőik, és nincs az a kivételezett beavatott, aki e szabály áthágását megúszhatná. Nekik szükségük volt erre, nem szeszélyből tették – egyébként Birgitte meghalt volna –, de Elayne nem hitte, hogy ez számítana. A hatalom törvényének megszegése halálos lehet önmagadra és másokra nézve is, és hogy ez mélyen bevésődjék mindenkinek az agyába, az aes sedai-ok ritkán hagyták, hogy bárki megússza a törvényszegést, bármilyen indokkal.

Olyan sok ürügy volt itt Salidarban. Nem csak Birgitte és Moghedien. Az egyik Eskü megakadályozta, hogy az aes sedai hazudjék, de amiről nem beszéltek, arról nem kellett hazudni sem. Moiraine tudta, hogyan kell megszőni a láthatatlanság köpenyét, talán ugyanaz a trükk, amit Moghedientől tanultak. Nynaeve látta, hogy Moiraine egyszer létrehozza, még mielőtt Nynaeve bármit is tudott volna a Hatalomról. Ugyanakkor Salidarban senki más nem tudta. Vagy legalábbis nem volt közismert. Birgitte megerősítette, amit Elayne már korábban kezdett gyanítani. A legtöbb aes sedai, talán mind, visszatartotta megszerzett tudásának egy részét. A legtöbbnek voltak saját, titkos trükkjei. Ezek a novíciáknak és a beavatottaknak oktatott közös tudássá válhattak, ha elég aes sedai tanulta már meg őket – vagy az aes sedai-jal együtt elpusztulhattak. Két-három alkalommal is azt hitte, hogy valakinek felcsillan a szeme, amikor bemutatott valamit. Carenna gyanús sietséggel ugrott a hallgatódzós trükkre. De ez aligha volt olyan vád, melyet egy beavatott felhozhat egy aes sedai ellen.

A tudástól a saját tévedései nem lettek kellemesebbek, de talán egy kicsit segített. És az, hogy emlékezett a szükségszerűségre. Bárcsak abbahagynák az ő tetteinek magasztalását.

Biztosan tudta, hol találja Mint. Az Eldar folyó nem egész három mérföldnyire húzódott Salidartól, és a falu szélén egy apró patakocska szaladt keresztül az erdőn a folyó felé. A településen nőtt fák nagy részét kivágták az aes sedai-ok érkezése után, de a patakparton néhány ház mögött megmaradt még egy kis erdős rész, azon a földdarabkán, amely túl keskeny volt, semhogy hasznát vehették volna. Min állította, hogy leginkább a városokat szereti, mégis gyakran üldögélt ott a fák között, így egy kicsit el lehetett menekülni az aes sedai-ok és őrzők társaságából, és Min számára ez majdhogynem létfontosságú volt.

Mikor Elayne befordult a kőépület sarkánál a keskeny zöld sávra a semmivel sem szélesebb csermely mentén, meglehetősen biztos volt benne, hogy Min ott üldögél, hátát egy fának támasztva figyeli a köveken csörgedező erecskét. Az a kevés maradék víz lefelé csorgott a kiszáradt, sáros mederben, mely kétszer olyan széles volt, mint a benne csordogáló víz. A fákon volt néhány levél, bár a környező erdők legtöbbje már kezdte elhullajtani leveleit, még a tölgyesek is.

Egy száraz ág reccsent Elayne papucsa alatt, és Min talpra ugrott. Mint rendesen, most is fiúkabátot és nadrágot viselt, de a hajtókájára és szép vonalú lábán a nadrágszárra kis kék virágok voltak hímezve. Furcsa, hogy azt mondta, a három nagynénje, aki felnevelte őt, varrónő volt, mégis úgy tűnt, Min még egy tűt sem tud befűzni. Elayne-re bámult, aztán elfintorodott, és végigfuttatta ujját vállig érő sötét haján.

– Tudod... – ennyit mondott csak.

– Gondoltam, beszélnünk kéne.

Min ismét megborzolta a haját.

– Siuan csak ma reggel mondta meg nekem. Azóta is próbáltam összegyűjteni a bátorságomat, hogy megmondjam neked. Azt akarja, hogy Rand után kémkedjek, Elayne. És megadott néhány nevet Caemlynben, akikkel üzenetet küldhetek neki.

– Persze nem fogod megtenni – mondta Elayne minden kérdő hangsúly nélkül, mire Min hálás pillantást vetett rá. – Miért féltél odajönni hozzám? Barátok vagyunk, Min. És megígértük egymásnak, hogy nem hagyjuk, hogy egy férfi közénk álljon. Még akkor sem, ha mindketten szerelmesek vagyunk belé.

Min nevetése erőteljes volt, és Elayne úgy gondolta, ezt sok férfi vonzónak találná. És valami pajkos módon csinos is volt. És pár évvel idősebb. Ez kedvez neki, vagy sem?

– Ó, Elayne, ezt akkor mondtuk, amikor ő biztos távolságban volt mindkettőnktől. Ha elvesztenélek, az olyan lenne, mintha egy testvéremet veszteném el, de mi lesz, ha egyikünk meggondolja magát?

Jobb meg sem kérdezni, melyiküktől volt ez várható. Elayne megpróbált nem gondolni arra, hogy ha a Hatalommal elnémítaná, és megkötné Mint, valamint átfordítaná a hálót, akkor talán képes lenne eltüntetni a nőt, miközben a követség már rég útra kelt.

– Nem fogjuk – mondta egyszerűen. Nem, ezt nem teheti Minnel. Egyedül magának akarta Randet, de Mint nem tudná bántani. Talán megkérhetné, hogy ne menjen, míg nem mehetnek mindketten. Inkább így szólt: – Gareth felment téged az esküd alól?

Min nevetése most ugatásszerű volt.

– Aligha. Azt mondja, előbb-utóbb eléri, hogy megszabaduljak tőle. A Fény tudja, miért, de Siuanhoz ragaszkodik igazán. – Min arcának enyhe megfeszülése miatt Elayne azt hitte, látomás is volt a dologban, de nem kérdezte meg. Min sosem beszélt a látomásairól, hacsak nem érintette őt is a dolog.

Volt egy képessége, amiről csak kevesen tudtak Salidarban. Elayne, Nynaeve, Siuan, Leane, mások nem. Birgitte nem tudott róla, de cserébe Min sem tudott Birgittéről. Vagy Moghedienről. Olyan sok a titok. De Min titka az övé volt. Néha képeket, vagy aurákat látott emberek körül, és néha tudta, hogy azok mit jelentenek. Amikor tudta, akkor mindig igaza volt, például ha azt mondta, hogy egy férfi és egy nő össze fognak házasodni, akkor előbb, vagy utóbb úgy is lett, még akkor is, ha adott pillanatban egyszerűen gyűlölték is egymást. Leane ezt „a Minta olvasásának” nevezte, de a jelenségnek semmi köze sem volt a Hatalomhoz. A legtöbb emberrel csak alkalmanként jártak együtt a képek, de az aes sedai-okkal és az őrzőkkel mindig. Min azért volt olyan visszahúzódó, hogy elmeneküljön a képek áradata elől.

– Elviszed a levelemet Randnek?

– Természetesen. – A másik nő beleegyezése olyan gyors volt, arca pedig olyan nyílt, hogy Elayne elpirult, és gyorsan folytatta. Nem volt biztos benne, hogy fordított körülmények között ő beleegyezett volna.

– Nem szabad beszélned neki a látomásaidról, Min. Úgy értem, velünk kapcsolatban. – Az egyik dolog, amit Min látott Randről, az volt, hogy három nő lesz reménytelenül szerelmes belé, örökre hozzá kötve, és hogy egyikük ő maga lesz. A másodikról kiderült, hogy Elayne az. – Ha tudomást szerez a látomásról, azt hiheti, hogy mi ezt nem akarjuk, csak a Minta, vagy az okozza, hogy ő ta'veren. Dönthet úgy, hogy nemes módon megment minket, hogy egyikünket sem enged a közelébe.

– Lehet – mondta Min kétkedve. – A férfiak furcsák. Valószínűbb, hogy ha rájön, hogy a kisujja egyetlen mozdulatára mindketten ugrunk, akkor ezt ki fogja használni. Nem lesz képes ellenállni. Láttam már, hogy a férfiak ezt teszik. Azt hiszem, ez a szakálluk miatt van. – Olyan tűnődő pillantással nézett, hogy Elayne nem tudta, most viccel-e, vagy sem. Úgy tűnt, Min sokat tud a férfiakról. Leginkább az istállókban dolgozott – szerette a lovakat –, de egyszer említette, hogy volt felszolgáló egy kocsmában. – Akárhogy is, én nem mondom meg neki. Te meg én, felosztjuk majd őt, mint egy pitét. Lehet, hogy hagyunk egy-két morzsát a harmadiknak is, ha előkerül.

– Mit fogunk tenni, Min? – Elayne nem akarta ezt mondani, és persze közel sem sírva. Lelkében valami határozottan azt akarta mondani, hogy ő soha nem fog egy kézmozdulatra ugrani, másrészt viszont akarta, hogy Rand hívja. Belül valami azt akarta mondani, hogy ő nem fogja Randet sehogy, senkivel megosztani, még egy baráttal sem, és Min látomásai elmehetnek a Végzet Vermébe, másrészt viszont fel akarta pofozni Randet, amiért ezt teszi vele és Minnel. Az egész olyan gyerekes volt, hogy kedve lett volna elbújni, de nem tudta kibogozni összegabalyodott érzéseit. Hangját kiegyengetve maga válaszolt a kérdésére, mielőtt Min megtehette volna. – Itt fogunk ülni egy darabig, és beszélgetünk. – Szavainak megfelelően kiválasztott egy helyet, ahol a lehullott levelek különösen vastagon álltak. Egy fa remek háttámlául szolgált. – Nem csak Randről. Hiányozni fogsz, Min. Olyan jó egy barát, akiben megbízhatok.

Min keresztbe tett lábbal ült mellette, és lustán kavicsokat kezdett felszedni, aztán a patakba dobálta őket.

– Nynaeve a barátod. Megbízol benne. És úgy tűnik, Birgitte is az, vele még több időt töltesz, mint Nynaeve-vel. – Homlokán enyhe ránc jelent meg. – Tényleg azt hiszi, hogy ő Birgitte a legendákból? Úgy értem, az íj és a hajfonat – minden mese megemlíti ezeket, még ha az ő íja nem ezüstből készült is – és nem hinném, hogy ezzel a névvel született.

– Ezzel született – válaszolta Elayne óvatosan. Bizonyos értelemben igazat mondott. Jobb lesz más irányba csavarni a beszélgetést. – Nynaeve még mindig nem tudja eldönteni, hogy barát vagyok-e, vagy valaki, akire rá kell erőszakolni, hogy azt tegye, amit ő helyesnek vél. És több időt tölt azzal, hogy emlékezik: én a királynő lánya vagyok. Azt hiszem, ezt néha felhozza ellenem. Te soha nem teszed ezt.

– Lehet, hogy rám nincs olyan nagy hatással. – Min vigyorgott, de a hangja komoly volt. – Én a Ködhegységben születtem, Elayne, a bányáknál. Anyád hatalma elég gyenge arra messze nyugaton. – A mosoly eltűnt az arcáról. – Sajnálom, Elayne.

Felháborodását elnyomva – Min éppúgy az Oroszlános Trón alattvalója, mint Nynaeve! – Elayne fejét a fának támasztotta.

– Beszélgessünk valami boldog dologról. – A nap megolvadva ült a fejük fölött az ágak közt, az ég tiszta kék vászon, a láthatáron egyetlen felhő sem látszott. Hirtelen sugallatra megnyitotta magát a saidarnak és hagyta, hogy eltöltse őt, mintha az élet minden örömét lepárolták volna, és ereiben minden csepp vér kicserélődött volna az esszenciával. Ha csak egy felhőt létre tudna hozni, az jel lenne, hogy minden jóra fordul majd. Az anyja élne. Rand szeretné. És Moghedient... kezelésbe vennék. Valahogyan. A Levegő és a Víz használatával finom hálót szőtt keresztül az égen, ameddig csak ellátott, és párát keresett a felhőhöz. Bárcsak elég keményen próbálkozna... Az édes érzés hamar szinte fájdalmas lett, a veszély jele, hogy túl sok Hatalmat szívott magába, és kiéghet. Csak egy aprócska felhőt.

– Valami boldogról? – kérdezte Min. – Hát, tudom, hogy nem akarsz Randről beszélni, de pillanatnyilag rajtad és rajtam kívül még mindig ő a legfontosabb a világon. És a legboldogabb. A Kitaszítottak holtan esnek össze, ha megjelenik, és nemzetek sorakoznak fel, hogy meghajoljanak előtte. Az aes sedai-ok készen állnak, hogy támogassák őt. Tudom, hogy így van, Elayne, mert ezt kell tenniük. Hiszen Elaida legközelebb átadja neki a Tornyot. Az Utolsó Csata semmiség lesz neki. Ő győz, Elayne, mi győzünk.

A Hatalmat elengedve Elayne hátrahanyatlott, és az égre bámult, mely éppoly üres volt, mint amilyen a hangulata lett. Nem kellett fókuszálni tudni, hogy láthasd a Sötét Úr keze munkáját, és ha ennyire meg tudja érinteni a világot, ha meg tudja egyáltalán érinteni...

Tényleg? – kérdezte, de túl halkan, semhogy Min meghallhatta volna.

Az uradalmi kastély még nem volt kész. A nagyterem magas faburkolata még makulátlanul tiszta, de Faile ni Bashere t'Aybara egy masszív, magas támlájú, faragott sólymokkal díszített székben minden délután törvényt ült egy üres kőkandalló előtt, mely épp a tükörképe volt a szemközti falon lévő párjának, minthogy ez illendő volt az úr feleségétől. Oldalán a faragott farkasokkal, és csúcsán egy nagy farkasfejjel ékes üres széket férjének, Perrin t'Bashere Aybarának, Aranyszemű Perrinnek, a Folyóköz Urának kellett volna elfoglalnia.

Persze a kastély csak egy túlméretezett tanya volt, a nagyterem nem volt tizenöt lépés hosszú sem – hogy nézett Perrin, mikor felesége ragaszkodott hozzá, hogy ilyen nagy legyen. Még mindig kovácsnak tartotta magát, vagy inkább csak kovácslegénynek – és a felesége neve születésekor Zarine volt, nem pedig Faile. Ezek a dolgok nem számítanak. Zarine egy ábrándos nőnek való név, aki rettenetesen sóhajtozik a kedvére írt versek fölött. Faile, amit maga választott, mint Valere Kürtjének felesküdött Vadásza, az ősi nyelven sólymot jelentett. Senki – aki jól megnézte az arcát határozott orrával, magas arccsontjaival, és sötét, ívelt szemével, ami villogott, amikor dühös volt – sem vonhatta kétségbe, hogy melyik név illik jobban hozzá. A többieknek a szándékok voltak lényegesek. Tehát azt tette, ami illendő volt.

Épp villogott a szeme. Ennek semmi köze nem volt Perrin önfejűségéhez, és kevés az évszakhoz nem illő hőséghez. Bár a fácántoll legyező hiábavaló munkája, hogy légáramlatot csiholjon az arcán lecsorgó izzadtság ellen, egyáltalán nem javított a kedélyén.

Ilyen késő délutánra már csak kevesen maradtak a tömegből, akik eljöttek, hogy bírónak kérjék vitáik eldöntéséhez. Valójában Perrinhez jöttek, hogy meghallgassa őket, de az a gondolat, hogy olyan emberek fölött ítélkezzen, akikkel együtt nőtt fel, elborzasztotta őt. Ha a felesége sarokba nem szorította, mikor az audiencia ideje közeledett, eltűnt, mint farkas a ködben. Szerencsére, az emberek nem bánták, ha Faile úrnő hallgatja meg őket Perrin úr helyett. Vagy legalábbis kevesen bánták, és azok is elég bölcsek voltak, hogy titkolják ezt a tényt.

– Ezt hoztátok elém – mondta vontatott hangon. A két nő a széke előtt verítékezve nehézkesen előrébb csosszant, és a fényes padlódeszkákat tanulmányozta.

A rézszín bőrű Sharmad Zeffar gömbölyű vonalait elfedte, de messze nem rejtette el a magas nyakú, de alig átlátszatlan domani ruhája, a halvány aranyszínű selyem a mandzsettánál. A hajtásoknál kopott volt, a tisztítás után is itt-ott látszott rajta az út pora, de végül is a selyem, az selyem, amit itt ritkán lehet látni. A Ködhegységbe vezetett őrjáratok, melyek a tavaly nyári trallok támadás maradékait kutatták, találtak néhány bestiális trallokot – de a Fénynek hála, Myrddraalt nem –, de majd' minden nap találtak menekülteket, itt tízet, ott húszat, máshol ötöt. Legtöbben az Almoth síkságról jöttek, de Tarabonból, Sharmadból s Arad Domanból is sokan érkeztek. Mindannyian a polgárháborút tetéző anarchia által elpusztított területekről menekültek. Faile nem akart belegondolni, hogy hányan haltak meg a hegyekben. Utak, sőt ösvények hiányában a hegységben nem volt könnyű az utazás még a legjobb időkben sem, és ez most messze volt a jó időtől.

Rhea Avin nem menekült volt, mivel csak egy taraboni ruha finom szövésű, gyapjúból készült másolatát viselte lágy szürke hajtásokkal, melyek majdnem úgy kihangsúlyozták alakját, mint Sharmad vékonyabb öltözéke. Azok, akik túlélték a hosszú vándorlást a hegyeken át, nem csak aggasztó híreket hoztak, hanem a Folyóközben korábban nem tátott képességeket, és embereket a trallokok miatt elnéptelenedett gazdaságok megművelésére is. Rhea csinos, kerek arcú nő volt, aki nem egész két mérföldnyire született attól a helytől, ahol most az uradalom állt. Sötét haját derékig érő, csuklóvastagságú fonatban hordta. A Folyóközben a lányok nem fonták be a hajukat, míg a Nőkör szerint elég idősek nem lettek a házassághoz, legyen az tizenöt, vagy harminc éves korban, bár kevesen mentek húsz év fölé. Valójában Rhea jó öt évvel idősebb volt, mint Faile, haja négy éve befonva, de most olyan volt, mintha még mindig kiengedve a vállán viselné, és csak most jönne rá, hogy ami első pillanatban remek ötletnek tűnt, az a legbutább dolog volt, amit elkövethetett. Ami azt illeti, Sharmad még inkább zavartnak látszott, mivel csak egy, talán két évvel volt idősebb, mint Rhea, és egy domani számára bizonyára megalázó volt, hogy ilyen helyzetben találta magát. Faile legszívesebben felpofozta volna őket, de egy úrhölgy ilyet nem tehet.

– Egy férfi – mondta olyan egyenes hangon, ahogy csak tudta – nem valami ló, vagy legelő. Egyikőtök sem birtokolhatja, és kérheti, hogy eldöntsem, melyikőtöknek van joga hozzá. – Lassan sóhajtott egyet. – Ha azt hinném, Wil al'Seen mindkettőtökkel játszott, akkor lehet, hogy lenne mondanivalóm a dologról – Wilnek jó szeme volt a nőkhöz, és fordítva – nagyon jól formált lába volt –, de ő soha nem ígérgetett. Sharmad úgy látszott, szeretne elsüllyedni, hiszen a domani nőknek olyan hírük volt, hogy a kisujjuk köré csavarják a férfiakat, és nem fordítva. – Mivel így áll a dolog, ez a döntésem. Mindketten elmentek a javasasszonyhoz, és előadjátok neki az ügyet, teljes egészében. Ő fogja ezt elrendezni. Elvárom, hogy értesüljek róla, hogy még az este beállta előtt meglátogattátok.

A pár meghökkent. Daise Congar, a javasasszony itt Emondmezőn, nem tűri az efféle ostobaságot. Valójában ez messze túlmegy a tűréshatárán. De azért reményvesztett „Igen, úrnőm” szavakkal pukedliztek. Ha még nem is, de hamarosan nagyon fogják bánni, hogy pazarolják Daise idejét.

És az enyémet, gondolta Faile határozottan. Mindenki tudta, hogy Perrin ritkán ült az audiencián, egyébként soha nem hozták volna fel az őrült „problémájukat”. Ha itt lett volna a helyén, inkább elsiklottak volna, semhogy előtte locsogjanak. Faile remélte, hogy Daise szúrós kedvében van a hőségtől. Milyen kár, hogy Daise nem kaphatja Perrint a kezei közé!

Cenn Buie állt a két nő helyébe, szinte meg sem várva, hogy azok kivánszorogjanak. Annak ellenére, hogy erősen egy botra támaszkodott, ami majdnem olyan görcsös volt, mint ő maga, cikornyás meghajlást produkált, aztán tönkre is tette a hatást azzal, hogy csontos ujjaival beletúrt vékony, ritkuló hajába. Durva, barna kabátja, mint mindig, most is olyan volt, mintha abban aludt volna.

– A Fény ragyogjon rád, Faile úrhölgy, és nagyra becsült férjedre, Perrin úrra. – A nagy szavak furcsán hangoztak, reszelős hangján. – Hadd tolmácsoljam a Tanács jókívánságait is. Értelmed és gyönyörűséged fényesebbé teszi életünket, mint ahogy nyilatkozataid igazságossága is.

Faile nem tudta megállni, és ujjaival dobolt a széke karfáján. Virágos ömlengés a szokott fanyar zsémbelődés helyett. Emlékezteti, hogy ő Emondmező Falutanácsában ül, és így befolyásos, tiszteletreméltó férfi. És a részvétre játszik azzal a bottal. A tetőfedő épp olyan fürge, mint bárki más fele annyi idősen. Valamit akar.

– Mit hozol ma nekem, Buie mester?

Cenn kiegyenesedett, de elfelejtette felnyomni magát a botjával. És elfelejtette kihagyni hangjából a csípős zöngét is.

– Ez a sok beözönlő idegen mindenfélét behoz, amit mi nem akarunk itt. – Úgy tűnt, elfelejti, hogy Faile is idegen. Ezt a legtöbb folyóközi elfelejtette. – Furcsa dolgokat, úrnőm. Illetlen ruhákat. Hallani fogja a nőktől, hogy azok a domani nőcskék hogyan öltözködnek, ha eddig még nem hallotta. – Már hallotta néhányuktól, bár egy pillanatnyi fény Cenn szemében azt súgta, bánná, ha eleget tenne a követeléseiknek. – Az idegenek kilopják az ételt a szánkból, elveszik az üzletünket. Például az a taraboni fickó a bolond cserepeivel. Embereket vesz fel, akiket hasznos munkára lehetne alkalmazni. Őt nem érdeklik a jó folyóközi emberek. Ő miért...

Magát legyezgetve már nem figyelt oda, miközben próbált úgy kinézni, mint aki nagyon figyel. Ezt a képességet az apja tanította neki, és szükség is volt rá ilyen alkalmakkor. Persze. Hornval mester tetőcserepei versenyeznek Cenn zsúptetőivel.

Nem mindenki érzett úgy a jövevények iránt, mint Cenn. Haral Luhhan, Emondmező kovácsa társult egy domani késessel, és egy bádogossal az Almoth síkságról. Aydaer mester felvett három férfit, két nőt, akik tudnak bútort készíteni, és értenek a faragáshoz, aranyozáshoz is, bár természetesen e célra nem bővelkedtek az aranyban. Az ő és Perrin széke az ő munkájukat dicsérte, és éppolyan finom munka volt, mint amit akárhol láthat az ember. Különben is, maga Cenn is felvett fél tucat segítőt. Ha nem is az összes, de számos tető leégett Folyóközben, amikor jöttek a trallokok, és mindenütt új házak épültek. Perrinnek nincs joga, hogy egyedül vele hallgattassa végig ezt a badarságot.

Lehet, hogy a Folyóköz népe őt kiáltotta ki urának – és jól tették, miután győzelemre vezette őket a trallokok ellen – és lehet, hogy most kezd rájönni, hogy ezen nem tud változtatni –, minthogy rá is kell jönnie, mikor meghajolnak előtte, és szemtől szemben Perrin úrnak szólítják, közvetlen az után, hogy megmondta nekik, ne tegyék. Mégis megmakacsolja magát az úri címmel járó csapdák előtt, mindazon dolgok előtt, amiket a nép elvár uraitól és úrnőitől. Sőt, meghőköl az úri kötelességektől. Faile Davram t'Ghaline Bashere, Bashere, Tyr és Sydona Urának, a Határvidék Őrének, a Hátország Védelmezőjének, saldaeai Tenobia királynő Tábornokának legidősebb túlélő gyermekeként ismerte ezeket a dolgokat. Igaz, hogy elmenekült az elől, hogy Kürtvadász legyen – és aztán feladta ezt egy férj kedvéért, ami néha még mindig meghökkentette –, de emlékezett. Mikor elmagyarázta, Perrin figyelt, és még bólintott is a megfelelő helyeken, de megpróbálni rávenni őt, hogy valóban meg is tegye ezeket a dolgokat, olyan volt, mint egy lovat rávenni, hogy sa'sara-t táncoljon.

Cenn végül már csak zagyvált, és épphogy a feltörő szitkokat nem felejtette el elnyelni.

– Perrin és én a zsúptetőt választottuk – mondta lágyan. Míg Cenn még önelégülten bólogatott, hozzátette: – Még nem fejeztem be. – Cenn összerezzent. – Úgy tűnik, több tetőt vállaltál, mint amennyit elbírsz, Buie mester. Ha a miénk nem készül el hamarosan, attól tartok, meg kell kérdezzük Hornval mestert a cserepeiről. – Cenn szája mozgott a súlyos csendben. Ha egy cserepet is feltesznek a kastély tetejére, a többiek követni fogják. – Élveztem a társalgást, de bizonyára inkább befejeznéd a tetőmet, mintsem bármily kellemes, de haszontalan beszélgetésre pazarolnád az időt.

Cenn elvékonyodó szájjal haragosan bámult egy pillanatig, aztán hevenyészve meghajolt. Valamit érthetetlenül morogva – kivéve egy elfojtott „úrnőm”-et a végén – kiosont a puszta padlón dobolva a botjával.

Ilyen dolgokra pazarolják az emberek az időt. Perrin ki fogja venni ebből a részét, még ha kezét-lábát össze is kell kötnie.

A többi nem volt ilyen bosszantó. Egy hajdanán erős nő – foltos, virágmintás ruhája úgy lógott rajta, mint egy zsák – aki egészen Tomafőről, az Almoth síkságon túlról jött, gyógynövényekkel akart kereskedni. A kopasz fejét dörzsölgető, ormótlan Jon Ayellin, és a kabátja hajtókáját csavargató sovány Thad Torfinn a földjeik határán vitatkoztak. Két rövid szakállú, hosszú bőrmellényt viselő domani férfi, bányászok, akik arany és ezüst jeleit vélték látni a közelben, amint átkeltek a hegyeken. És vasat, bár az kevésbé érdekelte őket. Végül egy szívós taraboni, keskeny arcán és sok apró fonatba rakott seszínű haján átlátszó fátyollal, aki azt állította, hogy szőnyegszövő mester, és tud szövőszéket is készíteni.

A gyógynövényekkel kereskedő nőt Faile a helyi Nőkörhöz irányította. Ha Espara Soman tudja, mit csinál, akkor találnak majd neki helyet valamelyik falu javasasszonya mellett. A sok újonnan érkező ember miatt – sokuk rossz állapotban volt az utazástól – a Folyóköz minden javasasszonyának volt egy-két segédje, és mind keresett még újabbakat. Lehet, hogy Espara nem pont ezt akarta, de ott elindulhat. Néhány kérdésből kiderült, hogy sem Thad, sem pedig Jon nem emlékezett pontosan, hogy hol volt a határvonal – láthatóan régebben vitatkoztak, mint ő megszületett – így hát úgy határozott, osszák ketté a vitás területet. Úgy tűnt, mindketten arra számítottak, hogy a Falutanács is így dönt, ezért tartották a vitát olyan sokáig maguk között.

A többieknek megadta a kért engedélyt. Nem igazán kellett nekik engedély, de jobb volt az elején tudtukra adni, kié a hatalom. A jóváhagyásért és a tartalékok megvásárlására elegendő ezüstért cserébe, Faile megegyezett a két domanival, hogy amit találnak, annak tizedét Perrinnek adják, és megjelölik a mellékesen említett vasat is. Perrinnek nem fog tetszeni, de Folyóközben semmiféle adó nem volt, és az úrtól elvárták, hogy megtegyen dolgokat, és gondoskodjék másokról, amihez pénzre volt szükség. És a vas éppoly hasznos lenne, mint az arany. Ami pedig Liale Moasarát illeti... Ha a taraboni többet mondott, mint amit tud, akkor a vállalkozása nem tart sokáig, de ha nem... Három szövőnő már biztosította, hogy a kereskedők nyers gyapjúnál többet találjanak, mikor jövőre lejönnek Baerlonból, és a valamirevaló szőnyegek újabb árucikket jelentenének, ami bevételt hoz. Liale a szövőszékéről lekerülő első és legfinomabb darabot a kastélynak ígérte, és Faile jóindulatú bólintással elfogadta az ajándékot, adhat majd többet is, ha a szőnyegek megjelennek. Végeredményben úgy tűnt, mindenki meglehetősen elégedett. Még Jon és Thad is.

Amint a taraboni nő hajlongva kihátrált, Faile felállt, és boldog volt, hogy végzett, aztán megtorpant, mert négy nő jött be az egyik ajtón, ami a távolabbi kandalló mellett nyílt. Mindannyian izzadtak a sötét, erős folyóközi gyapjúruhában. Daise Congar, olyan magas, mint a legtöbb férfi, de szélesebb, kimagaslott a többi javasasszony közül, és előrenyomta magát, hogy átvegye a vezetést itt a faluja határában. Az ősz hajfonatú, karcsú Edelle Gaelin – Őrdombról – egyenes hátán és feszes arcán világosan látszott, hogy szerinte neki kellene Daise helyén lenni, ha másért nem, hát kora és hosszú tapasztalata jogán. Elwinn Taron Lovasd javasasszonya volt a legalacsonyabb. Egy kerek nő, kedves anyai mosollyal, amelyet még akkor is viselt, amikor olyan dolgokra késztetett valakit, amit az nem akart megtenni. Az utolsó, Milla al'Azar Tarenrévből, hátra maradt, mert ő volt a legfiatalabb. Majdnem olyan fiatal, hogy Edelle lánya lehessen. Milla a többiek közt mindig bizonytalannak látszott.

Faile állva maradt, és lassan legyezgette magát. Most igazán azt kívánta, bárcsak itt lenne Perrin. Ezeknek a nőknek annyi hatalmuk volt a falujukban, mint a polgármesternek – néha bizonyos értelemben több –, ezért óvatosan kell bánni velük, kellő méltósággal és tisztelettel. Ettől nehéz az ügy. Perrin közelében vigyorgó kislányokká váltak, várva, hogy örömére tegyenek, de vele... Folyóközben évszázadok óta nem voltak nemesek, hét emberöltő óta nem látták a királynő képviselőjét Caemlynből. Mégis, mindenki rájött, hogyan kell viselkedni egy úr, vagy úrhölgy előtt, beleértve négyüket is. Néha elfelejtették, hogy ő Faile úrhölgy, és csak egy fiatal nőt láttak, akinek az esküvőjén – néhány hónapja – Daise ült az asztalfőn. Lehet, hogy mindannyian végig hajlongnak, és mondogatják, hogy „igen, természetesen úrnőm”, aztán épp a kellős közepén egyszer csak pontosan megmondják neki, hogy mit tegyen egy ügyben, és még csak nem is látnak benne semmi kivetnivalót. Nem fogom ezt többet magamra vállalni, Perrin.

Most különböző tehetséggel pukedliztek, és egyszerre mondták:

– A Fény ragyogjon rád, úrnőm.

Túl az udvariassági formulákon, Daise már bele is kezdett, mielőtt még teljesen felegyenesedett volna.

– Újabb három fiú ment el, úrnőm. – Hangja félúton volt a tiszteletteljes szavak, és a néha használt „most-aztán-idefigyelj-fiatalasszony” stílus között. – Dav Ayellin, Ewin Finngar, és Elam Dowtry. Elmentek világot látni Perrin úr meséi miatt, hogy mi van odakinn.

Faile meglepetten pislogott. Azok hárman alig voltak fiúk. Dav és Elam egyidős volt Perrinnel, Ewin pedig annyi idős volt, mint ő. Perrin történetei, melyeket ritkán és vonakodva mesélt, aligha volt mostanság az egyetlen mód, ahonnan a folyóközi fiatalság a külvilágról tanulhatott.

– Megkérhetem Perrint, hogy beszéljen veletek, ha kívánjátok.

Felélénkültek. Daise várakozóan kereste Perrint, Edelle és Milla automatikusan végigsimított a szoknyáján, Elwinn pedig éppoly ösztönösen áthúzta a hajfonatát a vállán, és gondosan elrendezte. Hirtelen rájöttek, hogy mit tesznek, és egymásra rá sem nézve megdermedtek. Faile-nak az volt az előnye velük szemben, hogy ismerte a hatást, amit a férje gyakorolt rájuk. Olyan sokszor látta már egyiket, vagy másikat, amint megszilárdítja magát, miután találkozott Perrinnel, ahogy ünnepélyesen megfogadja, hogy többé sosem hagyja, hogy ez megtörténjen, és olyan sokszor látta már, ahogy az elszántságuk Perrin láttán kirepül az ablakon. Egyik sem tudta biztosan, hogy Faile-lal vagy Perrinnel foglalkozna inkább.

– Nem szükséges – mondta egy pillanat elteltével Edelle. – Az útnak induló fiúk ügye bosszúság, de nem több. – A hangja kicsit távolodott az „úrnőm” stílustól, és a gömbölyded Elwinn hozzátette mosolyát, mely anya és fiatal lánya között lett volna illendő.

– Ha már itt vagyunk kedvesem, igazán megemlíthetünk valami mást is. A víz. Tudja, néhányan aggódnak.

– Hónapok óta nem volt eső – tette hozzá Edelle, és Daise bólintott. Faile ezúttal tényleg pislogott. Annál okosabbak voltak, hogy azt higgyék, Perrin tehet valamit ez ügyben.

– Még mindig folyik az összes patak, és Perrin újabb kutak ásását rendelte el. – Valójában csak javasolta, de a végeredmény szerencsére ugyanaz volt. – És az öntözőcsatornák a láperdőből még jóval a vetési szezon előtt elkészülnek. – Ezt ő intézte el. Saldaea földjeinek a felét öntözték, de itt erről senki sem hallott még. – Egyébként pedig az esőzéseknek is előbb-utóbb el keli jönnie. A csatornák csak szükség esetére készülnek. – Daise megint lassan bólintott, és Elwinn, meg Edelle is. De mindezt éppoly jól tudták, mint ő.

– Nem az eső a gond – morogta Milla. – Nem pont az. Ez nem természetes. Tudja, egyikünk sem hallja a szelet. – A többiek hirtelen szemöldökráncolására összehúzta magát. Nyilvánvalóan túl sokat beszélt, ráadásul titkokat adott ki. A közhiedelem szerint a szél hallgatásával minden javasasszony meg tudta jósolni az időjárást, legalábbis ők azt mondták, hogy tudják. De Milla konokul folytatta. – Hát mi nem! Ehelyett a felhőket nézzük, meg a madarak viselkedését, a hangyákat, a hernyókat, meg a... – Mély levegőt véve kiegyenesedett, de még mindig kerülte a többi javasasszony pillantását. Faile eltűnődött, hogyan kezeli a Nőkört Tarenréven, és vajon hogyan a Falutanácsot. Természetesen azok is olyan kezdők voltak, mint Milla, hiszen a falu teljes lakossága odaveszett, mikor jöttek a trallokok, és ott mindenki új jövevény volt. – Ez nem természetes, úrnőm. Hetekkel ezelőtt le kellett volna esnie az első hónak, de akár a nyár közepe is lehetne. Mindannyian aggódunk, úrnőm, meg vagyunk rémülve! Ha senki más nem ismeri be, akkor majd én. Majd' minden éjjel álmatlanul fekszem. Egy hónapja nem alszom rendesen, és... – Elhátrált, arca elpirult, ahogy rájött: lehet, hogy túl messzire ment. A javasasszonynak mindig uralkodnia kell magán, nem rohangászhat körbe, nem mondhatja, hogy meg van rémülve.

A többiek Milláról Faile-ra vetették pillantásukat. Egy szót sem szóltak, arcuk pedig olyan kifejezéstelen volt, mint egy aes sedai-é.

Faile most már mindent értett. Milla egyszerűen az igazat mondta. Az időjárás nem természetes, sőt teljesen természetellenes. Faile maga is gyakran feküdt álmatlanul, esőért imádkozva, vagy még inkább hóért, és megpróbált nem gondolni arra, hogy mi lapul a hőség és aszály mögött. Mégis, a javasasszonyoknak kellene megnyugtatniuk a többieket. Kihez fordulhatna, amikor neki magának is megnyugvásra volna szüksége?

Lehet, hogy ezek a nők nem tudták, mit tesznek, de jó helyre jöttek. A nemes és közember közti egyezségnek része – és ezt Faile születése óta agyába véste –, hogy a nemes gondoskodik a biztonságról és állandóságról. A biztonság megadásának pedig része, hogy emlékeztessék az embereket, hogy a rossz idők nem tartanak örökké. Ha ma rossz, akkor holnap jobb lesz, és ha holnap sem, akkor holnapután. Bárcsak önmaga biztos lehetne ebben! Megtanították neki, hogy erőt adjon az alatta állóknak még akkor is, ha neki sem volt ereje, hogy enyhítse a félelmeket, és ne fertőzze őket a sajátjaival.

– Perrin mesélt nekem a népéről, mielőtt idejöttem – mondta. Nem egy kérkedő ember, de valahogy előjöttek a dolgok. – Amikor a jég leveri a termést, amikor a tél megöli a birkák felét, akkor nekigyürkőztök és folytatjátok. Amikor a trallokok feldúlták Folyóközt, harcoltatok, és mikor végeztetek velük, nekifogtatok újjáépíteni mindent, hiba nélkül. – Ezt nem hitte volna el a délvidékiekről, ha a saját szemével nem látja. Ezek az emberek nagyon jól helyt álltak volna Saldaeában, ahol a trallok támadások magától értetődőek voltak, legalábbis az északi területeken. – Nem mondhatom, hogy holnap olyan lesz az idő, amilyennek lennie kell. Csak azt mondhatom, hogy Perrin és én megtesszük, amit kell, bármi legyen is az. És mondanom sem kell, hogy ti is veszitek, amit a napok hoznak, bármi legyen is az, és készek lesztek szembeszállni az elkövetkezendőkkel. Folyóközben ilyen emberek teremnek. Ezek vagytok ti.

Igazán értelmesek voltak. Ha eddig nem vallották be maguknak, hogy miért jöttek, most muszáj volt. Ha kevésbé lettek volna okosak, akkor lehet, hogy megsértődnek. De még azok a szavak is, amelyeket ők maguk mondtak ki az előbb, a kívánt hatást érték el valaki másban. Ez természetesen önmagában is zavarba ejtő volt. Alapos felfordulást okoztak. Teljesen elvörösödtek, és kimondatlanul bár, de azt kívánták, bárcsak valahol máshol lehetnének.

– Nos, természetesen – mondta Daise. Szorosan ökölbe zárt kezét vaskos csípőjére téve a többi javasasszonyra bámult, kihívva őket, hogy megcáfolják. – Én is ezt mondtam, igaz? A lány okosan beszél. Ugyanezt mondtam, amikor először idejött. Ennek a lánynak van esze, mondtam.

Edelle elfintorodott.

– Mondta valaki, hogy nincs neki, Daise? Én nem hallottam. Nagyon jól végzi a dolgát. – Faile felé még hozzátette: – Ön tényleg nagyon jól végzi a dolgát.

Milla picit meghajolt.

– Köszönjük, Faile úrhölgy. Tudom, hogy ugyanezt elmondtam ötven embernek, öntől valahogy... – Egy hangos felhörrenés Daise részéről elnémította. Ez már túl sok volt, és Milla még jobban elpirult.

– Ez nagyon szép munka, úrnőm. – Elwinn előrehajolt, hogy megtapogathassa a szűk, osztott lovaglószoknyát, amit Faile nagyon kedvelt. – Bár van lovasdon egy taraboni varrónő, aki még szebbet is tud készíteni, ha nem bántom meg. Volt hozzá néhány szavam, és most már csak illő ruhákat készít, kivéve a férjes asszonyoknak. – Egyszerre elnéző, és kőkemény anyai mosolya ismét kiült az arcára. – Vagy ha épp udvarolnak. Gyönyörű dolgokat készít. Élményszámba menne neki, ha az ön színeivel és alakjával dolgozhatna.

Daise csendes elégedettséggel kezdett mosolyogni, mielőtt a másik nő befejezte volna mondandóját.

– Therille Marza itt Emondmezőn épp most készít fél tucat ruhát Faile úrnőnek, és egy egészen gyönyörű, hosszú köntöst is. – Elwinn kihúzta magát, Edelle lebiggyesztette az ajkát, és még Milla is elgondolkodni látszott.

Faile részéről az audiencia véget ért. A domani varrónőt kemény kézzel és állandó éberséggel kellett kordában tartani, hogy ne az Ebou Dar-i udvarnak megfelelő ruhákat készítsen. A köntös Daise hirtelen, meglepetésszerű ötlete volt, és még ha inkább saldaeai stílusú is volt, mint domani, Faile nem tudta, hol kéne viselnie. Hosszú idő fog még eltelni, amíg Folyóközben bál vagy sétakocsikázás lesz. Magukra hagyva a javasasszonyok hamarosan azon fognak versengeni, hogy melyik falu fogja öltöztetni őt.

Teával kínálta őket, mellékesen megjegyezve, hogy megbeszélhetnék, hogyan öntsenek lelket az emberekbe az időjárás miatt. Ez az elmúlt néhány perc után túlságosan is húsbavágó volt, és a javasasszonyok kis híján egymásba botlottak, és sajnálkozva emlegették kötelezettségeiket, melyek miatt nem maradhatnak tovább.

Elgondolkodva nézte, ahogy távoznak, mint mindig, leghátul Millá-val. Egy gyermek szorosan az idősebb nővérei nyomában. Talán lehetséges néhány csendes szót váltani a tarenrévi Nőkör néhány tagjával. Minden falunak erős polgármesterre és erős javasasszonyra van szüksége, aki kiáll az érdekeikben. Csendes, óvatos szavakat. Amikor Perrin rájött, hogy a polgármester megválasztása előtt beszélt Tarenrévben a férfiakkal – ha egy férfi bölcs és elég erős neki és Perrinnek, akkor miért kell a szavazó férfiaknak tudni, hogy ő és Perrin őt támogatják? Amikor rájött... Finom ember volt, nehezen jött dühbe, de a biztonság kedvéért Faile bezárkózott a hálószobájukba, amíg megnyugodott. Ez nem történt meg addig, míg meg nem ígérte, hogy többé nem „avatkozik bele” egyetlen polgármester választásba sem nyíltan, sem pedig a háta mögött. Ez nagyon méltatlan dolog volt tőle. Sőt roppant kínos is. De nem jutott eszébe, hogy megemlítse a Nőkör szavazását. Hát, nagy jót fog tenni neki – amiről még nem is tud – és Tarenrévnek is.

Perrinre gondolva eszébe jutott önmagának tett ígérete. A tollas legyező felgyorsult a kezében. A mai nap nem a legrosszabb ostobaságokat hozta, és lehetett volna rosszabb a javasasszonyokkal is – a Fénynek hála, nem kérdezgették, hogy mikor várható Perrin úr örököse! – de ingerültsége talán a könyörtelen hőség miatt végül a tetőfokára hágott. Perrin eleget fog tenni kötelességének, vagy...

Mennydörgés rázta meg az uradalmat, és villámlás világította meg az ablakokat. Reménység áradt szét benne. Ha eső jött...

Papucsában halkan futni kezdett, Perrint keresve. Osztozni akart vele az eső örömében. Valamint néhány szót akart váltani vele. Ha kell, többet is.

Perrin ott volt, ahol várta. Fenn a harmadik emeleten, elöl a fedett teraszon. Göndör hajú, széles vállú, erős karú férfi, egyszerű, barna kabátban. Széles hátát Faile felé fordítva a terasz egyik oszlopának támaszkodott. A kastély egyik oldalánál lefelé tekintve a földet bámulta. Faile megállt az ajtónyílásban.

Ismét dörgött az ég, és a villám kéken hasította át az eget. Hőség, villámlás a felhőtlen égen. Esőnek nyoma sincs. Nincs eső, ami megtörné a forróságot. Azután nincs hó sem. Arcán veríték gyöngyözött, mégis reszketett.

– Vége az audienciának? – kérdezte Perrin, mire Faile összerezzent. Fel sem emelte a fejét. Néha elfelejtette, milyen érzékeny a hallása. Vagy megérezhette a szagát. Faile remélte, hogy a parfümöt és nem az izzadtságot.

– Félig-meddig azt hittem, hogy Geillel, vagy Hallal talállak. – Ez volt Perrin egyik legnagyobb hibája. Hiába próbálta Faile kiképezni a szolgákat, ha számára ők olyan férfiak voltak, akikkel jót nevet egy korsó sör mellett. Neki legalább nem volt kutató a pillantása, mint oly sok férfinek. Soha nem vette észre, hogy Calle Coplin azért szolgál a kastélyban, mert reméli, hogy egyszer majd nem csak az ágyát kell bevetnie. Még azt sem vette észre, mikor Faile kikergette Callét egy darab tűzifával.

Mellé lépve meglátta, hogy Perrin mit néz. Két félmeztelen férfi fa gyakorlókardokkal dolgozott odalenn. Tam al'Thor keménykötésű, őszülő férfi, Aram pedig hajlékony és fiatal. Aram gyorsan tanult. Nagyon gyorsan. Tam valamikor katona volt, kardmester, de Aram keményen támadta.

Szeme önkéntelenül a fél mérföldnyire a Nyugati erdő felé eső, kőkerítéssel védett mezőn csoportosuló sátrakra vándorolt. A többi kolompár félkész szekerek között táborozott, melyek kerekeken guruló kis házakhoz hasonlítottak. Természetesen Aramot már nem tekintették közülük valónak, amióta felvette a kardot. A tuatha'anok soha, semmilyen okból nem követtek el erőszakot. Faile eltűnődött, hogy tovább mennek-e, ahogy tervezték, mikor a trallokok által felégetett kocsik helyett elkészülnek az újak. Miután mindenkit összegyűjtöttek, akik a bozótosban elbújtak, valamivel több, mint százan voltak. Valószínűleg útra kelnek majd, Aramot hátrahagyva a saját választásával. Még soha nem hallott olyat, hogy a tuatha'anok letelepedtek valahol.

Folyóközben az a mondás járja, hogy igazából soha, semmi nem változik, mégis, a trallokok óta sok minden történt. Emondmező, a kastélytól száz lépésnyire délre most nagyobb volt, mint amilyennek először látta, az összes leégett házat újjáépítették, sőt újak is épültek. Néhány téglaház is volt, ez ismét csak újdonság, és néhánynak cserép teteje volt. Amilyen tempóban az új lakóházak készülnek, a kastély hamarosan már a falun belül lesz. Egy fal megépítéséről is beszéltek, ha netán a trallokok visszatérnének. Változás. Egy csapat gyerek Loial hatalmas alakját követte a falu egyik utcáján. Alig néhány hónapja még az ogier látványa bojtos fülével és szinte egész arcán elterülő, széles orrával, másfél férfi magas termetével a falu összes gyermekét szájtáti csodálkozásra, anyjukat pedig rettegő védekezésre késztette. Most az anyák Loialhoz küldték a gyerekeket, hogy olvasson nekik. A külvilágiak furcsán szabott ruháikban ott mozogtak az emondmezeiek közt, és legalább annyira elütöttek, mint Loial, de senki sem bámulta meg őket. Még a falu három aieljét sem, a furcsa, magas fickókat barna és szürke öltözékükben. Néhány héttel ezelőttig két aes sedai is volt itt, és még ők sem kaptak többet tiszteletteljes meghajlásoknál. Változás. A két zászlórúd a Zöldön, nem messze a Borforrástól látható a háztetők fölött. Egyiken a vörös szegélyű farkasfejes zászló, amely Perrin pecsétje lett, a másikon a repülő bíborszín sas, Manetheren jelképe. Manetheren körülbelül kétezer évvel ezelőtt eltűnt a Trallok Háborúkban, de ez a föld része volt, és Folyóköz szinte éljenzéssel fogadta a zászlót. Változás. És fogalmuk sincs, milyen nagy, milyen feltartóztathatatlan. De Perrin végigviszi őket, bármi legyen is utána. Faile segítségével megteszi.

– Régen nyúlra vadásztam Gwillel – mondta Perrin. – Csak pár évvel idősebb nálam, és néha elvitt magával vadászni.

Eltartott egy pillanatig, mire Faile-nak eszébe jutott, miről beszél.

– Gwil próbálja megtanulni, hogyan legyen inas. Azzal nem segítesz neki, ha pipázni hívod az istállóba, és lovakról beszélgettek. – Mélyet sóhajtott. Ez nem lesz könnyű. – Kötelességed van ezekkel az emberekkel szemben, Perrin. Bármilyen nehéz is, bármennyire is nem akarod, meg kell felelned a kötelességednek.

– Tudom – mondta halkan. – Érzem, hogy rángat engem.

Olyan furcsa volt a hangja, hogy Faile felnyúlt, megragadta rövid szakállát, és arra kényszerítette, hogy lenézzen rá. Örökké furcsa és rejtelmes sárga szeme most szomorúnak látszott.

– Hogy érted ezt? Gondolhatsz szeretettel Gwilre, de ő...

– Randről van szó, Faile. Szüksége van rám.

A csomó belül, amit Faile igyekezett tagadni, még jobban megszorult. Már sikerült meggyőznie magát, hogy ez a veszély az aes sedai-ok távoztával elmúlt. Micsoda bolond. Egy ta'veren a férje. Olyan férfi, aki a környezete életét úgy hajlítja, ahogy azt a Minta megköveteli, és ráadásul még két ta'verennel együtt nőtt fel, akik közül egyik maga az Újjászületett Sárkány. Olyan része volt ez Perrinnek, amit meg kell osztania. Még egy hajszálán sem szeret osztozni, de ez így van.

– Mit fogsz tenni?

– Elmegyek hozzá. – Felemelte a pillantását, és Faile szemei követték. A falnak támasztva ott állt a nehéz kovácskalapács, és egy fejsze a gonosz, félhold alakú élével és egy lépés hosszú nyelével. – Nem tudtam... – hangja szinte suttogó volt – nem tudtam, hogyan mondjam el neked. Ma éjjel indulok, amikor mindenki alszik. Nem hiszem, hogy sok időm van, és lehet, hogy hosszú az út. Al'Thor mester és Cauthon mester majd segít neked a polgármesterekkel, ha szükségét érzed. – Megpróbált könnyedebb hangon beszélni, ami szánalmas kísérlet volt. – A javasasszonyokkal egyébként nem lehet gondod. Vicces, hogy kiskölyök koromban a javasasszonyok mindig félelmetesnek tűntek, de igazából mind könnyű eset, feltéve, hogy határozott vagy.

Faile összepréselte az ajkait. Tehát már beszélt Tam al'Thorral és Abell Cauthonnal, csak vele nem. És a javasasszonyok! Szerette volna, ha Perrin egy napra az ő bőrébe bújna, és látná, mennyire könnyű a javasasszonyokkal bánni.

– Nem mehetünk el ilyen gyorsan. Időbe telik a megfelelő kíséret megszervezése.

Perrin szemei összeszűkültek.

– Mi? Te nem jössz! Az... – Köhögött, aztán enyhébb hangnemben folytatta. – Az lesz a legjobb, ha egyikünk itt marad. Ha az úr elmegy, az úrnőnek itt kell maradnia, hogy gondoskodjék a dolgokról. Ennek van értelme. Naponta jönnek az újabb menekültek. A sok elrendezendő vita. Ha te is elmész, rosszabb lesz, mint amikor jöttek a trallokok.

Hogy gondolhatta, hogy egy ilyen ügyetlen dolgot nem vesz észre? Azt akarta mondani, hogy veszélyes lesz. Hogy lehet, hogy Perrin törekvése, hogy távol tartsa őt a veszélytől, mindig úgy felmelegítette belül, de ugyanakkor dühítette is?

– Azt tesszük, amit te jónak látsz – mondta lágyan, mire Perrin gyanakvóan pislogott, megvakarta a szakállát, aztán bólintott.

Most már csak arra kell rávezetni, hogy igazából mi a legjobb. Legalább nem mondta ki egyenesen, hogy ő nem jöhet. Ha egyszer megmakacsolja magát, akkor körülbelül olyan könnyű rávenni, hogy mást tegyen, mint két ujjal kihordani egy gabonaraktárt, de odafigyeléssel ezt el lehetett kerülni. Általában.

Hirtelen átölelte és széles mellkasába fúrta az arcát. Perrin erős kezével a haját simogatta, és valószínűleg azt hitte, aggódik, hogy elmegy. Hát, bizonyos értelemben igen. Csak nem azért, mert elmegy nélküle, mert még nem tudja, mit jelent egy saldaeai feleség. Távol Rand al'Thortól olyan jól kijöttek egymással. Miért van az Újjászületett Sárkánynak olyan erősen szüksége rá, hogy Perrin megérezte, akár több száz mérföld távolságból is? Miért olyan rövid az idő? Miért? Perrin inge hozzátapadt izzadt mellkasához, és a természetellenes hőségtől az ő arcán is csorgott a veríték, de Faile reszketett.

Egyik kezét kardja markolatán tartva, Gawyn Trakand egy kis kavicsot dobált a tenyerében, miközben újra körbejárt emberei között, ellenőrizve helyzetüket a fás hegytető körül. A hullámzó barna mezők fölött port hozó, száraz, forró szél lebegtette meg a hátán lógó egyszerű barna köpenyt. Semmit sem lehetett látni, csak halott füvet, szétszórt bozótokat és néhány elszáradt bokrot. Ha harcra kerül a sor, túl nagy frontvonalat kell tartania az embereivel. Ötfős csapatokba rendezte őket, elöl kardforgatókkal, és ötven lépéssel hátrébb a hegyoldalban íjászokkal. További ötven, lándzsákkal felfegyverzett lovas várt a tábor közelében a dombtetőn, hogy szükség esetén harcba szálljon. Remélte, hogy ma nem lesz rá szükség.

Kezdetben kevesebb csemete volt, de a jó hírnév további újoncokat hozott. A nagyobb létszám hasznos lehet, de egyetlen újoncot sem engedtek ki Tar Valonból, míg el nem érte a megfelelő szintet. Nem mintha ezen a napon várhatóbb lett volna az ütközet, mint máskor, de már megtanulta, hogy a csata leggyakrabban váratlanul következik be. Csak az aes sedai-ok várnak az utolsó pillanatig azzal, hogy egy férfivel beszéljenek valamiről, mint ahogy ma fog történni.

– Minden rendben? – kérdezte megállva egy csoport kardforgató mellett. A hőség ellenére néhányan viselték zöld köpenyüket, úgyhogy látszott Gawyn támadó fehér vadkanja a mellükre hímezve.

Jisao Hamora, a legfiatalabb – még mindig egy gyerek vigyorával –, de az öt közül az egyetlen a kis ezüst toronnyal a gallérján, ami jelezte, hogy a Fehér Torony harcának veteránja, ő válaszolt:

– Minden rendben, uram.

A csemeték kiérdemelték a nevüket. Maga Gawyn is csak pár évvel több, mint húsz, és szinte ő a legidősebb. Az volt a szabály, hogy nem soroztak be senkit, aki már szolgált valamilyen hadseregben, vagy viselte bármely úr vagy úrhölgy fegyverét, vagy akár dolgozott egy kereskedő testőreként. Az első csemeték gyerekként vagy fiatalemberként mentek a Toronyba, hogy őrzővé, a világ legjobb vívómestereivé és legjobb harcosaivá képezzék ki őket. Részben folytatták ezt a hagyományt, bár már nem őrzők képezték ki őket. A fiatal kor nem hátrány. Épp csak egy héttel az után, hogy Benji Dalfor leborotválta az első szőrszálait, melyek már nem csak pihék voltak, kis ünnepséget tartottak, és arcán már sebhely volt a Torony harcából. A korábbi amyrlin, Siuan Sanche trónfosztása utáni napokban az aes sedai-ok gyógyítással voltak elfoglalva. Még mindig amyrlin lehetne, ha a csemeték nem néznek szembe sok régi tanárukkal, és nem győzik le őket a Torony termeiben.

– Van ennek valami értelme, uram? – kérdezte Hal Moir. Két évvel idősebb volt, mint Jisao, és mint sokan, akik nem viselték a kis ezüst tornyot, bánta, hogy nem volt ott. Tanulni fog. – Nyoma sincs az aieleknek.

– Szerinted nincs? – Gawyn minden figyelmeztetés nélkül teljes erejéből bevágta a kavicsot abba a bokorba, ami elég közel volt, hogy eltalálja. Az egyetlen hang a halott levelek zörgése volt, de a bokor egy kicsit jobban megrázkódott a kelleténél, mintha egy mögötte elbújt embert kellemetlen helyen talált volna el a kő. Az újoncok száját kiáltások hagyták el, Jisao csak meglazította a kardját. – Egy aiel a föld olyan kis mélyedésében is el tud bújni, amiben te meg sem botlanál, Hal. – Nem mintha Gawyn többet tudott volna az aielekről, mint amit a könyvekben olvasott, de mindet elolvasta, amit a Fehér Torony könyvtárában talált, bárkitől, aki harcolt ellenük, amit olyan katona írt, aki tudta, mit beszél. Egy férfinak fel kell készülni a jövőre, és úgy tűnt, a világ jövője a háború. – De ha a Fény is úgy kívánja, ma nem lesz harc.

– Uram! – jött egy kiáltás a hegyoldalból, amint az őrszem kiszúrt valamit. Néhány száz lépés távolságban nyugatra három nő emelkedett ki a bozótból, és a hegy felé közeledtek. Nyugatról. Ez meglepő. De az aielek mindig is szerették a meglepetéseket.

Olvasott már a férfiak oldalán harcoló aiel nőkről, de ezek sosem tudnának harcolni azokban a sötét, bő szoknyákban, és fehér blúzokban. A hőség ellenére kendőt viseltek a karjukon átvetve. Másrészt viszont hogyan érték el észrevétlenül azt a bozótot?

– Tartsd nyitva a szemed, és ne rajtuk! – mondta, aztán magának sem engedelmeskedve érdeklődéssel figyelte a három Tudós Asszonyt, a shaido aiel törzs küldötteit. Mások nem lehetnek ott kinn.

Tiszteletet keltő léptekkel közeledtek, egyáltalán nem úgy, mintha egy nagy csapat fegyveres férfihoz mennének. Hajuk derékig ért – azt olvasta, hogy az aielek rövidre vágva viselték – és összehajtott fejkendővel hátraigazították. Olyan sok arany, ezüst, elefántcsont karkötőt, és hosszú nyakláncot viseltek, hogy a csillogást egy mérföldről látniuk kellett volna.

Az egyenes hátú, büszke arcú három nő ellépdelt a kardforgatók mellett, alig pillantva rájuk, és elindultak fel a dombon. Vezetőjük aranyszőke volt, a blúza szétnyílt, és meglehetős mértékben látni engedte lebarnult dekoltázsát. A másik kettő szürke volt, viaszos arccal, az első maximum fele annyi idős lehetett, mint ők.

– Szívesen felkérném azt ott egy táncra – mondta az egyik csemete csodálattal, mikor a nők elmentek előtte. Jó tíz évvel fiatalabb volt, mint az aranyló hajú nő.

– A helyedben nem tenném, Arwin – mondta Gawyn szárazon. – Még félreérti. – Olvasta, hogy az aielek „táncnak” hívják a csatát. – Mellesleg ebédre megenné a májadat. – Elkapta a nő halványszürke szemének pillantását. Még sosem látott ilyen kemény tekintetet.

Figyelte a Tudós Asszonyokat, míg felmásztak a dombra, ahol fél tucat aes sedai várt az őrzőikkel. Már akiknek volt őrzője, mert ketten a Piros ajahba tartoztak, és a Pirosaknak nem volt. Mikor a nők eltűntek az egyik fehér sátorban, és az őrzők elfoglalták helyüket körülötte, folytatta ellenőrző körútját a domb körül.

A csemeték éberek voltak, mióta az aielek érkezésének híre elterjedt, és ennek nem örült. Korábban kellett volna ilyen ébernek lenni. A többség – még aki nem viselte az ezüst tornyot, az is – látott már harcot Tar Valon körül. Eamon Valda, a fehérköpenyek főúrkapitánya, több mint egy hónappal ezelőtt majdnem minden emberét kihúzta nyugatra, de egy maroknyi hátrahagyott katona megpróbálta összetartani a Valda által összegyűjtött útonállókat és banditákat. A csemeték legalább őket szétszórták. Gawyn szerette volna azt gondolni, hogy Valdát is kiűzték – a Torony persze távol tartotta saját katonáit a csetepatétól, mert a fehérköpenyek ottlétének egyetlen oka az volt, hogy ahol lehet, ártsanak a Toronynak –, de gyanította, hogy Valdának megvoltak a saját okai. Valószínűleg parancsokat kapott Pedron Nialltól, és Gawyn sokat adott volna érte, hogy megtudja, mik azok. A Fényre, hogy utálta a tudatlanságot. Olyan volt, mint sötétben tapogatózni.

Az igazság az – vallotta be –, hogy bosszús. Nem csak az aielek miatt, hanem azért is, mert egész ma reggelig nem szóltak neki erről a találkozóról. Azt sem mondták meg neki, hogy hova mennek, míg Coiren sedai, az aes sedai-ok Szürke vezetője félre nem vonta. Elaida, anyja tanácsadójaként Caemlynben, szűkszavú és méltóságteljes volt, de mióta az Amyrlin Trónra emelték, a régi Elaida nyíltnak és melegszívűnek tűnt. Kétség kívül legalább annyira az ő hatására alakította ezt a kíséretet, hogy elkerüljön Tar Valonból, mint bármi más okból.

A csemeték mellé álltak a harcban – a régi amyrlint a Csarnok megfosztotta a pálcától és a stólától, a kiszabadítására tett kísérlet lázadás volt a törvény ellen, ez világos és egyszerű –, de Gawynnak megvoltak a maga kétségei az összes aes sedai-jal szemben már jóval azelőtt, hogy a Siuan sedai ellen felhozott vádakat olvasta volna. Az, hogy áskálódnak, és megingatják a trónt, olyan gyakran mondogatott dolog volt, hogy alig-alig figyelt oda rá, míg a saját szemével nem látta. Legalábbis a hatásait, és a húga, Elayne volt az, aki táncolt. Kitáncolt a látóteréből, számára megszűnt létezni. Ő és még valaki. Korábban azért harcolt, hogy Siuan fogoly maradjon, aztán hagyta őt megszökni. Ha Elaida valaha is megtudja ezt, akkor anyja koronája sem lesz elég, hogy az életét megmentse.

Gawyn még ezzel együtt is úgy határozott, hogy marad, mert anyja mindig a Tornyot támogatta, és mert a húga aes sedai akart lenni. És azért, mert még egy nő ezt akarta. Egwene al'Vere. Még rágondolni sem volt joga, de a Torony elhagyása az ő elhagyását is jelentené. A férfiak ilyen gyenge indokok miatt választják a sorsukat. A tudat, hogy gyengék az indokaik, nem tántorítja el őket.

Mereven bámulta a fonnyadt, szélfútta füves térséget, miközben a következő álláshoz sietett. Itt volt hát, és remélte, hogy az aielek nem döntenek a támadás mellett, függetlenül attól – vagy épp a miatt –, amiről a shaido törzs Tudós Asszonyai Coirennel és a többiekkel tárgyaltak. Gyanította, hogy elegen vannak odakinn, hogy fölé kerekedjenek, még az aes sedai-ok segítségével együtt is. Útban volt Cairhien felé, és nem tudta, hogy is érez ez ügyben. Coiren megeskette, hogy küldetését titokban tartja, és még akkor is úgy tűnt, tart attól, amit mondani készül. Igaza volt. Jobb mindig gondosan megvizsgálni, amit egy aes sedai mond – nem hazudhatnak, de az igazságot elferdíthetik – és még így sem talált burkolt jelentéseket. A hat aes sedai meg fogja kérni az Újjászületett Sárkányt, hogy tiszteletreméltó kísérőként csatlakozzon hozzájuk a Toronyban, a csemetékkel együtt, Andor királynőjének fia vezetése alatt. Egyetlen egy ok lehet, mely eléggé megdöbbentette Coirent, ahhoz hogy megemlítse. Ez megdöbbentette Gawynt. Elaida a világ tudomására kívánta hozni, hogy a Fehér Torony támogatja az Újjászületett Sárkányt.

Ez szinte hihetetlen volt. Elaida a Piros ajahhoz tartozott, mielőtt amyrlin lett. A Pirosak a fókuszáló férfiaknak még a gondolatát is gyűlölték, és egyébiránt általában sem tartották túl sokra a férfiakat. De a hajdan legyőzhetetlen Tear Kövének elesése, a prófécia beteljesedése elárulta, hogy Rand al'Thor az Újjászületett Sárkány, és még Elaida is azt mondta, közeledik az Utolsó Csata. Gawyn alig tudta összeegyeztetni az ijedt parasztgyereket, aki egyszer Caemlynben szó szerint bepottyant a királyi palotába, azzal a férfivel, aki a pletykák szerint felsodródott az Erinin folyón Tar Valonba. Állítólag felakasztatta a teari nagyurakat, és hagyta, hogy az aielek kirabolják a Követ. Természetesen ő hozta át az aieleket a Világ Gerincén, mindösszesen másodszor a Világtörés óta, hogy feldúlják Cairhient. Talán ez volt az Őrület. Gawyn régebben eléggé kedvelte Rand al'Thort, és bánta, hogy a férfiról kiderült, mi is valójában.

Mire visszatért Jisao csoportjához, már valaki más volt a láthatáron. Egy nyugatról érkező puhakalapos házaló, aki egy girhes málhás öszvért vezetett. Egyenest a hegy felé jövet ő is meglátta őket.

Jisao felemelkedett, aztán ismét lelapult, mikor Gawyn megérintette a karját. Gawyn tudta, hogy a fiatalabb férfi mire gondol, de ha az aielek úgy döntenek, hogy megölik ezt a fickót, akkor semmit sem tehetnek. Coiren egy cseppet sem örülne, ha harcot kezdeményezne azokkal, akikkel épp tárgyal.

A házaló gondtalanul cammogott közvetlenül a bokor mellett, melyet Gawyn az előbb felzavart a kővel. Az öszvér ötletszerűen legelni kezdte a barna füvet. A férfi levette kalapját, hanyagul meghajolt, aztán egy koszos zsebkendővel törölgetni kezdte panaszos arcát.

– A Fény ragyogjon rátok uraim. Jól fel vannak készülve az utazásra ezekben a veszedelmes időkben, mint azt bárki láthatja, de ha bármi apróságra szükségük van, az megtalálható az öreg Mil Tesen csomagjaiban. Tíz mérföldes körzetben sehol jobb árak, uraim.

Gawyn szerint még egy tanya sem volt tíz mérföldes körben.

– Valóban veszedelmes idők járnak, Tesen mester. Nem fél az aielektől?

– Az aielektől, uram? Mind odalenn vannak Cairhienben. A vén Mil megérzi az aielek szagát is, úgy bizony. Igaz, azt kívánja, bárcsak lenne itt néhány. Jó az aielekkel kereskedni. Sok aranyuk van. Cairhienből. És nem bántják a házalókat. Ezt mindenki tudja.

Gawyn tartózkodott attól, hogy megkérdezze, hogy ha Cairhienben olyan jól lehet kereskedni az aielekkel, akkor a férfi miért nem délnek tart.

– Mi hír a világban, Tesen mester? Mi északról jöttünk, és tudhatja, mi nem jutott még el hozzánk délről.

– Ó, nagy dolgok vannak dél felé, uram. Biztos hallott már Cairhienről. Meg arról, aki Sárkánynak nevezi magát. – Gawyn bólintott, mire a házaló folytatta. – Hát, most elfoglalta Andort. Legalábbis nagy részét. A királynőjük halott. Egyesek szerint le fogja győzni az egész világot, mielőtt... – A férfi egy fojtott nyikkanással elhallgatott, és Gawyn észrevette, hogy közben megragadta a kabátja hajtókáját.

– Morgase királynő halott? Beszélj, ember! Gyorsan!

Tesen segítséget keresve körbejáratta a szemét, de aztán gyorsan beszélni kezdett.

– Ezt mondják, uram. A vén Mil nem tudja, de úgy gondolja. Mindenki ezt mondja, uram. Mindenki azt mondja, hogy ez a Sárkány tette. Uram? Mil nyaka, uram! Uram!

Gawyn úgy rántotta vissza a kezét, mintha megégette volna. Úgy érezte, belül ég. Újabb nyakat akart a kezei közé kapni.

– A leányörökös. – A hangja távolinak tűnt. – Mondanak valamit Elayne-ről, a leányörökösről?

Tesen egy lépést hátrált, amint kiszabadult.

– A vén Mil nem tudja, uram. Egyesek szerint ő is halott. Egyesek szerint őt is megölte, de a vén Mil nem tudja biztosan.

Gawyn lassan bólintott. Úgy tűnt, a kút mélyéről új gondolat emelkedik fel. Előbb az én vérem hull, mint az övé, előbb én adom az életem.

– Köszönöm, Tesen mester. Én... – Előbb az én vérem hull, mint az övé... Ez volt az az eskü, melyet még akkor tett, mikor alig volt olyan magas, hogy bekukucskálhasson Elayne bölcsőjébe. – Kereskedhetsz az... Néhány emberemnek szüksége lehet... – Gareth Bryne-nek el kellett magyaráznia neki, mit is jelent ez, de amikor már tudta, akkor is meg kellett tartania ezt az esküt, ha egész életében minden másban kudarcot vall. Jisao és a többiek aggódva néztek rá. – Gondoskodj a házalóról! – mondta nyersen Jisaónak, és elfordult.

Anyja halott, és Elayne is. Csak pletyka, de a mindenki által sugdosott pletyka nem ritkán igaznak bizonyult. Fél tucat lépést mászott fel az aes sedai-ok tábora felé, mielőtt észrevette. Mindkét keze fájt. Meg kellett néznie, mi történt. Keze begörcsölt attól, ahogy a kardja markolatát szorította, és erőszakkal kellett ellazítania. Coiren és a többiek Rand al'Thort Tar Valonba akarták vinni, de ha az anyja halott... Elayne. Ha mindketten halottak, akkor megnézi, hogy az Újjászületett Sárkány tud-e karddal a szívében élni!

Vörös rojtokkal díszített vállkendőjét megigazgatva, Katerine Alruddin a sátorban ülő többi nővel együtt felemelkedett a párnákról. Szinte szipogott, mikor a dundi és nagyképű Coiren így szólt:

– Ahogy megállapodtunk, úgy lesz. – Ez találkozás volt a vadakkal, nem pedig egyezmény a Torony és egy uralkodó közt.

Az aiel nők nem mutattak több reakciót, vagy kifejezést, mint érkezésükkor. Ez némileg meglepő volt, hiszen a királyok és királynők két-három aes sedai-jal szembenézve elárulták legbensőbb érzéseiket is, nem beszélve fél tucatról. Az embertelen vadaknak mostanra már láthatóan kellene reszketniük. Talán az lehetne a szinte semmi reakció. A vezetőjük – Sevanna volt a neve, amit valami nonszensz követett „klánokról”, meg „shaido aielről”, meg „Tudósról” – így szólt:

– Megegyeztünk egész addig, míg megláthatom az arcát. – Barátságtalan szája volt, és blúzát kinyitva viselte, mellyel vonzotta a férfiak tekintetét. Az, hogy az aielek ilyen valakit választottak vezetőül, jól mutatta, milyen durvák. – Látni akarom, és ő is lásson engem, amikor legyőzzük. Csak ezzel lesz az önök Tornya a shaido törzs szövetségese.

A hangjában érezhető mohóságtól Katerine-nek el kellett nyomnia egy mosolyt. Tudós? Ez a Sevanna tényleg bolond. A Fehér Toronynak nincsenek szövetségesei. Vannak, akik szívesen, és vannak, akik kelletlenül szolgálták a céljaikat, más nincs.

Coiren szája sarkának enyhe elvékonyodása elárulta bosszúságát. A Szürke jó tárgyaló volt, de szerette, ha a dolgok úgy el vannak rendezve, hogy minden apró darabka úgy áll össze, ahogy azt előre eltervezték.

– Nincs kétség afelől, hogy szolgálataik megérdemlik kérésük teljesítését.

Az egyik ősz hajú aiel – valami Tarva nevű – szeme összeszűkült, de Sevanna bólintott, mikor meghallotta, amit Coiren akart, hogy halljon.

Coiren elindult, hogy elkísérje az aiel nőket egészen a domb aljáig a Zöld Eriannal, a Barna Nesune-nel, és köztük az öt őrzővel. Katerine egész a fák széléig ment, hogy figyeljen. Érkezéskor hagyták az aieleket egyedül feljönni, minthogy ők voltak a kérvényezők, de most megkaptak minden tiszteletet, hogy elhiggyék, tényleg barátok és szövetségesek lettek. Katerine eltűnődött, vajon elég civilizáltak-e ahhoz, hogy felfogják ezeket a finomságokat.

Gawyn odalenn volt, egy sziklán ülve bámult ki a füves mezőkre. Mit gondolna az a férfi, ha megtudná, hogy ő és a csemetéi csak azért vannak itt, hogy ne legyenek Tar Valonban? Sem Elaida, sem pedig a Csarnok nem szeretett maga körül egy fiatal farkascsordát, amely visszautasította a pórázt. Talán a shaido törzs rávehető, hogy számolja fel a problémát. Elaida már célzott ilyesmire. Így a halála nem csapódhat vissza a Toronyra az anyjától.

– Ha továbbra is így bámulod azt a fiatalembert, Katerine, azt kell higgyem, hogy Zöldnek kellene lenned.

Katerine gyorsan elfojtotta mérgének kipattanó szikráját, és tiszteletteljesen fejet hajtott.

– Csak a gondolatain tűnődtem, Galina sedai.

Ez éppúgy tisztelettudó, mint illő is volt egy ilyen nyilvános helyen, sőt, talán egy cseppnyit több is. Galina Casban fiatalabbnak látszott Katerine valódi koránál, és legfeljebb kétszer annyi volt. A kerek arcú nő tizennyolc éve volt a Piros ajah vezetője. Ezt a tényt az ajahon kívül senki sem tudta, mert az ilyen dolgok csak rájuk tartoztak. Még a Torony Tanácsának Piros tagjai közé sem tartozott, pedig Katerine gyanította, hogy a legtöbb ajah esetében ez így van. Elaida inkább őt nevezte volna ki ennek az expedíciónak az élére ahelyett az önhitt Coiren helyett, eltekintve attól, hogy maga Galina mutatott rá arra, hogy egy Piros nővér gyanakvóvá teheti Rand al'Thort. Az Amyrlin Trónnak minden ajahba, ugyanakkor egyikbe sem kellene tartoznia, lemondva korábbi hűségéről, de ha Elaida valakinek is meghajol – és ez vitatható –, akkor Galinának hajol meg.

– Eljön majd magától, ahogy Coiren hiszi? – kérdezte Katerine.

– Talán – mondta Galina szárazon. – A tisztelet, amit ez a követség ad neki, egy királynak is elég volna, hogy a saját hátán cipelje a trónját Tar Valonba.

Katerine még csak nem is bólintott.

– Az a nő, Sevanna, az első adandó alkalommal megöli.

– Akkor nem szabad alkalmat adni rá. – Galina hangja hideg volt, kövér szája megfeszült. – Az Amyrlin Trón nem fog örülni, ha megzavarják a terveit. Akkor pedig te meg én napokig a sötétben fogunk jajveszékelni a halálunk előtt.

Kendőjét önkéntelenül is feljebb húzva a vállán, Katerine megborzongott. Por szállt a levegőben, ezért elő fogja venni könnyű köpenyét. Nem Elaida haragja fogja megölni őket, bár az ő dühe rettenetes lehet. Katerine tizenhét éve aes sedai, de Tar Valon elhagyásának reggeléig nem tudta, hogy nem csak a Piros ajahban osztozott Galinával. Már tizenkét éve tagja a Fekete ajahnak, és eddig nem tudta, hogy Galina már jóval régebben az. A Fekete nővérek szükségszerűen rejtőzködtek, még egymás elől is. Ritka összejöveteleiket eltakart arccal és elváltoztatott hangon tartották. Galina előtt Katerine csak kettőt ismert meg. A parancsokat a párnáján hagyták, vagy a köpenye zsebében, és a tinta eltűnt, ha az ő kezén kívül bárki más megérintette a papírt. Volt egy titkos hely, ahol üzeneteket és iszonyú parancsokat hagyhatott, és megpróbálta nem meglátni, ki veszi őket át. Soha nem volt engedetlen. Lehet, hogy vannak Fekete nővérek azok közt is, akik egy nap késéssel követték, de nem tudhatta.

– Miért? – kérdezte. A parancsok, hogy az Újjászületett Sárkányt meg kell védeni, értelmetlenek voltak, még akkor is, ha ettől ő Elaida kezei közé kerül.

– A kérdések veszélyesek az olyanok számára, akik kérdés nélküli engedelmességre esküdtek fel.

Katerine ismét megborzongott, és alig állta meg, hogy ne pukedlizzen.

– Igen, Galina sedai. – De akaratlanul is tovább tűnődött. Miért?

– Sem tiszteletet, sem megbecsülést nem mutatnak – morogta Therava. – Úgy engednek be a táborukba, mintha fogatlan kutyák lennénk, aztán meg őrizet alatt visznek minket ki, mintha lopással gyanúsítanának.

Sevanna nem nézett körül. Addig nem, míg biztonságban a fák között nem lesznek. Az aes sedai-ok biztos figyelik az idegesség jeleit.

– Beleegyeztek, Therava – válaszolta. – Ez egyelőre elég. Egyelőre. Egy napon ez a föld a shaido törzs zsákmánya lesz. Beleértve a Fehér Tornyot is.

– Ez az egész rosszul van kitalálva – mondta a harmadik, feszült hangon. – A Tudós Asszonyok kerülik az aes sedai-okat, és ez mindig is így volt. Talán számodra jó ez a helyzet, Sevanna – Couladin és Suladric özvegyeként úgy beszélsz, mint egy törzs főnöke, míg újabb férfit nem küldünk Rhuideanba –, de nekünk, többieknek nem kellene részt venni ebben.

Sevanna alig tudta kényszeríteni magát, hogy továbbmenjen. Desaine ellene beszélt akkor is, amikor Tudós Asszonnyá választották. Hangosan beszélt arról, hogy nem szolgált növendékként, nem ment el Rhuideanba, és azt állította, hogy a törzs főnökeként elfoglalt helye nem méltó hozzá. Emellett nem egy, de két halott főnök özvegyeként talán szerencsétlenséget hordoz. Szerencsére a shaidók elég sok Tudós Asszonya rá hallgatott, nem Desaine-re. A Tudós Asszonyok sérthetetlenek – a shaido törzsben is szabadon járhatnak, kelhetnek, sőt még lenn Cairhienben is –, de Sevanna meg akarta találni a módját, hogy eltávolítsa Desaine-t az útból.

Mintha Desaine kétségei hatással lettek volna Therava-ra is, félig magában morgolódni kezdett.

– Micsoda beteg dolog az aes sedai-ok ellen lépni. A Világtörés előtt őket szolgáltuk, aztán elhagytuk őket, ezért küldtek minket a Háromszoros Földre. Ha ismét elhagyjuk őket, akkor elpusztulunk.

Mindenki ezt hitte, benne volt a régi mesékben, szinte szokás lett. Sevanna nem volt biztos benne. Ezek az aes sedai-ok, akik az igazi aiel földön néhány száz férfi kíséretében utaznak, gyengének és butának tűntek neki. A shaido törzs több ezer fővel legyőzhetné őket.

– Új nap jött el – mondta élesen megismételve a Tudós Asszonyoknak elmondott beszéde egy részét. – Már nem vagyunk a Háromszoros Földhöz kötve. Akárki láthatja, hogy ami volt, megváltozott. Nekünk is változnunk kell, vagy végünk, mintha nem is léteztünk volna. – Természetesen még sosem mondta el nekik, hogy mennyit akar változtatni. A shaido törzs Tudós Asszonyai soha nem küldenek egy férfit Rhuideanba, ha rajta múlik.

– Új nap vagy régi – morogta Desaine – mit fogunk tenni Rand al'Thorral, ha sikerül is elvennünk őt az aes sedai-októl? Jobb és egyszerűbb egy kést nyomni a bordái közé, miközben északra kísérik.

Sevanna nem válaszolt. Nem tudta, mit válaszoljon. Még nem. Csak azt tudta, hogy egyszer a car'a'carn, minden aielek főnöke az ő sátra elé lesz láncolva, mint egy harapós kutya, akkor ez a föld tényleg a shaido törzsé lesz. És az övé. Ezt még azelőtt tudta, hogy a furcsa vízföldi férfi valahogy rátalált a hegyekben, amit ezek az emberek a Rokonirtó Tőre néven ismertek. Adott neki egy kicsi, valamilyen kemény kőből készült kockát, melyre finom minták voltak vésve, és megmondta, mit tegyen vele, egy fókuszálni képes Tudós Asszony segítségével, ha egyszer Rand al'Thor a keze között lesz. Mindig az övére akasztott erszényben tartotta. Még nem döntötte el, mit tegyen vele, de eddig még senkinek sem szólt a férfiról és a kockáról. Emelt fejjel ment tovább az őszi ég alatt az égető napsütésben.

Ha lettek volna fák, akkor a palotakertben látszólag hűvös lehetett volna, de a szeszélyesen vágtázó lovak vagy medvék és előadó akrobaták formájára nyírt sövény volt a legmagasabb növény. Ingujjra vetkezett kertészek rohangásztak vizesvödrökkel a perzselő délutáni napfényben, és próbálták megmenteni műveiket. A virágokról már lemondtak, a sok mintát alkotó ágyást azóta már szintén halódó gyeppel vetették be.

– Kár, hogy ilyen nagy forróság van – mondta Ailron. Sárga selyemkabátja csipkés mandzsettájából egy csipkés zsebkendőt előhúzva finoman megtörölte az arcát, aztán félredobta. Egy arany és vörös színű libériás szolgáló felkapta a kavicsos sétányról, és eltűnt a háttérben, míg egy másik új, friss zsebkendőt fektetett a király kezébe, amit ő begyűrt a kabátujjába. Ailron nem fejezte ki elismerését, úgy tűnt, észre sem vette.

– Ezek az emberek általában mindent életben tartanak tavaszig, de lehet, hogy ezen a télen elveszítek néhányat. Mivel úgy tűnik, egyáltalán nem is lesz telünk. Jobban tűrik a hideget, mint a szárazságot. Nagyon szépek, ugye, kedvesem?

Ailron, a Fény által felszentelt Király, Amadicai Védelmezője, a Déli Kapu őrzője nem volt olyan jóképű, mint azt pletykálták róla, de Morgase már évekkel ezelőtt, első találkozásukkor gyanította, hogy ő maga a pletykák forrása. Sötét haja hosszú és hullámos – és elöl elég határozottan ritkul. Orra egy kicsit túl hosszú, fülei egy leheletnyit nagyobbak a kelleténél. Egész arca homályos puhaságot sugárzott. Egy nap meg kell majd kérdeznie, hova vezet a Déli Kapu.

Elefántcsont legyezőjével keményen dolgozva, az egyik kertész elmeszüleményét bámulta. Olyan volt, mintha három hatalmas, meztelen nő elkeseredetten birkózna óriási kígyókkal.

– Elég figyelemreméltóak – jegyezte meg. Amikor koldusként jössz, mondd azt, amit kell.

– Igen, igen ugye? Ó, úgy tűnik, mintha az államügyek hívnának. Attól tartok, nyomasztó ügyek. – Fél tucat, már nem létező virágok színeiben pompázó kabátokat viselő férfi jelent meg a sétány túlsó végén a rövid márványlépcsőnél, és egy tucat bordázott oszlop előtt várakoztak, melyek semmit sem támasztottak alá. – Este találkozunk, kedvesem. Akkor még beszélgetünk a borzasztó problémáidról, és arról, hogy én mit tehetek.

Meghajolt, és épp a keze fölött állt meg, de nem csókolta meg. Morgase pedig egy kicsit pukedlizett, miközben illő hiábavalóságokat motyogott, aztán Ailron távozott, és a szolgák hada egy kivételével követte őt.

Most, hogy elment, Morgase erősebben legyezte magát, mint a jelenlétében tehette – a férfi úgy tett, mintha a hőség alig zavarná, miközben a veríték csorgott le az arcán – és visszafordult a lakosztályai felé. Türelme, éppúgy, mint a halványkék köntös, amit viselt, ajándék volt. Az időjárás ellenére ragaszkodott a magas nyakú öltözékhez. Határozottan meg volt a véleménye a mély nyakkivágásokról.

A magányos szolgáló kis távolságból követte őt. És persze a sarkában Tallanvor, aki még mindig ragaszkodott a durva, zöld kabáthoz, amelyben ideérkezett. Derekán kard, mintha még a Seranda Palotában, Amadortól nem egész két mérföldre is támadást várna. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni a magas fiatalembert, de mint mindig, az nem hagyta magát.

– Már el kellett volna mennünk Ghealdanba, Morgase. Jehannah-hoz.

Bizonyos dolgokat túl sokáig hagyott menni. Szoknyája suhogott, szeme szikrákat vetett, ahogy megpördült, hogy szembenézzen vele.

– Utunkon bizonyos diszkréció szükségeltetik, de a körülöttem lévők tudják, ki vagyok. Te is emlékezni fogsz rá, és kellő tiszteletet tanúsítasz királynőd iránt. Térdre!

Megdöbbenésére a férfi nem mozdult.

– A királynőm vagy Morgase? – Legalább lehalkította a hangját, így a szolgáló nem hallgathatta ki, és terjeszthette el, de a szeme... Morgase kis híján elhátrált a szemében égő elszánt vágytól. És haragtól. – Én nem hagylak el itt a halál oldalán, Morgase, de te sok mindent elvesztettél, amikor Gaebrilnek hagytad Andort. Mikor újra megtalálod, akkor letérdelek a lábaid elé, és leüttetheted a fejemet, ha akarod, de addig... Már el kellett volna mennünk Ghealdanba.

Ez a fiatal bolond boldogan meghalt volna a bitorló elleni harcban, még azután is, mikor Morgase rájött, hogy Andor egyetlen nemesi háza sem támogatná őt, és napról-napra, hétről-hétre, amióta csak úgy döntött, egyetlen lehetősége, hogy külső segítséget keres, egyre arcátlanabb és engedetlenebb lett. Megkérhetné Ailront, hogy fejeztesse le Tallanvort, amit ő kérdezősködés nélkül megtenne. De csak azért, mert nem kérdezne, azért még mindenfélét gondolna. Itt tényleg koldus volt, és nem engedhette meg magának, hogy a feltétlenül szükségesnél akár csak eggyel több szívességet kérjen. Ezen kívül Tallanvor nélkül itt sem lehetne. Gaebril úr foglya lenne – vagy még annál is rosszabb. Ezek voltak az okok, melyek miatt Tallanvor megtarthatja a fejét.

Hadserege lakosztályai díszesen faragott kapuit őrizte. Basel Gill rózsás arcú férfi volt, aki őszülő haját hiú módon a feje tetején lévő kopasz foltra fésülte. Fémlapokkal kivarrt bőrzekéje feszült a hasán, és kardot viselt, melyhez húsz éve hozzá sem nyúlt, mielőtt felcsatolta, hogy őt kövesse. Lamgwin nagydarab volt, és kemény, bár nehéz szemhéja miatt úgy nézett ki, mint aki félig-meddig alszik. Ő is kardot viselt, de arcán a sebhelyek, és többszörösen törött orra jelezte, hogy ökle, vagy furkósbot használatához van szokva. Hadserege Tallanvoron kívül még egy fogadósból és egy utcai vagányból állt egyelőre, hogy ezzel szerezze vissza Andort és a trónját Gaebriltől.

A páros ügyetlenül hajlongott, de Morgase elsiklott mellettük, és Tallanvor arcára csapta az ajtót.

– A világ – jelentette ki zsörtölődve – sokkal jobb hely lenne férfiak nélkül.

– És persze üresebb is – mondta Morgase öreg dajkája az előcsarnok bársonyfüggönyös ablaka melletti székében ülve. Fejét a hímzőkeret fölé hajtva, Lini ősz kontya billegett a levegőben. A nádszálvékony nő közel sem volt olyan törékeny, mint amilyennek látszott. – Gondolom, Ailron ma sem volt sokkal segítőkészebb. Vagy az a Tallanvor gyerek? Meg kell tanulnod, hogy ne bosszantsd fel magad a férfiak miatt. A bosszúságtól kipirosodik az arcod. – Lini még most sem volt hajlandó elismerni, hogy Morgase kinőtt már a gyerekkorból, annak ellenére sem, hogy már a lányának is a dajkája volt.

– Ailron elbűvölő volt – válaszolta óvatosan Morgase. A harmadik nő a szobában, aki térden állva épp ágyneműket vett ki a fiókból, hangosan szipogott. Morgase megpróbálta nem őt bámulni. Breane Lamgwin társa volt. Az alacsony, napbarnított nő követte, ahová csak ment, de cairhieni volt, és Morgase neki nem volt királynője, amint azt világossá is tette. – Még egy-két nap – folytatta Morgase – és azt hiszem, megkapom tőle az ígéretet. Ma végre egyetértett velem abban, hogy kívülről van szükségem katonákra, hogy visszaszerezzem Caemlynt. Amint Gaebrilt kiverem Caemlynből, a nemesek ismét tömegesen fognak követni engem. – Remélte, hogy így lesz. Azért van Amadiciában, mert hagyta, hogy Gaebril elvakítsa őt, és az ő nyomatékos kérésére a Házak közül még a legrégebbi barátaival is rosszul bánt.

– Lassú ló nem mindig visz el a célba – idézte Lini, még mindig a hímzésére összpontosítva. Nagyon kedvelte a régi mondásokat, de Morgase gyanította, hogy némelyiket ott, helyben találja ki.

– Ez el fog – erősködött Morgase. Tallanvor tévedett Ghealdannal kapcsolatban. Az országban szinte anarchikus állapotok voltak e miatt a Próféta miatt, akiről az összes szolga suttog. A fickó a Sárkány Újjászületését hirdeti. – Szeretnék egy kis puncsot, Breane. – A nő csak addig nézett oda, míg hozzátette: – Ha lennél szíves. – És még akkor is merev lomhasággal állt neki tölteni.

A bor és gyümölcslé jeges keveréke frissítő volt a hőségben, és Morgase-nek jól esett az ezüst serleget a homlokához nyomni. Ailron havat és jeget hozatott le a Ködhegységből, bár folyamatos szekérkaravánra volt szükség, hogy ellássa a palotát.

Lini is felvett egy serleget.

– Ami Tallanvort illeti... – kezdte egy kortyintás után.

– Hagyd ezt máskorra, Lini – csattant fel Morgase.

– Tehát fiatalabb nálad – mondta Breane. Magának is töltött. A női pimaszság! Bármi is volt ő Cairhienben, itt most szolgáló. – Ha akarod, szerezd meg. Lamgwin azt mondja, felesküdött rád, és láttam, hogyan néz rád. – Erőteljesen nevetett. – Nem fog visszautasítani. – A cairhieniek undorítóak, de a legtöbben legalább illően rejtve tartották romlott erkölcsüket.

Morgase már azon volt, hogy kiparancsolja a szobából, mikor kopogtak az ajtón. Meg sem várva az engedélyt, belépett egy ősz hajú, csont és bőr férfi. Hófehér köpenye mellét izzó napkorong díszítette. Morgase remélte, hogy elkerülheti a Fehérköpenyeket, míg meg nem szerzi Ailron pecsétjét egy szilárd egyezségen. A bor jeges hidege hirtelen átjárta a csontjait. Hol van Tallanvor, és a többiek, hogy a férfi egyszerűen csak besétál?

Sötét szemét egyenest rászegezve, a lehető legkisebb meghajlást produkálta. Idős arcán feszült a bőr, de ez a férfi kemény volt, mint egy kalapács.

– Morgase, Andorból? – kérdezte határozott, mély hangon. – Pedron Niall vagyok. Nem csak egy egyszerű fehérköpeny, hanem maga a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya. Ne féljen. Nem azért jöttem, hogy letartóztassam.

Morgase kihúzta magát.

– Letartóztatni engem? Milyen váddal? Én nem tudok fókuszálni. – Alighogy a szavak elhagyták ajkát, szinte csettintett a nyelvével bosszúságában. Nem kellett volna a fókuszálást említenie, mert azzal, hogy védekezni kezdett, jelezte, milyen zavart. Amit mondott, mindeddig igaz volt. Ötvenszer kellett megpróbálnia megtalálni az Igazi Forrást, mire egyszer sikerült, és amikor megtalálta, húsz alkalomból egy kísérletre sikerült megnyitnia magát a saidar előtt úgy, hogy egy cseppet elfogjon belőle. Egy Verin nevű Barna nővér korábban azt mondta, hogy a Toronynak addig kell megtartania őt, míg azt a cseppnyi képességét megtanulja biztonságosan kezelni. Egyébként a Torony természetesen megtette. Azonban még ilyen kis fókuszálási képesség is törvénytelen volt Amadiciában, aminek büntetése halál. A nagy kígyós gyűrű, mely annyira elbűvölte Ailront, most parázslóan forrónak tűnt.

– A Toronyban képezték ki – morogta Niall. – Ez is tilos. De, mint mondtam, nem azért jöttem, hogy letartóztassam, hanem, hogy segítsek. Küldje el a nőket és beszélgessünk. – Egy magas, párnázott karosszékben kényelembe helyezte magát, köpenyét átdobva a háttámláján. – Kérek abból a puncsból, mielőtt elmennek. – Morgase bosszúságára Breane, szemét lesütve, kifejezéstelen arccal azonnal hozott neki egy kupát.

Morgase kísérletet tett az irányítás visszaszerzésére.

– Maradnak, Niall mester. – Nem lesz hajlandó megadni ennek az embernek a címe okozta elégedettséget. Ennek hiánya, úgy tűnt, nem zavarja. – Mi történt az embereimmel odakint? Ezt fel fogom ön ellen hozni. És miből gondolja, hogy szükségem van a segítségére?

– Az emberei sértetlenek – mondta lenézően a puncs fölött. – Gondolja, hogy Ailron megadja, amire szüksége van? Ön gyönyörű nő, Morgase, és Ailron értékeli az aranyszőke nőket. Minden nap egy kicsit közelebb kerül az ön által kívánt egyezséghez, de soha nem éri el, míg ön úgy nem dönt, hogy talán... Nos, bizonyos áldozat ellenében ő is enged. De ő nem fog közelíteni ahhoz, amit ön akar, bármit is ad. Ez az úgynevezett Próféta feldúlja Amadicia északi részét. Nyugatra Tarabon fekszik, ahol polgárháború van. Útonállók esküdtek fel az úgynevezett Újjászületett Sárkánynak, és az emberek arról suttognak, hogy maga a Hamis Sárkány és az aes sedai-ok fenyegetik Ailront. Adjon katonákat? Zálogba csapná a saját lelkét is, ha találna tízszer, vagy akár csak kétszer annyi felfegyverezhető embert, mint amennyivel most rendelkezik. De én a Fény Gyermekeinek ötezer fős csapatát küldhetem el lovon Caemlynbe az ön vezetésével. Csak kérnie kell.

Ha azt mondjuk, hogy elképedt, azzal érzéseinek csak töredékét írjuk le. Megfelelő határozottsággal odalépett egy székhez, szemközt Niallal, és leült, mielőtt a lábai megremegtek volna.

– Miért akarna segíteni nekem kiűzni Gaebrilt? – kérdezte. Nyilvánvalóan mindent tud, kétségkívül vannak kémei Ailron szolgálói közt. – Soha nem engedtem szabadon a fehérköpenyeket Andorban, pedig azt akarják.

Erre Niall elfintorodott. A fehérköpenyek nem szerették ezt a nevet.

– Gaebril? A szeretője halott, Morgase. A hamis Sárkány, Rand al'Thor hozzácsatolta Andort a meghódított területeihez. – Lini gyenge hangot hallatott, mintha megszúrta volna magát, de Niall Morgase-en tartotta a szemét.

Ami Morgase-t illeti, neki meg kellett markolnia széke karfáját, nehogy a kezét a gyomrára tegye. Ha másik kezében a serleget nem a szék karfáján pihenteti, akkor kiloccsantotta volna a puncsot a szőnyegre. Gaebril halott? Aki becsapta őt, a szeretőjévé tette, bitorolta a hatalmát, leigázta a földjét, és végül Andor királyává emelte magát, ahol soha azelőtt nem volt király. Mindezek után, hogyan sajnálhatja, hogy többé sosem fogja érezni a kezét? Ez őrültség, ha nem tudta volna, hogy lehetetlen, azt hitte volna, hogy az Egyetlen Hatalmat használta volna valahogy ellene.

De Caemlyn most al'Thor kezében van? Ez mindent megváltoztathat. Egyszer találkozott vele. Rémült vidéki fiú volt nyugatról, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy illő tiszteletet tanúsítson királynője iránt. Ám a fiú a kardmesterek gémjelű kardját viselte. Elaida már akkor gyanakodott rá.

– Miért nevezi hamis Sárkánynak, Niall? – Ha ő a nevén szólítja, akkor még a közembereknek járó „mestert” sem teszi a neve után. – Tear Köve már elesett, ahogy az a Sárkány Próféciáiban áll. Tear nagyurai maguk is elismerték Újjászületett Sárkányként.

Niall gúnyosan elmosolyodott.

– Ahány helyen eddig megjelent, mindenütt voltak aes sedai-ok. Figyeljen rám. Ők fókuszálnak helyette. Nem több, mint a Torony bábja. Sok helyen vannak barátaim – ezalatt kémeket értett – és ők azt mondják, bizonyíték van rá, hogy a Torony indította el Logaint, és a hamis Sárkányt is. Talán túl magas lóra került, ezért végezniük kellett vele.

– Erre nincsen bizonyíték. – Örült, hogy határozottan cseng a hangja. Hallotta a szóbeszédet Logainről útközben Amador felé. De ez csak szóbeszéd volt.

A férfi megvonta a vállát.

– Higgyen, amit akar, de én jobban szeretem az igazságot az ostoba képzelgésnél. Az igazi Sárkány azt tenné, amit ő? Azt mondja, a nagyurak elismerték? Hányat akasztott fel, mire a maradék meghajolt? Hagyta, hogy az aielek kifosszák a Követ és egész Cairhient. Azt mondja, Cairhiennek új uralkodója lesz – akit ő fog megnevezni –, de az egyetlen valódi hatalom Cairhienben ő maga. Ön halott, ezt tudja? Azt hiszem, Dyelin úrhölgyet említette. Ráült az Oroszlános Trónra, audienciákra használta, de azt hiszem túl kicsi volt neki, mivel nők számára készült. Hódításai trófeájaként félretette, és a saját trónját tette a helyére a királyi palota nagytermében. Persze nem megy minden jól neki. Egyes andori házak azt hiszik, megölte magát, részvétet éreznek ön iránt, most, hogy meghalt. Bár vasmarokkal tartja azt, amit megkaparintott Andorból aiel hordájával és a Határvidéki banditák seregével, amit az aes sedai-ok toboroztak neki. De ha azt hiszi, hogy örömmel várja magát, és visszaadja a trónját...

Hagyta, hogy szavai lecsengjenek, de a kín jégesőként ütötte meg Morgase-t. Dyelin volt a sorban következő a trónra, de csak akkor, ha Elayne utód nélkül hal meg. Ó, Fény, Elayne! Még mindig biztonságban van a Toronyban? Furcsa gondolat, hogy annyira nem szimpatizált az aes sedai-okkal, leginkább azért, mert egy időre elvesztették Elayne-t. Követelte Elayne visszatértét, mikor senki nem követelt semmit a Toronytól, most mégis azt remélte, hogy szigorúan őrzik a lányát. Eszébe jutott Elayne egyik levele, miután visszatért Tar Valonba. Volt több is?

Annyi minden elmosódott abból, ami akkor történt, amikor Gaebril rabszolgája volt. Elayne bizonyára biztonságban van. Gawyn miatt is aggódnia kéne, és Galadért is – a Fény tudja, hol vannak –, de Elayne az örökös. A béke Andorban a zökkenőmentes trónutódláson múlik.

Figyelmesen át kell gondolnia mindent. Az egész összeáll, de a jól kidolgozott hazugságok is, és ez az ember bizonyára mestere a hazugságnak. Tényekre van szüksége. Az, hogy Andor halottnak hisz, nem meglepetés. A saját birodalmából úgy kellett elosonnia, hogy elkerülje Gaebrilt és azokat, akik átadhatják Gaebrilnek, vagy rajta bosszulják meg Gaebril tévedéseit. Ha részvét él iránta, akkor annak hasznát veheti, amikor felkél halottaiból. Tények.

– Időre van szükségem, hogy gondolkozzam – mondta.

– Természetesen – emelkedett fel Niall könnyedén. Morgase is felállt volna, hogy a férfi ne tornyosuljon fölé, de nem volt benne biztos, hogy elbírnák-e a lábai. – Egy-két napon belül visszatérek. Addig biztonságban szeretném tudni önt. Ailront annyira lekötik a saját ügyei, hogy senki meg nem mondaná, ki osonhat be, talán ártó szándékkal. Bátorkodtam néhány gyermeket őrségbe állítani itt. Ailron jóváhagyásával, természetesen.

Morgase mindig is hallotta, hogy az igazi hatalom a fehérköpenyeké Amadiciában, és most biztosan tudta, hogy ez a bizonyíték rá.

Niall egy kissé udvariasabban távozott, mint ahogy jött, és meghajolt annyira, ami egyenlő felek között megfelelt volna. Így vagy úgy, de a tudomására hozta, hogy nincs választási lehetősége.

Alighogy elment, Morgase talpra állt, de Breane így is gyorsabban szaladt az ajtókhoz. Még mielőtt bármelyikük hármat lépett volna, az egyik ajtó kivágódott, és Tallanvor, meg a másik két férfi tódult a szobába.

– Morgase – Tallanvor úgy lélegzett, mintha fel akarná szippantani –, úgy féltem...

– Féltél? – kérdezte megvetően. Ez már túl sok volt, hogy nem hajlandó tanulni. – Így védtek meg engem? Erre egy gyerek is képes!

Egy pillanatig még rajta tartotta izzó pillantását, aztán átnyomakodott Basel és Lamgwin mellett.

A fogadós kezét tördelve állt.

– Legalább harmincan voltak, királynőm. Tallanvor harcolt volna, megpróbált kiáltani, hogy figyelmeztesse önt, de leütötték egy kardmarkolattal. Az öregember azt mondta, nem akarják bántani magát, de csak önre van szükségük, és ha meg kell ölniük minket... – Szeme Lini-re és Breane-re tévedt, aki Lamgwint bámulta, hogy nem sérült-e meg. Úgy tűnt, a férfi is aggódik érte. – Királynőm, ha azt gondoltam volna, hogy bármi jót tehetünk... Sajnálom. Elhagytam önt.

– A jó orvosság mindig keserű – mormolta halkan Lini. – Különösen egy dacos, hisztis gyereknek. – Ez egyszer legalább nem úgy mondta, hogy az egész szoba hallja.

Igaza volt. Morgase tudta ezt. A hisztit kivéve persze. Basel olyan nyomorultul nézett ki, mint aki örülne, ha lenyakaznák.

– Nem hagyott el, Gill mester. Lehet, hogy egy napon meg kell halnod értem, de csak akkor, ha nagyobb jót teszel ezzel. Niall csak beszélgetni akart. – Basel azonnal visszanyerte jókedvét, de Morgase érezte Lini pillantását. A nagyon keserű pillantást. – Kérje meg Tallanvort, hogy jöjjön ide hozzám. Én... én bocsánatot akarok kérni tőle meggondolatlan szavaimért.

– A legjobb módja, hogy bocsánatot kérjen egy férfitól – mondta Breane –, ha sétál egyet vele a kert elhagyatott részén.

Morgase-ben valami felcsattant. Mielőtt tudatára ébredt volna, a serlegét hozzávágta a nőhöz, szétfröcskölve a puncsot a szőnyegen.

– Kifelé! – rikoltotta. – Kifelé mindannyian! Vigye el bocsánatkérésemet Tallanvornak, Gill mester.

Breane nyugodtan letörölte a puncsot a ruhájáról, aztán kényelmesen odasétált Lamgwinhez, és karját az ő karjába fonta. Basel szinte lábujjhegyen táncolt, ahogy megpróbálta őket kiterelni.

Morgase meglepetésére Lini is kiment. Lini nem így szokta csinálni. Sokkal valószínűbb volt, hogy bennmarad, és leckét ad a kötelességeiről, mintha még mindig tízéves lenne. Morgase nem tudta, miért hagyja. Mégis, majdnem szólt Lininek, hogy maradjon. De aztán mind kimentek, az ajtót becsukták. Fontosabb dolgok miatt kellett aggódnia, mint hogy felkavarta-e Lini érzelmeit.

A szőnyegen fel-alá járva megpróbált gondolkodni. Ailron kereskedelmi engedményeket fog követelni – és talán Niall „áldozatát” – a segítségért. Készséggel adna neki kereskedelmi engedményeket, de attól tartott, Niallnak igaza lehet a tekintetben, hogy hány katonát bocsátana Ailron a rendelkezésére. Niall követeléseit bizonyos értelemben egyszerűbb lenne teljesíteni. Valószínűleg szabad bejárást Andorba annyi fehérköpenynek, amennyit csak akar. És szabad kezet nekik nem csak a minden padlásszobában megbúvó árnybarátok kiirtására, hanem, hogy megtámadják a magányos nőket, akiket azzal vádolnak, hogy aes sedai-ok, és megöljék a valódi aes sedai-okat. Niall akár törvényt is követelhet a fókuszálás, és a Fehér Toronyba utazó nők ellen.

Lehetséges – de nehéz és véres – lenne kiűzni a fehérköpenyeket, ha egyszer beásták magukat, de szükséges-e egyáltalán beengedni őket? Rand al'Thor az Újjászületett Sárkány – ebben biztos volt, függetlenül attól, amit Niall mondott –, ugyanakkor a Sárkány Próféciáiban tudomása szerint nem volt szó nemzetek feletti uralkodásról. Újjászületett Sárkány vagy hamis Sárkány, Andor nem lehet az övé. Mégis, honnan tudhatná?

Halk kaparászást hallott az ajtón, mire megfordult.

– Gyere – mondta élesen.

Az ajtó lassan kinyílt, és egy arany-vörös libériát viselő vigyorgó fiatalember lépett be, kezében egy tálcán friss kancsó jeges bort hozott, az ezüst már gyöngyözött a hidegtől. Félig-meddig Tallanvort várta. Amennyire látta, Lamgwin egyedül állt őrt a folyosón. Vagy inkább a falnak támaszkodva lebzselt, mint egy fogadó kidobó embere. Morgase intett a fiatalembernek, hogy tegye le a tálcát.

Mérgesen – Tallanvornak már vissza kellett volna jönnie, vissza kellett volna jönnie! – folytatta a járkálást. Basel és Lamgwin hallhatnak híreszteléseket a legközelebbi faluban, de az csak szóbeszéd, és lehet, hogy Niall szórta el őket. Ugyanez igaz a palotaszolgákra is.

– Királynőm, beszélhetek, királynőm?

Morgase elcsodálkozva fordult meg. Andori kiejtést hallott. A fiatalember letérdelt, vigyora a bizonytalan és a pimasz között váltakozott. Attól eltekintve, hogy az orra valamikor betört, és nem jól forrt össze, jó megjelenésű is lehetett volna. Lamgwinen ez keménynek látszott, de ez az ifjú úgy nézett ki, mint aki séta közben pofára esett.

– Ki maga? – követelt választ. – Hogy kerül ide?

– Paitr Conel vagyok, királynőm. Sheranvásárból. Andorból – tette hozzá, mintha Morgase esetleg nem jönne rá. A királynő türelmetlenül intett, hogy folytassa. – A nagybátyámmal, Jennel jöttem Amadorba. Ő kereskedő a Négykirályból, és azt hitte, esetleg találhat taraboni festékeket. Mióta az a sok gond van Tarabonban, ezek drágák, de azt gondolta, esetleg olcsóbbak lehetnek... – Morgase összeszorította a száját, mire sietve folytatta. – Hallottunk önről, királynőm, azt, hogy itt van a palotában, és ismerve Amadicia törvényeit, valamint azt, hogy önt a Fehér Toronyban képezték ki, meg minden, azt gondoltuk, segíthetnénk önnek... – Nagyot nyelt, és halkan fejezte be. – Segíthetnénk önnek megszökni.

– És fel vannak készülve, hogy segítsenek nekem... megszökni? – Nem a legjobb terv, de még mindig ellovagolhat északra Ghealdanba. Milyen kárörvendő lenne Tallanvor. Nem, nem lenne, és az még rosszabb.

De Paitr csüggedten rázta a fejét.

– Jen bácsinak volt egy terve, de most már tele van a palota fehérköpenyekkel. Nem tudtam, mi mást tehetnék, minthogy eljövök önhöz, úgy, ahogy ő mondta. Ki fog találni valamit, királynőm. Ő okos.

– Ebben biztos vagyok – suttogta. Tehát Ghealdan megint felcsillant. – Mikor jöttek el Andorból? Egy hónapja? Kettő? – A fiatalember bólintott. – Akkor nem tudja, mi történik Caemlynben – sóhajtott.

– Királynőm, nekem csak az a dolgom, hogy tudassam önnel, közel a segítség. A nagybátyám mérges lesz, ha tovább maradok...

– Én vagyok a királynője, Paitr – mondta Morgase határozottan – és a nagybátyjáé, Jené is. Nem fogja zavarni őt, ha válaszol a kérdéseimre. – Paitr úgy nézett ki, mint aki szeretne elinalni, de Morgase leült egy karosszékbe, és nekiállt leásni az igazság mélyére.

Pedron Niall egész jól érezte magát, ahogy leugrott lováról a Fény Erődjének legfőbb udvarán, és a kantárszárat egy lovászfiú kezébe lökte. Morgase a kezében van, és még hazudnia sem kellett. Nem szeretett hazudni. Az egész csupán az események sajátos értelmezése volt, de biztos volt benne, hogy Rand al'Thor hamis Sárkány, csak a Torony eszköze. A világ tele gondolkodásra képtelen bolondokkal. Az Utolsó Csata nem valamiféle titáni küzdelem lesz a Sötét Úr és az Újjászületett Sárkány – egy egyszerű ember – között. A Teremtő már réges-rég magára hagyta az emberiséget, így saját eszközeikre kell hagyatkozniuk. Nem, mikor eljön a Tarmon Gai'don, az olyan lesz, mint a Trallok Háborúk idején kétezer éve, vagy még régebben, amikor a trallok hordák, és más árnyfattyak kiözönlöttek a Nagy Fertő felől, végigszáguldottak a Határvidéken, és majdnem vértengerbe fojtották az emberiséget. Nem akarta hagyni, hogy az emberiség megosztva és felkészületlenül nézzen ezzel szembe.

A fehérköpenyes gyermekek meghajlásának sora követte őt végig az erőd kőfalú folyosóin egész a saját kihallgatási terméig. Az előcsarnokban beesett arcú szolgája, Balwer ugrott talpra, kezében egy halom zavaros papír, mely az úrkapitány aláírására várt, de Niall figyelme azonnal arra a magas férfira irányult, aki könnyed mozdulattal emelkedett fel az egyik fal melletti székről, akinek köpenyén az arany nap mögött ott volt a bíborvörös pásztorbot, és alatta rangjelzésként három arany csomó.

Jaichim Carridin, a Fény Kezének inkvizítora keménynek látszott, mint mindig, de fején már több ősz hajtincs volt, mint legutóbbi találkozásukkor. Mélyen ülő, sötét szemei aggodalmat tükröztek, ami nem volt meglepő. Utolsó két missziója rettenetes kudarccal végződött, ami nem sok jót ígért annak az embernek, aki egy nap főinkvizítor akar lenni, sőt talán még főúrkapitány is.

Köpenyét Balwernek lökve Niall intett Carridinnek, hogy kövesse egyenest a kihallgatási terembe, ahol a sötét burkolatú falakon zsákmányul szerzett harci zászlók és régi ellenségek lobogói voltak győzelmi emlékként kirakva, és a padlóba egy hatalmas, aranyból készült napkorongot építettek, amitől a legtöbb embernek elakadt a szava. Ettől eltekintve a terem egy katona egyszerű szobája volt, olyan, mint maga Niall. Niall egy magas támlájú, gondosan megmunkált, de dísztelen, fekete székben helyezkedett el. A terem két végén a hosszú kandallók hidegen, kiseperve álltak az év olyan időszakában, amikor tűznek kellett volna ropogni bennük. Elég bizonyíték, hogy közel az Utolsó Csata. Carridin mélyen meghajolt, és letérdelt az évszázadok alatt lábak és térdek által simára koptatott napkorongra.

– Gondolkodott azon, hogy miért küldtem önért, Carridin? – Az Almoth Síkságon, Falmeben és Tanchicóban történtek után a férfit nem lehetett volna hibáztatni, ha azt hiszi, le akarják tartóztatni. De ha gyanította is ezt a lehetőséget, hangjában semmi sem utalt rá. Mint mindig, most sem tudta eltitkolni, hogy többet tud, mint bárki más. Egyértelműen többet, mint kellene.

– Az aes sedai-ok Altarában, főúrkapitányom. Itt a lehetőség, hogy kisöpörjük a Tar Valoni boszorkányok felét a küszöbünkről. – Ez túlzás volt, mert talán egyharmaduk volt Salidarban, nem több.

– És – gondolkodott hangosan – a barátai között? – Niall számára kétséges volt, hogy Carridinnek voltak-e egyáltalán barátai, de olyanok voltak, akikkel együtt ivott. A férfinak voltak hasznos képességei.

– Nem, főúrkapitányom. Tudom, mi a dolgom.

– Jó – mondta Niall. – Mert Salidarnak a közelébe sem megy, sőt, egyetlen gyermek sem megy oda. – Nem lehetett biztos benne, hogy megkönnyebbülés futott-e át Carridin arcán. Ha igen, akkor ez elütött a jellemétől, mert a férfi sosem mutatta a bátorság hiányát. És a megkönnyebbülés persze nem illett a válaszához sem.

– De arra várnak, hogy elcsípjék őket. Bizonyíték van rá, hogy igaz a szóbeszéd, a Torony megosztott. Elpusztíthatjuk ezt a csoportot, és a többiek a kisujjukat sem fogják megmozdítani. Meggyengíthetjük annyira a Tornyot, hogy elessen.

– Úgy gondolja? – kérdezte Niall szárazon. Hasa előtt összekulcsolta ujjait, és lágy hangon folytatta. A Vallatók – a Kéz lenézte ezt az elnevezést, de még ő maga is használta – soha semmit nem láttak meg, amit nem tartottak az orruk elé. – Még a Torony sem állhat ki nyíltan e mellett a hamis Sárkány al'Thor mellett. Mi lesz, ha megfordul, mint Logain tette? De egy lázadó csoport? Az támogathatja őt, és a Fehér Torony tiszta marad, bármi is történik. – Biztosan tudta, hogy így történik a dolog. Ha nem, akkor megtalálják a módját, hogy bármilyen valós megosztottság felhasználásával tovább gyengítsék a Tornyot, de úgy gondolta, nem téved. – Egyébként is, csak az számít, hogy mit lát a világ. Nem fogom hagyni, hogy pusztán a gyermekek és a Torony közti küzdelmet lássanak. – Addig nem, míg a világ meg nem látja, mi is valójában a Torony: árnybarátok szennygödre, ahol olyan erőkkel babrálnak, amelyeket az emberiségnek sosem kellett volna megérintenie, azzal az erővel, amely a Világtörést okozta. – Ez a küzdelem az egész világ küzdelme a hamis Sárkány al'Thor ellen.

– Akkor, ha nem megyek Altarába, főúrkapitányom, mi a parancs?

Niall sóhajtva hátravetette a fejét. Hirtelen fáradtnak érezte magát.

Minden évét érezte, sőt még többet is.

– Ó, Altarába fog menni, Carridin.

Rand al'Thor neve és arca nem sokkal a Falmét ért állítólagos tengerentúli támadás után vált ismertté a számára, mely a gyermekeknek ezer emberébe került, és amely után megkezdődött a Sárkányra felesküdöttek szétrajzása, valamint a káosz terjedése Tarabonban és Arad Domanban. Tudta, hogy al'Thor micsoda, és azt hitte, felhasználhatja, hogy egyesülésre ösztönözze a nemzeteket. Ha egyszer az ő vezetése alatt összeállnak, akkor megszabadulhatnak al'Thortól, és készen állnak a trallok hordák ellen. Minden ország uralkodójához követeket küldött, hogy felhívja figyelmüket a veszélyre. De még most sem hitte el, hogy al'Thor ilyen gyorsan mozog. Úgy akarta, hogy elég sokáig hagyja a dühöngő oroszlánt az utcákon üvölteni, hogy mindenkit megijesszen, de az oroszlánból villámgyorsan mozgó óriás lett.

Mégsem veszett el minden, erre folyamatosan emlékeztetnie kellett magát. Több, mint ezer évvel ezelőtt Guaire Amalasan Újjászületett Sárkánynak nevezte magát, de hamis Sárkány volt, aki tudott fókuszálni.

Amalasan több földet foglalt el, mint most al'Thor, aztán egy fiatal király, Artur Paendrag Tanreall felvette vele a harcot, és megalapította a saját birodalmát. Niall nem tartotta magát újabb Sasszárny Arturnak, de most csak ő volt a világ számára. Amíg él, nem adja fel.

Már el is kezdte az ellenállást al'Thor növekvő erejével szemben. Az uralkodókhoz küldött követek mellett embereket küldött Tarabonba és Arad Domanba. Néhány embert, hogy megfelelő fülekre találva elsuttogják, minden bajuk a Sárkányra felesküdtek miatt van, azok miatt a bolondok és árnybarátok miatt, akik al'Thor mellé álltak. És a Fehér Torony miatt. Tarabonból rengeteg szóbeszéd érkezett a harcokban részt vevő aes sedai-okról, olyan emberek fülébe, akik készek meghallgatni az igazságot. Itt az idő, hogy elindítsa új terve következő részét, hogy megmutassa a tétovázóknak, hogy melyik oldalra kell állni. Idő. Olyan kevés az idő. Mégsem állta meg mosolygás nélkül. Voltak olyanok – már halott mind –, akik valaha azt mondták: „Amikor Niall mosolyog, akkor ugrik a torkodnak.”

– Altarát és Murandyt – mondta Carridinnek –, a Sárkányra felesküdtek pestise fogja kínozni.

A terem olyan volt, mint egy palota szalonja – kimunkált ívboltozatos gipszmennyezettel, a fehér köves padlón finom szövésű szőnyegekkel, a falakon kidolgozott faragású faburkolattal – bár távol volt minden palotától. Valójában távol volt mindentől, minden ember által érthető módon. Mesaana vörösesbarna selyemruhája suhogott, ahogy a lapis lazuli berakásos asztal körül sétált, és az elefántcsont dominók bonyolult toronyba építésével szórakoztatta magát, melyben minden szint nagyobb volt az alatta levőnél. Büszke volt arra, hogy pusztán a nyomás és az egyensúly ismeretében meg tudata ezt csinálni, a Hatalom érintése nélkül. A toronynak már kilenc szintje volt.

Valójában nem csak szórakoztatta magát, hanem így kerülte el a beszélgetést társaságával. Semirhage kézimunkázva ült egy vörös kárpittal bevont, magas támlájú fotelben, hosszú, karcsú ujjaival szaporán aprókat öltögetett, és parányi virágokból labirintus mintát készített. Mindig meglepő volt, hogy a nő kedvelt egy ilyen... közönséges tevékenységet. Fekete ruhája éles ellentétben állt a fotellel. Még Demandred sem merte szemtől szemben megmondani Semirhage-nek, hogy azért visel olyan gyakran feketét, mert Lanfear fehéret hordott.

Mesaana vagy ezredszer próbálta kielemezni, hogy miért érzi kényelmetlenül magát a másik nő társaságában. Mesaana tisztában volt saját erős és gyenge pontjaival az Egyetlen Hatalommal kapcsolatban, és más tekintetben is. A legtöbb ponton egyezett Semirhage-dzsel, és ahol nem, ott volt más erőssége, amit a gyengéi helyett Semirhage ellen felmutathatott. Nem erről volt szó. Semirhage örömét lelte a gonoszságban. Tiszta örömet szerzett neki, ha fájdalmat okozhatott, de biztos, hogy nem ez volt a probléma. Szükség esetén Mesaana is tudott gonosz lenni, és nem érdekelte, mit tesz Semirhage a többiekkel. Kell, hogy oka legyen, de nem tudott rájönni, mi az.

Bosszúsan elhelyezett még egy dominót, mire a torony zörögve összedőlt, és az elefántcsont lapocskák a padlóra estek. Nyelvével csettintve elfordult az asztaltól, és melle alatt összefonta a karját.

– Hol van Demandred? Tizenhét napja elment Shayol Ghulra, de mostanáig várt, hogy értesítsen minket egy üzenetről, aztán nem jelenik meg. – Maga Mesaana ez idő alatt már kétszer járt a Végzet Verménél, megtette az idegőrlő sétát, miközben a kőtüskék a hajába szántottak. Ám egy furcsa, túlságosan magas Myrddraalon kívül, aki nem volt hajlandó beszélni, semmit nem talált. A Vájat persze ott volt, de a Nagyúr nem válaszolt. Egyik alkalommal sem maradt ott sokáig. Azt hitte, ő már túl van a félelmen, legalábbis azon, amit egy Félember tekintete okoz, de a Myrddraal néma, szem nélküli pillantása kétszer is gyors léptű távozásra késztette, és csak erős önfegyelmének köszönhetően nem lett belőle futás. Ha a fókuszálás ott nem lett volna a halál biztos módja, akkor elpusztította volna a Félembert, vagy magából a Veremből Utazott volna el. – Hol van?

Semirhage felemelte pillantását a kézimunkáról – pislogás nélküli sötét szemek, a sima, sötét arcon –, aztán félretette és kecsesen felállt.

– Jön majd, amikor jön – mondta nyugodtan. Mindig nyugodt volt, ahogy mindig kecses is. – Ha nem akarsz várni, akkor menj.

Mesaana önkéntelenül egy kicsit lábujjhegyre emelkedett, de még így is felfelé kellett néznie. Semirhage még a legtöbb férfinél is magasabb volt, bár olyan tökéletesen arányos, hogy észre sem lehetett venni, amíg föléd nem tornyosult, és le nem nézett rád.

– Menni? El fogok menni. És ő meg...

Természetesen nem volt figyelmeztetés. Ha egy férfi fókuszált, soha nem is volt. A levegőben megjelent egy fényes függőleges vonal, aztán kiszélesedett, ahogy kapunyílásként oldalra fordult, eléggé kinyílva ahhoz, hogy Demandred keresztülléphessen rajta, mindkettőjük felé kissé meghajolva. Ma teljesen sötétszürkébe öltözött, nyakánál egy kis halvány csipkével. Könnyedén alkalmazkodott a Kor divatjához és anyagaihoz.

Sasorrú profilja elég csinos volt, de nem az a fajta, akitől minden nő szíve gyorsabban ver. Demandred élete bizonyos értelemben a „majdnem” és a „nem egészen” története volt. Az volt a balsorsa, hogy egy nappal Lews Therin Telamon után született, aki a Sárkány lett, míg Barid Bel Medar, aki akkor volt, szinte éveket töltött el majdnem elérve Lews Therin eredményeit, és nem egészen elérve Lews Therin hírnevét. Lews Therin nélkül ő lett volna a Kor legelismertebb embere. Ha őt nevezték volna ki vezetőnek az általa szellemileg alsóbbrendűnek vélt férfi helyett, aki egy túlságosan óvatos bolond, és akinek túl gyakran kedvezett a szerencse, itt állna most? Ez most csak léha spekuláció, bár Mesaana már korábban is foglalkozott vele. Nem, az a lényeg, hogy Demandred lenézte a Sárkányt, és most, hogy a Sárkány újjászületett, minden érzelmét átirányította rá.

– Miért...?

Demandred felemelte a kezét.

– Várjuk meg, míg mindenki itt lesz, Mesaana, hogy ne kelljen önmagamat ismételnem.

Egy pillanattal azelőtt megérezte a saidar csavarintását, hogy az izzó vonal megjelent volna, és kapunyílássá változott. Graendal lépett ki belőle. Ezúttal félmeztelen szolgái nélkül, és éppoly gyorsan hagyta, hogy a nyílás eltűnjön, mint az előbb Demandred. Húsos nő volt, finoman göndörödő arany-vörös hajjal. Valahol sikerült streith-et találnia magas nyakú ruhájához. Mesaana időnként eltűnődött, hogy Graendal igazából figyelmet fordított-e valamire is a saját érzéki örömein túl.

– Kíváncsi voltam, hogy itt leszel-e – mondta könnyedén az újonnan érkezett. – Olyan titokzatos voltál. – Vidáman, kissé bolondosan felnevetett. Iszonyú hiba volna, Graendalt csak a felszínes értékein számításba venni. A legtöbben, akik bolondnak nézték, már régen halottak, áldozatul estek a nőnek, akit semmibe vettek.

– Sammael jön? – kérdezte Demandred.

Graendal elutasítóan legyintett gyűrűkkel ékes kezével.

– Ó, ő nem bízik benned. Szerintem az az ember már önmagában sem bízik. – A streith elsötétült, mint a köd. – Illianban irányítja a seregeit, és azon nyöszörög, hogy nincsenek lándzsái, amivel felfegyverezze őket. Amikor nem ezzel van elfoglalva, akkor használható angreal, vagy sa'angreal után kutat. Persze, valami megfelelő erejűt keres.

Mindketten Mesaanára pillantottak, aki mély lélegzetet vett. Bármelyikük odaadott volna szinte mindent egy megfelelő angrealért, vagy sa'angrealért. Mind erősebb volt bármelyik félig képzett gyereknél, aki ma aes sedai-nak nevezte magát, de elég félig képzett gyerek, együttes erővel összezúzhatná mindannyiukat. Kivéve, persze, hogy már nem tudták, hogyan, és már egyébként sem voltak meg a szükséges eszközeik hozzá. Ha tizenháromnál többen akartak összekapcsolódni, akkor férfiakra volt szükség, és huszonhéten felül, már egy nem is volt elég. Igazából azok a lányok – a legidősebb is lánynak tűnt neki, mert már több mint háromszáz évet megélt a Vájatban lepecsételve töltött időn kívül, és úgy tartotta, még csak középkorú – nem jelentenek igazi veszélyt, de ez nem csökkentette senkinek sem az angreal, vagy a még jobb, még erősebb sa'angreal utáni vágyát. A saját idejükből származó maradványaikkal akkora mennyiségű Hatalmat tudtak fókuszálni, ami egyébként hamuvá égetné őket. Bármelyikük sok mindent feltenne egy ilyen jutalomért. De nem mindent. Nem, ha nincs rá igazán szükség. A hiány ugyanakkor nem csendesítette el a vágyat.

Mesaana önkéntelenül oktató hangnemre váltott.

– A Fehér Toronyban most már őrök vannak, és a páncéltermeket is kívül-belül őrzik, ezen kívül mindent naponta négyszer megszámolnak. A Nagy Tárházat Tear Kövében szintén őrzik valami utálatos dologgal, ami azonnal elkapott volna, ha megpróbáltam volna átjutni rajta, vagy kioldozni. Nem hiszem, hogy bárki is kioldozhatná, kivéve azt, aki megkötötte, és addig csapda marad minden más nő számára, aki tud fókuszálni.

– Úgy hallottam, egy nagy halom poros szemét – mondta Demandred lenézően. – A teariek mindent összegyűjtöttek, aminek akár csak a szóbeszéd szerint köze lehetett a Hatalomhoz.

Mesaana gyanította, hogy Demandrednek a szóbeszédeknél több mondanivalója is van. Azt is gyanította, hogy a Nagy Tárház köré a férfiak számára is szőttek egy csapdát, mert egyébként Demandred már rég megszerezte volna magának a sa'angrealt, és rátámadt volna Rand al'Thorra.

– Nem kétséges, hogy van néhány Cairhienben és Rhuideanban is. Ha nem is sétálsz egyenest al'Thor karjaiba, akkor is mindkét város tele van olyan nőkkel, akik tudnak fókuszálni.

– Tudatlan kislányok – mordult fel Graendal.

– Ha a konyhalány nyom kést a hátadba – mondta Semirhage hűvösen –, akkor kevésbé halsz meg, mintha beleesnél egy sha'je duelbe Qalban?

Mesaana bólintott.

– Így akkor bármi is hever a padláson eltemetve, elfeledve, az ott is marad. Ha arra akartok számítani, hogy véletlenül megtaláltok valamit, akkor tegyétek. Én nem fogom. Hacsak valaki nem ismeri egy nyugalmi láda helyét. – Utolsó szavaiban bizonyos szárazság csengett. A nyugalmi ládáknak túl kellett volna élniük a Világtörést, de a hatalmas földmozgások éppúgy hagyhatták őket az óceán fenekén, mint hegyek alá temetve. Néhány néven és legendán kívül kevés maradt abból a világból, amelyet valaha ismertek.

Graendal mosolya maga volt a báj.

– Mindig azt gondoltam, hogy tanárnak kéne lenned. Ó, sajnálom! Elfelejtettem.

Mesaana arca elborult. Útja a Nagyúrhoz akkor kezdődött, mikor sok-sok évvel ezelőtt nem kapott helyet a Collam Daanban. A kutatáshoz nem volt megfelelő – mondták neki –, de azért még mindig taníthatna. Nos, tanított. Míg rá nem jött, hogyan taníthatja meg mindet!

– Még mindig arra várok, hogy halljam, mit mondott a Nagyúr – morogta Semirhage.

– Igen, meg kell öljük al'Thort? – Mesaana észrevette, hogy mindkét kezével a szoknyáját markolássza, és elengedte. Furcsa. Soha nem engedett senkit belátni a bensőjébe. – Ha minden jól megy, akkor két, esetleg három hónapon belül olyan helyen lesz, ahol biztonságosan elérhetem, és tehetetlen lesz.

– Ahol biztonságosan elérheted? – Graendal kérdőn emelte meg a szemöldökét. – Hol lettél hazudozó? Mindegy. Mivel ilyen tiszta a helyzet, ez éppolyan jó, mint az a terv, amit most hallottam.

Demandred még mindig csendben állt, és őket figyelte. Nem, nem Graendalt. Semirhage-t és őt. Amikor megszólalt, félig magának, félig nekik beszélt.

– Mikor belegondolok, hogy ti ketten hova tettétek magatokat, eltűnődöm. Mennyit és mióta tud a Nagyúr? A történtekből mindezidáig mennyi volt az ő terve szerint? – Erre nem volt válasz. Végül így folytatta: – Tudni akarjátok, mit mondott nekem a Nagyúr? Hát jó. De köztünk marad, szigorúan. Mivel Sammael úgy döntött, hogy távol marad, ő semmit nem tud meg. A többiek sem, mindegy, hogy élnek-e, vagy meghaltak. A Nagyúr üzenetének első fele egyszerű. Hagyjuk a Káosz Urát uralkodni. Pontosan e szavakat használta. – Szája sarkai megrándultak, és olyan közel állt a mosolygáshoz, amilyet Mesaana még sosem látott rajta. Aztán elmondta a többit.

Mesaana észrevette, hogy reszket, és nem tudta, hogy az izgalomtól, vagy a félelemtől. Lehet, hogy működik, lehet, hogy minden a kezükbe kerül. De szerencse kellett hozzá, és a kockázatos dolgoktól mindig kényelmetlenül érezte magát. Demandred hazárdjátékos volt. Egy dologban igaza volt: Lews Therin úgy kovácsolta a szerencséjét, mint pénzverő az érméket. Véleménye szerint úgy tűnt, Rand al'Thor ugyanezt tette.

Hacsak... Hacsak a Nagyúrnak nincs egy terve azon kívül, amit felfedett. És ez minden más lehetőségnél jobban megrémítette.

Az aranykeretes tükör visszatükrözte a szobát, a falak zavaró mozaikját, az aranyozott bútorzatot, a finom szőnyegeket, a többi tükröt és falikárpitokat. Egy palota terme ablakok nélkül – és ajtó nélkül. A tükör egy sötét, vérvörös ruhában fel-alá járkáló nőt is visszatükrözött, kinek gyönyörű arcán a düh és a hitetlenkedés keveredett. Még mindig hitetlenkedés. A férfi saját arcát is visszatükrözte, és az sokkal jobban érdekelte, mint a nő. Nem bírt ellenállni, és már vagy századszor megérintette orrát, száját és arcát, hogy megbizonyosodjék valódiságukról. Nem fiatal, de fiatalabb annál az arcnál, amit a hosszú alvás és a sok végtelen rémálom utáni első ébredéskor viselt. Közönséges arc, és ő mindig is utált közönséges lenni. Felismerte torkában a hangot, mint kifakadni készülő nevetést, kacajt, de elfojtotta. Nem volt őrült. Mindezek ellenére nem volt az.

A nevet e második, sokkal rettenetesebb alvás alatt kapta, mielőtt ezzel az arccal és testtel felébredt. Osan'gar. A nevet egy olyan hang adta, melyet ismert, és amelynek nem mert ellenszegülni. A régi neve, melyet gúnyolva kapott, és büszkén viselt, már örökre a múlté. A nő, most Aran'gar. Aki valamikor volt, már nem létezett.

Azok a nevek, érdekes választás. Osan'gar és aran'gar egyfajta párbaj bal- és jobbkezes tőrei voltak, mely rövid ideig volt népszerű annak a hosszú építkezésnek a kezdetén, melynek első napján a Vájat megindította a Hatalom Háborúját. Emlékei szórványosak voltak – túl sok minden veszett el a hosszú és a rövid alvás alatt –, de erre emlékezett. A népszerűsége azért tartott rövid ideig, mert mindkét párbajozó fél szinte elkerülhetetlenül meghalt. A tőrök pengéit lassan ölő méregbe mártották.

Valami homályosan megmozdult a tükörben, mire – nem túl gyorsan – megfordult. Emlékeznie kellett, hogy ő kicsoda, és vigyázni, hogy mások is tudják. Még mindig nem volt ajtó, de egy Myrddraal is a szobában volt. Semmi sem volt furcsa ezen a helyen, de a Myrddraal magasabb volt, mint bármelyik, akit Osan'gar eleddig látott.

Megadta az idejét, és hagyta, hogy a Félember várjon, míg tudomásul veszi. Mielőtt kinyitotta volna a száját, Aran'gar szitkozódni kezdett.

– Miért tették ezt velem? Miért tettek ebbe a testbe? Miért? – utolsó szava szinte sivított.

Osan'gar azt gondolta volna, hogy a Myrddraal vértelen ajkai mosolyba rándultak, de ez itt és máshol is lehetetlen. Még a trallokoknak is van humorérzékük, még ha visszataszító és erőszakos is, de a Myrddraaloknak nincs.

– Mindketten a legjobbat kaptátok, amit a Határvidéken szerezni lehetett. – A hangja a száraz fűben zizegő vipera hangjára emlékeztetett. – Jó test. Erős és egészséges. És jobb, mint a másik választási lehetőség.

Mindkét dolog igaz volt. Jó test volt, megfelelő egy daien táncosnak a régi időkben. Sima, szemrevaló, és hozzáillő, fényes fekete hajjal keretezett zöld szemű ovális elefántcsont arc. És a másik lehetőségnél minden jobb.

Lehet, hogy Aran'gar nem így látta. A gyönyörű arcot düh borította el. Valami meggondolatlanságot akart elkövetni. Osan'gar tudta. E tekintetben mindig gond volt. Lanfear ellenben óvatosnak tűnt. Kinyúlt a saidinért. Veszélyes lehet itt fókuszálni, de kevésbé az, mint hagyni a nőt, hogy valami komoly hülyeséget kövessen el. Kinyúlt a saidinért – és semmit sem talált. Ez olyan volt, mintha elválasztották volna. A megdöbbenés kővé dermesztette ott, ahol állt.

Nem úgy Aran'gart. Lehet, hogy ő is ugyanezt a felfedezést tette, de rá más hatást gyakorolt. Macskához illő visítással vetette rá magát a Myrddraalra, csípte, karmolta.

Természetesen hiábavaló támadás volt. A Myrddraal még el sem mozdult álló helyéből. Egyszerűen torkon ragadta, és nyújtott karral felemelte, míg lába fel nem emelkedett a földről. A visításból fuldoklás lett, és a nő mindkét kézzel megmarkolta a Félember csuklóját. A szorításában vergődő nővel Osan'garra vetette szem nélküli pillantását.

– Nem választottak el, de nem fogtok fókuszálni, míg meg nem engedik nektek. És soha nem fogtok megütni engem. Én Shaidar Haran vagyok.

Osan'gar nyelni próbált, de a szája szinte porzott a szárazságtól. A lénynek bizonyára semmi köze nem volt ahhoz, amit vele tettek, bármi is volt az. A Myrddraaloknak volt bizonyos fajta hatalmuk, de nem ilyen. Mégis tudott róla. Osan'gar sosem szerette a Félembereket. Segített létrehozni a trallokokat, összevegyíteni az állati és emberi anyagot – erre büszke volt, a tehetségre, amit belefektetett, a nehézségekre –, de ezek az időnként megjelenő atavisztikus leszármazottak még a legjobb időkben is kényelmetlen érzéssel töltötték el.

Shaidar Haran visszafordította a figyelmét a markában rángatózó nőre. Az arca már kezdett lilára változni, de a lábával vadul rugdosott.

– Alkalmazkodni fogsz. A test meghajlik a lélek előtt, de az elme meghajol a test előtt. Máris kezdesz alkalmazkodni. Hamarosan olyan lesz, mintha sohasem lettél volna más. Vagy vonakodhatsz. Akkor más kerül a helyedre, és téged meg átadunk a... testvéreimnek, úgy megszorongatva, ahogy most vagy. – A vékony ajkak megint megrándultak. – Hiányzik nekik a sportjuk a Határvidéken.

– Nem tud beszélni – mondta Osan'gar. – Megölöd! Nem tudod, kik vagyunk? Tedd le, Félember! Engedelmeskedj! – Engedelmeskednie kellett a Kiválasztottak egyikének.

De a Myrddraal még egy pillanatig szenvtelenül tanulmányozta Aran'gar elsötétülő arcát, mielőtt hagyta, hogy a lába ismét a padlóra érjen, majd meglazította szorítását.

– Én a nagyúrnak engedelmeskedem. Senki másnak. – Aran'gar remegve, köhögve és levegőért kapkodva rátámaszkodott. Ha a Félember elvette volna a kezét, elesett volna. – Engedelmeskedsz a Nagyúr akaratának? – Az érdes hangban nem volt követelés, csak hanyag kérdés.

– I-igen – sikerült rekedten kimondania, mire Shaidar Haran elengedte.

Torkát masszírozva elimbolygott, és Osan'gar odalépett, hogy segítsen neki, de a nő pillantásával és felemelt öklével elijesztette, mielőtt hozzáérhetett volna. Felemelt kézzel hátrált el. Erre a gyűlölködésre nem volt szüksége. De jó test volt és jó vicc. Mindig is büszke volt a humorérzékére, de ez rendkívül mulatságos volt.

– Érzitek a hálát? – kérdezte a Myrddraal. – Halottak voltatok, de most éltek. Gondoljatok Rahvinra, akinek a lelkét nem lehet megmenteni, mert túl van már az időn. Újabb esélyt kaptok, hogy szolgáljátok a Nagyurat, és feloldozzátok magatokat a hibáitok alól.

Osan'gar igyekezett biztosítani, hogy ő hálás, hogy semmit sem akar jobban, mint szolgálni, és feloldozást nyerni. Rahvin halott? Mi történt? Nem baj. Eggyel kevesebb Kiválasztott, eggyel több esélyt jelent a valódi hatalomra, amikor a Nagyúr kiszabadul. Ez elkopott. Megalázkodott valami előtt, amit legalább annyira lehet az ő teremtményének nevezni, mint a trallokokat, de túlságosan tisztán emlékezett a halálra. Egy féreg előtt is csúszna a porban, hogy azt elkerülje. Aran'gar semmivel sem volt lassúbb – vette észre – az összes haraggal együtt a szemében. Ő is tisztán emlékezett.

– Akkor itt az idő, hogy még egyszer kimenjetek a világba a Nagyúr szolgálatában – mondta Shaidar Haran. – Csak én és a Nagyúr tudja, hogy éltek, senki más. Ha sikert értek el, akkor örökké élni fogtok és mindenki más fölé emelkedtek. Ha kudarcot vallotok... De nem fogtok kudarcot vallani, ugye? – A Félember ekkor valóban mosolygott. Olyan volt, mintha a halál mosolyogna.

Első fejezet

Oroszlán a hegyen

Az Idő Kereke forog, korok jönnek és mennek, emlékeket hagynak, melyek legendákká válnak. A legenda mítosszá halványul, és a mítoszt is rég elfelejtik, mikor a Kor, mely életet adott neki, újra eljön. Egy korban, amit egyesek a Harmadik Kornak is neveznek, egy korban, amely még nem jött el, és amely már rég elmúlt, egy szél kelt fel Cairhien barna bozóttal benőtt hegyei közt. Nem a szél volt a kezdet. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek sem kezdetek, sem végződések. De azért egyfajta kezdet volt.

A szél nyugat felé keresztülfújt az elhagyott falvakon és tanyákon, köztük sok csak elszenesedett fa kusza halmaza volt. Cairhient háború dúlta fel. Háború és polgárháború, betörés és káosz. Míg most, hogy vége van – amennyiben vége van – csak maroknyian kezdtek el visszaszivárogni otthonaikba. A szél száraz volt, és a nap megpróbálta kiszívni a föld maradék nedvességét is. Ott, ahol Maerone kisvárosa nézett szembe az Erinin folyó túlpartján fekvő nagyobb Aringillel, a szél Andorba ért. Mindkét város szinte megsült, és ha Aringillben többet imádkoztak esőért, ahol a Cairhienből érkező menekültek összezsúfolódtak a falak mögött, mint halak egy hordóban, akkor még a Maerone körül összegyűlt katonák is a Teremtőhöz fohászkodtak, néha részegen, néha lelkesen. A télnek már rég ki kellett volna nyújtania karjait az első havazásokkal, és akik verítékeztek, féltek is attól, amitől ez nem így történt, bár csak kevesen merték szavakba önteni félelmüket.

Keletről fújt a szél, aszott, száraz leveleket kavarva a fákon, felborzolva a keményre száradt, sáros falú medrekben visszahúzódó patakok felszínét. Andorban nem kiégett romok, hanem falusiak és parasztok vizslatták idegesen az erős napot, és megpróbáltak nem nézni földjeikre, melyek nem hoztak termést. Nyugatra, míg a szél elhagyta Caemlynt, megemelve a királyi palota feletti két zászlót, az ogierek által épített belváros szívében. Az egyik lobogó vérvörösen hullámzott, melyen egy hullámos vonallal kettéosztott korong volt, egyik fele fekete, mint az éjszaka, másik fele pedig ragyogó fehér. A másik fehéren hasított az égbolton. Ezen a zászlón a figura úgy tűnt, mintha valami furcsa, aranysörényű, napszemű, vörös-arany pikkelyű négylábú kígyó lovagolná meg a szelet. Nehéz kérdés, hogy melyik zászló okozott több félelmet. Ugyanakkor a rettegők néha reménykedtek is. Reménykedtek a megváltásban és rettegtek a pusztulástól, ugyanabból a forrásból.

Sokak szerint Caemlyn volt a világ második legszebb városa, mely magát Tar Valont is felülmúlja, és nem csak Andor lakói szerint, akik gyakran nevezték elsőnek. A nagy külső fal mentén magas, kerek ezüstös és fehér sávos kőből épült tornyok sorakoztak, belül pedig még magasabb fehér és arany tornyok, kupolák emelkedtek a kegyetlen napsütésben ragyogva. A város az ősi óváros felé emelkedve dombokra épült, melyet saját fényes fehér fala vett körül, bíbor, fehér és aranyszínű csillogó mozaikokkal díszített tornyaival és kupoláival, mely lenézett az újvárosra, amely jóval fiatalabb volt kétezer évesnél.

Ahogy a belváros Caemlyn szíve volt, és jóval több pusztán a központnál, úgy a Királyi Palota a belváros szívét jelentette, a mutatványosok meséibe illő hófehér tornyokkal, aranykupolákkal és csipkés kőfaragványokkal. Szív, mely a két lobogó árnyékában lüktetett.

Félmeztelenre vetkőzve, és lábujjhegyen egyensúlyozva e pillanatban Rand nem volt jobban tisztában azzal, hogy egy palota fehér köves udvarán van, mint a környező oszlopsorok között álló nézelődőkkel. Haja az izzadtságtól a fejére tapadt, és verítéke végigcsurgott a mellkasán. Oldalán a félig begyógyult seb kegyetlenül fájt, de nem volt hajlandó tudomást venni róla. Alkarján a fehér lobogón láthatóhoz hasonló két alak volt, melyek vörös és arany színben csillogtak. Sárkányok, ahogy az aielek hívták őket, és mások is átvették a nevet. Halványan tudatában volt a tenyerébe égett gémeknek, de csak azért, mert érezte, ahogy a fa gyakorlókard hosszú markolatát tartotta.

Eggyé vált a karddal, ahogy egyik helyzetből szinte átfolyt a következőbe, csizmái lágyan súrolták a halvány kőpadlót. Oroszlán a hegyen, A hold íve, A reggel tornya. Gondolatok nélkül. Öt izzadó, mezítelen mellkasú férfi körözött körülötte oldalazva lépkedve, óvatosan, lépésről, lépésre. A gyakorlókardok emelkedtek. Csak velük volt igazából tisztában. Kemény arcú, magabiztos férfiak, a legjobbak, akiket eddig talált. A legjobbak, mióta Lan elment. Gondolat nélkül, ahogy Lan tanította. Eggyé vált a karddal és az öt férfivel.

Hirtelen előrerohant, miközben az őt körülvevő férfiak gyors mozgással követték, hogy középen tartsák. Épp abban a pillanatban, mikor az egyensúly elbizonytalanodott, mikor az ötből legalább kettő már emelkedni kezdett, hogy megtörje, hirtelen, lépés közben megfordult, és a másik irányba rohant. Próbáltak reagálni, de már túl késő volt. Hangos kattanással saját pengéjének bekötött fájával elkapta egy gyakorlókard sújtását, ugyanakkor jobb lábbal hasba rúgta az egyik őszes hajú férfit. A férfi fuldokolva összegörnyedt. Pengét a pengének feszítve Rand megfordulásra kényszerítette törött orrú ellenfelét, és közben ismét megrúgta az összegörnyedt embert. Az ősz ember levegőért kapkodva elterült, Rand ellenfele pedig megpróbált elhátrálni, hogy használhassa kardját, de ez lehetővé tette Rand kardja számára, hogy megkerülje az övét – a szőlőinda tekereg – és keményen a mellkasának szegezze, elég erősen ahhoz, hogy ledöntse a lábáról.

Mindez alig néhány szívdobbanásnyi idő alatt zajlott le, így a másik három csak most zárkózott fel. Az első, egy gyors, zömök kis ember, alkatát meghazudtolva ugrott át a betört orrún, olyan ordítással, hogy a törött orrú megremegett. Rand gyakorlókardja eltalálta a sípcsontját, amitől megtántorodott, aztán a hátára mért csapástól a földre zuhant.

Ezzel már csak kettő maradt, de ezek voltak a legjobbak: egy vékony, magas férfi, akinek a kardja úgy mozgott, mint a kígyó nyelve, és egy súlyos, borotvált fejű fickó, aki sosem hibázott. Azonnal kettéváltak, hogy két oldalról közelítsék meg Randet, de ő nem várt. Gyorsan a csontsovány férfi mellett termett, csak pillanatai maradtak, míg a másik megkerülte az elesetteket.

A vékony ember éppoly jó volt, mint amilyen gyors. Rand aranyat ajánlott a legjobbnak, így hát jöttek. Andorinak magas volt, bár Rand egy kéznyivel fölé magasodott, ugyanakkor a magasságnak kicsiny szerepe van a kardvívásban. Az erőnek néha több hasznát veszik. Rand teljes erejéből nekitámadt, és a férfi arca megfeszült, ahogy meghátrált. A vaddisznó leront a hegyoldalon-nal szétzúzta a Selyemszaggatást, és áttört a Háromágú villámon. A fakard oldalirányból keményen nekicsapódott a férfi nyakának. Fojtott hörgéssel esett el.

Rand azonnal jobb felé a földre vetette magát, és gurulva feltérdelt a kőpadlón, majd belevágott A folyó alámossa a partot-ba. A borotvált fejű férfi nem volt gyors, de valahogy mégis számított rá. Amikor Rand fakardja végigszántott a fickó széles mellkasán, a férfi pengéje Rand fejére zúdult.

Rand egy pillanatra megingott, szeme előtt homályos fekete pöttyök keringtek. Fejét megrázva megpróbált tisztán látni, és a gyakorlókardot használta, hogy talpra nyomja magát. A borotvált fejű férfi hevesen zihálva, figyelmesen nézte őt.

– Fizessetek neki – mondta Rand, mire az óvatosság eltűnt a borotvált fejű ember arcáról. Szükségtelen óvatosság. Mintha Rand nem ígért volna egy napi extra fizetséget annak, akinek sikerül megütni őt. Sőt háromszorosát annak, aki egy az egyben legyőzi. Ez volt az egyik módszere, hogy senki se fogja vissza magát, hogy hízelegjen az Újjászületett Sárkánynak. Soha nem kérdezte meg a nevüket, és ha ezt zokon vették, annál jobb, ha ettől keményebben próbálkoztak. Azért akart ellenfeleket, hogy próbára tegye magát, nem pedig, hogy barátkozzon. A meglévő barátai egy napon úgyis átkozni fogják az órát, mikor megismerték, ha eddig még nem tették. A többiek is forrongtak. Akit „megölt”, annak ott kellett feküdnie, ahol elesett, amíg az egész véget nem ért, akadályként, mintha igazi holttest lenne ott, de a köpcös férfinek fel kellett segítenie az őszülőt, pedig saját magának is nehezére esett segítség nélkül felállnia. Ma már nem lesz több gyakorlás. – Fizessetek mindegyiküknek.

Taps és dicsérő morajlás szaladt keresztül a nézőkön a keskeny barázdált oszlopok közt álló urak és a kifinomult hímzésektől, paszományoktól súlyos, színes selyemruhákat viselő úrhölgyek során. Rand elfintorodott és félrelökte a kardját. Azok mind Gaebril nagyúr talpnyalói voltak, mikor Morgase királynő – az ő királynőjük – alig volt több, mint fogoly ebben a palotában. A saját palotájában. De Randnek szüksége volt rájuk. Jelen pillanatban. Markold meg a tüskebokrot, és megszúr – gondolta. Legalábbis remélte, hogy saját gondolata volt.

Sulin, az aiel Lándzsa Hajadonjainak Randet szolgáló csapatának óvatos, ősz hajú vezetője a Világ Gerincének ezen az oldalán. Övére akasztott erszényéből előhúzott egy tar valoni aranymárkát, és olyan fintorral lökte oda, mely összehúzta arca oldalsó részén a csúnya sebhelyet. A Hajadonoknak nem tetszett, hogy Rand kardot forgat, még ha gyakorlókard volt is az. Semmilyen kardot nem helyeseltek. Egyetlen aiel sem.

A borotvált fejű elkapta a pénzérmét, és óvatos meghajlással viszonozta Sulin kék szemű pillantását. A Síkság sivár tájképébe olvadó szürkésbarna kabátot, nadrágot és puha, fűzős csizmát viselő Hajadonok közelében mindenki óvatos volt. Egyesek kezdtek zöldes árnyalatokat is hozzátenni ruhájukhoz, hogy beleilleszkedjenek az aszály ellenére általuk Vízföldnek nevezett hely képébe. Az Aiel Pusztához képest még mindig nedves volt, hiszen a Puszta elhagyása előtt kevés aiel látott akkora vizet, melyet nem tudott átlépni, és kemény viszályok dúltak két-három hossznyi szélességű pocsétákért.

Mint minden aiel harcos, és a több mint húsz világos szemű Hajadon az udvarban, Sulin is rövidre vágva hordta a haját, kivéve egy hosszúra növesztett tincset a tarkóján. Három rövid lándzsát és egy kerek bikabőr pajzsot hordott a bal kezében, egy nehéz pengéjű, hegyes kést pedig az övébe tűzve. Mint minden aiel harcos, egész a Jalani korig visszamenőleg, Sulin már egész kisgyermek korától fogva tudott bánni ezekkel a fegyverekkel, és a legkisebb provokációra használná is. Legalábbis a Sárkányfal innenső oldalán élő népek így látták. Őt kivéve, a Hajadonok mindenkit szemmel tartottak. Minden leárnyékolt ablakot, halvány kőerkélyt, minden árnyékot. Néhányan rövid, szarvból készült íjakat hordtak, a húrra helyezett nyílvesszővel, és a derekukon viselt tegezben újabbak álltak készen. A Far Dareis Mai, a Lándzsa Hajadonjai tisztelettel övezték előre megjövendölt car'a'carnjukat, néha ugyan az ő sajátos módjukon, de egytől egyig mind meghalt volna, hogy életben tartsa Randet. A gondolatra Randnek saját savától égett a gyomra. Sulin csúfondáros vigyorral osztogatta tovább az aranyat – Randet örömmel töltötte el, hogy Tar Valon aranyát használja – még egyet a borotvált fejűnek, és egyet-egyet az összes többinek. Az aielek a helyieket alig becsülték többre, mint a kardokat, és ez mindenkire vonatkozott, aki nem aielnek született, és nevelkedett. A legtöbb aiel számára e csoportba tartozott Rand is, aiel vére ellenére, de karján ott voltak a Sárkányok. Egyik a törzs vezetőjét jelöli, amit akaraterővel, élete kockáztatásával nyert, a második a car'a'carn, a törzsfők vezérének jele. Ő, Aki a Napkeltével Érkezik. Ám a Hajadonoknak voltak más okaik is a megbecsülésre.

A gyakorlókardokat, ingeket és kabátokat fölszedve, a férfiak hajlongva távoztak.

– Holnap! – kiáltott utánuk Rand – Korán! – A parancsot még mélyebb meghajlásokkal vették tudomásul.

A félmeztelen katonák még ki sem értek az udvarból, amikor a nemesek kiözönlöttek az oszlopok közül, és selymek szivárványában fogták körül Randet, verejtékező arcukat csipkés zsebkendőkkel törölgetve. Ingerelték Randet. Használd, amit használnod kell, vagy hagyd, hogy az Árnyék betakarja az országot. Ezt még Moiraine mondta neki. Szinte jobban tetszett neki Cairhien és Tear lakóinak őszinte ellenállása, mint ez a csürhe. Attól, hogy őszintének nevezte, amit azok tettek, majdnem nevetni kezdett.

– Csodálatos volt – sóhajtotta Arymilla, kezét gyengéden Rand karjára téve. – Olyan gyors, olyan erős. – A nő nagy, barna szeme még a szokásosnál is negédesebb volt. Láthatóan volt olyan bolond, hogy azt higgye, Rand fogékony rá; zöld ruhája, melyet ezüst szőlőindák díszítettek, andori mércével elég mélyen kivágott volt, ami annyit jelent, hogy egy kicsit látni engedett a dekoltázsából. Csinos volt, de akár Rand anyja is lehetett volna. Egyikük sem volt fiatalabb, sőt néhányan még öregebbek, de mindannyian versengve nyalták Rand talpát.

– Pompás volt, Sárkány uram. – Eleina könyökével majdnem félrelökte Arymillát. Ez a mosoly furcsa volt a mézszínű hajú asszony ravasz arcán. Házsártos asszony hírében állt. Rand közelében persze nem úgy viselkedett. – Andor történetében sosem volt még önhöz fogható kardforgató. Még Souran Maravaile, aki Sasszárny Artur legnagyobb hadvezére volt, és Ishara férje, aki először ült az Oroszlános Trónon – még ő is meghalt, amikor mindössze négy kardforgatóval nézett szembe. Orgyilkosok voltak a Százéves Háború huszonharmadik évében. Bár megölte mind a négyet. – Eleina ritkán hagyta ki az alkalmat, hogy kihangsúlyozza, milyen jól ismeri Andor történelmét, különösen azokon a területeken, melyekről nem sok ismeret áll rendelkezésre, mint az a háború, mely Sasszárny halála után darabokra törte birodalmát. Ma legalább nem tett hozzá igazolásokat, hogy miért van neki joga az Oroszlános Trónra.

– Csak egy kis balszerencse a végén – toldotta meg Jarid, Eleina férje, kedélyesen. Szögletes férfi volt, andorinak sötét hajú. Vörös kabátjának hajtókáit és hosszú gallérját hímzett csigavonalas minták, és arany vaddisznók, a Sarand Ház jelei díszítették, Eleina hozzá illő vörös ruhájának hosszú ujját és magas nyakát pedig Andor fehér oroszlánjai. Rand eltűnődött, hogy vajon azt hiszi-e, hogy ő nem ismeri fel az oroszlánok jelentését. Jarid nemesi házának magas trónján ült, de minden hajtóerő és becsvágy a féleségétől származott.

– Csodálatosan jól csinálta, Sárkány uram – mondta Karind nehézkesen. Csillogó szürke ruhája éppoly szigorú szabású volt, mint az arca, de az ujján és a szegélyeken súlyos ezüstpaszományok díszítették, melyek szinte összeillettek az ősz sávokkal sötét hajában. – Minden bizonnyal ön a legremekebb kardforgató az egész világon! – Szavai ellenére, a zömök asszony lapos pillantása olyan volt, mint egy kalapácsütés. A keménységéhez mérhető ésszel veszélyes lett volna.

Naean karcsú, sápadtan is gyönyörű nő, nagy kék szemekkel, és hullámosan csillogó fekete hajjal, de az öt távozó férfi után küldött gúnyos mosolya hozzá tartozott.

– Gyanítom, hogy előre kitervelték, hogy egyikőjüknek sikerüljön eltalálnia magát. Aztán elosztják az extra fizetséget. – Eleinával ellentétben a kék ruhás nő az Arawn Ház ruhájának ujjára hosszan felhímzett, ezüst hármaskulcsával soha nem említette igényét a trónra, legalábbis ha Rand hallhatta, akkor nem. Úgy tett, mint aki elégedett egy ősi nemesi ház magas trónjával. A nőstényoroszlán, amint színleg megelégszik a házimacska szerepével.

– Számíthatok arra, hogy az ellenségeim nem fognak össze? – kérdezte Rand csendesen. Naean ajkai megmozdultak meglepetésében. Aligha volt buta, mégis úgy tűnt, szerinte azoknak, akik szemben álltak vele, azonnal meg kéne adniuk magukat, amint összeütközésbe kerülnek vele, és úgy látszott, személyes sértésnek vette, ha nem így történt.

Az egyik Hajadon, Enaila, a nemesekkel mit sem törődve átnyújtott Randnek egy hosszú, fehér törülközőt, hogy letörölhesse verítékét. A tüzes vörös lány az aielekhez képest alacsony volt, és bosszantotta, hogy még néhány helyi nő is magasabb volt nála. A Hajadonok többsége a legtöbb férfinek is egyenest a szemébe tudott nézni. Az andoriak is minden tőlük telhetőt megtettek, hogy semmibe vegyék őt, de szigorúan másfelé szegezett pillantásuktól próbálkozásuk csúfos kudarcba fulladt. Enaila úgy távozott, mintha a többiek láthatatlanok volnának.

A csend csak pillanatokig tartott.

– Sárkány uram bölcs – mondta Lir úr kis meghajlással, és enyhe homlokráncolással. Az Anshar Ház magas trónjának ura karcsú és erős volt, mint egy penge – sárga kabátját arany paszomány díszítette –, de túl simán behízelgő, összességében pedig túlságosan sima. Időnként látható homlokráncain kívül semmi sem piszkította be a felszínt. Mintha tudatában sem lenne, pedig aligha volt ő az egyetlen, aki furcsa pillantásokkal méregette Randet. Időnként mindannyian csodálkozó hitetlenkedéssel nézték az Újjászületett Sárkányt maguk között. – Az ellenség előbb-utóbb rendszerint valóban összefog. Észre kell őket venni, mielőtt erre lehetőségük adódik.

További dicshimnuszok érkeztek Rand bölcsességéről a nagydarab, kopasz, kemény pillantású Henren nagyúrtól, a nyílt arcú, de fondorlatos agyú Carlys úrnőtől, a kövér és kuncogós Daerillától, a keskeny szájú, ideges Elegartól és még vagy egy tucat másiktól, akik tartották a szájukat, míg a hatalmasabbak beszéltek.

A kisebb urak és hölgyek azonnal elhallgattak, mikor Eleina ismét megszólalt:

– Mindig nehéz megismerni az ellenséget, mielőtt színre lép. Akkor viszont már sokszor túl késő. – Férje bölcsen bólogatott.

– Én mindig azt mondom – jelentette ki Naean –, hogy aki nem velem van, az ellenem van. Ezt mindeddig jó szabálynak találtam. Akik húzódoznak, talán csak arra várnak, hogy hátat fordítson, és tőrt döfnek önbe.

Nem ez volt az első alkalom, amikor megpróbálták biztosítani a helyüket azzal, hogy gyanakvást szítanak bármely úr vagy úrhölgy irányába, aki épp nem áll mellettük, de Rand azt kívánta, bárcsak megállíthatná őket azzal, hogy egyszerűen szól nekik. Próbálkozásaik, hogy a Házak Játékát űzzék, haloványak voltak a Cairhienben vagy akár Tearben megszokott agyafúrt manőverekhez képest, és emellett bosszantóak is, de voltak gondolatok, melyeket Rand még nem akart a tudtukra hozni. Meglepő módon a segítség az ősz Nasin úrtól, a Caeren Ház magas trónjának urától érkezett.

– Új Jearom – mondta a férfi, ösztövér, keskeny arcán furcsa behízelgő mosollyal. Még néhány jelentéktelenebb nemestől is dühös pillantásokat kapott. Nasin egy kissé zavarodottan viselkedett a Rand Caemlynbe érkezését körülvevő események óta. Háza csillag és kard jele helyett Nasin halványkék hajtókáját oda nem illően kimunkált virágok, szerelmi bokréták díszítették, és időnként virágot tűzött ritkuló hajába, mint valami udvarolni induló parasztlegény. A Caeren Ház azonban még Jaridnak, vagy Naeannak is túl hatalmas volt, semhogy félrelökhette volna. Nasin feje billegett cingár nyakán. – A kardmunkája szemet gyönyörködtető, Sárkány uram. Ön egy új Jearom.

– Miért? – Az udvaron keresztülvágó hang elkeserítette az andori arcokat.

Davram Bashere természetesen nem volt andori; keskeny, szinte fekete szemével, horgas orrával és erős, szürkébe hajló bajuszával, mely szarvként kanyarodott lefelé széles szája körül. Karcsú volt, kicsit magasabb, mint Enaila. Hajtókáján és mandzsettáján ezüsttel hímzett, rövid, szürke kabátot és térdnél lehajtott szárú csizmájába tűrt bő nadrágot viselt. Ott, ahol előbb az andoriak álltak és figyeltek, Saldaea tábornoka odahúzott egy aranyozott széket az udvarra, és lábát az egyik karfára téve elterpeszkedett benne, kardját pedig könnyen elérhető helyre tette le. Sötét arcán izzadtság csillogott, de ettől éppoly kevéssé zavartatta magát, mint az andoriaktól.

– Hogy érted ezt? – kiáltotta Rand.

– Ez az egész kardgyakorlat – mondta Bashere könnyedén. – És öt emberrel? Senki sem edz öt ember ellen. Ez őrültség. Előbb, vagy utóbb, kiloccsantják az agyadat egy ilyen csetepatéban, még gyakorlókardokkal is, és mi célból?

Rand állkapcsa megfeszült.

– Jearom egyszer tízet győzött le.

Székében megemelkedve Bashere felnevetett.

– Szerinted elég sokáig fogsz élni, hogy utolérd a történelem legjobb kardforgatóját? – Az andoriak felől mérges morgás hallatszott – Rand biztos volt benne, hogy színlelt a felháborodás –, de Bashere nem törődött vele. – Végül is az vagy, aki vagy. – Hirtelen felpattanó rugóként megmozdult, emelkedés közben előrántotta a tőrt, mely pillanatokkal később Rand szíve felé villant.

Rand egyetlen izma sem rándult. Ehelyett megragadta a saidint, az Igaz Forrás férfi felét. Nem tellett nagyobb erőfeszítésébe, mint levegőt venni. A saidin elárasztotta, és magával hozta a Sötét Úr szennyét, a bűzös, jeges lavinát, a gőzölgő, olvadt fém zuhatagát. A Hatalom megpróbálta összezúzni, kiirtani, de Rand egy leomló hegy tetején egyensúlyozó ember módjára meglovagolta. Egy egyszerű levegőhullámot fókuszált, mely körülölelte a tőrt, és egy kartávolságra a mellkasától megállította. Az üresség körülvette azt, a közepén lebegett az űrben, minden gondolattól és érzelemtől távol.

– Meghalsz! – üvöltötte Jarid előrántva a kardját, amint Bashere felé rohant. Lir, Henren, Elegar és a többi andori úr is kardot rántott, még Nasin is, bár ő úgy nézett ki, mint aki leejti. A Hajadonok már felkötötték shoufájukat. Fekete kendő takarta arcukat egészen kék, vagy zöld szemükig, ahogy felemelték hosszú hegyű lándzsáikat. Az aielek mindig elkendőzték magukat ölés előtt.

– Állj! – kiáltotta Rand, mire mindenki megdermedt. Az andoriak pislogtak zavarukban, a Hajadonok pedig egyszerűen csak lábujjhegyen egyensúlyoztak. Bashere azon kívül, hogy visszaült a székbe, és lábát ismét feltette a karfára, többet nem mozdult.

Egy kézzel leszakítva a szarvmarkolatú tőrt a levegőből, Rand elengedte a Forrást. Még a gyomorfordító romlottsággal együtt is, mely végül elpusztította a fókuszáló férfiakat, nehéz volt elengedni. Amikor benne volt a saidin, Rand tisztábban látott és élesebben hallott. Olyan ellentmondás volt ez, melyet nem értett. Mikor a látszólag végtelen űrben lebegett, akkor valahogy elhárította a testi érzéseket és az érzelmeket, minden érzéke felerősödött, nélküle csak félig érezte magát élőnek. És úgy tűnt, a romlás egy része hátramarad, de a saidin megnyugtató ragyogása nem. A halálos ragyogás, mely megölné, ha egy cseppnyit is meginogna a vele folytatott küzdelemben. Kezében megforgatva a tőrt, lassan Bashere-hoz lépett.

– Ha egy szemvillanásnyival lassabb lettem volna – mondta lágyan –, akkor most halott lennék. Itt helyben, ültödben megölhetnélek. Andor semmilyen törvénye, és senki más nem mondaná, hogy nincs igazam. – Most vette észre, hogy kész is rá, hogy megtegye. A saidint hideg düh váltotta fel. Néhány hét ismeretség nem leplezte ezt.

A saldaeai ferde szeme olyan nyugodt volt, mintha otthon nyújtózkodna.

– A feleségemnek ez nem tetszene. És mellesleg neked sem. Deira valószínűleg átvenné a parancsnokságot, és újra nekiindulna Taim üldözésének. Ő nem ismeri el a veled kötött egyezségemet, hogy követlek téged.

Rand enyhén megrázta a fejét, dühe éle egy kicsit tompult a férfi hidegvérétől. És a szavaitól. Meglepetést jelentett neki, amikor megtudta, hogy Bashere kilencezer fős seregében az összes nemes magával hozta a feleségét, sőt a tisztek többsége is. Rand nem értette, hogy egy férfi hogy sodorhatja veszélybe a feleségét, de Saldaeaban ez volt a szokás, kivéve a Fertőbe vezetett hadjáratok esetében.

Pillantásával kerülte a Hajadonokat. A kisujjuk körméig harcosok voltak, de nők is. És megígérte nekik, hogy nem tartja vissza őket a veszélytől, sőt a haláltól sem. Azt ugyan nem ígérte meg, hogy nem retten vissza ettől, és ez belül hasogatta, de megtartotta ígéreteit. Azt tette, amit tennie kellett, még akkor is, ha utálta érte magát.

Sóhajtva félrelökte a tőrt.

– A kérdésed – mondta udvariasan. – Miért?

– Mert az vagy, aki vagy – mondta Bashere egyszerűen. – Mert te – és azok, akiket magad köré gyűjtesz – azok, akik. – Rand lábak csosszanását hallotta a háta mögül, mert minden próbálkozásuk ellenére, az andoriak soha nem tudták elrejteni iszonyukat Rand kegyelmétől. – Mindig meg tudod tenni ugyanazt, amit a tőrrel tettél – folytatta Bashere felemelt csizmáját letéve, és előrehajolva. – De bármely orgyilkosnak át kell jutnia az aieljeiden, hogy elérjen téged. Meg az én lovasaimon, mellesleg. Ugyan! Ha bármi közel kerül hozzád, az nem emberi lény lesz. – Szélesen kitárt karral ismét hátradőlt. – Nos, ha a kardforgatást akarod gyakorolni, akkor csak tedd azt. Egy férfinek testedzésre és kikapcsolódásra is szüksége van. De ne töresd be a fejed. Túl sok múlik rajtad, és egyetlen aes sedai-t sem látok körülötted, aki meggyógyíthatna. – A bajusza majdnem eltakarta hirtelen vigyorát. – Azon kívül, ha meghalsz, nem hiszem, hogy andori barátaink továbbra is szívesen vendégül látnak engem és katonáimat.

Az andoriak már eltették kardjaikat, de szemüket továbbra is ellenségesen Bashere-on tartották. Ennek semmi köze nem volt ahhoz, milyen közel állt Rand meggyilkolásához. Bashere jelenlétében általában kifejezéstelen arcot vágtak, mert ő csak egy idegen hadvezér volt, idegen hadsereggel Andor földjén. Az Újjászületett Sárkány akarta, hogy Bashere itt legyen, és ez a népség még egy Myrddraalra is mosolygott volna, ha az Újjászületett Sárkány úgy kívánja. De ha esetleg Rand ellene fordul...

Akkor semmit sem kell takargatni. Ezek keselyűk, akik készen álltak Morgase felfalására, mielőtt meghalt volna, és ha egy csepp lehetőségük van, felfalják Bashere-t is, és Randet is. Alig várta, hogy megszabaduljon tőlük.

Az élet egyetlen módja a halál. A gondolat hirtelen ötlött az eszébe. Egyszer régen úgy mondták ezt neki, hogy el kellett hinnie, de a gondolat nem a sajátja volt. Meg kell halnom. Csak halált érdemlek. Elfordult Bashere-tól, és hajába markolt.

Bashere egy pillanat alatt felpattant a székből, és megmarkolta Rand vállát, bár az fejmagasságban volt neki.

– Mi a baj? Az az ütés tényleg betörte a fejed?

– Jól vagyok. – Rand leengedte a kezét. Ez sosem fájt neki, csak az, hogy egy másik ember gondolatai jártak a fejében. Nem Bashere volt az egyetlen, aki figyelt. A Hajadonok legtöbbje legalább olyan szigorúan szemmel tartotta őt, mint az udvart, különösen Enailát, és a szőke Somarát, mind közül a legmagasabbikat. Azok ketten amint kötelességükkel végeznek, valószínűleg hoznak majd neki valamiféle gyógyteát, és ott állnak majd fölötte, míg meg nem issza. Eleina, Naean és a többi andori nehezen kapott levegőt. Kabátjukat, szoknyájukat markolászva figyelték Randet, azok tágra nyílt szemű félelmével, akik attól rettegnek, hogy meglátják az őrület első jeleit. Csak a Hajadonok voltak nyugodtak, meg Enaila és Somara.

Az aielek nem sokat törődtek az „Újjászületett Sárkánnyal”, számukra Rand a car'a'carn volt, aki a próféciák szerint egyesíti, aztán pedig megtöri őket. Elfogadták, bár aggódtak is miatta, úgy tűnt, a fókuszálást is elfogadták, és mindent, ami azzal együtt járhat. A többiek – a vízföldiek, gondolta szárazon – hívták Újjászületett Sárkánynak, és soha nem törték azon a fejüket, hogy ez mit is jelent. Hittek abban, hogy ő az újjászületett Lews Therin Telamon, a Sárkány, a férfi, aki lepecsételte a Sötét Úr börtönén a lyukat, és véget vetett az Árnyék Háborújának több, mint háromezer évvel ezelőtt. A Legendák Korának is véget vetett, amikor a Sötét Úr utolsó ellencsapásával beszennyezte a saidint, és minden fókuszálni tudó férfi elkezdett megőrülni, legelőször maga Lews Therin és a Százak Társasága. Újjászületett Sárkánynak hívták Randet, és soha nem is gyanították, hogy Lews Therin Telamon valamilyen része a fejében lehet, éppoly őrülten, mint amilyen akkor volt, amikor elindította az Őrület Idejét és a Világtörést. Éppoly őrülten, mint bármelyik aes sedai férfi, azok közül, akik a felismerhetetlenségig megváltoztatták a világ arculatát. Erre lassan jött rá, de minél többet tudott meg Rand az Egyetlen Hatalomról, annál erősebb lett a saidinnel, annál erősebb lett Lews Therin hangja, és annál keményebben kellett Randnek harcolnia, hogy ellenálljon a halott ember gondolatainak. Ez volt az egyik ok, amiért szerette a kardgyakorlatokat. A gondolat hiánya volt az eszköz, amivel megtarthatta önmagát.

– Találnunk kell egy aes sedai-t – morogta Bashere. – Ha igaz a szóbeszéd... A Fény égesse ki a szemem, bárcsak ne hagytuk volna azt az egyet elmenni.

Sok ember hagyta el Caemlynt azokban a napokban, és amikor Rand és az aielek elfoglalták a várost, maga a palota is csaknem kiürült egy éjszaka leforgása alatt. Voltak olyanok, akiket Rand szeretett volna megtalálni, olyanok, akik valamikor segítettek neki, de ezek már mind eltűntek. Néhányan még épp elmenekültek. Az egyik menekült azokban a napokban egy fiatal aes sedai volt, aki elég fiatal volt ahhoz, hogy arcán még ne legyen nyoma a jellegzetes kortalanságnak. Bashere emberei üzenetet küldtek, hogy rátaláltak egy fogadóban, de mikor rájött, hogy Rand kicsoda, sikoltozva elmenekült. Szó szerint sikoltozva. Még a nevét, vagy az ajahját sem tudta meg soha. Az a szóbeszéd járta, hogy valahol a városban van még egy, de most Caemlynben ezernyi híresztelés volt, és egyik kevésbé volt valószínű, mint a másik. Az határozottan valószínűtlen, hogy bármelyik is elvezet egy aes sedai-hoz. Az aiel őrjáratok többet is kiszúrtak Caemlyn környékén, de mindnek sietős dolga volt másfelé, és eszük ágában sem volt belépni az Újjászületett Sárkány által elfoglalt városba.

– Megbízhatok egy aes sedai-ban? – kérdezte Rand. – Csak egy fejfájás volt. A fejem nem elég kemény ahhoz, hogy ne fájjon egy kicsit, amikor ütik.

Bashere akkorát mordult, hogy dús bajusza beleremegett.

– Bármilyen kemény legyen is a fejed, előbb vagy utóbb meg kell majd bíznod egy aes sedai-ban. Nélkülük sosem fogod magad mögé állítani az összes nemzetet, a leigázásuk nélkül. Az emberek ilyen dolgokat keresnek. Hiába hallják, hogy mennyi mindent beteljesítettél a Próféciákból, sokan azt várják, hogy az aes sedai-ok rád tegyék a bélyegüket.

– Egyébként sem fogom elkerülni a harcot, és ezt te is tudod – válaszolta Rand. – Nem valószínű, hogy a fehérköpenyek örömmel fogadnak majd Amadiciában, még ha Ailron belemegy is, és Sammael bizonyára nem fogja feladni Illiant harc nélkül. – Sammael, Rahvin, Moghedien és... Élesen kiutasította tudatából a gondolatot. Nem volt könnyű. Azok figyelmeztetés nélkül jöttek, és soha nem volt könnyű kitörölni őket.

Puffanást hallott a háta mögül, mire hátranézett. Arymilla egy kupacban feküdt a kövön. Karind épp letérdelt, hogy lehúzza a szoknyáját, ezzel eltakarva a bokáját, és megdörzsölje a csuklóját. Elegar megingott, mintha bármelyik pillanatban követné Arymillát, és sem Nasin, sem pedig Eleina nem nézett ki jobban. A többiek jórészt úgy néztek ki, mint akik mindjárt hányni fognak. A Kitaszítottak említése tehette ezt velük, különösen mióta Rand megmondta nekik, hogy Gaebril úr igazából Rahvin volt. Nem tudta biztosan, mennyire hitték el, de pusztán a lehetőség felvetése is elég volt, hogy legtöbbjüknek megremegjen a térde. A döbbenetük miatt voltak még életben. Ha azt hitte volna, hogy önként szolgálták... Nem, gondolta. Ha tudták volna, ha mindannyian árnybarátok lennének, akkor még mindig használnád őket. Néha annyira beteg volt saját magától, hogy tényleg szívesen meghalt volna.

Legalább az igazat mondta. Az aes sedai-ok mind megpróbálták titokban tartani, hogy a Kitaszítottak kiszabadultak, mert attól féltek, hogy a tudás csak még nagyobb káoszt és pánikot gerjeszt. Rand megpróbálta az igazságot terjeszteni. Lehet, hogy az emberek pánikba esnek, de lenne idejük összeszedni magukat. Az aes sedai-ok módszerével a tudás és a pánik túl későn jönne, semhogy össze tudnák szedni magukat. Ezen kívül az embereknek joguk van tudni, mi vár rájuk.

– Illian nem tart ki sokáig – mondta Bashere. Rand hátrakapta a fejét, de Bashere túl öreg katona volt, semhogy olyat mondjon, amit nem kellene, mikor mások is hallhatják. Egyszerűen csak elterelte a beszélgetést a Kitaszítottakról. Bár, ha a Kitaszítottak, vagy bármi más idegesítette Davram Bashere-t, akkor azt Rand eddig még nem látta. – Illian összetörik, mint egy szem mogyoró a kalapács alatt.

– Te és Mat jó tervet dolgoztatok ki. – Az alapgondolat Randé volt, de Mat és Bashere – leginkább Mat – biztosította az ezernyi részletet, amitől működik majd.

– Érdekes fiatalember ez a Mat Cauthon – merengett Bashere. – Várom, hogy ismét beszélhessek vele. Soha nem hajlandó megmondani, hogy ki alatt tanult. Agelmar Jagad? Hallottam, mindketten jártatok Shienarban. – Rand nem szólt semmit. Mat titkai az övé voltak, és Rand maga sem tudta biztosan, mik azok. Bashere oldalra billentette a fejét, és egy ujjal megvakarta a bajuszát. – Túl fiatal ahhoz, hogy bárki alatt is tanulhatott volna. Nem idősebb, mint te. Talált valahol egy könyvtárat? Szeretném látni a könyveket, amiket elolvasott.

– Tőle kell megkérdezned – felelte Rand. – Én nem tudom. – Úgy gondolta, Matnek bizonyosan el kellett valaha, valahol olvasnia egy könyvet, de Mat nem sok érdeklődést mutatott a könyvek iránt.

Bashere csak bólintott. Amikor Rand nem akart valamiről beszélni, Bashere általában annyiban hagyta. Általában.

– Amikor legközelebb kiruccansz Cairhienbe, visszahozhatnád azt a Zöld nővért, aki ott van. Egwene Sedai? Hallottam az aieleket beszélni róla. Azt mondják, ő is a te a szülőfaludból való. Benne megbízhatsz, nem?

– Egwene-nek más feladatai vannak – nevetett Rand. Zöld nővér. Ha Bashere tudná!

Somara jelent meg Rand oldalán lenvászon ingével, finom, vörös, andori szabású, hosszú gallérján sárkányokkal, valamint a hajtókáján és az ujján felkúszó babérlevelekkel díszített gyapjúkabátjával. Magas volt, még az aiel nők között is, talán alig egy tenyérnyivel alacsonyabb Randnél. A többi Hajadonhoz hasonlóan már leengedte a kendőjét, de a szürkésbarna shoufa még mindig jórészt eltakarta az arcát.

– A car'a'carn meg fog fázni – motyogta.

Rand kételkedett ebben. Lehet, hogy az aielek semmi különöset nem találtak ebben a hőségben, de az izzadtság máris majdnem olyan erősen csorgott róla, mint amikor a karddal dolgozott. Mégis áthúzta az inget a fején, és begyűrte a nadrágjába, bár nem kötötte meg, aztán belerázta magát a kabátjába. Nem gondolta, hogy Somara valóban megpróbálná feladni rá a ruháit, legalábbis a többiek előtt nem, de így elkerülheti a kioktatást, a gyógyteával együtt, tőle meg Enailától, és valószínűleg néhány másiktól is.

A legtöbb aiel számára ő volt a car'a'carn, és így volt ez a Hajadonokkal is. A nyilvánosság előtt. Kettesben ezekkel a nőkkel, akik a lándzsa kedvéért elutasították a házasságot és a családi tűzhelyet, a dolgok bonyolultabbá váltak. Azt gondolta, befejezhetné – talán –, de tartozott nekik azzal, hogy ne tegye. Néhányan máris meghaltak érte, és még többen fognak – és ha azt megengedheti nekik, akkor a többit is megengedheti. Azonnal átizzadta az ingét, és a kabátján is kezdtek sötét foltok megjelenni.

– Szükséged van az aes sedai-ra, al'Thor. – Rand remélte, hogy Bashere csak fele ennyire lesz kitartó, ha harcra kerül a sor. A férfinak legalábbis ilyen híre volt, de nem volt biztos benne, mivel csak néhány hete ismerte. – Nem engedheted meg magadnak, hogy ellened forduljanak, és ha legalább nem hiszik azt, hogy egy-két kötelékkel kapcsolódnak hozzád, akkor megtörténhet. Az aes sedai-ok fortélyosak, férfi nem tudhatja, mit miért tesznek.

– Mi van, ha azt mondom, hogy több száz aes sedai áll készen, hogy támogassanak? – Rand tisztában volt azzal, hogy az andoriak hallgatják, ezért vigyáznia kellett, nehogy túl sokat mondjon. Nem mintha ő sokat tudott volna. Amit tudott, az valószínűleg túlzás és remény volt. Természetesen a „több száz”-ban kételkedett, bármire is célzott Egwene.

Bashere szemei összeszűkültek.

– Ha követség járna itt a Toronyból, akkor tudnék róla, tehát... – Hangja szinte suttogó lett. – A szakadás? A Torony tényleg szétszakadt? – Olyan volt a hangja, mintha nem tudná elhinni a száján formálódó szavakat. Mindenki tudta, hogy Siuan Sanche-t megfosztották az Amyrlin Tróntól, és elcsendesítették – sőt, a szóbeszéd szerint kivégezték –, de a Torony szétválása a legtöbb ember számára csak feltevés volt, amelyben kevesen hittek igazán. A Fehér Torony holdsütötte bástyaként, egységben állt a trónok fölött háromezer év óta. De a saldaeai olyan férfi volt, aki számításba vesz minden lehetőséget. Közel lépett, és suttogva folytatta, hogy az andoriak ne hallhassák. – Bizonyára a lázadók támogatnak. Még jobb egyezséget is kicsikarhatsz tőlük, mert éppúgy szükségük van rád, mint neked rájuk, talán még jobban is. De a lázadók, még ha aes sedai-ok is, közel sem képviselnek annyi erőt, mint a Fehér Torony, egyetlen koronánál sem. Lehet, hogy a köznép nem tudja, mi a különbség, de a királyok és királynők igen.

– Akkor is aes sedai-ok – mondta Rand ugyanolyan halkan – akárkik is legyenek. És akárhol is legyenek – gondolta szárazon. Aes sedai... a Szolgálók Csarnoka szétesett... örökre szétesett... szétesett... Ileyna, szerelmem... Kegyetlenül elfojtotta Lews Therin gondolatait. Néha ezek tényleg segítséget jelentettek, mert megadták a szükséges információt, de kezdtek túlságosan megerősödni. Ha tényleg lenne itt egy aes sedai – egy Sárga, mert ők végzik a legtöbb gyógyítást –, talán ő... Volt egy aes sedai, akiben megbízott, igaz, csak nem sokkal a halála előtt, és Moiraine ráhagyott egy tanácsot az aes sedai-okkal kapcsolatban, és minden más nővel kapcsolatban, aki a nagykendőt és a gyűrűt viseli. – Soha, egyetlen aes sedai-ban sem fogok megbízni – morogta halkan. – Használni fogom őket, mert valóban nagy szükségem van rájuk, de legyenek a Toronyból, vagy legyenek lázadók, tudom, hogy meg fognak próbálni kihasználni engem, mert az aes sedai-ok ilyenek. Soha nem fogok megbízni bennük, Bashere.

A saldaeai lassan bólintott.

– Akkor használd őket, ha tudod. De ne feledd, senki sem áll sokáig ellen, és előbb-utóbb úgy tesz, ahogyan az aes sedai-ok akarják. – Hirtelen röviden felnevetett. – Tudomásom szerint Sasszárny Artur volt az utolsó. A Fény égesse ki a szemem, talán te leszel a második.

A csizmák zörgése valakinek az érkezését jelezte az udvarban. Bashere egyik széles vállú, hatalmas orrú embere volt az, aki egy fejjel magasabb volt vezérénél, és pompás szakállt, és bajuszt viselt. Úgy járt, mint aki a kengyelhez jobban hozzá van szokva, mint a gyalogláshoz, de csípőjén a kardot simán kezelte, amint meghajolt. Bashere felé mélyebben hajolt meg, mint Randnek. Lehet, hogy Bashere az Újjászületett Sárkányt követi, de Tumad – Rand szerint a neve Tumad Ahzkan volt – Bashere-nak engedelmeskedik. Enaila és még három Hajadon az újonnan érkezett saldaeaira szegezte pillantását. Valójában egyetlen vízföldiben sem bíztak meg, a car'a'arn környezetében.

– Egy férfi érkezett a kapukhoz – mondta Tumad nehézkesen. – Azt mondja... Mazrim Taim az, Bashere uram.

Második fejezet

Az újonnan érkezett

Mazrim Taim. Rand előtt évszázadokon át számos férfi nevezte magát Újjászületett Sárkánynak. A Rand előtti utolsó néhány évben szinte pestisjárvány módjára terjedtek el a hamis Sárkányok, akik közül néhányan tényleg tudtak fókuszálni. Mazrim Taim ezek egyike volt, és mielőtt elfogták, seregével feldúlta Saldaeát. Bashere arca meg sem rezdült, de olyan erősen megmarkolta kardja markolatát, hogy az ujjai elfehéredtek, és Tumad parancsra várva nézte. A fő oka, hogy Bashere Andorba jött, az volt, hogy Taim megszökött útközben, mikor Tar Valonba vitték, hogy megszelídítsék. Saldaea ennyire félte és gyűlölte Taimot. Tenobia királynő elküldte Bashere-t, hogy üldözze a férfit, bármerre is megy, és bármeddig is tart, de érje el, hogy Taim többé soha ne háborgassa Saldaeát.

A Hajadonok nyugodtan álltak, de a név úgy hatott az andoriakra, mint a száraz fűbe dobott fáklya. Arymillát épp talpra segítették, máris újra elájult, és megint összeesett volna, ha Karind nem segít neki lepihenni a kövezetre. Elegar hátratántorodott az oszlopok közé, és hangosan öklendezve kétrét görnyedt. A többiek is mind levegő után kapkodtak, pánik lett úrrá rajtuk, arcukat zsebkendőkkel törölgették, és kardjuk markolatát szorongatták. Még a szilárd Karind is idegesen nyalogatta a szája szélét.

Rand kivette kabátzsebéből a kezét.

– A kegyelem – mondta, és mindkét saldaeai hosszú, lapos pillantást vetett rá.

– És mi van, ha nem kegyelemért jött? – kérdezte egy pillanatnyi szünet után Bashere. – Mi van, ha még mindig az Újjászületett Sárkánynak nevezi magát?

Az andoriak odébb rebbentek. Senki sem akart a közelben lenni, ahol esetleg az Egyetlen Hatalmat használják párbajban.

– Ha azt hiszi – mondta Rand határozottan –, majd én kiábrándítom belőle. – Zsebében ott volt a legritkább fajta angreal, melyet férfiak számára készítettek, egy kis kövér ember, karddal. Akármilyen erős is Taim, ezzel nem szállhat szembe. – De ha kegyelemért jön, akkor megkapja, mint bárki más. – Bármit is tett Taim Saldaeában, Rand nem engedhette meg magának, hogy maga ellen fordítson egy fókuszálni tudó férfit, egy olyan embert, akit nem kell az első lépésektől kezdve tanítani. Szüksége volt egy ilyen emberre. Senkit sem utasítana vissza, kivéve a Kitaszítottakat, hacsak nem kényszerítik rá. Demandred és Sammael, Semirhage és Mesaana, Asmodean és... Rand ezúttal legyűrte Lews Therint, most nem engedhette meg, hogy elvonja a figyelmét.

Bashere megint szünetet tartott, mielőtt megszólalt, de végül bólintott, és elengedte a kardját.

– A kegyelmed természetesen érvényben van. De jegyezd meg, al'Thor, ha Taim még egyszer beteszi a lábát Saldaeába, akkor nem távozik élve. Túl sok az emlék. Nem tudok olyan parancsot adni – sem maga Tenobia –, mely megvédi.

– Távol fogom tartani Saldaeától. – Taim vagy azért jött, hogy behódoljon, vagy meg kell őt ölni. Rand önkéntelenül megérintette a zsebét, és a gyapjún keresztül megnyomta a kövér kis ember szobrát. – Engedjük be ide.

Tumad Bashere-ra bámult, de Bashere kurta bólintása olyan gyors volt, hogy úgy tűnt, Tumad a szóbeli parancsra válaszul hajolt meg. Randben felvillant a bosszúság, de nem szólt semmit, és Tumad, enyhén imbolygó járásával, elsietett. Bashere összekulcsolta a karját a mellkasán, és fél térdét behajlítva állt: a könnyed férfi portréja. A sötét, ferde vágású szemek az utat figyelték, ahol Tumad távozott. Maga volt a gyilkolásra váró férfi szobra.

A lábak csoszogása ismét elkezdődött az andoriak között: tétova, távolodó hátrálás, aztán vissza. Majd sóhajtások hallatszottak, mintha mérföldeket futottak volna.

– Távozhattok – mondta nekik Rand.

– Én a magam részéről, vállvetve melletted, a Sárkány mellett maradok – kezdte Lir épp akkor, amikor Naean élesen így szólt:

– Én nem futok el, mielőtt...

– Menjetek! – némította el őket Rand.

Meg akarták mutatni neki, hogy nem félnek, még akkor sem, ha legszívesebben a föld alá bújtak volna, vagy elfutnának, ezzel a maradék méltóságukat is félredobva, amit eddig még nem vetettek Rand lábai elé. Egyszerű választás volt. Ő az Újjászületett Sárkány, a kegy elfogadása engedelmességet jelent, és az engedelmesség ez esetben egybeesett azzal, amit igazából tenni akartak. Nyugtalan, eltúlzott meghajlások, és mély, szoknyákkal a földet seprő pukedlik közepette elmormolt „Engedelmével, Sárkány uram”-ok, és „Parancsára, Sárkány uram”-ok után máris... ha nem is rohantak, de olyan gyorsan lépkedtek el, amennyire csak a sietség látszata nélkül lehetett. Az ellenkező irányban, mint amerre Tumad távozott, nyilvánvaló, hogy nem akarták kockáztatni, hogy szembetalálkozzanak Mazrim Taimmal útban befelé.

A várakozás elnyúlt a hőségben – időbe tellett, míg egy embert a palota kapuitól behoztak a hosszú folyosókon –, de miután az andoriak elmentek, senki sem mozdult. Bashere pillantását szigorúan azon a ponton tartotta, ahol Taim meg fog jelenni. A Hajadonok mindenfelé figyeltek, de ők mindig ezt teszik. Most úgy néztek ki, mint akik készek rá, hogy bármely pillanatban elkendőzik magukat. A szemüktől eltekintve akár szobrok is lehettek volna.

Végül csizmák kopogása visszhangzott az udvaron. Rand majdnem kinyúlt a saidin felé, aztán visszafogta magát. A férfi azonnal rájön, hogy megragadta a Hatalmat, amint belép az udvarra. Rand nem engedhette meg magának, hogy úgy látsszon, tart tőle.

Először Tumad jelent meg a napfényben, aztán az átlagosnál kissé magasabb, fekete hajú férfi, akinek sötét arcbőre, vágott szeme, horgas orra és erős pofacsontja saldaeaira vallott, bár borotvált volt, és úgy öltözött, mint egy hajdan vagyonos andori kereskedő, akire csak mostanában járnak nehéz idők. Sötétkék kabátja finom gyapjúból készült, és fekete bársony díszítette, de az idő viseltessé, rongyossá tette a kézelőt. Nadrágja térdnél buggyos volt, és repedt csizmáját por fedte. Ennek ellenére büszkén sétált, félelemnek a nyoma sem látszott rajta, a háta mögött Bashere négy emberével, akiknek enyhén hajlított pengéje meztelenül villant néhány hüvelyknyire a bordáitól. Úgy tűnt, a hőséget fel sem veszi. A Hajadonok szemmel követték előrehaladását.

Rand figyelte, ahogy Taim és kísérete keresztülvágott az udvaron. Legalább tizenöt évvel idősebb nála, akkor most harmincöt, vagy esetleg néhány évvel több. Keveset tudtak, és még kevesebbet írtak azokról a férfiakról, akik tudnak fókuszálni – ezt a tárgyat a legtöbb rendes ember kerülte –, de Rand már megtudta, amit csak lehetett. Valójában viszonylag kevesen kutatták ezt, és ez volt Rand egyik gondja. A Világtörés óta a legtöbb férfi, aki fókuszálni tudott, ezzel a képességgel született, készen arra, hogy előugorjon belőlük, mikor elérik a férfikort. Egyeseknek sikerült évekig visszatartani az őrületet, mielőtt az aes sedai-ok megtalálták és megszelídítették őket, mások már reménytelenül őrültek voltak, mikor rájuk találtak, időnként nem egész egy évvel az után, hogy először megérintették a saidint. Rand eddig már közel két éve kapaszkodott az épelméjűségbe. Ugyanakkor egy olyan férfi áll előtte, akinek ez már minden bizonnyal tíz-tizenöt éve sikerül. Ez önmagában is figyelmet érdemel.

Tumad kézmozdulatára néhány lépés távolságban megálltak. Rand kinyitotta a száját, de mielőtt megszólalhatott volna, a fejében őrjöngeni kezdett Lews Therin: Sammael és Demandred gyűlölt engem, bármennyire is tiszteletben tartottam őket. Minél jobban tiszteltem őket, annál inkább gyűlöltek, végül eladták a lelküket és átálltak. Különösen Demandred. Meg kellett volna ölnöm őt! Mindannyiukat meg kellett volna ölnöm! Felperzselni a földet, hogy mindet megöljem! Felperzselni a földet!

Rand fagyos arccal harcolt a saját gondolataiért. Én Rand al'Thor vagyok! Rand al'Thor! Sosem ismertem Sammaelt vagy Demandredet vagy bármelyiküket! A Fény égessen el engem! Én Rand al'Thor vagyok! Halvány visszhangként még egy gondolat érkezett valahonnan. A Fény égessen el engem! Úgy hangzott, mint valami könyörgés. Aztán Lews Therin eltűnt, visszament az árnyak közé, ahol élt. Bashere kihasználta a csendet.

– Azt mondod, te vagy Mazrim Taim? – Úgy tűnt, kétségei vannak, és Rand zavartan nézett rá. Ez most Taim, vagy nem? Csak egy őrült akarná ezt a nevet, ha nem a sajátja lenne.

A fogoly szája úgy görbült fel, hogy az akár egy mosoly kezdete lehetett volna, és megdörzsölte az állát.

– Megborotválkoztam, Bashere. – Hangjában több volt egyszerű gúnynál. – Nagy a forróság ilyen messze délen, vagy te nem vetted észre? Melegebb van, mint kéne, még itt is. Akarsz bizonyítékot? Fókuszáljak neked? – Sötét szemét Randre villantotta, majd vissza Bashere-ra, akinek ekkorra elsötétült az arca. – Talán azt most mégsem. Én emlékszem rád. Megvertelek Irinjavarnál, míg ezek a látomások meg nem jelentek az égen. De ezt mindenki tudja. Egy dolgot azonban senki sem tud. Azt, hogy mi lesz veled és velem, vagy hogy Mazrim Taim mit akar. – Bashere-ra összpontosítva úgy tűnt, nincs tudatában őreinek, vagy kardjuknak, melyek még mindig a bordái közelében lengtek. – Hallom, te tudod, mi történt Musarral és Hacharival, meg a feleségükkel. – A gúny eltűnt a hangjából, most már csak elmondta, mi történt. – Nem kellett volna megpróbálniuk megölni engem a fegyverszünet zászlaja alatt. Bízom benne, hogy jó helyet találtál nekik szolgaként. Most már csak egyetlen dolgot akarnak igazából: szolgálni és engedelmeskedni. Egyébként nem lesznek boldogok. Meg is ölhettem volna őket. Mind a négyen tőrt rántottak.

– Taim – hörögte Bashere, és keze a kardja markolatáért villant, – te...!

Rand elé lépett, és megragadta a csuklóját a félig kivont karddal együtt. Tumad és az őrök pengéi már érintették Taimot, és nagyon valószínű, hogy már a húshoz is hozzáértek, ahogy átszaladtak a kabátján, de Taim meg sem rándult.

– Azért jöttél, hogy velem találkozz – vonta kérdőre Rand –, vagy, hogy Bashere úrral gúnyolódj? Ha még egyszer megpróbálod, hagyom, hogy megöljön. A kegyelmem megbocsátja azt, amit tettél, de nem engedi, hogy kérkedj a bűneiddel.

Taim egy pillanatig vizsgálgatta Randet, mielőtt megszólalt. A hőség ellenére a fickó alig izzadt.

– Üdv! Te voltál a látomásban az égen. Azt mondják, magával a Sötét Úrral harcoltál.

– Nem a Sötét Úrral – válaszolta Rand. Bashere igazából nem küzdött ellene, de érezte a feszültséget a férfi karjában. Ha elengedné a pengét, az egy szívdobbanásnyi idő alatt kirepülne, és keresztülmenne Taimon, hacsak nem használja a Hatalmat. Amit Taim is megtehet. Ezt el kell kerülni, ha lehetséges. Továbbra is szorosan tartotta Bashere csuklóját. – Ba'alzamonnak nevezte magát, de szerintem Ishamael volt. Később megöltem őt Tear Kövében.

– Úgy hallom, jó párat megöltél a Kitaszítottak közül. Szólítsalak Sárkány uramnak? Hallottam, hogy ezek itt ezt a címet használják. Meg akarod ölni az összes Kitaszítottat?

– Tudsz más módot a kezelésükre? – kérdezte Rand. – Vagy ők halnak meg, vagy a világ pusztul el. Hacsak rá nem lehet őket beszélni arra hogy hagyják el az Árnyékot, ahogyan elhagyták a Fényt. – Ez már kezdett nevetségessé válni. Itt állt, beszélgetést folytatva egy férfivel, akinek öt kardszúrásból folyik a vér a kabátja alól, míg ő maga egy újabb férfit tart, aki hozzá akar tenni egy hatodikat, ami már több lenne, mint egy tűszúrás. Bashere emberei legalább elég fegyelmezettek voltak, és nem tettek többet a parancsnokuk utasítása nélkül. Bashere legalább befogta a száját. Taim hűvösségét csodálva, Rand a lehető leggyorsabban folytatta, vigyázva, hogy ne tűnjön úgy, mintha sietne.

– Bármilyen bűneid is legyenek, azok elhalványulnak a Kitaszítottakéihoz képest. Megkínoztál valaha is egy egész várost, rákényszerítettél emberek ezreit, hogy közreműködjenek egymás lassú összetörésében, hogy összetörjék saját szeretteiket? Semirhage ezt tette, csak azért, hogy bebizonyítsa, hogy képes rá, pusztán kedvtelésből. Gyilkoltál gyermekeket? Graendal igen. Ő kedvességnek nevezte ezt, hogy ne szenvedjenek, miután rabszolgává tette a szüleiket, és elvitte őket. – Rand csak remélte, hogy a többi saldaeai legalább fele annyira figyel, mint Taim. A férfi érdeklődve egy kissé előrehajolt. Remélte, hogy nem kérdezik meg, honnan jön mindez. – Odaadtál embereket a trallokoknak, hogy megegyék őket? Ezt minden Kitaszított megtette – azok a foglyok, akik nem hódoltak be, mind a trallokokhoz kerültek, ha nem gyilkolták meg őket azonnal –, de Demandred foglyul ejtett két várost csak azért, mert azt gondolta, hogy az ott élő emberek megalázták őt, mielőtt átállt az Árnyék oldalára, és minden férfi, nő, és gyermek, a trallokok gyomrában végezte. Mesaana az uralma alatt álló területeken iskolákat alapított. Iskolákat, ahol a gyerekeket és a fiatalokat megtanították a Sötét Úr dicsőségére, megtanították, hogyan öljék meg barátaikat, akik nem tanultak elég jól, vagy elég gyorsan. Folytathatnám. Elkezdhetném a névsor legelején, és végigsorolhatnám mind a tizenhárom nevet, hozzáadva száz rettenetes bűnt mindegyikhez. Bármit is tettél, nem mérhető ezzel. És most eljöttél, hogy fogadd megbocsátásomat, hogy a Fényben járj, hogy behódolj nekem, hogy harcolj a Sötét Úr ellen, keményebben, mint valaha bárki ellen is. A Kitaszítottak inognak: vadászni akarok rájuk, meg akarom semmisíteni őket. És te segíteni fogsz nekem. Ezért bocsánatot nyertél. Az igazat megvallva, valószínűleg százszor is elnyered, míg eljön az Utolsó Csata.

Végül megérezte, hogy Bashere karja elernyed, és érezte, hogy a férfi kardja lassan visszacsúszik a hüvelyébe. Rand alig állta meg, hogy ne sóhajtson fel megkönnyebbülésében.

– Most már nem látom okát, hogy ilyen szigorúan őrizzétek. Tegyétek el a kardotokat.

Tumad, és a többiek lassan a hüvelyükbe csúsztatták kardjukat. Lassan, de megtették. Aztán Taim szólalt meg.

– Behódolni? Én inkább valami egyezségre gondoltam közöttünk. – A többi saldaeai megfeszült. Bashere még mindig Rand mögött állt, de Rand érezte, hogy megmerevedik. A Hajadonoknak egy izma sem moccant, csak Jalani keze rándult meg a kendője irányába. Taim ezt észre sem véve megbillentette a fejét. – Persze én lennék a kisebb társ, de mégiscsak régebben tanulmányozom a Hatalmat, mint te. Sok mindent taníthatnék neked.

Randben felgyűlt a düh, és már szinte vöröset látott. Olyan dolgokról beszélt, amiről nem tudhatott. Valószínűleg tucatnyi pletyka magvait szórta szét magáról és a Kitaszítottakról, csak azért, hogy ennek a fickónak a tettei kevésbé tűnjenek sötétnek. És a férfinek van bátorsága egyezségről beszélni? Lews Therin tombolt a fejében: Öld meg! Öld meg most! Öld meg! Rand ezúttal nem foglalkozott azzal, hogy elhallgattassa a hangot.

– Nincs egyezség – hörögte. – Nincsenek társak! Én az Újjászületett Sárkány vagyok, Taim! Én! Ha tudsz olyat, ami hasznomra lehet, akkor használni fogom, de te oda mész, ahová én mondom, azt teszed, amit én mondok, és akkor, amikor én mondom.

Taim egy pillanat alatt térdre esett.

– Behódolok az Újjászületett Sárkánynak. Szolgálok és engedelmeskedem. – Szája sarka szinte megint mosolyra húzódott, ahogy felállt. Tumad szájtátva bámulta.

– Ilyen gyorsan? – kérdezte Rand halkan. Dühe nem múlt el, még mindig fehéren izzott. Ha szabadjára engedné, nem tudta biztosan, mit tenne. Lews Therin még mindig agya mélyén csaholt: Öld meg! Meg kell ölnöd! Rand félretolta Lews Therint, hogy alig hallotta a morgását. Lehet, hogy nem kellene meglepődnie ezen, hiszen egy ta'veren körül furcsa dolgok történnek, különösen akkor, ha az olyan erős, mint ő maga. Hogy egy férfi pillanatok alatt meggondolja magát, még akkor is, ha a sorsa kőbe van vésve, nem kéne, hogy meglepetést okozzon. De dühös volt, és erősen gyanakvó. – Újjászületett Sárkánynak nevezted magad, végigcsatáztad egész Saldaeát, csak azért fogtak el, mert leütöttek, és eszméletedet vesztetted, és ilyen gyorsan feladod? Miért?

Taim vállat vont.

– Mi mást választhatnék? Hogy egyedül kószáljak a világban, barát nélkül, vadásszanak rám, míg a te dicsőséged emelkedik? Feltéve, hogy Bashere-nak, vagy az aiel nőknek nem sikerül megölni, mielőtt elhagyom a várost. Még ha nem is ölnek meg, az aes sedai-ok előbb-utóbb sarokba szorítanak. Kétlem, hogy a Torony meg akar feledkezni Mazrim Taimról. Vagy, követhetlek téged, és a dicsőséged egy része az enyém is lesz. – Most először körülnézett őreire, a Hajadonokra, és megrázta a fejét, mintha nem tudná elhinni. – Én is lehettem volna az Újjászületett Sárkány. Egyébként hogyan bizonyosodhattam volna meg róla? Tudok fókuszálni, erős vagyok. Miért ne lehettem volna én az Újjászületett Sárkány? Csak be kellett teljesítenem valamelyik Próféciát.

– Mint mondjuk a Sárkányhegy lejtőin megszületni? – mondta Rand hidegen. – Ez volt az első Prófécia, amit be kell tölteni.

Taim szája megint felgörbült. Igazából nem volt mosoly ez, mert a szeme sosem nevetett.

– A történelmet a győztesek írják. Ha én vettem volna be Tear Kövét, akkor a történelem kimutatta volna, hogy a Sárkányhegyen születtem, egy olyan asszonytól, akit férfi még sosem érintett, és a mennyek tündökölve megnyíltak, hogy hírül hozzák eljövetelemet. Azokat a dolgokat, amiket most rólad mondanak, mondhatnák rólam is. De az aielekkel te vetted be a Követ, és a világ téged köszönt Újjászületett Sárkányként. Okosabb vagyok, semhogy ellenálljak ennek. Nos, mivel az egész cipó nem lesz az enyém, megnyugszom azokkal a szeletekkel, amelyek az utamba esnek.

– Lehet, hogy találsz jutalmat, Taim, lehet, hogy nem. Ha nekiállsz ezen rágódni, akkor gondold át, mi történt a többiekkel, akik ugyanazt tették, amit te. Logaint elfogták és megszelídítették. A szóbeszéd szerint meghalt a Toronyban. Egy névtelen szerencsétlent a teariek lefejeztek Haddon Mirkben. A murandyak egy másikat elégettek. Élve elégették, Taim! Ugyanezt tették az illianiak Gorin Rogaddal is, négy évvel ezelőtt.

– Nem az a sors, amit örömmel vennék – mondta Taim kiegyensúlyozottan.

– Akkor felejtsd el a jutalmakat, és tartsd észben az Utolsó Csatát. Minden, amit teszek a Tarmon Gai'dont célozza. Minden, amit mondani fogok, hogy tegyél, azt fogja célozni. Te azt fogod célozni!

– Természetesen – tárta szét Taim a kezét. – Te vagy az Újjászületett Sárkány. Ezt nem vonom kétségbe, és nyilvánosan elismerem. A Tarmon Gai'don felé menetelünk. Amit a Próféciák szerint te fogsz megnyerni, és a történelem el fogja mondani, hogy Mazrim Taim a jobbodon állt.

– Talán – mondta Rand kurtán. Már túl sok Próféciát megélt, semhogy elhiggye, bármelyik is pontosan azt jelenti, amit mond. Vagy, hogy egyáltalán biztosítanak valamit is. Véleménye szerint a prófécia megszabja a feltételeket, melyeknek meg kell felelni, ahhoz, hogy valami megtörténhessen, de pusztán az, hogy teljesítették a feltételeket, nem jelenti, hogy az adott dolog meg fog történni, csak azt, hogy megtörténhet. A Sárkány Próféciáiban felállított feltételek némelyike nem is csak utalt arra, hogy meg kell halnia, hogy esélye legyen a győzelemre. Ez a gondolat nem változtatott a kedvén. – Adja a Fény, hogy a te időd ne jöjjön el túl hamar. Tehát. Mit tudsz, amire nekem szükségem van? Meg tudsz tanítani férfiakat fókuszálni? Fel tudod mérni egy férfiról, hogy meg lehet-e őt tanítani? – A nőkkel ellentétben, ha egy férfi tud fókuszálni, attól még nem tudja egyszerűen érzékelni másokban a képességet. Épp olyan nagy különbség volt a férfiaknál és nőknél az Egyetlen Hatalom használatában, mint minden más téren. Néha csak hajszálnyi volt a különbség, máskor akkora, mint a kő és a selyem között.

– A kegyelmed? Tényleg megjelent néhány bolond, hogy megtanulja, hogyan legyen olyan, mint te meg én?

Bashere karba font kézzel, és szétvetett lábbal, megvetően bámulta Taimot, de Tumad és az őrök nyugtalanul mozgolódtak. A Hajadonok nem. Randnek fogalma sem volt, mit éreznek a Hajadonok a rengeteg férfi iránt, akik engedelmeskedtek hívásának. Ők soha semmilyen jelet nem adtak. A saldaeaiak fejében Taim mint hamis Sárkány élt, és emléke miatt kevéssé tudták elrejteni nyugtalanságukat.

– Csak válaszolj, Taim. Ha meg tudod tenni, amit akarok, akkor mondd meg! Ha nem... – A düh beszélt belőle. Nem küldheti el a férfit, még akkor sem, ha minden egyes nap külön küzdelem lesz vele. Úgy tűnt, hogy Taim viszont azt hitte, megteheti.

– Mindkettőt meg tudom tenni – válaszolta gyorsan. – Öt embert találtam az évek során – nem mintha igazán keresgéltem volna –, de csak egynek volt bátorsága a teszten túl folytatni. – Kis tétovázás után folytatta. – Két év után őrült meg. Meg kellett öljem, mielőtt ő öl meg engem.

Két év.

– Te ennél jóval hosszabb ideje bírod. Hogyan?

– Aggódsz? – kérdezte Taim lágyan, aztán vállat vont. – Ebben nem tudok segíteni. Nem tudom hogyan, csak így alakult. Éppolyan józan vagyok, mint... – szemét Bashere felé villantotta, és figyelmen kívül hagyta a másik férfi lapos pillantását – ...mint Bashere úr.

Rand eltűnődött. A Hajadonok felének figyelme visszatért az udvarra. Nem valószínű, hogy egy lehetséges fenyegetésre annyira összpontosítsanak, hogy figyelmen kívül hagyják a többit. A lehetséges fenyegetés Taim volt, és a Hajadonok másik fele még mindig őt és Randet figyelte. Bármely férfinak tisztában kell lennie azzal, hogy szemükben és kezükben ott a hirtelen halál. Rand tudta ezt, és ők meg akarták védeni őt. Ráadásul Tumad, meg a többi őr is még mindig kardja markolatát szorította, készen arra, hogy megint előrántsák. Ha Bashere emberei és az aielek úgy döntenének, hogy megölik Taimot, a férfinek nehéz dolga lenne megszökni az udvarból, bárhogyan is fókuszál, hacsak Rand nem segít neki. Mégis, Taim külsőleg nem fordított több figyelmet a katonákra és a Hajadonokra, mint az oszlopcsarnok oszlopaira, vagy a kőburkolatra a csizmái alatt. Valós, vagy tettetett bátorság – vagy valami más? Egyfajta őrület?

Egy pillanatnyi csend után Taim megint megszólalt:

– Még nem bízol bennem. Semmi okod rá. Még. Idővel fogsz. E jövőbeli bizalom zálogául ajándékot hoztam neked. – Viseltes kabátja alól előhúzott egy rongyokba csavart batyut, mely egy kicsit nagyobb volt, mint egy férfi két ökle.

Rand homlokráncolva elvette, és elakadt a lélegzete, mikor megérezte belül a kemény alakzatot. Sietősen lehúzta a sokszínű rongyokat, és kiszabadított egy korongot, mely akkora volt, mint a tenyere, olyat, amilyen a palota skarlátvörös lobogóján látható; fele fehér, fele fekete, az aes sedai-ok ősi jelképe; még a Világtörés előtti időkből. Ujjait végigfuttatta az egymáshoz illeszkedő könnycseppeken.

Csak hét ilyet készítettek cuendillarból. A Sötét Úr börtönének pecsétjei, melyek távol tartották őt a világtól. Még kettő volt neki, nagyon gondosan elrejtve. Nagyon gondosan védve. A cuendillart semmi sem képes eltörni, még az Egyetlen Hatalom sem – egy szívkőből készült finom csésze szélével meg lehet karcolni az acélt vagy a gyémántot –, de a hétből hármat már feltörtek. Látta őket darabokra törve. És látta, hogy Moiraine egy vaskos darabot levés az egyik széléről. A pecsétek gyengülnek, csak a Fény tudja, miért, és hogyan. A kezében tartott korong még rendelkezett a cuendillar kemény simaságával, mint a legfinomabb porcelán és a kifényesített acél keveréke – de biztos volt benne, hogy eltörne, ha hagyná, hogy leessen a kőre a lábainál.

Három feltörve. Három az ő birtokában. Hol a hetedik? Csak négy pecsét áll az emberiség és a Sötét Úr között, ha az utolsó még egyben van. Csak négy áll az emberiség és az Utolsó Csata között. Mennyire jól tartanak még, így meggyengülve?

Lews Therin hangja villámcsapásként tört elő. Törd össze őket, össze kell törnöd őket, kell, kell, kell, össze kell törnöd mindet, törd össze, verd szét, szét kell zúznod gyorsan, szét kell zúznod most, törd össze, törd össze, törd össze...

Rand megrázkódott az erőfeszítéstől, hogy leküzdje a hangot, és eltörölje a pókhálóként agyába kapaszkodó ködöt. Izmai megfájdultak, mintha egy hús-vér emberrel, egy óriással birkózna. Maroknyi darabokban visszatömködte a ködöt, ami Lews Therin volt, agya leghátsó zugaiba, a legmélyebb árnyékba.

Hirtelen meghallotta a szavakat, melyeket rekedten mormolt.

– Össze kell törnöd most, törd össze mindet, törd össze, törd össze, törd össze. – Egyszerre észrevette, hogy már a feje fölé emelte a pecsétet, készen arra, hogy odacsapja a fehér járdára. Egyedül Bashere állította meg, aki lábujjhegyen állva, felemelt kézzel kapaszkodott Rand karjába.

– Nem tudom, hogy ez mi – mondta Bashere halkan –, de szerintem várj, mielőtt úgy döntesz, hogy összetöröd. – Tumad és a többiek már nem Taimra figyeltek, hanem kerekre tárt szemmel bámulták Randet. Még a Hajadonok is rászegezték pillantásukat. Szemük tele volt aggodalommal. Sulin fél lépést közeledett a férfiakhoz, és Jalani keze kinyúlt Rand felé, mintha észre sem venné.

– Nem. – Rand nyelt egyet, a torka égett. – Nem hiszem, hogy kellene. – Bashere lassan hátralépett, és Rand épp olyan lassan leeresztette a pecsétet. Ha Rand azt hitte, hogy Taim rendíthetetlen, akkor most volt bizonyítéka az ellenkezőjére. A férfi arcát elöntötte a döbbenet. – Tudod, mi ez, Taim? – kérdezte Rand. – Tudnod kell, mert egyébként nem hoztad volna el nekem. Hol találtad? Van még egy nálad? Tudod, hogy hol van még egy?

– Nem – mondta Taim bizonytalanul. Pontosabban inkább úgy, mint amikor egy férfi megérzi, hogy egy szikla váratlanul szétporlad alatta, és valahogy mégis a szilárd talajon találja magát. – Ez az egyetlen, amit... Mindenféle szóbeszédet hallottam, mióta megszöktem az aes sedai-októl. Vastag levegőből kiugró szörnyek. Furcsa fenevadak. Állatokkal beszélő emberek és válaszoló állatok. Aes sedai-ok, akik megőrülnek, ahogy mi fogunk majd. Egész falvak, melyek megőrülnek, és megölik egymást. Némelyik igaz lehet. A fele annak, amit tudok, hogy igaz, nem kevésbé őrült. Hallottam, hogy néhány pecsét összetört. Ezt egy kalapáccsal össze lehetne törni.

Bashere összeráncolta a homlokát, a pecsétre bámult Rand kezében, aztán elakadt a lélegzete. Megértette.

– Hol találtad? – ismételte Rand. Ha megtalálná az utolsót... Akkor mi van? Lews Therin kavargott, de nem volt hajlandó odafigyelni.

– A legutolsó helyen, ahol várnád – válaszolt Taim. – Ami szerintem az első hely, ahol a többit keresni kell. Egy pusztulófélben lévő kis tanya Saldaeában. Vízért álltam meg, és a gazda adta nekem. Öreg volt, gyermekek és unokák nélkül, akiknek továbbadhatta volna, és azt hitte, én vagyok az Újjászületett Sárkány. Azt állította, hogy a családja már több, mint kétezer éve őrzi. Azt állította, hogy a Trallok Háborúk idején királyok és királynők voltak, Sasszárny Artur alatt pedig nemesek. A meséje igaz is lehetett. Nem sokkal valószínűtlenebb, mint ezt megtalálni egy viskóban, csak néhány napnyi lovaglásnyira a Fertő határától.

Rand bólintott, aztán lehajolt, hogy felszedje a rongyokat. Megszokta már a valószínűtlen eseményeket maga körül, néha máshol is kellett ilyennek történnie. Sietve visszacsomagolta a pecsétet, és átnyújtotta Bashere-nak.

– Ezt gondosan őrizd. – Törd össze! Nagy erővel elnémította a hangot. – Semmi sem történhet vele.

Bashere tiszteletteljesen két kézre fogta a batyut. Rand nem tudta biztosan, hogy a férfi meghajlása neki szólt, vagy a pecsétnek.

– Tíz órán, vagy tíz éven át biztonságban lesz, míg szükséged lesz rá.

Rand egy pillanatra szemügyre vette Bashere-t.

– Mindenki azt várja, hogy megőrüljek, és fél tőle, de te nem. Biztos azt gondoltad, hogy most végül megőrültem, de még ekkor sem féltél.

Bashere vállat vont őszülő bajusza alatt vigyorogva.

– Amikor először nyeregben aludtam, Muad Cheade volt a legfőbb hadvezér. Az az ember olyan őrült volt, mint a vadnyúl tavaszi olvadáskor. Naponta kétszer átkutatta az inasát mérgek után, és ecetes vízen kívül semmit nem ivott, ami szerinte hatásos volt a méreg ellen, amivel a fickó etette, de amíg ismertem, mindent megevett, amit az inas készített neki. Egyszer kivágatott egy tölgyes ligetet, mert a fák őt nézték. Aztán ragaszkodott ahhoz, hogy illően eltemessék őket, és gyászbeszédet mondott. Van fogalmad róla, hogy mennyi ideig tart sírt ásni huszonhárom tölgyfának?

– Miért nem tett valaki valamit? A családja?

– Azok, akik nem voltak olyan őrültek, mint ő, vagy még őrültebbek voltak, féltek ferde szemmel nézni rá. Tenobia apja úgysem hagyta volna, hogy bárki hozzányúljon. Lehet, hogy őrült volt, de ügyesebb hadvezér volt bárkinél, akit valaha láttam. Soha egyetlen csatát sem veszített el. Még csak a vereség közelében sem volt soha.

Rand nevetett.

– Tehát azért követsz, mert azt hiszed, ki tudom játszani a Sötét Urat?

– Azért követlek, mert az vagy, aki vagy – mondta Bashere halkan. – A világnak követnie kell téged, vagy azok, akik túlélnek, azt fogják kívánni, bárcsak meghaltak volna.

Rand lassan bólintott. A Próféciák szerint össze fog törni népeket, majd összefogja őket. Nem mintha akarná, de a Próféciák jelentették az egyetlen iránymutatást, hogy hogyan vívja meg az Utolsó Csatát, és hogyan nyerje meg. Még a Próféciák nélkül is úgy gondolta, össze kell fognia a népeket. Az Utolsó Csatában nem csak ő fog harcolni a Sötét Úr ellen. Ezt nem tudta elhinni. Ha épp most őrül meg, akkor még nem elég őrült, hogy elhiggye, hogy több egy embernél. A csatában az emberiség harcol majd a trallokok, a Myrddraalok és mindenféle árnyfattyak ellen – amit a Fertő csak ki tud okádni magából – valamint a búvóhelyükről előkerülő árnybarátok ellen. Lesznek még más veszélyek is az úton a Tarmon Gai'don felé, és ha a világ egyesülne... Azt teszed, amit tenni kell. Nem tudta biztosan, hogy ez ő maga volt, vagy Lews Therin, de ahogy ő látta, ez volt az igazság.

Gyorsan a legközelebbi oszlopsor felé lépkedve a válla fölött visszaszólt Bashere-nak.

– Elviszem Taimot a tanyára. Velünk akarsz jönni?

– A tanyára? – kérdezte Taim.

Bashere megrázta a fejét.

– Köszönöm, nem – mondta szárazon. Lehet, hogy nem mutatja, hogy ideges, de Rand és Taim valószínűleg már épp annyi, amennyit még el tud viselni. A tanyát már nem vállalja. – Az embereim elpuhulnak az utcák rendjének biztosításában. Rendesen nyeregbe akarom ültetni őket néhány órára. Ma délután akartál szemlét tartani fölöttük. Ez megváltozott?

– Milyen tanya? – kérdezte Taim.

Rand hirtelen kimerülve felsóhajtott.

– Nem, ez nem változott meg. Ott leszek, ha tudok. – Ez túl fontos volt, semhogy megváltoztassa, bár csak Bashere és Mat tudott róla. Nem engedhette meg, hogy akárki is többnek vélje hétköznapi ügynél, haszontalan ceremóniánál egy olyan ember számára, akinek helyzete miatt, az Újjászületett Sárkányként ki kell mennie, hogy katonái üdvözölhessék. Mára még volt egy látogatása, melyről mindenki azt hinné, hogy megpróbálja titokban tartani. A legtöbbek előtt akár titokban is maradhat, de kétsége sem volt afelől, hogy azok, akiknek tudomására akarta hozni, megtudják.

Felvette az egyik keskeny oszlopnak támasztott kardját, majd felcsatolta kigombolt kabátján kívül. Az öv egyszerű vaddisznóbőrből készült, éppúgy, mint a kard hüvelye és hosszú markolata. A csat díszes volt: egy finom mívű, acélba vésett sárkány, arannyal berakva. Meg kellene szabadulnia attól a csattól, és találni valami egyszerűt. Azonban nem tudta rávenni magát, hogy megtegye. Aviendha ajándéka volt. Éppen emiatt kellene megszabadulnia tőle. Így soha nem jön rá, hogyan léphetne ki abból a körből.

Még valami más is várt rá. Egy két láb hosszú lándzsa, zöld-fehér rojttal az éles hegy alatt. Felemelte, ahogy visszafordult az udvar felé. Az egyik Hajadon Sárkányokat vésett a rövid nyélbe. Egyesek már a Sárkány jogarának hívták, különösen Eleina és a társasága. Rand a közelében tartotta ezt, hogy emlékeztesse magát: lehet, hogy több ellensége van, mint amennyit lát.

– Milyen tanyáról beszéltek? – kérdezte Taim élesebb hangon. – Hová akarsz vinni engem?

Rand egy hosszú pillanatig tanulmányozta a férfit. Nem tetszett neki Taim. A fickó viselkedésében valami idegesítette. Vagy lehet, hogy valami önmagában. Olyan régóta ő volt az egyetlen férfi, aki egyáltalán gondolhatott a fókuszálásra anélkül, hogy izzadva aes sedai-ok után kutasson a háta mögött. Nos, hosszú időnek tűnt, és legalább az aes sedai-ok nem fogják megpróbálni megszelídíteni. Most már nem, hogy tudják, kicsoda ő. Lehet, hogy ilyen egyszerű? Féltékenység, hogy már nem egyedülálló? Nem hitte. Minden egyébtől eltekintve, szívesen fogadna több fókuszálni képes férfit is, hogy háborítatlanul működtethessék a világot. Végül már nem lenne őrült. Nem, nem menne ilyen messzire, a Tarmon Gai'don előtt. Kivételes volt, ő, az Újjászületett Sárkány. Bármi is legyen az oka, a férfi nem tetszett neki.

Öld meg! Lews Therin rikoltott. Öld meg mindet! Rand ismét elnyomta a hangot. Nem kell szeretnie Taimot, csak használni. És bízni benne. Ez a nehéz része.

– Odaviszlek, ahol szolgálatot tehetsz nekem – mondta hidegen. Taimnak egy arcizma sem rándult, egyszerűen csak figyelt, és várakozott, szája sarka egy pillanatra arra a majdnem-mosolyra húzódott.

Harmadik fejezet

Egy nő pillantása

Bosszúságát – és Lews Therin pusmogását – elcsendesítve, Rand kinyúlt a saidin után. Bevetette magát a már ismerős harcba, hogy szabályozza és túlélje azt az üresség közepén. A romlás átszivárgott rajta, miközben fókuszált, még az űrön belül is érezte, mintha beszűrődne a csontjaiba, talán a lelkébe is. Nem tudta leírni, mit tesz, csak azt, hogy egy gyűrődést csinál a Mintában, egy lyukon keresztül. Erre önmagától jött rá, mivel tanára még azt sem tudta valami ügyesen elmagyarázni, mi rejlik a tanított dolgok mögött. A levegőben megjelent egy fényes függőleges vonal, mely gyorsan egy nagy, ajtó méretű nyílássá szélesedett. Igazából úgy tűnt, elfordul. A rajta keresztül látható napfényes tisztás az aszály sújtotta fák között, befordul, majd megáll.

Enaila és még két Hajadon az arca elé húzta a kendőjét, és átugrott a kapun, mielőtt az megállt volna. Fél tucatnyian követték őket, néhányan szarvból készült íjaikat készenlétben tartva. Rand nem várta, hogy ott bármi is lesz, amitől meg kell őt védeni. A másik végét – ha van egyáltalán másik vége, amit nem értett, de neki úgy tűnt, hogy csak egy van – a tisztásra tette, mert a felnyíló kapunyílás veszélyes lehet emberek körül, de megmondani a Hajadonoknak, vagy bármelyik aielnek, hogy nem kell őrködni, olyan, mint azt mondani egy halnak, hogy nem kell úszni.

– Ez a kapu – mondta Taimnak. – Megmutatom, hogyan kell létrehozni, ha nem tudnád. – A férfi bámulta őt. Ha gondosan figyelt volna, akkor látnia kellett volna a Randet körülölelő saidint. Ezt bármely fókuszálni tudó férfi tudja.

Taim csatlakozott hozzá, amint átlépett a tisztásra, mögöttük Sulin és a többi Hajadon. Néhányan lenéző pillantásokkal méregették Rand csípőjén a kardot, amint elhaladtak mellette, és a Hajadonok jelbeszéde csendben villogott közöttük. Kétség kívül undorodtak. Enaila és az előőrs már körültekintően szétszóródott az aszott fák között. Kabátjuk és nadrágjuk, a cadin'sor, az árnyak részévé tette őket, függetlenül attól, hogy adtak-e zöld színt a szürke és barna ruházathoz. Rand, a Hatalommal bensőjében, külön-külön látott minden egyes halott tűlevelet az összes fenyőfán. Több volt a halott, mint az élő. Érezte a bőrlevelek savanyú nedveinek szagát. Maga a levegő csípős, száraz és poros szagú volt. Itt nem lesett rá veszély.

– Várj, Rand al'Thor – érkezett egy nő sürgető hangja a kapunyílás túloldaláról. Aviendha hangja.

Rand azonnal elengedte a saidin áramlását, és a kapu éppúgy kihunyt, ahogy megjelent. Mindenütt veszélyek leselkedhettek. Taim kíváncsian nézett rá. Néhány Hajadon, aki korábban elkendőzte magát, most felfedte arcát, egy pillanatra megmutatva magát. Helytelenítő volt a pillantásuk. A Hajadonok ujjai szinte vibráltak a jelbeszédüktől. Volt érzékük ahhoz, hogy visszafogják a nyelvüket, bár Rand nyilvánvalóvá tette erről a véleményét.

A kíváncsiságot és a helytelenítést egyformán figyelmen kívül hagyva, Rand, oldalán Taimmal, nekiindult a fák között. A halott levelek és gallyak zörögtek, ahogy léptek. A Hajadonok széles kört alkotva körülöttük, zajtalanul haladtak térdnél megkötött, puha csizmájukban. A szemrehányó pillanatot eltemette az éberség. Néhányan már korábban megtették ezt az utat Randdel, mindig váratlan esemény nélkül, de soha, semmi sem győzheti meg őket arról, hogy ezek az erdők nem biztosítanak jó helyszínt egy rajtaütéshez. Rand előtt az élet a Pusztán majd' háromezer év fegyveres portya, összetűzés, viszálykodás és háború volt, megszakítás nélkül.

Bizonyára vannak dolgok, amiket megtanulhat Taimtól – még ha közel sem annyi, mint Taim gondolta –, de a tanítás kétirányú lesz majd, és most itt volt az ideje, hogy elkezdje tanítani az idősebb férfit.

– Engem követve előbb-utóbb szembe fogsz nézni a Kitaszítottakkal. Lehet, hogy még az Utolsó Csata előtt. Valószínűleg előtte. Nem látszol meglepettnek.

– Hallottam a szóbeszédeket. Végül csak ki kellett szabadulniuk.

Tehát terjed a hír. Rand akarata ellenére elvigyorodott. Az aes sedai-ok nem fognak örülni. Minden egyébtől eltekintve, egyfajta örömöt okozott, ha borsot törhetett az orruk alá.

– Itt bármikor, bármire lehet számítani. Trallokok, Myrddraalok, Draghkarok, Szürke Gyilkosok, Gholamok...

Rand habozott, gémmel megjelölt tenyerébe szorítva kardja hosszú markolatát. Elképzelése sem volt, hogy mi is egy Gholam. Lews Therin még nem kavargott, de Rand tudta, hogy ő a név forrása. Apró darabkák néha átszivárogtak – mindegy milyen vastag határt húzott is önmaga és a hang közé –, és Rand emlékeinek részévé váltak, rendszerint mindenféle magyarázat nélkül. Mostanában ez egyre gyakrabban történt meg. Sem a töredékekkel, sem a férfi haragjával nem tudott harcra kelni. A tétovázás csak egy pillanatig tartott.

– Nem csak északon a Fertő közelében. Itt is, vagy akárhol. Használják az Átjárókat. – Ez egy újabb dolog volt, amivel foglalkoznia kell. De hogyan? A saidin segítségével készült Átjárók most sötétek voltak és romlottak, mint maga a saidin. Az árnyfattyak nem tudták elkerülni az Átjárókban leselkedő veszélyeket, melyek megölik az embereket, vagy még rosszabbat tesznek velük, de még így is sikerült használniuk őket. Bár ezek nem voltak olyan gyorsak, mint a kapuk, az Utazás vagy akár a Suhanás, mégis lehetővé tették számukra, hogy egy nap alatt több száz mérföldet megtegyenek. Később megoldandó probléma. Túl sok később megoldandó problémája volt. Túl sok most megoldandó problémája volt. Bosszúsan odavágott egy bőrlevélnek a Sárkány Jogarával. Széles, vaskos, nagyrészt barna levéldarabok hullottak alá. – Ha már hallottál erről legendát, akkor készülj fel rá. Még árnykopók is, bár ők igazából a Vad Hajszát szeretik, de legalább a Sötét Úr még nem szabad, hogy mögöttük utazzon. Egyébként ők elég rosszak magukban is. Egyeseket meg lehet ölni, ahogy a legendák mondják, de mások nem pusztulnak el semmitől, ami gyengébb az öröktűznél, ebben biztos vagyok. Ismered az öröktüzet? Ha nem, akkor megtanítom neked. Ha igen, akkor semmire ne használd, csak árnyfattyak ellen. És ne tanítsd meg senkinek!

– A szóbeszédek forrása, lehet a... Nem tudom mi másnak nevezhetném őket, mint a „gonosz buborékai”. Úgy képzeld el őket, mint azokat a buborékokat, melyek néha feljönnek a mocsárban. Csak ezek a Sötét Úrtól valók, ahogy a pecsétek gyengülnek, és a rothadó bűzök helyett tele vannak... a gonosszal. A Minta mentén húzódnak, mígnem szétdurrannak, és akkor bármi megtörténhet. Bármi. A saját tükörképed kiugorhat a tükörből, és megpróbál megölni. Higgy nekem.

Ha a panasz megrémítette Taimot, hát nem mutatta. Csak ennyit mondott:

– Jártam a Fertőben, már öltem trallokokat és Myrddraalokat. – Eltolt egy alacsonyan húzódó ágat az útjukból, és tartotta Randnek. – Még soha nem hallottam erről az öröktűzről, de ha egy árnykopó jön utánam, megtalálom a módját, hogy megöljem.

– Jó. – Ilyen volt Taim tudatlansága és magabiztossága. Az öröktűz a tudás olyan darabkája volt, melyről Rand nem bánta volna, ha teljesen eltűnik a világból. – Kis szerencsével, semmi ilyesmivel nem találkozol idekint, de sosem lehetsz biztos benne.

Az erdő hirtelen egy viharvert, kétszintes, zsúpfedeles tanyára nyílt, melynek egyik kéményéből füst szállt fel. Mellette egy láthatóan düledező istálló állt. Az idő semmivel sem volt hűvösebb, mint néhány mérföldnyire a városban, a nap nem volt kevésbé perzselő. Csirkék kapirgáltak a porban és egy rácskerítéssel elzárt részen két tehén kérődzött. Egy csapat kipányvázott fekete kecske pedig mohón tépkedte a még elérhető leveleket a bokrokról. Az istálló árnyékában egy nagykerekű kocsi állt, de a hely egyáltalán nem hasonlított tanyára. Nem voltak földek a láthatáron, az egész udvart erdőség vette körül, melyet csak a városba tett ritka városi kirándulásokra használt, észak felé kígyózó földút tört meg. És túl sok ember volt itt.

Négy nő – egy kivételével mind középkorúak – a mosott ruhát teregette két kötélre, és majd' egy tucat gyerek, egyik sem idősebb kilenc-tízévesnél, akik a csirkék közt játszadoztak. Férfiak is voltak, akik mindenféle ház körüli munkával foglalatoskodtak. Huszonheten voltak, bár néhány esetben túlzás volt férfiaknak nevezni őket. Eben Hopwill, a sovány fickó, aki épp egy vödör vizet húzott fel a kútból, húszévesnek mondta magát, de biztos, hogy négy-öt évvel fiatalabb volt. Úgy tűnt, az orra és a füle a legnagyobb testrésze. Fedwin Morr, egyik a három férfi közül, akik a tetőn izzadva új nádat tettek fel a régi helyett, jóval izmosabb volt, jóval kevesebb pattanással, de biztos, hogy nem volt idősebb. A férfiaknak alig több, mint a fele volt három-négy évvel idősebb, mint ez a kettő. Rand néhányukat kis híján hazaküldte, legalábbis Ebent és Fedwint, csakhogy a Fehér Torony fiatalokat, sőt néha még fiatalabbakat is felvett novíciának. Néhány fejen ősz tincsek is látszottak. A ráncos arcú Damer Flinn – aki az istálló előtt, kérgétől megfosztott ágakkal mutatta két fiatalabb embernek, hogyan kell bánni a karddal – sántított, és már csak néhány szál teljesen ősz haja volt. Damer a királynő gárdájában szolgált, míg egy murandy lándzsával bele nem szúrt a combjába. Ő nem volt kardforgató, de úgy tűnt, elég ügyes, hogy megmutassa többieknek, hogyan ne döfjék saját lábukba a kardot. A legtöbben andoriak voltak, néhányan cairhieniek. Tearből még senki sem jött, bár a kegyelmet ott is kihirdették. Időbe telik az embereknek, hogy olyan messziről eljöjjenek.

Természetesen Damer vette észre először a Hajadonokat, és ágát félredobva tanítványai figyelmét Randre terelte. Aztán egy kiáltás kíséretében Eben is elejtette a vödrét, leöntve magát vízzel, aztán mindenki nyüzsögni és kiabálni kezdett a háznál, majd nyugtalanul Damer mögé gyűltek. Bentről még két kötényt viselő nő jelent meg, a konyha tüzétől vöröslő arccal, és segítettek a többieknek összeszedni a gyerekeket a férfiak mögött.

– Ott vannak – mondta Rand Taimnak. – Van még majdnem fél napod. Hányat tudsz próbára tenni? Amint lehet, tudni akarom, kit lehet tanítani.

– Ezt a csürhét a legaljáról kotorták ki... – kezdte Taim megvetően, aztán Randre bámulva megállt az udvar közepén. A lába körül csirkék kapirgáltak a porban. – Egyiket sem vizsgáltad meg? A Fény szerelmére, miért? Nem tudod, igaz? Tudsz Utazni, de nem tudod, hogy kell megvizsgálni a tehetséget!

– Néhányan igazából nem tudnak fókuszálni. – Rand már nem szorította olyan erősen a kardja markolatát. Nem szerette beismerni tudása hiányosságait ennek az embernek. – Néhányan nem gondolnak többre, mint a dicsőség, a vagyon és a hatalom lehetőségére. De meg akarok tartani minden embert, aki képes tanulni, bármi legyen is az indoka.

A tanulók – a férfiak, akik tanulók lesznek – némileg megnyugodva az istálló elől figyelték Randet és Taimot. Végül is mindannyian azért jöttek Caemlynbe, mert azt remélték, tanulhatnak az Újjászületett Sárkánytól, vagy, mert azt hitték, már tanultak is. A Hajadonok, miközben gyűrűt vontak a tanya köré, beosontak a házba és az istállóba, óvatos bámulatot, sőt balsejtelmet okozva ezzel. A nők a szoknyáikhoz terelgetve fogták a gyerekeket, a pillantásuk Randre és Taimra tapadt. Arckifejezésük a laposan pislogó aggodalom és a nyugtalan ajakrágcsálás között mozgott.

– Gyerünk – mondta Rand. – Itt az idő, hogy találkozz a tanítványaiddal.

Taim nem mozdult.

– Tényleg csak erre akarsz használni? Hogy megpróbáljam tanítani ezt a szánalmas söpredéket? Ha egyáltalán lehet őket tanítani. Szerinted igazából hányat lehet találni egy maroknyi ember között, akik csak úgy idekóboroltak hozzád?

– Ez fontos dolog, Taim. Ha tudnám, és lenne időm, magam végezném el. – Mindig az idő, és annak hiánya volt a kulcs. Ezt ő be is ismerte, de szinte megfagyott tőle a nyelve. Rájött, hogy nem nagyon tetszik neki Taim, de nem kellett szeretnie őt. Rand nem várt, és egy pillanattal később a másik férfi hosszú léptekkel beérte őt. – Említetted a bizalmat. Ezzel bízlak meg. – Ne bízz benne! Lews Therin zihált a homályos zugokban. Sose bízz! A bizalom a halál! – Vizsgáld meg őket, és kezdd el a tanítást, amint megtudod, ki tud tanulni.

– Ahogy a Sárkány úr kívánja – morogta Taim savanyúan, amint elérték a várakozó csoportot. Meghajlások, pukedlik – egyik sem túl csiszolt – üdvözölték őket.

– Ez itt Mazrim Taim – jelentette be Rand. Persze mindenkinek leesett az álla, és nagy szemeket meresztett. A fiatalabbak közül néhány úgy bámult, mint aki hiszi, ő és Taim harcolni jöttek, és csak kevésen látszott, hogy várja a folytatást. – Mutatkozzatok be neki. Mától kezdve ő fog tanítani titeket. – Taim összeszorított szájjal pillantott Randre, amint a tanítványok lassan köré gyűltek, és elkezdtek bemutatkozni.

Valójában a férfiak reakciói változatosak voltak. Fedwin mohón előrenyomakodott, közvetlenül Damer mellé, míg Eben elfehéredett arccal hátra maradt. A többiek valahol közöttük voltak, tétován, bizonytalanul, de végül is megszólaltak. Rand bejelentése néhányuk számára talán a hetek óta tartó várakozás, vagy az évek óta tartó álmodozás végét jelentette. A valóság ma kezdődik, és a valóság talán a fókuszálást jelenti, mindazzal együtt, amit a férfiaknál okoz.

Egy húsos, sötét szemű ember, aki hat-hét évvel lehetett idősebb Randnél, Taimot semmibe véve elosont a többiektől. A parasztzubbonyt viselő Jur Grady, nyers kezében vászonsapkáját gyűrögetve, lassacskán Rand elé került. A sapkát, vagy viseltes csizmája alatt a földet nézte, és csak néha-néha pillantott fel Randre.

– Ühüm... Sárkány uram. Gondolkodtam... és hát az apám gondoskodik a földemről – jó földdarab, ha a patak ki nem szárad – ...még termés is lehet, ha jön egy kis eső, és... és... – Összenyomta a sapkát, aztán megint gondosan kiegyengette. – Arra gondoltam, hogy haza kéne menni.

A nők nem gyűltek Taim köré. Aggódó szemmel, csendesen, sorban erősen tartották a gyerekeket, és figyeltek. A legfiatalabb, egy dundi, halovány hajú asszony, akinek az ujjaival egy négyéves kisfiú játszadozott, Sora Grady volt. Ezek a nők követték ide férjüket, de Rand gyanította, hogy a távozásban nagy szerepe volt a férj és feleség közti beszélgetéseknek. Már öt férfi ment el, és ha egyik sem azt hozta fel indoklásul, hogy megházasodik, akkor már mind nős volt. Miféle nő nézhette kényelmesen, hogy a férje várakozik, hogy megtanulhasson fókuszálni? Ez olyan, mintha nézné, amint öngyilkosságot követ el.

Egyesek azt mondanák, hogy ez a hely nem való családoknak, majd ugyanazok az emberek mondanák azt is, hogy a férfiaknak sem kellene itt lenniük. Rand véleménye szerint az aes sedai-ok hibát követtek el azzal, hogy elszigetelték magukat a világtól. Az aes sedai-okon kívül kevesen léptek be a Fehér Toronyba. Olyan nők, akik aes sedai-já akartak válni, meg azok, akik nekik szolgáltak, és csak egy maroknyian, segítséget keresve, és csakis akkor, ha nagy nyomás nehezedett rájuk. Amikor egy aes sedai elhagyta a Tornyot, legtöbbször zárkózott maradt, és néhányan soha ki sem léptek onnan. Az aes sedai-ok számára az emberek figurák voltak a játékban, és a világ sakktábla volt, nem pedig lakóhely. Egyetlen férfi sem volt képes megfeledkezni a világról, és az egyszerű emberekről, ha előtte volt a családja.

Ennek csak a Tarmon Gai'donig kell kitartani – vajon meddig? Egy évig? Kettőig? De a kérdés az, hogy az képes-e megtenni. Valahogy meg fogja tenni. Rand eléri, hogy kitartson. A családok emlékeztették a férfiakat, hogy miért is fognak harcolni. Sora Randre szegezte a pillantását.

– Menj, ha akarsz – mondta Jurnak, – Bármikor elmehetsz, mielőtt valóban elkezdesz megtanulni fókuszálni. Ha megteszed azt a lépést, onnantól olyan vagy, mint egy katona. Tudod, Jur, hogy szükségünk lesz minden fellelhető katonára az Utolsó Csata előtt. Az Árnyékot fókuszálni kész, új Rémurak szolgálják majd, ezzel számolhatsz. De te döntesz. Lehet, hogy ki tudod húzni a tanyádon elbújva. Kell lennie a világon néhány helynek, amely megmenekül az eljövendő eseményektől. Legalábbis, remélem. Egyébként mi, a többiek, minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy lehetőséget biztosítsuk a megmenekülésre. Azért legalább a nevedet megadhatod Taimnak. Szégyen lenne elmenni, mielőtt egyáltalán megtudnád, hogy tanulhatnál-e. – Jur zavarodott arcától elfordulva, Rand kerülte Sora pillantását. És még te ítéled el az aes sedai-okat, mert manipulálják az embereket – gondolta keserűen. Azt tette, amit tennie kellett.

Taim még mindig a neveket vette fel a mozgolódó csoportosulásban, levert pillantásokat vetve Rand felé. Hirtelen úgy tűnt, Taim türelme fogytán.

– Ebből elég! A nevek jöhetnek később azoknál, akik még holnap is itt lesznek. Ki lesz az első, akit megvizsgáljak? – Egyszerre mindenkinek elakadt a szava. Néhányan még pislogni is elfelejtettek, ahogy bámulták őt. Taim Damerre mutatott. – Akár el is tüntethetlek az útból. Gyere ide. – Damer nem mozdult, amíg Taim meg nem ragadta a karját, és néhány lépéssel odébb nem hurcolta a többiektől.

Rand figyelt, és ő is közelebb lépett.

– Minél több Hatalmat használok – mondta Taim Damernek – annál könnyebb kimutatni a visszhangját. Másrészt azonban a túl nagy visszhang kellemetlen dolgokat okozhat az elmédben, lehet, hogy meg is öl, úgyhogy kicsivel kezdem. – Damer pislantott egyet. Nyilvánvalóan alig értett néhány szót, kivéve talán a kellemetlen dolgokról, és a halálról szóló részét. Rand tudta, hogy a magyarázat neki szólt. Taim így próbálta leplezni az ő tudatlanságát.

Hirtelen egy aprócska, alig egy hüvelyk magas láng jelent meg, a levegőben táncolva, a három férfitől egyenlő távolságban. Rand érezte a Hatalmat Taimban, bár csak kis mennyiségben, és látta a vékony kis Tűzfolyamot, amit a férfi használt. A láng elképesztő megkönnyebbülést okozott Randnek – azért elképesztőt, mert ez volt a bizonyítéka, hogy Taim tényleg tud fókuszálni. Bashere kezdeti kétségei biztos bevették magukat az agyába.

– Összpontosíts a lángra – mondta Taim. – Te vagy a láng, a világ a láng, semmi más nincs, csak a láng.

– Semmit sem érzek, csak hogy fájni kezdett a szemem – motyogta Damer, miközben durva, kérges keze fejével letörölte az izzadtságot a homlokáról.

– Összpontosíts! – csattant fel Taim. – Ne beszélj, ne gondolkozz, ne mozdulj. Összpontosíts! – Damer bólintott, aztán Taim homlokráncolásától pislantott egyet, és csendesen a kis lángot bámulva megdermedt.

Úgy tűnt, Taim törekszik valamire, de Rand nem tudta biztosan, mire. Úgy tűnt, hallgatódzik. A visszhangra, azt mondta. Rand figyelt, hátha megérez valamit.

Múltak a percek, és senki nem mozdult egy tapodtat sem. Öt, hat, hét lassú perc telt el, és Damer alig pislantott néha. Az idős férfi nehezen lélegzett, és úgy izzadt, mintha valaki a fejére öntött volna egy vödör vizet. Tíz perc.

Rand hirtelen megérezte. A visszhang. Egy kicsiny valami. A Hatalom legkisebb áramlata lüktetett Taimban, de úgy tűnt, ez az apró visszhangocska Damertől származik. Ezt kellett, hogy Taim értse, de ő nem moccant. Talán van még több is, vagy ez nem az, amire Rand gondolt.

Még egy-két perc telt el, és végül Taim bólintott, majd elengedte a lángot és a saidint.

– Te tudsz tanulni... Damer, ugye? – Meglepettnek látszott, kétség kívül nem hitte volna, hogy a legelső megvizsgált férfi megfelel, ráadásul egy ilyen öreg, majdhogynem kopasz ember. Damer gyengén vigyorgott, úgy nézett ki, mint aki mindjárt elhányja magát. – Azt hiszem, nem kell meglepődnöm, ha az összes fajankó megfelel – morogta a sasorrú férfi, Randre pillantva. – Úgy tűnik, tíz embernek is elegendő szerencséd van.

A többi „fajankó” közül csizmák nehézkes csosszanásai hallatszottak. Néhányan kétségkívül máris azt remélték, hogy elbuknak. Most már nem hátrálhattak meg, de ha nem felelnének meg, akkor azzal a tudattal mehetnének haza, hogy megpróbálták, és nem kell szembenézniük azzal, hogy alkalmasak.

Rand egy kis meglepetést érzett. Végül is a visszhangon kívül semmi sem történt, és ő előbb érezte, mint Taim, aki tudta, mit kell keresnie.

– Idővel megtudjuk, milyen erős lehetsz – mondta Taim, miközben Damer visszaosont a többiek közé. Azok kissé távolabb álltak tőle, és kerülték a pillantását. – Lehet, hogy kiderül, hogy hozzám, vagy akár a Sárkány úrhoz hasonlóan erős leszel. – A tér Damer körül még egy kissé kiszélesedett. – Csak az idő a megmondhatója. Figyelj, miközben én a többieket próbára teszem. Ha erős vagy, neked is képesnek kellene lenned észrevenni, mire én még négyet-ötöt megtalálok. – Egy gyors pillantás Randre azt jelentette, hogy ez neki szólt. – Na most, ki a következő? – Senki sem mozdult. A saldaeai végigsimított az állán. – Te – mutatott egy Kely Huldin nevű, jóval harminc fölötti, darabos, sötét hajú fickóra, aki takács volt. A nők sorában Kely felesége felnyögött.

További huszonhat próbával eltelik a nap hátralevő része, de lehet, hogy több is. Forróság ide, vagy oda, a napok rövidültek, mintha igazából közeledne a tél, és a sikertelen próbák egy-két perccel tovább fognak tartani, a biztonság kedvéért. Bashere várt, és még ott volt Weiramon meglátogatása is, és...

– Folytasd ezt tovább – mondta Rand Taimnak. – Holnap visszajövök, hogy megnézzem, mit végeztél. Ne feledd a bizalmat, amit beléd fektetek. – Ne bízz benne. Lews Therin hörgött. Úgy tűnt, a hang valami dühöngő alaktól érkezett, Rand fejének árnyékos részéből. Ne bízz! A bizalom a halál. Öld meg! Öld meg mindet! Ó, meghalni, és elvégeztetni, végezni minddel, aludni álmok nélkül, álmok Ileynáról, bocsáss meg nekem Ileyna, nincs bocsánat, csak halál, megérdemled a halált...

Rand elfordult, mielőtt a belső küzdelem kiütközött volna az arcán.

– Holnap, ha tudok.

Taim utolérte, mielőtt ő és a Hajadonok elérték a fákat.

– Ha egy kicsit tovább maradsz, megtanulhatod a próbát. – Hangjából elkeseredés csendült. – Nem igazán lepne meg, ha tényleg találnék még négyet-ötöt. Úgy tűnik, téged tényleg a Sötét Úr szerencséje kísér. Gondolom, meg akarod tanulni. Hacsak nem akarod ezt az egészet az én vállaimra rakni. Figyelmeztetlek, hogy lassú lesz. Akármilyen erősen nyomom is, ennek a Damernek még napokra, sőt hetekre van szüksége, mire egyáltalán megérzi a saidint, és akkor még messze van attól, hogy megragadja. Csak megragadja, de még egy szikrányit sem fókuszál.

– Már megtanultam a próbát – válaszolt Rand. – Nem volt nehéz. És tényleg az egészet a te vállaidra akarom rakni, míg többet nem találsz, és meg nem tanítod őket eléggé, hogy segítsenek neked keresni. Ne feledd, amit mondtam, Taim. Gyorsan okítsd őket. – Ennek megvannak a veszélyei. Elsajátítani az Igaz Forrás női felének fókuszálását, olyan volt, mint megtanulni ölelni – Randnek így mondták. Engedelmeskedni valaminek, ami aztán engedelmeskedik neked, ha már behódoltál neki. Ez egy hatalmas erő vezetése, ami nem okoz kárt benned, ha nem használod helytelenül. Elayne és Egwene ezt természetesnek vette, Rand számára ez szinte több, mint hihetetlen volt. A férfi fél fókuszálása állandó harc volt az irányításért és a túlélésért. Ugorj bele túl mélyen, túl gyorsan, és nem vagy több egy kisfiúnál, akit meztelenül belöktek az őrjöngő csatába a fegyveres ellenséggel szemben. Hiába ismered, a saidin el tud pusztítani. Meg tud ölni, vagy képes kitörölni az agyadat, vagy egyszerűen csak kiégeti a fókuszálás képességét belőled. Ugyanaz történhet veled egy gondatlan pillanatban, ha akárcsak egy kicsit is csökken az éberséged, mint amit az aes sedai-ok tesznek a fókuszálni tudó férfiakkal, miután elfogták őket. Nem mintha néhány ember ott az istálló előtt nem lenne hajlandó ott helyben megfizetni ezt az árat. Kely Huldin kerek képű felesége elkapta a férje ingét, és sürgetve beszélt hozzá. Kely bizonytalanul ingatta a fejét, és a többi nős férfi nyugtalanul tekintgetett felesége felé. De ez egy háború, és a háborúknak megvannak az áldozatai, még a nős férfiak között is. Fény, hiszen máris kezd olyan kérges lenni. Egy kissé elfordult, hogy ne kelljen látnia Sora Grady pillantását. – Menj el velük a lehetőségek határáig – mondta Taimnak. – Taníts meg nekik annyit, amennyit csak lehet, és amilyen gyorsan csak lehet.

Taim szája egy kissé megfeszült Rand első szavainak hallatán.

– Amennyit csak meg tudnak tanulni – mondta színtelen hangon. – De mit? Gondolom, fegyverként használható dolgokat.

– Igen, fegyvereket – értett egyet Rand. Fegyverré kell válni mindannyiuknak, önmagát is beleértve. A fegyverek megengedhetik maguknak, hogy családjuk legyen? Egy fegyver megengedheti magának, hogy szeressen? Most ez honnan jött? – Mindent, amit meg tudnak tanulni. – Olyan kevesen voltak. Huszonhét. És ha Damernél csak eggyel több is akad, aki tud tanulni, akkor Rand megköszöni, hogy ő ta'veren, amiért idehozta hozzá a férfit. Az aes sedai-ok csak azokat a férfiakat fogták el és szelídítették meg, akik ténylegesen fókuszáltak, de ebben nagyon jók voltak az elmúlt háromezer évben. Egyes aes sedai-ok azt tartották, hogy valami olyasmit tesznek, amit igazából sosem akartak: kiselejtezik a fókuszálás képességét az emberiségből. A Fehér Tornyot úgy építették, hogy egyszerre háromezer aes sedai-nak is otthonául szolgálhasson, és még sokkal többnek is, ha mindenkit be kell hívni. További szobákat kapnak a képzés alatt álló lányok százai. Igaz, a szakadás előtt mindössze negyven novícia volt a Toronyban, és ötvennél is kevesebb beavatott. – Nagyobb számokra van szükségem, Taim. Így, vagy úgy, de találj még embereket. Mindenekelőtt tanítsd meg nekik a próbát.

– Tehát vetekedni akarsz az aes sedai-okkal? – Taim higgadtnak tűnt, még akkor is, ha ez Rand terve volt. Sötét, vágott szeme nyugodt maradt.

– Hány aes sedai van összesen? Ezer?

– Nem olyan sok, azt hiszem – mondta Taim megfontoltan. Kiselejtezik az emberi fajt. Ezért el kell égetni őket, még akkor is, ha nincs is okunk rá.

– Hát, egyébként is lesz elég ellenségünk. – Ellenségben nem volt hiány. A Sötét Úr és a Kitaszítottak, árnyfattyak és árnybarátok. Természetesen a fehérköpenyek, és valószínűleg az aes sedai-ok is, vagy egy részük, a Fekete ajah tagjai, és azok, akik irányítani akarták őt.

A legutóbbiakat is ellenségként tartotta számon, habár ők nem tartották magukat annak. Biztosan lesznek Rémurak, amint azt az imént mondta. Sőt még mások is vannak. Elég ellenség, hogy szétzúzzák a terveit. Hogy mindent szétzúzzanak. Erősen megszorította a Sárkány Jogarának faragott nyelét. Mind közül az idő a legnagyobb ellenség, amire a legkevesebb esélye volt, hogy legyőzze. – Le fogom győzni őket, Taim. Mindet. Ők azt hiszik, mindent lerombolhatnak. Mindig csak a rombolás, és semmi építkezés! Én fel fogok valamit építeni, hagyok valamit magam után. Akármi történjék is, megteszem! Legyőzöm a Sötét Urat! És megtisztítom a saidint, hogy a férfiaknak ne kelljen rettegniük az őrülettől, és a világnak ne kelljen félni a fókuszáló férfiaktól. Én...

A zöld-fehér bojt repkedett, ahogy dühösen rázta a lándzsát. Ez lehetetlen. A hőség és a por csúfot űzött belőle. Egy részét meg kell tenni, de az egész lehetetlen. A legjobb, amiben bármelyikük reménykedhetett, hogy győznek, és meghalnak, mielőtt megőrülnek. A legtöbb amit tehetett, az volt, hogy tovább próbálkozik. De kell, hogy legyen megoldás. Ha létezik igazság, akkor meg kell találni a megoldást.

– Megtisztítani a saidint – mondta Taim halkan. – Azt hiszem, ahhoz több hatalom kell, mint amennyit el tudsz képzelni. – Gondolataiba mélyedve lehunyta a szemét. – Hallottam a sa'angreal nevű dolgokról. Neked van egy, amit szerinted tényleg tudsz...

– Ne törődj azzal, hogy nekem mim van, vagy nincs – csattant fel Rand. – Te tanítod, akit csak lehet, Taim. Aztán keresel még és azokat is tanítod. A Sötét Úr nem fog ránk várni. Fény! Nincs elég időnk, Taim, de sikerülnie kell. Muszáj!

– Megteszem, amit csak tudok. Csak ne várd, hogy Damer holnap romba döntse egy város falait.

Rand habozott.

– Taim? Tarts szemmel minden tanítványt, aki túl gyorsan tanul. Tudasd velem, azonnal. Lehet, hogy az egyik Kitaszított megpróbál becsusszanni a tanítványok közé.

– Az egyik Kitaszított! – Ez már szinte suttogás volt. Taim most másodszorra látszott meginogni, ezúttal igazán rendesen meghökkent. – Miért lenne...?

– Mennyire vagy erős? – vágott közbe Rand. – Ragadd meg a saidint. Tartsd, amilyen erősen csak tudod!

Taim egy pillanatra csak kifejezéstelenül nézte Randet, aztán belé áramlott a Hatalom. Nem volt olyan ragyogás, amilyet a nők láttak egymás körül, csak az erő és a veszély érzete, de Rand tisztán érezte, és meg tudta ítélni. Taim elég saidint ragadott meg, amivel másodpercek alatt letarolhatta volna a tanyát, és mindenki mást is. Eleget ahhoz is, hogy pusztasággá változtasson mindent, ameddig a szem ellát. Ez nem volt sokkal kevesebb annál, amit maga Rand segítség nélkül irányítani tudott. De a férfi vissza is foghatta magát. Érezhető volt a feszültség, és lehet, hogy nem akarta megmutatni Randnek a teljes erejét, mert nem tudhatta, Rand hogyan reagál.

A saidin érzete elhalványodott Taimban, és Rand csak most vette észre, hogy ő maga is megtöltődött a Forrás férfi felével, a dühöngő áradattal, és minden cseppjét keresztül tudta húzni a zsebébe rejtett angrealon. Öld meg! Morogta Lews Therin. Öld meg most! Randet egy pillanatra elragadta a döbbenet. Az őt körülvevő üresség reszketett, a saidin tombolt és szétterjedt, és épphogy elengedte a Hatalmat, mielőtt az szétzúzta volna az űrt, és őt magát is. Ő vagy Lews Therin ragadta meg a Forrást? Öld meg! Öld meg!

Rand dühödten üvöltött a fejében. Fogd be! Meglepetésére a másik hang eltűnt.

Arcán izzadtság csurgott végig, amit szinte reszkető kézzel törölt le. Ő maga ragadta meg a Forrást, ez bizonyos. Egy halott ember hangja nem tehette. Önkéntelenül nem akart annyira megbízni az ilyen sok saidint tartó Taimban, miközben ő itt áll segítség nélkül. Erről volt szó.

– Csak tarts szemmel mindenkit, aki túl gyorsan tanul – dünnyögte. Lehet, hogy túl sokat mondott el Taimnak, de az embereknek joguk van tudni, mivel találhatják magukat szembe. Amennyit szükséges tudniuk. Nem merte Taim, vagy bárki más tudomására hozni, hol tudott meg ilyen sokat. Ha rájönnének, hogy fogolyként tartotta az egyik Kitaszítottat, és hagyta megszökni... Ha ez kiszivárogna, akkor megindulna a szóbeszéd a foglyokról. A fehérköpenyek szerint ő hamis Sárkány, és emellett nagyon valószínű, hogy az árnybarátok szerint is. Ők mindenkire ezt mondták, aki használta az Egyetlen Hatalmat. Ha a világ tudomást szerezne Asmodeanről, akkor sokkal többen gondolnák így. Az sem baj, hogy Randnek egy férfire volt szüksége, hogy megmutassa neki a saidint. Egyetlen nő sem tudta volna jobban megtenni ezt, mint amennyire ő látja a nők fókuszálását, vagy a nők az övét. A férfiak könnyen elhiszik a legrosszabbat, és a nők szerint az a valami még sötétebbet rejt, ahogy a régi folyóközi mondás tartja. Ő maga foglalkozna Asmodeannel, ha a férfi még egyszer előkerülne. – Csak tartsd nyitva a szemed. Csendesen.

– Ahogy Sárkány uram parancsolja. – A férfi egy kissé meghajolt, mielőtt elindult vissza a tanya felé.

Rand észrevette, hogy a Hajadonok őt nézik. Enaila, Somara, Jalani és az összes többi, szemükben aggodalommal. Majdnem minden cselekedetét elfogadták. Mindent, amitől visszarettent, amikor megtette, mindent, amitől az aieleken kívül mindenki rettegett. Amitől feldühödtek, azok rendszerint olyan ügyek voltak, amiket maga sem értett. Ők elfogadták és aggódtak érte.

– Nem szabad kifárasztanod magad – mondta Somara halkan. Rand ránézett, és a lenszőke hajú nő elpirult. Lehet, hogy ez nem számít nyilvános helynek – Taim már túl messze járt, semhogy kihallgathassa –, de a megjegyzés így is túl messzire ment.

Enaila azonban előhúzott az övéből egy tartalék shoufát és átnyújtotta neki.

– A túl sok napfény nem tesz jót – mormogta.

– Feleségre van szüksége, aki gondját viseli – motyogta egy másik. Rand nem jött rá, melyikük volt az. Somara és Enaila is hajlamos volt ilyesféle beszédre a háta mögött. Ugyanakkor azt is tudta, kire gondolnak ilyenkor. Aviendhára. Ki lehetne jobb társa egy Hajadon fiának, mint egy Hajadon, aki feladta a lándzsát, hogy Tudós Asszonnyá váljék?

Egy dühkitörést elnyomva a feje köré tekerte a shoufát, amiért hálás volt. A nap tényleg forró volt, és a szürkésbarna anyag meglepő mértékben csökkentette a hőséget. Izzadtsága azonnal átitatta. Taim tud valami olyan trükköt, mint az aes sedai-ok, hogy fel se vegye a forróságot és a hideget? Saldaea messze északon van, mégis úgy tűnt, a férfi annyira sem izzadt, mint az aielek. Hálája ellenére Rand így szólt:

– Amit nem szabad tennem: itt állni és az időt vesztegetni.

– Időt vesztegetni? – kérdezte a fiatal Jalani, túlságosan is ártatlan hangon, miközben újból felcsavarta shoufáját, pillanatnyilag láthatóvá téve rövid haját, amely majdnem olyan vörös volt, mint Enailáé. – Hogyan is vesztegetheti az időt a car'a'carn? Amikor én utoljára annyit izzadtam, mint ő, akkor napkeltétől napnyugtáig futottam.

A többi Hajadon közt vigyorgás és nyílt nevetés futott szét. A vörös hajú Maira, aki legalább tíz évvel idősebb volt, mint Rand, a combját csapkodta, az aranyszőke Desora a keze mögé rejtette mosolyát, mint mindig. A sebhelyes arcú Liah fel-alá ugrabugrált, de Sulin még rajta is túltett. Az aiel humor legjobb esetben is furcsa volt. A történetekben a hősökről sohasem szóltak viccek, még furcsák sem, és Rand szerint a királyokról sem. Részben az volt a probléma, hogy az aiel főnök, sőt, még a car'a'carn sem volt király. Sok tekintetben ahhoz hasonló hatalma lehet, de az aielek odasétálhatnak egyenest a főnökhöz, megmondhatják neki pontosan, amit gondolnak, és meg is teszik. A másik, fontosabb része a kérdésnek azonban valami más.

Annak ellenére, hogy Folyóközben, Tam al'Thor, és felesége Kari, – aki meghalt, amikor Rand ötéves volt – nevelte fel, Rand valódi anyja a Lándzsa Hajadonja volt, aki akkor halt meg, amikor világra hozta őt a Sárkányhegy lejtőin. Nem volt aiel, mint az apja, de mégiscsak Hajadon volt. Most a törvénynél is erősebb aiel szokások megérintették őt. Nem, nem megérintették, beburkolták. Egyetlen Hajadon sem tehette meg, hogy megházasodik, és ugyanakkor viseli a lándzsát. Ha nem adta fel a lándzsát, akkor megszült gyermekét a Tudós Asszonyok egy másik nőnek adták, oly módon, hogy a Hajadon sosem tudhatta meg, ki az a nő. Minden Hajadon gyermekét szerencsésnek hitték önmagában is, bár az őt felnevelő nőn és férjén kívül soha senki sem tudta, hogy nem a sajátjuk. Mégis, ezen túlmenően a Rhuideani Aiel Prófécia szerint a car'a'carn egy ilyen gyermek lesz, akit a vízföldiek nevelnek fel. A Hajadonok számára Rand az összes gyermek visszatértét jelentette. Az első olyan gyermek, akit egy Hajadon szült, és akit mindenki megismer.

A legtöbben, legyenek idősebbek, mint Sulin, vagy olyan fiatalok, mint Jalani, rég elvesztett testvérként üdvözölték őt. A nyilvánosság előtt megadták neki mindazt a tiszteletet, amit bármely főnöknek megadtak volna, de egymás közt akár az a bizonyos testvér is lehetett volna. Mindegy, hogy öcs vagy báty, úgy tűnt, ennek semmi köze nem volt a nő korához. Egyszerűen boldog volt, hogy csak néhányan követték Enaila és Somara nyomdokait, mert függetlenül attól, hogy egyedül voltak vagy sem, egyszerűen bosszantó volt, hogy egy nő, aki semmivel sem idősebb nála, úgy viselkedik, mintha az anyja volna.

– Akkor el kéne mennünk valahova, ahol nem izzadok – válaszolta erőltetett vigyorral. Ezzel tartozott nekik. Néhányan már meghaltak érte, és még többen fognak, mire ez az egész véget ér. A Hajadonok gyorsan megfékezték jókedvüket. Készen álltak, hogy elinduljanak bárhová, ahová a car'a'carn mondja, és megvédjék őt.

Az a kérdés, hova menjen? Bashere várta szokásos látogatását, de ha Aviendha már hallott róla, akkor jó eséllyel ő is Bashere-ral van. Rand amennyire lehet, kerülte a lányt, különösen azt, hogy kettesben maradjon vele. Leginkább azért, mert kettesben akart lenni vele. Eddig ezt sikerült eltitkolnia a Hajadonok elől, mert ha ezt valaha is megsejtik, akkor kész pokollá teszik az életét. Az tény, hogy távol kell maradnia tőle.

Fertőző betegségként hurcolta magával a halált, célpont volt, és az emberek meghaltak a közelében. Meg kellett keményítenie a szívét, hogy hagyja a Hajadonokat meghalni – a Fény égesse örökkön örökké ezért az ígéretéért! –, de Aviendha feladta a lándzsát, hogy a Tudós Asszonyokkal tanulhasson. Nem tudta biztosan, mit érez iránta, csak azt, hogy ha miatta halna meg, akkor benne is meghalna valami. Szerencse, hogy Aviendhának nem voltak érzelmi gubancai Randdel kapcsolatban. Csak azért próbált a közelében lenni, mert a Tudós Asszonyok azt akarták, hogy figyelje őt a számukra, és mert figyelni akarta Elayne számára is. Egyik ok sem könnyített a helyzeten Rand számára, sőt ellenkezőleg.

A döntés igazán könnyű volt. Bashere-nak várnia kell, hogy így elkerülhesse Aviendhát, és meglátogathassa Weiramont. Szándéka szerint a palotában kezd, hogy álcázza a látogatását – amin könnyen átláthatnak. Bolond indok egy döntés meghozásában, de mit tehet egy férfi, ha egy nő nem hajlandó meglátni az értelmet? Lehet, hogy így lesz a legjobb. Azok, akiknek tudomást kell szerezniük a látogatásról, így is megtudják, és talán azt hiszik, hogy annál inkább tudniuk kell róla, mert az egész ilyen komoly titkolódzás mellett zajlik. Talán a Bashere-nál és a saldaeaiaknál tett látogatás még véletlenszerűbbnek látszik majd, mert a nap késői óráira hagyja. Igen. Csavarások a csavarokban, melyek vetekednek a Házak Játékával Cairhienben.

Megragadva a saidint, kinyitotta a kaput. A fényhasíték kiszélesedett, és egy nagy, zöld csíkos sátor belsejét mutatta. A színes teari labirintusmintákkal szőtt szőnyegektől eltekintve bútorozatlan volt. Ebben a sátorban még annyi esély sem volt a rajtaütésre, mint a tanya körül, de Enaila, Maira és a többiek így is elkendőzték az arcukat, majd előreszökkentek. Rand megállt, hogy visszanézzen.

Kely Huldin épp a tanyaház felé közeledett. Feje lehorgasztva, felesége pedig két gyereküket terelgette mellette. Folyamatosan vigasztalóan lapogatta a hátát, de Rand még a tanyaudvar túloldaláról is ki tudta venni a férfi sugárzó arcát. Kely nyilvánvalóan elbukott. Taim épp Jur Gradyvel nézett szembe, és mindketten egy kettőjük között imbolygó, apró lángocskát bámultak. Sora Grady, fiát a mellére szorítva nem nézte a férjét. Pillantása még mindig Randre szegeződött. Egy nő pillantása a késnél is mélyebbre vág – még egy mondás Folyóközből.

Átlépve a kapun megvárta, míg a többi Hajadon is követi őt, aztán elengedte a Forrást. Megtette, amit tennie kellett.

Negyedik fejezet

Humorérzék

A sátor belsejében olyan meleg volt, hogy a közel nyolcszáz mérfölddel északabbra fekvő Caemlyn kellemesen hűvösnek tűnt, és amikor Rand felhajtotta a sátorlapot, pislognia kellett. A nap kalapács módjára csapta fejbe, és most örült a shoufának.

A zöld-fehér csíkos sátor felett a Sárkányos lobogó másolata függött, az ősi aes sedai szimbólumot viselő karmazsinvörös zászló mellett. A szétterülő síkságon további sátrak álltak, ahol néhány kemény fűcsomó kivételével mindent a porba döngöltek a lovak patái és a csizmák, csúcsos, és lapos tetejű sátrak, legtöbbjük fehér, gyakran piszkosfehér, de sok volt a színes, vagy csíkos is, az urak színpompás lobogóival. Hadsereg gyűlt össze itt Tear határánál, a Maredo Alföld szélén. Sok ezer katona Tearből és Cairhienből. Az aielek a vízföldiektől kellő távolságban vertek tábort. Öt aiel jutott minden tearire és cairhienire, de a nap folyamán még többen is érkeznek. Ettől a hadseregtől Illiannak reszketnie kell, mert ez a sereg már most olyan hatalmas, hogy mindent félresöpör, ami az útjába áll.

Enaila és az előőrs többi tagja már odakinn volt – kendőik leeresztve – vagy egy tucat aiel férfi társaságában. Az aielek állandó őrséget tartottak ennél a sátornál. A Hajadonokhoz hasonló ruházatot és fegyverzetet viselő férfiak olyan magasak voltak, mint Rand, sőt még magasabbak is – oroszlánok a leopárdszerű Hajadonok mellett, kemény arcú, napbarnított, hideg kék, zöld vagy szürke szemű férfiak. Ma Sha'mad Conde, azaz a Viharjárók voltak őrségben Roidan irányításával, aki a Sárkányfalnak ezen az oldalán a társaságot vezette. A Hajadonok vitték a car'a'carn tiszteletét, de minden harcos társaság részt követelt magának az őrzési feladatokból.

A férfiak ruházata egy lényeges dologban különbözött a Hajadonokétól. A csapat fele, karmazsinvörös pántot hordott a fejére csomózva, melyen homlokuk előtt az ősi aes sedai jelkép, a fekete-fehér korong volt látható. Ez új dolog volt, amit csak pár hónappal korábban lehetett először látni. A fejpánt viselői siswai'amannak nevezték magukat, ami az ősi nyelven a Sárkány Lándzsái-t jelentette. A Sárkány Saját Lándzsái pontosabb fordítás lenne. A fejpántoktól, és azok jelentésétől Rand kényelmetlenül érezte magát, de keveset tudott tenni, amikor az emberek még azt sem voltak hajlandóak beismerni, hogy ilyet viselnek. Hogy a Hajadonok miért nem öltötték magukra ezt – legalábbis még senki nem látta –, arról fogalma sem volt. Majdnem ugyanolyan kelletlenül beszéltek róla, mint a férfiak.

– Üdvözöllek, Rand al'Thor – mondta Roidan ünnepélyesen. Roidan hajába már lényegesen több ősz, mint szőke hajszál vegyült, de a széles vállú férfi arcát egy kovács akár kalapácsnak, vagy üllőnek is használhatta volna, és az arcán, orrán végighúzódó sebhelyekből ítélve lehetségesnek tűnt, hogy nem egy meg is tette. Jeges kék szeméhez képest az arca mégis lágynak tűnt. Pillantásával kerülte Rand kardját. – Lelj árnyékra ma! – Ennek semmi köze nem volt a felhőtlen ég olvadt napjához – úgy tűnt, Roidan egyáltalán nem izzad –, egyszerűen csak egy üdvözlési forma volt egy olyan ország fiai közt, ahol a nap mindig éget, és fát ritkán látni.

Rand ugyanilyen ünnepélyesen válaszolt.

– Üdvözöllek, Roidan. Lelj árnyékra ma. Weiramon nagyúr itt van?

Roidan a nagy, piros csíkos oldalú, és karmazsinvörös tetejű sátor felé biccentett, melyet hosszú lándzsájukat pontos szögben tartó katonák vettek szorosan körül, akik a teari Kő Védelmezőinek fényes mellvértjét, és arany-fekete köpenyét viselték. Fölötte Tear három félholdja vörös-arany színű zászlón, valamint Cairhien kék alapon aranyszínű felkelő napja látszott, Rand saját skarlátvörös zászlójával. Mindhárom épp csak meg-meglebbent a halovány fuvallatban, amely akár egy kemencéből is fújhatott volna.

– A vízföldiek mind ott vannak. – Egyenest Rand szemébe nézve Roidan hozzátette: – Bruant három napja nem hívták be abba a sátorba, Rand al'Thor. – Bruan a Nakai aielek, Roidan törzsének főnöke volt, mindketten a Sós Síkság törzsbe tartoztak. – Sem Hant a Tomanelle-t, vagy Dhearicet a Reyn törzsből. Egyetlen törzsfőt sem.

– Majd én beszélek velük – mondta Rand. – Szólnál Bruannak és a többieknek, hogy itt vagyok? – Roidan ünnepélyesen bólintott.

Az oldalt álló férfiakat vizslatva Enaila közel hajolt Jalanihoz, majd úgy suttogott neki, hogy azt tíz lépés távolságban is tisztán lehetett hallani.

– Tudod, miért hívják Viharjáróknak őket? Mert amikor csendesen álldogálnak, akkor is az eget kell lesni, mert bármikor becsaphat egy villám. – A Hajadonok hurrogva nevettek.

Egy fiatal Viharjáró felugrott, és puha csizmás lábával magasabbra rúgott, mint Rand feje. Jóvágású volt, kivéve azt a gyűrött fehér sebhelyet, mely a hiányzó szemét eltakaró fekete vászonszalag alatt futott végig. Ő is viselte a fejpántot.

– Tudjátok, miért használják a Hajadonok a jelbeszédet? – kiáltotta, az ugrás ívének csúcspontján, majd földet éréskor zavarodottan elfintorodott. De nem a Hajadonokhoz, hanem őket figyelmen kívül hagyva, néhány társához beszélt. – Mert még akkor sem bírják abbahagyni a beszédet, amikor nem beszélhetnek. – A Sha'mad Conde-ok éppoly hangosan nevettek, mint előbb a Hajadonok.

– Csak a Viharjárók éreznék megtiszteltetésnek egy üres sátor őrzését – mondta Enaila Jalaninak, szomorú fejcsóválás közepette. – Legközelebb, amikor bort kérnek, ha a gai'shain üres poharakat hoz nekik, semmi kétség, hogy jobban berúgnak tőle, mint mi az oosquaitól.

A Viharjárók láthatóan úgy gondolták, Enaila nyerte ezt a szócsatát. A félszemű férfi, és számos társa Enaila felé emelte bikabőr pajzsát, és lándzsájával zörgött rajta. Ő a maga részéről egy pillanatig egyszerűen hallgatta, aztán magának bólintva csatlakozott a többiekhez, akik követték Randet.

Az aiel humoron eltűnődve Rand szemügyre vette a messze elnyúló tábort. Tüzek százai felől szálldosott az étel illata, a parázsban kenyér sült, a nyársakon hús, a vasállványokra akasztott üstökben leves rotyogott. A katonák mindig jól ettek, és amikor tehették, gyakran is, de a hadjáratok alatt általában csak a magukkal hozott, gyér ételeket fogyasztották. A tüzek is hozzátették saját édeskés illatukat, hiszen a Maredo Alföldön fa hiányában szárított ökörtrágyával tüzeltek.

Itt-ott íjászok, számszeríjas és lándzsás katonák mozogtak acélkorongokkal kivarrt bőrzekében, vagy egyszerűen kibélelt kabátban. Tear és Cairhien nemesei egyaránt lebecsülték a gyaloglást, és a lovakat magasztalták, így a lovasok voltak leginkább szem előtt. A teariek barázdált, karimás sisakokban, és uraik színeivel csíkozott bő ujjú kabátjuk felett mellvértekben jártak. A cairhieniek sötét kabátot, fényes mellvértet, és arcuk helyén kivágott, harang alakú sisakot viseltek. Néhány ember hátára rövid rúdra a connak is nevezett apró lobogót erősítették, mely a kisebb cairhieni nemesek és a fiatalabb fiúk jele volt, és néha egyszerű tiszteké is, bár kevés cairhieni közember emelkedett tiszti rangra. Egyébként teari sem nagyon. A két nemzet fiai nem keveredtek, és míg a teariek görnyedten ültek a nyeregben, és egyfolytában csúfos megjegyzéseket tettek a közelükbe kerülő cairhieniekre, addig az alacsonyabb cairhieniek feszesen ülték meg lovukat, mintha az utolsó hüvelyknyi testmagasságukig ki akarnának nyújtózni, és teljesen semmibe vették a tearieket. Nem egy háborút megvívtak már egymás ellen, mielőtt Rand elérte, hogy együtt lovagoljanak.

Durva öltözékű öreg emberek és néhányan, akik szinte még gyerekek voltak, vaskos botokkal bökdöstek körbe a sátrakat, időnként felzavarva egy-egy patkányt, amit rövid hajsza után agyoncsaptak, majd az övükön himbálódzó többi mellé akasztottak. Egy nagyorrú, piszkos bőrmellényt, de inget nem viselő férfi, kezében íjával, derekán tegezével egy csomó, lábánál összekötött varjút és hollót fektetett le az asztalra egy sátor előtt, és cserébe egy pénzes zacskót kapott az asztal mögött sisak nélkül ülő unott arcú tearitől. Ilyen messze délen kevesen hitték el igazából, hogy a Myrddraalok patkányokat és hollókat használnak kémnek. Fény, kivéve persze azokat, akik tényleg látták őket. Ilyen messze délen szinte senki sem hitt igazán a Myrddraalokban és a trallokokban, de ha a Sárkány úr azt akarja, hogy a tábort megtisztítsák ezektől a lényektől, akkor szívesen megtették, hiszen a Sárkány úr egy ezüstöt fizetett minden tetemért.

Természetesen mindenünnen éljenzés hallatszott, mert senki más nem jár a Lándzsa Hajadonjainak kíséretével, és ott volt a Sárkány Jogara is. „A Fény világítsa meg a Sárkány urat!”, „Tisztelet és dicsőség a Sárkány úrnak!” és hasonlók záporoztak mindenfelől. Sok köszöntés még őszintén is hangzott, bár ezt nehéz volt megállapítani a torkuk szakadtából üvöltő férfiaknál. Mások csak kifejezéstelenül bámultak, vagy lovukat megfordítva elügettek, de nem túl gyorsan. Végül is nem tudták megmondani, mikor dönt úgy, hogy villámmal sújtja őket, vagy megnyitja alattuk a földet – a fókuszáló férfiak tényleg megőrülnek, és ki tudja, hogy egy őrült mikor, mit tesz? Éljenzés ide vagy oda, éberen figyelték a Hajadonokat. Igazából kevesen szokták meg a férfiak módjára fegyvert viselő nők látványát, akik emellett aielek is voltak, és mindenki tudta, hogy az aielek legalább olyan kiszámíthatatlanok, mint az őrültek.

A zaj nem volt elég nagy, hogy Rand meg ne hallja, amit a Hajadonok mögötte mondanak.

– Jó humorérzéke van. Kicsoda ő? – Ez Enaila volt.

– Leiran a neve – válaszolt Somara. – A Cosaida Chareen-hez tartozik. Azért gondolod, hogy jó a humora, mert a te viccedet jobbnak találta, mint a sajátját. De tényleg úgy tűnik, erős keze van. – Több Hajadon is kuncogni kezdett.

– Szerinted Enaila vicces, Rand al'Thor? – kérdezte Sulin. – Te nem nevettél. Te sohasem nevetsz. Néha azt hiszem, nincs is humorérzéked.

Olyan hirtelen torpant meg, és fordult szembe velük, hogy jó néhányan a kendőjükért nyúltak, és körülnéztek, hogy mi lepte meg. Megköszörülte a torkát.

– Egy hirtelen haragú, vén parasztgazda, akit Hunak hívtak, egy reggel felfedezte, hogy a legjobb kakasa felszállt egy magas fára a tavacska mellett, és nem akar lejönni. Így hát átment a szomszédjához, Wilhez, és megkérte, segítsen. A két férfi sosem jött ki egymással, de Wil végül belement, így a két férfi elment a tóhoz, és nekiállt megmászni a fát. Hu mászott elöl. Tudjátok, el akarták ijeszteni a kakast, de a madár mindig csak feljebb rebbent, ágról ágra. Aztán, amikor Hu és a kakas már majdnem elérték a fa tetejét, Willel közvetlen a hátuk mögött, hangos reccsenés hallatszott, és az ág Hu lábai alatt kettétört, az meg leesett, egyenest a tavacskába, vizet meg sarat fröcskölve mindenfelé. Wil olyan gyorsan mászott le, ahogy csak tudott, és Huért nyúlt a partról, de Hu csak ott feküdt a hátán, egyre mélyebbre süllyedve a sárban, míg már csak az orra látszott ki a vízből. Egy másik gazda is látta, mi történt, odarohant, és kihúzta Hut a tóból. „Miért nem fogtad meg Wil kezét?” – kérdezte Hutól. „Meg is fulladhattál volna.” „Miért kéne most megfognom a kezét?” – morogta. „Az előbb mentem el mellette fényes nappal, és egy szót sem szólt hozzám.” – Rand reménykedve várakozott.

A Hajadonok értetlenül néztek egymásra. Végül Somara így szólt:

– Mi lett a tóval? Biztos a víz a történet lényege.

Rand kezét széttárva megint elindult a piros csíkos nagy sátor felé. Hallotta, hogy mögötte Liah így szól:

– Azt hiszem, ez egy vicc akart lenni.

– Hogyan nevessünk, amikor nem tudjuk, mi történt a vízzel? – kérdezte Maira.

– A kakas volt az – szólt közbe Enaila. – Furcsa ez a vízföldi humor. Szerintem a kakassal volt valami.

Rand megpróbált nem odafigyelni.

Közeledtére a Kő Védelmezői még merevebben kihúzták magukat, ha ez egyáltalán lehetséges, majd az arany bojtokkal díszített bejárat előtt álló kettő simán félreállt, és elhúzta a sátorlapokat. Pillantásuk átsiklott az aiel nőkön.

Rand egyszer már vezette a Kő Védelmezőit egy elkeseredett harcban a Myrddraalok és trallokok ellen Tear Kövének termeiben. Azon az éjszakán bárkit követtek volna, aki előlép.

– A Kő még áll – mondta halkan. Ez volt a csatakiáltásuk. Néhány arcon gyors mosoly suhant át, aztán megint kifejezéstelen nyugalomba merevedtek. Tearben a közemberek nem mosolyogtak azon, amit az úr mondott, hacsak nem voltak tökéletesen biztosak benne, hogy azt várják tőlük.

A Hajadonok nagy része könnyedén guggolt odakinn, lándzsáikat a térdükre fektetve. Ezt a testhelyzetet órákig tudták tartani izmaik egyetlen rándulása nélkül, de Sulin, Liah, Enaila és Jalani követte Randet be a sátorba. Ha azok a Védelmezők mind Rand gyerekkori barátai lettek volna, a Hajadonok akkor is ilyen elővigyázatosak lettek volna, de a férfiak odabenn egyáltalán nem voltak a barátai.

A sátor földjét színes, rojtos szőnyegek borították, teari labirintusokkal, és kifinomult csigavonalas mintákkal; középen egy masszív, dúsan faragott, aranyozott, rikító elefántcsont és türkiz berakással díszített asztal állt, mely szállításához valószínűleg külön kocsi kellett. A térképekkel borított asztal egy tucatnyi izzadt arcú tearit, és feleannyi cairhienit választott el egymástól, akik még jobban szenvedtek a hőségtől. Mindegyikük aranyserleget tartott a kezében, amit a fekete-arany egyenruhás, félrehúzódó szolgálók folyamatosan újratöltöttek punccsal. Az összes nemes selyemruhát viselt, de az asztal túloldalán állókhoz képest alacsony, törékeny és sápadt, borotvált arcú cairhieniek a mellkasukon végigfutó, a házukat jelképező színpompás vízszintes sávoktól eltekintve sötét és diszkrét kabátot hordtak, ahol a sávok száma a nemesi ház rangját jelezte, míg a szinte borosta rövidségűre nyírt, olajozott szakállat viselő teariek bélelt kabátjai piros, sárga, zöld és kék arannyal, ezüsttel átszőtt szaténból és brokátból voltak. A cairhieniek komolyak, sőt zordak voltak. Legtöbbjüknek sovány arca volt, és mindegyikük leborotváltatta elöl a haját, és bepúderozta az arcát, ami hajdanán csak a katonák között volt divat, nem pedig a nemesség körében. A teariek mosolyogva szagolgatták illatos zsebkendőiket és labdacsaikat, melyek nehéz aromájukkal betöltötték a sátor levegőjét. A puncson kívül úgy tűnt, még egy dologban voltak hasonlóak, és az a Hajadonok felé vetett lapos pillantás volt, ami után erősen próbáltak úgy tenni, mintha észre sem vennék őket.

Az őszes hajú, olajos szakállú Weiramon nagyúr mélyen meghajolt. A négy nagyúr egyike volt, kifinomult ezüstdíszítésű csizmában, de a többiek is kenetteljesek voltak. A túlsúlyos Sunamon, Tolmeran, akinek vasszürke szakálla lándzsahegyként meredezett, és a krumpliorrú Torean, aki jobban hasonlított egy parasztgazdára, mint a legtöbb valódi paraszt, de Rand Weiramonnak adta a parancsnokságot. Egyelőre. A másik nyolc kisebb úr volt, szintén tisztára borotválva, bár hajukban ugyanannyi ősz szál volt. Ők az egyik, vagy másik nagyúrnak tett hűbéri esküjük miatt voltak itt, bár mindnek volt némi harci tapasztalata.

Weiramon teari létére nem volt alacsony, de Rand így is egy fejjel magasabb volt nála. Randet mindig egy mellét kidüllesztő, peckes kakasra emlékeztette.

– Üdvöz légy Sárkány úr – szólt meghajolva –, ki hamarost Illian legyőzője leszel. Üdvöz légy Reggel ura! – A többiek alig egy kissé maradtak mögötte, a teariek széttárták karjukat, a cairhieniek pedig kezüket a szívük fölé tették.

Rand elfintorodott. A Reggel ura Lews Therin egyik címe volt, legalábbis a töredékes történetek szerint. A Világtörés alatt hatalmas tudás veszett oda, és még annál is több vált füstté a Trallok Háborúk idején, meg később a Százéves Háború folyamán, mégis néha meglepő töredékek maradtak fenn. Rand meglepődött, hogy a cím használata nem hozta elő Lews Therin őrült óbégatását. Most, hogy belegondolt, Rand rájött, hogy nem hallotta a hangot, amióta rákiabált. Amennyire emlékezni tudott, ez volt az első alkalom, hogy ténylegesen megszólította a fejébe befészkelt hangot. Az e mögött rejlő lehetőségektől megborzongott.

– Sárkány uram? – kérdezte Sunamon. Úgy tűnt, megpróbálja nem észrevenni a Rand feje köré tekert shoufát. – Jól...? – Szavait lenyelve behízelgő mosolyt vett fel, ahogy egy legalábbis lehetséges őrülttől érdeklődik, hogy jól van-e, és talán nem azt mondja, amit valójában mondani akart. Parancsolsz egy kis puncsot? Lodanaille-i bor, egy kis mézdinnyével összekeverve. – Egy kemény állkapcsú, és még keményebb pillantású, szikár földesúr – akit egyébként Esteannak hívtak és Sunamonnak esküdött föl – éles mozdulatára az egyik szolgáló már ugrott is a sátorponyva mellett felállított oldalasztalhoz egy aranyserlegért, egy másik pedig sietett megtölteni.

– Nem – mondta Rand, majd még élesebben – Nem! – Elhessentette a szolgálót, de igazából rá sem nézett. Lehet, hogy Lews Therin valóban hallotta? Ettől valahogy az egész még rosszabb lett. Most egyáltalán nem akart erre a lehetőségre gondolni. – Amint Hearne és Simaan ideér, már szinte minden a helyére kerül. – Az a két nagyúr hamarosan meg kell érkezzen. Ők vezetik az utolsó nagy teari csapatot, mely több mint egy hónapja elhagyta Cairhient. És még több aiel is jön. Az aielek ereje kiegyenlíti a dolgokat. – Látni akarom...

Hirtelen rájött, hogy a sátor nagyon elcsendesedett, nagyon nyugodt lett, kivéve Toreant, aki hirtelen hátradöntötte a fejét, és kiitta a maradék puncsot a serlegéből. Letörölte a száját, és maga elé tartotta a serleget, hogy töltsenek még neki, de úgy tűnt, a szolgálók megpróbálnak beleolvadni a piros csíkos falakba. Sulin és a három másik Hajadon hirtelen felugrott, és készen álltak, hogy elkendőzzék az arcukat.

– Mi az? – kérdezte halkan. Weiramon habozott.

– Simaan és Hearne... Haddon Mirkbe mentek. Nem jönnek. – Torean elmart egy aranydíszes kancsót az egyik szolgálótól, és puncsot locsogtatva a szőnyegekre, maga töltötte tele a serlegét.

– És miért mentek oda, ahelyett, hogy ide jöttek volna? – Rand nem emelte fel a hangját. Biztos volt benne, hogy tudja a választ. Kettőjüket – és mellettük még két nagyurat – főleg azért küldte Cairhienbe, hogy lekössék az őellene szervezkedőket.

A cairhieniek között kaján mosolyok villantak, de nagyrészt elrejtették a gyorsan megemelt serlegek mögé. Semaradrid, a legmagasabb rangú nemes – kabátján a színes sávok a dereka alá értek –, nyíltan vállalta gúnyos vigyorát. Hosszú arcú, őszülő halántékú férfi, aki sötét pillantásával követ törhetett volna. Mereven mozgott a földjén zajló polgárháborúkban elszenvedett sérülései miatt, de sántaságát a Tearben történt harcoknak köszönheti. A fő oka, hogy együttműködött a teariekkel az volt, hogy ők nem aielek. A teariek legfőbb oka az együttműködésre szintén az volt, hogy a cairhieniek nem aielek.

Meneril, Semaradrid egyik földije, válaszolt, akinek feleannyi sávja volt a kabátján, mint Semaradridnak. Arcán a polgárháborúból származó sebhely, amely állandó, keserűen gúnyos „mosolyra” húzta a száját.

– Árulás, Sárkány uram. Árulás és lázadás.

Weiramon lehet, hogy habozott volna ezeket a szavakat Rand szemébe mondani, mégsem akarta hagyni, hogy egy külvilági beszéljen helyette.

– Igen, lázadás – mondta sietve, miközben metsző pillantást vetett Menerilre, de aztán szokott fellengzőssége hamar visszatért. – Sőt nem csak ők, Sárkány uram. Darlin és Tedosian nagyurak valamint Estanda nagyúrhölgy is benne vannak. A lelkem égjen el, de mindannyian aláírtak egy nyíltan szembeszegülő levetet! Úgy tűnik, hogy valami húsz vagy harminc kisnemes is benne van, bár néhányan alig többek felkapaszkodott parasztoknál. Fényverte bolondok!

Rand szinte csodálta Darlint. A férfi, aki a kezdetektől fogva szemben állt vele, aki elmenekült a Kőből, amikor az elesett, megpróbált ellenállást szítani a vidéki nemesek körében. Tedosian és Estanda mások voltak. Hearne-hez és Simaanhoz hasonlóan mosolyogtak, és hajbókoltak, Sárkány úrnak szólították, de összeesküvést szőttek a háta mögött. Most visszafizették a kölcsönt. Nem csoda, hogy Torean ivás közben leöntötte fehér szakállát. Ő szoros kapcsolatban állt Tedosiannal, és mellesleg Hearne-nel, és Simaannal is.

– Más is volt abban a levélben – mondta Tolmeran hidegen. – Azt írták, hogy hamis Sárkány vagy, hogy a Kő eleste, amikor kivontad a Kardot, Ami Nem Kard, valami aes sedai trükk volt. – Árnyalatnyi kérdő hangsúllyal mondta ezt, hiszen ő azon az éjszakán nem volt ott Tear Kövében, amikor az elesett Rand előtt.

– Te mit hiszel, Tolmeran? – Ez egy bujtogató állítás volt egy olyan földön, ahol a fókuszálás törvényellenes volt egész addig, míg Rand meg nem változtatta a törvényt, és az aes sedai-okat legalábbis elviselték ott, ahol Tear Köve legyőzhetetlenül állott közel háromezer éven át, amíg Rand el nem foglalta. Ismerős állítás. Rand eltűnődött, hogy talál-e majd fehérköpenyeket, amikor ezeket a lázadókat leteríti. Azt gondolta, Pedron Niall túl okos, semhogy ilyet megengedjen.

– Én azt hiszem, hogy kivontad a Callandort – mondta a szikár ember egy pillanattal később. – Azt hiszem, te vagy az Újjászületett Sárkány. – Mindkét alkalommal egy kissé kihangsúlyozta a „hiszem”-et. Tolmeranban volt bátorság. Estevan bólintott. Lassan, de bólintott. Még egy bátor ember.

Azonban még ők sem tették fel a nyilvánvaló kérdést, hogy Rand ki akarja-e irtani a lázadókat. Ez nem lepte meg. Egyrészt Haddon Mirk nem az a hely, ahonnan bárkit könnyűszerrel ki lehetne füstölni. Hatalmas, sűrű erdő, falvak, utak vagy akár ösvények nélkül. A repedezett hegyvidéki terepen, annak is legészakibb szélén, szerencsés az az ember, aki egy hosszú nap alatt néhány mérföldet is képes megtenni, a hadseregek pedig egész addig manőverezhetnek, míg kifogy az élelemkészletük anélkül, hogy megtalálnák egymást. Sőt, talán még fontosabb, hogy akárki is tenné fel a kérdést, az gyaníthatóan önként vezeti majd a felfedezést, és az önkéntesről az is gyanítható, hogy csatlakozni akar Darlinhoz, és nem leteríteni őt. Lehet, hogy a teariek nem játsszák úgy a Daes Dae'mart, a Házak Játékát, mint a cairhieniek – azok egy pillantásból köteteket olvasnak ki, és egy mondatból is sokkal többet hallanak ki, mint amennyit bele akartál tenni –, de azért mesterkednek és figyelik egymást, összeesküvésekre gyanakodva, és azt hiszik, hogy mindenki más is ugyanezt teszi.

Pillanatnyilag mégis jobban megfelel Randnek, ha békén hagyja a lázadókat. Teljes figyelmét Illianra kell fordítania, látnia kell, ott kell lennie. De puhának sem mutathatja magát. Ezek az emberek nem fognak ellene fordulni, de Utolsó Csata ide, vagy oda, csak két dolog tartotta egymás torkától távol a tearieket és a cairhienieket. Mindegyikük, ha csak egy kicsit is, de jobban kedvelte a másikat, mint az aieleket, és féltek az Újjászületett Sárkány haragjától. Ha ez a félelem elmúlik, akkor megpróbálják megölni egymást, és az aieleket, mielőtt egy szót szólhatna.

– Beszél valaki a védelmükben? – kérdezte. – Ismer valaki mentő körülményt? – Ha bárki ismert is ilyet, tartotta a száját. A szolgálókat is beleértve, majd' két tucat szempár figyelte őt, és vártak. Mind közül talán leginkább a szolgálók figyeltek. Sulin és a Hajadonok mindent figyeltek, kivéve őt. – Címeiktől megfosztom őket, földjeiket és birtokaikat elkobzom. Letartóztatási parancsot adok ki minden férfi ellen, akinek ismert a neve. És a nők ellen is. – Ez problémát jelenthet, hiszen a lázadást Tearben halállal büntetik. Egyes törvényeket megváltoztatott, de ezt nem, és most már túl késő. – Hirdessék ki, hogy aki csak egyet is megöl közülük, az gyilkosságért fog felelni, és aki segítséget nyújt neki, az árulásért kerül a törvény elé. Aki megadja magát, annak megkímélem az életét. – Ez talán megoldja Estanda problémáját. Nem fogja elrendelni egy nő kivégzését, ha sikerül kidolgoznia más megoldást. – De aki ellenáll, az lógni fog.

A nemesek nehézkesen mozgolódtak, és pillantásokat váltottak, legyenek teariek, vagy cairhieniek. Nem egy arcból kiszaladt a vér. Biztos várták a halálos ítéleteket – lázadásért, amikor küszöbön áll a háború csak ez járhatott –, de a címektől való megfosztás megdöbbentette őket. A sok, Rand által megváltoztatott törvény, és annak ellenére, hogy az urak féltek a törvénytől – gyilkosságért felakasztották őket, más bűncselekményekért meg bírságot fizettek –, még mindig azt hitték, hogy van valami különbség, valami természeti parancs, amitől ők saját jogon oroszlánok és a köznép a birkák. Egy bitófára húzott nagyúr az nagyúr maradt, de Darlin és a többiek parasztok lesznek, ami ezeknek az embereknek a szemében rosszabb, mint maga a halál. A szolgálók korsóikkal a kezükben megdermedtek, és várták, hogy megtölthessék a kiürülőfélben levő serlegeket. A lehető legkifejezéstelenebb arcokon egy kis vidámság tűnt fel a szemekben, ahol eddig nyoma sem volt ilyesminek.

– Na, ez el van intézve – mondta Rand, és lerántotta a shoufát, amint az asztalhoz lépett. – Lássuk a térképeket. Sammael fontosabb, mint egy maroknyi Haddon Mirkben rothadó bolond. – Remélte, hogy ott fognak rohadni. Hogy égjenek el!

Weiramon szája megfeszült, Tolmeran gyorsan elsimította homloka ráncait. Sunamon arca olyan sima volt, hogy akár álarc is lehetett volna. A többi teari kétkedni látszott, és a cairhieniek is, bár ezt Semaradrid ügyesen titkolta. Néhányan láttak Myrddraalokat és trallokokat a Követ ért támadás idején, néhányan látták Rand és Sammael párbaját Cairhienben, mégis úgy gondolták, az a terve, hogy legyőzi a Kitaszítottakat, az őrület jele. Hallott olyan suttogást, hogy Cairhienben az egész pusztítást ő maga vitte véghez, őrülten csapkodva barátot és ellenséget egyaránt. Liah kőarcára tekintve egyiküket hamarosan átdöfi valamelyik Hajadon lándzsája, ha nem vigyáznak a pillantásaikkal.

Azért összegyűltek az asztal körül, ahogy Rand ledobta a shoufát, és feltúrta az asztalon halmozódó térképeket. Bashere-nak igaza volt, az emberek követik a győztes őrülteket. Amíg győznek. Amint megtalálta a térképet, amit akart – Illian keleti területeinek részletes rajzát –, megérkeztek az aiel főnökök.

Először Bruan a Nakai, közvetlen mögötte Jheran a Shaarad, Dhearic a Reyn, Han a Tomanelle, és Erim a Chareen törzsből lépett be. Mind fogadta Sulin és a három Hajadon fej bólintását. Bruan, a nagydarab, szomorú szemű férfi volt valójában az öt törzs vezetője, amelyeket Rand eddig délre küldött. A többiek közül senki sem tiltakozott. Bruan furcsán higgadt viselkedését meghazudtolta harci képessége. Cadin'sorba öltöztek, és a shoufa lazán a nyakukban lógott, de, súlyos késüket kivéve, amit az övükön viseltek, fegyvertelenek voltak. Ugyanakkor egy aielt akkor sem lehet fegyvertelennek nevezni, ha puszta kézzel és lábbal küzd.

A cairhieniek egyszerűen úgy tettek, mintha ott sem lennének, de a teariek csúfondárosan megszaglászták labdacsaikat és illatos zsebkendőiket. Tear csak a Követ vesztette el az aielekkel szemben, és hitük szerint azt is csak az Újjászületett Sárkány – vagy az aes sedai-ok – segítségével, de Cairhient kétszer feldúlták, kétszer is legyőzték és megalázták.

Han kivételével az aielek mindannyiukat semmibe vették. Az ősz, cserzett arcú Han, gyilkos pillantásokat vetett feléjük. A férfi a legjobb esetben is tüskés ember volt, és lehet, hogy nem sokat segített, hogy néhány teari olyan magas volt, mint ő. Han aielnek alacsony volt – ami jóval az átlagos vízföldiek fölé emelte – és erre legalább annyira érzékeny, mint Enaila. És természetesen az aielek lenézték a „fagyilkosokat”. Egyebek közt ezzel a névvel illették a cairhienieket. A másik nevük „Esküszegők” volt.

– Az illianiak... – kezdte Rand határozottan, miközben kisimította a térképet. A Sárkány Jogarával szorította le az egyik szélét, míg a másik oldalon egy aranyozott tintatartót használt. Nem volt szüksége arra, hogy ezek nekiálljanak egymást ölni, legalábbis amíg itt van. A történetekben a szövetségesek végül megbíznak egymásban, és megkedvelik egymást. Kételkedett benne, hogy ezek az emberek valaha is eljutnak odáig.

A Maredo Alföld egy kis területen benyúlt Illianba, aztán erdős hegyek váltották fel, melyek jóval kisebbek, mint a Manetherendrell, és a belőle elágazó Shal folyó. Öt, egymástól mintegy tíz mérföldre fekvő kereszt jelezte a hegyek végét. A Doirlon hegység.

Rand a középső keresztre tette az ujját.

– Biztos, hogy Sammael nem állított fel újabb táborokat? – A Weiramon arcán átsuhanó apró grimasztól dühösen felcsattant. – Brend úr, ha így jobban tetszik, vagy a Kilencek Tanácsa, vagy Mattin Stepaneos den Balgar, vagy, ha akarja, maga a király! Még mindig így vannak?

– A felderítőink szerint, igen – válaszolta Jheran nyugodtan. Karcsú volt, mint egy kardpenge, világosbarna hajába már sok ősz tincs vegyült. Most, hogy Rand érkezésével a Shaarad négyszáz éves véres viszálya a Goshien aiellel véget ért, mindig nyugodt volt. – A Sovin Nai és a Duadbe Mabdi'in jól figyelnek. – Némi elégedettséggel bólintott, és így tett Dhearic is. Jheran Sovin Nai, tehát „Késkezű” volt, mielőtt főnök lett, Dhearic pedig Duadbe Mabdi'in, „vízkereső”. – Futárok útján minden változást öt napon belül megtudunk.

– A felderítőim szerint igen – mondta Weiramon, mintha Jheran meg sem szólalt volna. – Minden héten új csapatot küldök. Egy hónapig tart, míg megfordulnak, de biztosíthatlak, hogy amennyire a távolság engedi, naprakész vagyok.

Az aielek arcát akár kőből is faraghatták volna.

Rand nem törődött a közjátékkal. Korábban megpróbálta a teariek, a cairhieniek és az aielek közt tátongó réseket összekalapálni, de amint hátat fordított, szétugrattak. Hasztalan erőfeszítés volt.

Ami a táborokat illeti... Tudta, hogy még mindig csak öt van, lehet azt mondani, hogy korábban meglátogatta őket. Van egy... hely..., ahova nem tudta, hogy lehet belépni. A valódi világ furcsa, néptelen tükröződése. Sétált azoknak a masszív váraknak a fából épült falain. Majdnem minden feltenni szándékozott kérdésére tudta a választ, tervekkel bűvészkedett a terveken belül, mint egy tűzzel zsonglőrködő mutatványos.

– És Sammael további embereket hoz fel? – Ezúttal kihangsúlyozta a nevet. Az aielek arckifejezése nem változott – ha kiszabadultak a Kitaszítottak, hát kiszabadultak, a világgal úgy kell szembenézni, ahogy van, nem úgy, ahogy szeretnénk –, de a többiek gyors, aggódó pillantásokat vetettek rá. Előbb-utóbb meg kell szokniuk. Előbb-utóbb el kell hinniük.

– Minden férfit, aki Illianban elbír egy lándzsát, és nem esik hasra benne – mondta Tolmeran komor arccal. A többi tearihez hasonlóan ő is mohón vágyott a harcra Illian ellen. A két nemzet azóta gyűlölte egymást, hogy Sasszárny Artur birodalmának összeomlása után felforgatták őket. Történelmük a legapróbb indokkal is kirobbantott háborúkból állt, de ő a többi nagyúrral szemben nem gondolta azt, hogy egy jó rohammal minden csatát meg lehet nyerni. – Minden visszatérő felderítő nagyobb táborokról számol be, egyre erősebb védelemmel.

– Mozdulnunk kellene, Sárkány uram – mondta Weiramon erőszakosan. – A Fény égesse el a lelkem, elkapom az illianiakat a gatyaszáruknál fogva. Lekötötték magukat. Alig van egyáltalán lovuk! Darabokra zúzom őket, és megnyílik az út a városhoz. – Illianban, éppúgy, mint Tearben és Cairhienben a „város” az a város volt, amelyről a nemzetet elnevezték. – Égjen ki a szemem, ha nem teszem ki a lobogódat Illian fölé egy hónapon belül, Sárkány uram. Legkésőbb két hónap. – A cairhieniekre pillantva hozzátette, mintha valaki húzná kifelé belőle a szavakat: – Semaradrid és én megtesszük. – Semaradrid enyhén meghajolt. Nagyon enyhén.

– Nem – mondta Rand kurtán. Weiramon terve katasztrofális volt. Jó kétszázötven mérföld volt a tábor, és Sammael nagy hegyi erődjei között a füves síkságon át, ahol egy ötven láb magas domb már magas hegynek számít, és kétszáz acre bozót már erdőség. Sammaelnek is vannak felderítői, bármelyik patkány vagy holló a felderítője lehet. Kétszázötven mérföld. Szerencsés esetben tizenkét-tizenhárom nap a tearieknek és a cairhienieknek. Az aielek talán öt nap alatt is megjárnák, ha sietnének – egy vagy két magányos felderítő még az aielek közt is gyorsabban mozog, mint egy egész hadsereg –, de ők nem szerepeltek Weiramon tervében. Mire Weiramon eléri a Doirlon hegységet, Sammael már rég készen áll majd, hogy szétzúzza a tearieket, nem pedig fordítva. Őrült terv. Még őrültebb, mint az, amit Rand tárt eléjük. – Parancsokat adtam nektek. Itt maradtok, amíg Mat megérkezik, és átveszi a parancsnokságot. De addig senki sem mozdul egy lépést sem, amíg én úgy nem gondolom, hogy elegen vagyunk itt. Még sokan úton vannak Tearből, Cairhienből és az Aiel Pusztáról. Szét akarom zúzni Sammaelt, Weiramon. Örökre szétzúzni és a Sárkány lobogója alá vonni Illiant. – Ez mélyen igaz volt. – Csak azt kívánom, bárcsak veletek lehetnék, de Andor még igényli a figyelmemet.

Weiramon arca kővé dermedt. Semaradrid grimasza a puncsában lévő bort ecetté változtatta volna, és Tolmeran olyan kifejezéstelen arccal meredt előre, hogy egyet nem értése annyira világos volt, mint egy orrbavágás. Semaradrid esetében a késlekedés volt aggasztó. Már nem egyszer kifejtette, hogy ahogy minden nap több ember érkezik ide a táborba, úgy Illian erődjeibe is. Weiramon terve kétség kívül az ő sürgetésének eredménye, bár ő jobbat készített volna. Tolmeran kétségei Mat körül forogtak. Annak ellenére, amit a cairhieniektől hallott Mat harci képességeiről, Tolmeran a bolondok hízelgésének tartotta egy olyan paraszt felé, aki véletlenül az Újjászületett Sárkány barátja. Ezek őszinte ellenérvek voltak, és Semaradridé még jogos is volt – ha a terv, amit kaptak, több lett volna egy újabb szűrőnél. Nem valószínű, hogy Sammael kizárólag patkányokra és hollókra hagyatkozna a kémkedésben. Rand várakozása szerint más Kitaszítottaknak is vannak emberi kémei a táborban, és valószínűleg az aes sedai-oknak is.

– Úgy lesz, ahogy mondja, Sárkány uram – mondta Weiramon nehézkesen. Amikor harcra kerül a sor, akkor bátor férfi, de egyszerű, vak barom, aki képtelen a roham dicsőségénél meg az illianiak iránt érzett gyűlöleten, a cairhieniek és az aiel „vademberek” lenézésén túl gondolkodni. Rand biztosan tudta, hogy Weiramon pontosan az az ember, akire szüksége van. Tolmeran és Semaradrid nem fog túl hamar mozdulni, amíg Weiramon a parancsnok.

Hosszú ideig beszélgettek még, és Rand időnként közbekérdezve figyelt. Nem volt több ellenvetés, javaslat, hogy most támadjanak, egyáltalán semmi tárgyalás a támadásról. Rand csak a szekerekről, és azok tartalmáról tett fel kérdéseket Weiramonnak. A Maredo Alföldön kevés falu volt, azok is szétszórtan – az északon elterülő Far Maddingon kívül egyetlen város nélkül –, és alig elegendő megművelt föld, hogy eltartsa az ott lakókat. Egy hatalmas hadseregnek folyamatos szekérkaravánra lenne szüksége, mely Tearből hoz mindent, a kenyérhez való liszttől a patkószegekig. Tolmeran kivételével a nagyurak mind azon a véleményen voltak, a hadsereg el tudná szállítani, amire szüksége van a síkságon való átkeléshez, aztán élhetnének Illianból. Úgy tűnt, élvezik a gondolatot, hogy úgy kifosszák ősi ellenségük földjét, mint sáskajárás a földeket. A cairhienieknek más véleményük volt, különösen Semaradridnek és Menerilnek. Nem csak a közemberek éheztek Cairhien polgárháborújának idején, és fővárosuk shaido ostroma alatt, erről beesett arcuk ékesen beszélt. Illian gazdag föld, és még a Doirlon hegységben is voltak gazdaságok és szőlőskertek, de Semaradrid és Meneril, ha volt más lehetőség, nem akarta katonái gyomrát bizonytalan élelemforrásra bízni. Ami Randet illeti, ő nem akarta Illiant az elkerülhetetlennél jobban kifosztani.

Igazából senkit sem szorongatott meg. Sunamon biztosította őt, hogy a szekereket már elkezdték összegyűjteni, és ő már rég megtanulta a leckét, hogy mi történik, ha nem azt teszi, amit Randnek mond. Torean izzadt dörmögése és Weiramon türelmetlen fintorai ellenére, amelyek nagyrészt a kiadásokról szóltak, folyt az utánpótlás begyűjtése Tear egész területén. Ugyanakkor az volt a fontos, hogy a terv, amit nekik adott, előrehaladjon – és látsszon, hogy halad.

Az induláshoz még több fenséges fecsegés és finom meghajlás járt, miközben újra a feje köré csavarta a shoufát és felvette a Sárkány Jogarát. Sorra jöttek a kedvetlen meghívások, hogy maradjon egy bankettre, és a hasonlóan őszintétlen ajánlatok, miszerint elkísérik az induláshoz, ha nem tud itt maradni, hogy velük egyen a lakomán, amit készítettek volna. A teariek és a cairhieniek egyaránt kerülték az Újjászületett Sárkány társaságát – amennyire csak jó szándéka elvesztése nélkül biztonságosan megtehették –, miközben úgy tettek, mintha keresnék azt. Leginkább akkor akartak valahol máshol lenni, amikor fókuszált. Természetesen elkísérték a bejáratig és még néhány lépésnyire odakint is, de Sunamon hangosan felsóhajtott, amikor Rand otthagyta őket, és azt is hallotta, hogy Torean megkönnyebbülten kuncog.

Az aiel főnökök csendben Randdel tartottak. A Hajadonok a sátor előtt csatlakoztak Sulinhoz és a másik három nőhöz, kört alkotva a hat férfi körül, ahogy elindultak a zöld-csíkos sátor felé. Most csak szórványos éljenzést hallottak, és a főnökök egy szót sem szóltak. Még bent a sátorban is szinte alig szólaltak meg az imént. Amikor Rand megjegyzést tett erre, Dhearic így szólt:

– Ezek a vízföldiek nem akarnak meghallgatni minket. – Tagbaszakadt ember volt – alig egy ujjnyi magasságkülönbség volt Rand és közte –, nagy orral és szőke hajában látható halványabb fürtökkel. Kék szeme tele volt megvetéssel. – Csak a szelet hallják.

– Beszéltek azokról, akik lázadnak ellened? – kérdezte Erim. Ő még Dhearicnél is magasabb volt, harcias állkapoccsal és majdnem ugyanannyi fehér, mint vörös hajjal.

– Igen – válaszolta Rand, és Han összehúzta a szemöldökét.

– Hibát követsz el, ha ezeket a tearieket a saját fajtájuk után küldöd. Még ha meg is lehet bízni bennük, akkor sem hiszem, hogy megtennék. Küldj lándzsákat. Egy törzs több, mint elég lenne.

Rand megrázta a fejét.

– Dariln meg a lázadói várhatnak. Sammael a fontos.

– Akkor most menjünk Illianba – mondta Jheran. – Felejtsd el ezeket a vízföldieket, Rand al'Thor. Máris közel kétszázezer aiel harcos gyűlt itt össze. El tudjuk pusztítani az illianiakat, mire Weiramon Saniago és Semaradrid Maravin az oda vezető út felét megteszi.

Rand egy pillanatra lehunyta a szemét. Mindenki vitatkozni akar vele? Ezek nem olyanfajta emberek, akik meghátrálnak, ha az Újjászületett Sárkány összehúzza a szemöldökét. Az Újjászületett Sárkány csak egy vízföldi prófécia, akit követnek, Ő, Aki a Napkeltével Érkezik, a car'a'carn, már rég unja, annyit hallotta már, hogy még a car'a'carn sem király.

– A szavatokat akarom, hogy itt maradtok, amíg Mat azt nem mondja, induljatok. Ígéretet akarok egyenként, mindenkitől!

– Maradunk, Rand al'Thor. – Bruan megtévesztően lágy hangjában szigorú él volt. A többiek egyetértése keményebb hangon, de elhangzott.

– De ez időpocsékolás – tette hozzá Han, száját lebiggyesztve. – Soha ne leljek árnyat, ha nem az. – Jheran és Erim bólintott.

Rand nem várta, hogy ilyen gyorsan megadják magukat.

– Egyszer-egyszer az időpocsékolással sokat lehet nyerni – mondta, mire Han felhorkant.

A zöld csíkos sátor ponyváit a Viharjárók oldalt felemelték az oszlopokra, hogy a szellő keresztüljárhasson a belső téren. A forró és száraz szelet az aielek frissítőnek érezték. Rand szerint egy cseppnyit sem izzadt kevésbé, mint a napon. Ahogy Bruannal és a többi főnökkel szemben letelepedett a többrétegű szőnyegre, lehúzta a fejéről a shoufát. A Hajadonok csatlakoztak a Viharjárókhoz a sátor körül. Folyamatos évődés hangjai szűrődtek be, és az azt követő nevetés. Ezúttal úgy tűnt, Leiran jön ki jól belőle, a Hajadonok kétszer is megzörgették neki lándzsájukat és pajzsukat. Rand szinte semmit sem értett belőle.

Rövid szárú, dohánnyal teli pipáját tömködve körbeadta a kecskebőr dohányzacskót, hogy a főnökök is megtömhessék pipáikat – nemrég talált egy kis hordónyi finom folyóközi dohányt Caemlynben –, aztán a magáét fókuszálással meggyújtotta, miközben elküldtek egy Viharjárót, hogy hozzon az egyik tábortűzről egy égő gallyat. Mikor már az összes pipa füstölt, elégedetten pöfékelve nekiálltak beszélgetni.

A beszélgetés legalább olyan hosszan tartott, mint a tárgyalás az urakkal. Nem azért, mert olyan sok megbeszélnivaló volt, hanem mert Rand korábban egyedül beszélt a vízföldiekkel. Az aielek érzékenyek voltak a becsületre, életüket a ji'e'toh, a becsület és a kötelesség vezérelte, olyan bonyolult és furcsa szabályokkal, mint amilyen a humoruk. Beszéltek a Cairhienből még mindig úton levő aielekről, arról, hogy Mat mikor érkezik, hogy mit tegyenek a shaidóval, illetve tegyenek-e valamit egyáltalán. Beszélgettek a vadászatról, a nőkről, meg arról, hogy a brandy van-e olyan jó, mint az oosquai, és a humorról. Végül még a türelmes Bruan is megadóan széttárta a kezét, és felhagyott a próbálkozással, hogy elmagyarázza az aiel vicceket. A Fény szerelmére, mi lehet vicces abban, ha – bármilyen körülmények között – egy nő véletlenül leszúrja a férjét, vagy egy férfi úgy végzi, hogy nem azt a nőt veszi feleségül, akit akart, hanem a testvérét? Han hörgött, kacagott, és nem volt hajlandó elhinni, hogy Rand nem érti. Ő annyira nevetett a leszúrásos viccen, hogy majdnem felborult ültében. Az egyetlen dolog, amiről nem beszéltek, az a küszöbön álló háború Illian ellen.

Mikor elmentek, Rand felállt, és a horizont felé félúton járó napba hunyorgott. Han ismét elmesélte a leszúrásos történetet, és az indulófélben levő főnökök ismét csak fuldoklottak a nevetéstől. Tenyere élén kiverve a pipájából a hamut, Rand a lábával szétmorzsolta a pipaszutykot a porban. Még mindig volt idő visszatérni Caemlynbe, és találkozni Bashere-ral, de Rand inkább visszament a sátorba, és nézte, ahogy az égen ereszkedik a nap. Mikor elérte a látóhatárt, és vérvörösre változott, Enaila és Somara egy tányér ürüpaprikást hoztak neki, de akkora adagot, hogy az két embernek is elég lett volna, egy kerek cipót, és egy kancsó mentateát, amit korábban egy vödör vízben kihűtöttek.

– Nem eszel eleget – mondta Somara, megpróbálva megsimogatni Rand haját, mielőtt elkapta volna a fejét.

Enaila Randet mustrálgatta.

– Ha nem kerülnéd annyira Aviendhát, akkor ő tenne róla, hogy egyél.

– Felcsigázza az érdeklődését, aztán menekül előle – morogta Somara. – Megint el kell bűvölnöd. Ajánld fel neki, hogy megmosod a haját.

– Nem kell annyira szemtelennek lenni – mondta Enaila határozottan. – Ha megkéri, hogy megfésülhesse, az épp elég. Nem akarja, hogy arcátlannak higgyék.

Somara elhúzta az orrát.

– Nem fogja arcátlannak tartani, ha Rand menekül előle. Túlságosan tartózkodó vagy, Rand al'Thor.

– Észrevettétek, hogy egyikőtök sem az anyám, igaz?

A két cadin'sorba öltözött nő zavartan nézett egymásra.

– Szerinted ez egy újabb vízföldi vicc? – kérdezte Enaila, mire Somara vállat vont.

– Nem tudom. Nem tűnik jókedvűnek. – Megveregette Rand hátát. – Biztos, hogy jó vicc volt, de el kell magyaráznod nekünk.

Rand a fogát csikorgatva csendben szenvedett, míg nézték, ahogy eszik. Szó szerint, minden kanálnyi ételre figyeltek. A dolgok semmivel sem fordultak jobbra, mikor elvitték a tányérját, és Sulin csatlakozott hozzá. Sulin ellátta néhány buta és tökéletesen használhatatlan tanáccsal, hogy hogyan kelthetné fel ismét Aviendha figyelmét. Az aielek között az első nővér teszi ezt az első bátynak.

– Illően tartózkodónak kell mutatkoznod a szemében – mondta az ősz hajú Hajadon –, de nem annyira, hogy unalmasnak higgyen. Kérd meg, hogy vakarja meg a hátadat a szauna sátorban, de szerényen, lesütött szemmel. Amikor levetkőzöl a lefekvéshez, táncolj, mint akinek öröme telik az életben, aztán kérj elnézést, amikor hirtelen észreveszed, hogy ő is ott van, aztán mássz be egyenest a takaróid alá. El tudsz pirulni?

Hosszú szenvedés a csendben. A Hajadonok túl sokat tudtak, és mégis túl keveset.

Mikor visszatértek Caemlynbe, jóval naplemente után, Rand csizmájával a kezében a lakosztályába osont. A sötétben ügyetlenül botorkált át az előszobán a hálófülkéjébe. Még ha nem is tudta volna, hogy Aviendha ott lesz, a fal mellé a földre letett matracán, akkor is érezte volna a jelenlétét. Az éjszaka csendjében hallotta a lélegzetvételét. Most az egyszer úgy tűnt, sikerült eleget várnia ahhoz, hogy elaludjon. Már megpróbálta beszüntetni ezt, de Aviendha oda sem figyelt rá, és a Hajadonok nevettek „félénkségén” és „tartózkodó viselkedésén”. Egyetértettek abban, hogy ezek jó tulajdonságok egy magányos férfi számára, amíg nem viszi túlzásba.

Némi megkönnyebbüléssel mászott be az ágyába, hogy Aviendha már alszik – és egy kicsit mogorva volt, amiért nem mert lámpát gyújtani, hogy megmosakodjon –, amikor Aviendha megfordult a matracon.

– Aludj jól – csak ennyit mondott.

Arra gondolt, milyen hülyeség, hogy hirtelen elégedettséget érzett attól, hogy egy nő, akit el akart kerülni, jó éjszakát kívánt neki, és egy libatollal tömött párnát dugott a feje alá. Valószínűleg Aviendha úgy gondolta, ez a legpompásabb vicc. Az aielek a gúnyt szinte már művészi szinten űzték, és minél durvább volt, annál jobb. Mielőtt elérte az álom, az utolsó éber gondolata az volt, hogy van egy hatalmas saját tréfája, bár még csak ő, Mat és Bashere tud róla. Sammaelnek egyáltalán nincs humorérzéke, de az a hatalmas sereg, mely Tearben várakozott, a világ legnagyobb tréfája. Kis szerencsével Sammael halott lesz, mielőtt nevethetne rajta.

Ötödik fejezet

Másfajta tánc

Az Arany Szarvasbika megfelelt a nevének. A nagy, közös termet fényes, rózsafaragásos asztalok és padok tarkították. Egy fehér kötényes szolgálólánynak csak az volt a dolga, hogy a fehér kőpadlót söpörje. Közvetlenül a magas mennyezet alatt, széles, festett kék és arany csigavonalas sáv díszítette a gipszfalakat. A kandallók kőből készültek, bennük néhány örökzöld ág szolgált dekorációként, és minden szemöldökfa fölé egy szerteágazó agancsán boros kupát tartó szarvasbika domborműve volt vésve. A kandallópárkányon egy finoman aranyozott, magas óra állt. A terem hátsó részében egy kis pódiumon egy csomó muzsikus játszott: két verítékező, ingujjra vetkezett férfi lelkesen fuvolázott, egy páran kilenchúrú bitternt pengettek, és egy kék csíkos ruhát viselő, pirosló arcú nő apró fakalapácsokkal játszott a vékony lábakon álló cimbalmon. Több, mint egy tucat felszolgálólány igyekezett ki-be, fehér kötényükben és halványkék ruhájukban sietősen lépkedve. A legtöbbjük csinos volt, bár néhányan már olyan idősek voltak, mint Daelvin asszony, a kicsi, gömbölyded fogadósnő, tarkóján apró ősz kontyával. Pont Matnek való hely, meglehetősen érezhető volt a kényelem és a pénz szaga. Azért választotta ezt, mert szinte pont a város közepén volt, de a többit sem bánta.

Természetesen Maerone második legjobb fogadójában sem volt minden tökéletes. A konyhából megint csak ürühús és paszternák, valamint a kikerülhetetlen, fűszeres árpaleves szaga szállt, és ezek elvegyültek a kinti por, és a lovak szagával. Az étel gond volt egy menekültekkel és katonákkal telezsúfolt városban, ahol a környező táborokban még többen voltak. Az utcán rekedt hangú emberek indulókat énekelve meneteltek, a csizmák, a lovak patáinak hangja és a hőséget átkozó férfiak szitkai behallatszottak. A nagyterem is forró volt, egy lélegzetvételnyi levegő sem volt. Ha kinyitották volna az ablakokat, akkor a por pillanatok alatt belepett volna mindent idebent is, és a hőségen mit sem változtatott volna. Maerone olyan volt, mint egy izzó serpenyő.

Amennyire Mat látta, az egész rohadt világ kiszáradóban volt, és arra gondolni sem akart, hogy miért. Bárcsak megfeledkezhetne a hőségről, elfelejthetné, hogy miért van Maerone-ban. Jóféle, a gallérján és mandzsettáján arannyal hímzett, zöld kabátját kigombolta finom lenvászon ingével együtt, mégis izzadt, mint a ló. Lehet, hogy kicsit segített volna, ha leveszi a nyakába tekert fekete selyemsálat, de ezt csak ritkán tette meg, ha bárki is megláthatta. Utolsó korty borát felszippantva letette a fényes ónkupát az asztalra, a könyöke mellé, és felvette széles karimájú kalapját, hogy azzal legyezze magát. Amit csak ivott, azonnal kiizzadta.

Amikor úgy döntött, hogy az Arany Szarvasbikában száll meg, akkor még a Vörös Kéz bandájának urai és tisztjei az ő utasításait követték, ami azt jelentette, hogy mindenki más távol maradt. Ez általában nem zavarta Daelvin asszonyt. Ötször is ki tudta volna adni minden egyes ágyát, csak a Csapat urainak és uracskáinak, hiszen ez a fajta jól fizetett, ritkán verekedett, és általában kimentek, mielőtt vér folyt volna. Ma délelőtt azonban csak kilenc-tíz ember foglalt helyet az asztaloknál, és ő időnként az üres padokra pislantott, megtapogatta a kontyát, és sóhajtott. Estig nem fog sok bort eladni, pedig a nyereség nagy része a borból származott. A zenészek azért élénken játszottak. Egy maroknyi úr, aki élvezi a zenét – ami őket illeti, akinek aranya volt, az megérdemelte az „uram” megszólítást –, nagylelkűbb tud lenni, mint egy egész terem tele közkatonákkal.

A zenészék pénztárcájának sajnálatára Mat volt az egyetlen, aki hallgatta őket, és ő minden harmadik hangtól összerezzent. Igazából nem az ő hibájuk volt, a zene szépen szólt, ha nem tudtad, mit hallgatsz. Mat tudta – ő tanította meg nekik, eltapsolva a ritmust és dúdolva a dallamot –, de több, mint kétezer éve senki más nem hallotta ezt a dallamot. A legjobb, amit el lehet mondani, hogy a ritmus a helyén volt.

Egy beszélgetésfoszlány jutott a fülébe. Kalapját az asztalra lökve, kupájával intett, hogy kér még bort, aztán áthajolt az asztal fölött a szomszéd asztal körül iddogáló három férfi felé.

– Mi volt az?

– Megpróbáljuk kitalálni, hogyan nyerhetnénk vissza a pénzünk egy részét tőled – mondta Talmanes mosolytalanul a boros kupája fölött.

Nem volt ideges. Mat húsz événél csak pár évvel volt idősebb, viszont egy fejjel alacsonyabb volt nála. Talmanes ritkán mosolygott. A férfiről Matnek mindig egy összepréselt rugó jutott eszébe. – Téged senki sem ver meg kártyában. – A banda fél lovasságának kapitánya, úr volt itt Cairhienben, de feje első részét leborotválta, és bepúderezte, bár az izzadtság ennek egy részét már lemosta. Jónéhány fiatalabb cairhieni úr felvette a katonák stílusát. Talmanes kabátja is egyszerű volt, a nemesek színes sávjai nélkül, bár jónéhányat jogosan viselhetett volna.

– Nem úgy van az – ellenkezett Mat. Igaz, hogy amikor szerencséje volt, akkor tökéletesen ment minden, de az csak időleges volt, különösen olyan dolgoknál, amikben annyi rend van, mint egy pakli kártyában. – Vér és hamu! A múlt héten ötven koronát nyertetek tőlem. – Ötven korona. Egy évvel ezelőtt hátraszaltót ugrott volna, ha akár egy koronát is nyer, és még az elvesztésének gondolatától is elsírta volna magát. Úgy egy évvel ezelőtt egy sem volt neki, amit elveszíthetett.

– Hány százzal vagyok ettől még vesztésben? – kérdezte Talmanes szárazon. – Esélyt akarok, hogy visszanyerhessem. – Ha valaha is elkezdene rendszeresen nyerni Mat ellen, akkor ő maga is aggódni kezdene. A banda nagy részéhez hasonlóan, ő is talizmánként tartotta számon Mat szerencséjét.

– A kocka semmit nem ér – mondta Daerid. A csapat gyalogsági parancsnoka szomjasan ivott, és oda sem figyelt a Nalesan arcán az olajos szakáll alatt csak félig elrejtett fintorra. – Még soha sem láttam, hogy kockázás után veszteséggel zártad volna a napot. Valami olyan kell, ami fölött nincs hatalmad, amiben nincs benne a kezed, ha érted, mit mondok.

Cairhieni társánál, Talmanesnél, Daerid csak egy kicsit volt magasabb, de jó tizenöt évvel idősebb. Orrát nem egyszer törték már be, és arcát három fehér forradás is keresztezte. Hármójuk közül Daerid volt az egyetlen, aki nem nemesi származású, de ő is borotválta és púderezte a feje elejét. Katona volt egész életében.

– Lovakra gondoltunk – szólt közbe Nalesan, ónkupájával gesztikulálva. A tagbaszakadt férfi – magasabb mindkét cairhieninél – vezette a Csapat lovasságának másik felét. A hőség miatt Mat gyakran eltűnődött azon, hogy miért ragaszkodik pompás fekete szakállához, amit minden reggel megnyírt, hogy tökéletes legyen. És míg Daerid és Talmanes kabátja szétnyitva lógott rajtuk, az ő bélelt ujjú, zöld és arany szaténből készült buggyos ujjú teari selyemkabátja nyakig be volt gombolva. – Égjen el a lelkem, de a te szerencséd kitart a kártyában és a csatában.

– És a kockában – tette hozzá Daerid újabb fintor kíséretében. – De a lóversenynél minden a lovon múlik.

Mat elmosolyodott, és lekönyökölt az asztalra.

– Találjatok magatoknak egy jó lovat, és meglátjuk. – Lehet, hogy a szerencséje nem változtat a lóversenyen – a kocka, kártya és hasonló játékokon kívül sosem lehetett biztos benne, hogy mit érint, és mit nem –, de úgy nőtt fel, hogy apját figyelte, aki lókupec volt, és neki magának is elég éles szeme volt a lovakhoz.

– Kéritek ezt a bort, vagy sem? Nem tudom kitölteni, ha nem érem el a kupátokat.

Mat hátrapillantott a válla fölött a mögötte álló szolgálólányra, aki fényes ónkancsót tartott a kezében. Alacsony és karcsú volt, egy sötét szemű, halovány arcú szépség, a vállát verdeső göndör fekete fürtökkel. Attól a pontos, dallamos cairhieni hanghordozástól csilingelt a hangja, mint egy harangjáték. Az első nap óta, hogy besétált az Arany Szarvasbikába, rajta tartotta a szemét Betse Silvinen, de ez volt az első alkalom, hogy beszélhetett vele, mert mindig volt vagy öt dolog, amit azonnal el kellett végeznie, és még tíz, ami még tegnapról maradt. A többi férfi már a borba temette arcát, és amennyire tudták magára hagyták a nővel, anélkül, hogy kimentek volna. Volt modoruk, még a két nemesnek is.

Mat vigyorogva feltette a lábát a padra, és a lány elé tartotta a kupáját, hogy megtöltse.

– Köszönöm, Betse – mondta, mire a lány pukedlizett. Amikor megkérte, hogy töltsön magának is egyet, és csatlakozzon hozzá, letette a kancsót az asztalra, összefonta a karját, és oldalra billentette a fejét, tetőtől talpig végigmérve Matet.

– Alig hiszem, hogy Daelvin asszony örülne neki. Ó nem, nem hiszem, hogy örülne. Maga úr? Úgy tűnik, mindenki ugrik a szavára, de senki sem szólítja uramnak. A közembereken kívül alig hajolnak meg mások.

Matnek felszaladt a szemöldöke.

– Nem – mondta kurtábban, mint szerette volna. – Nem vagyok úr. – Rand hagyhatta, hogy az emberek Sárkány úrnak szólítsák, meg ilyesmi, de ez nem való Matrim Cauthonnak. Egyáltalán nem. Mély levegőt véve, újra elvigyorodott. Bizonyos nők megpróbálták kibillenteni a férfiakat az egyensúlyukból, de Mat jó volt a táncban. – Szólíts csak Matnek, Betse. Biztos vagyok benne, hogy Daelvin asszony nem fogja bánni, ha üldögélsz velem egy kicsit.

– De, igen. De azt hiszem, kicsit beszélgethetek, mert majdhogynem biztos, hogy úr vagy. Miért hordod azt ilyen hőségben? – Előrehajolt, és az ujjával lehúzta a sálat a nyakából. Mat nem figyelt, és hagyta, hogy egy kissé lejjebb csússzon. – Mi ez? – Végigfuttatta a nyakát körülvevő halvány, megvastagodott karimán. – Valaki megpróbált felakasztani? Miért? Kemény bűnözőnek túl fiatal vagy még. – Mat hátrahúzta a fejét, és gyorsan újra megkötötte a fekete selymet, amellyel a sebhelyet takarta el, de Betse nem akarta abbahagyni. Kezét befúrta Mat ingének kigombolt elején, hogy felhúzza az ezüst rókafej medált, amelyet egy bőrszíjon hordott. – Azért, mert ezt elloptad? Értékesnek látszik. Tényleg értékes? – Mat elkapta a medált, és visszatűrte a helyére. A nő alig vett levegőt, így Matnek nem volt ideje szóhoz jutni. Hallotta, hogy Nalesan és Daerid röhög a háta mögött, és arca elsötétült. A szerencsejátékban való szerencséje néha visszájára fordult a nőkkel, és ezt ők mindig viccesnek találták. – Nem, nem hagyták volna, hogy megtartsd, ha loptad, igaz? – csacsogott tovább Betse. – És ha majdnem úr vagy, azt hiszem, lehetnek ilyen dolgaid. Talán azért történt, mert túl sokat tudsz. Olyan fiatalembernek nézel ki, aki sok mindent tud. Vagy legalábbis azt hiszi. – Szája egy olyan pajkos kis mosolyra villant, amit a nők akkor vetnek be, ha össze akarják zavarni a férfit. Ritkán jelentette, hogy bármit is tudnak, de el tudták érni, hogy azt higgyék róluk. – Azért próbáltak meg felakasztani, mert azt hitték, túl sokat tudsz? Vagy azért, mert úrnak tettetted magad? Biztos, hogy nem vagy úr?

Daerid és Nalesan most már hangosan nevetett, és még Talmanes is kuncogott, bár próbáltak úgy tenni, mintha valami máson nevetnének. Daerid zihálva közbeszúrt valami mesét egy fickóról, aki egyfolytában leesett a lóról, de azokban a töredékekben, amiket Mat hallott, semmi vicces sem volt.

Azért továbbra is vigyorgott. Nem hagyja magát legyőzni, még akkor sem, ha a nő gyorsabban tud beszélni, mint ő futni. Nagyon csinos volt, és Mat az elmúlt néhány hetet azzal töltötte, hogy Daeridhez hasonló vagy még rosszabb külsejű fickókkal beszélt. Izzadt férfiakkal, akik néha elfelejtkeztek megborotválkozni, és nem túl gyakran akadt lehetőségük fürödni. Betse arcán is veríték gyöngyözött, de ő mégis enyhe levendulaillatot árasztott.

– Valójában ezt a karcolást azért kaptam, mert túl keveset tudtam – mondta könnyedén. A nőknek mindig tetszett, ha lekicsinyellte a sérüléseit, a Fény tudja, hogy miért. – Most már túl sokat tudok, de akkor túl keveset tudtam. Mondhatnánk, hogy a tudás miatt akasztottak fel.

Betse a fejét rázva összehúzta a száját.

– Ez úgy hangzik, mintha szellemes akarna lenni, Mat. Az uracskák egyfolytában szellemeskednek, de te azt mondod, nem vagy úr. Ezen kívül, én egyszerű nő vagyok, a szellemességet nem értem. Szerintem az egyszerű szavak a legjobbak. Mivel nem vagy úr, egyszerűen kellene beszélned, különben még azt hihetik, játszod az urat. Egy nő sem szereti, ha egy férfi valaminek tetteti magát, és közben nem az. Talán elmagyarázhatnád, mit is akartál mondani.

Matnek nehezére esett tovább mosolyogni. Egyáltalán nem akart szócsatába keveredni vele. Nem tudta, hogy a nő teljesen tökkelütött, vagy csak sikerül neki hülyét csinálni belőle. Akárhogy is, nagyon csinos, és levendulaillatú volt, nem pedig izzadtságszagú. Úgy tűnt, Daerid és Nalesan fuldoklik a röhögéstől. Talmanes a „Béka a jégen”-t dudorászta, tehát ő most az ülepén csúszkál, mi?

Mat letette a boros kupáját, és Betse kezére hajolva felemelkedett.

– Vagyok, aki vagyok, és nem több, de az arcod látványa kicsalja belőlem a szavakat. – Ettől Betse pislogott. Akárki akármit mond, a nők szeretik a virágos beszédet. – Táncolunk?

Válaszra sem várva, a nagyterem egyetlen, asztalokkal körülvett, üres terére vezette a lányt. Ha szerencséje van, a tánctól talán egy kicsit lelassul a nyelve. Emellett soha nem hallott még olyan nőről, akinek a szíve nem lágyul meg a tánctól. Táncolj vele, és sok mindent megbocsát, táncolj jól, és bármit megbocsát. Ez egy régi mondás. Nagyon régi.

Betse az ajkába harapva húzódozott, és a szemével Daelvin asszonyt kereste, de a kicsi, gömbölyded fogadós csak mosolygott, és intett Betse-nek, hogy mehet, aztán eredmény nélkül igazgatta el a kontyából elszabadult tincseket, majd folytatta a többi szolgálólány nyaggatását, mintha csak tele lettek volna az asztalok. Daelvin asszony nekiment volna akármelyik férfinek, aki szerinte illetlenül viselkedik – nyájas külseje ellenére a szoknyája alatt egy rövid husángot tartott, és néha használta is. Nalesan még mindig nagyon bámult, amikor közelebb jött – de ha egy költekező ember egy táncot akart, hát mi rossz van abban? Mat mindkét oldalra kinyújtva tartotta Betse kezét. Épp elegendő hely volt az asztalok között. A zenészek hangosabban és jobban kezdtek játszani.

– Kövess – mondta Betse-nek. – Az első lépések egyszerűek. – A zene ütemére térdhajlítással, és sikló oldallépésekkel kezdte jobbra. Bal lába utána csosszant. Hajlítás, siklás, csosszanás, kinyújtott karral.

Betse gyorsan ráérzett, a ritmusra. Mikor elérték a zenészeket, Mat simán a feje fölé emelte Betse kezét, és megpördítette magát és Betse-t, így most háttal álltak egymásnak. Aztán megint hajlítás, oldallépés, szembefordulás, hajlítás oldallépés, megfordulás, újra és újra, vissza oda, ahonnan kezdték. Éppoly gyorsan tette –, és boldogan mosolygott fel rá, ahogy csak a fordulók ezt lehetővé tették. Igazán csinos volt a lány.

– Most egy kicsit bonyolultabb jön – susogta Mat, és úgy fordult, hogy egymás mellett állva a zenészek felé fordultak, és fogták egymás keresztbe tett kezét. Jobb térd föl, kis rúgás balra, aztán előresiklás, és jobbra. Bal térd fel, kis rúgás balra, aztán előresiklás és balra. Betse nevetett, ahogy ismét az előadók felé táncoltak. A lépések minden fordulónál egyre bonyolultabbak lettek, de Betse-nek csak meg kellett mutatni, és máris követte őt. Minden forgásnál, pörgésnél, csavarásnál olyan könnyű volt a fiú kezében, mint egy tollpihe. És ami a legjobb, egy szót sem szólt.

A zene elragadta Matet: nem hallotta a hangokat, elhibázta a formatáncot, és emlékek özönlötték el az agyát, ahogy előre-hátra táncoltak a padlón. Emlékeiben egy fejjel magasabb volt, hosszú szőke hajjal és kék szemekkel. Borostyánszínű selyemkabátot viselt, széles, vörös övvel. A nyaka körül a legfinomabb Barsine csipke, mellkasán sárga aramaelle-i zafírdíszítés volt. Atha'an Miere-rel, a Tengeri Nép sötéten gyönyörű küldöttével táncolt. A finom aranylánc, amely a nő orrkarikáját kötötte össze a sok fülbevaló egyikével, apró medálokat tartott, amelyek jelezték, hogy ő Hullámasszony, a Shodin törzsből. Matet nem érdekelte, hogy milyen hatalmas, azon majd a király ráér aggódni, ez nem egy közepes úr dolga. Gyönyörű és könnyű volt a karjaiban. Shaemal udvarában a hatalmas kristálykupola alatt táncoltak, amikor az egész világ irigyelte Coremanda tündöklését és erejét. A szélek körül még más emlékek villództak, és a szikrázó töredékek táncra emlékeztek. A holnap egyre erősebb trallok támadások híreit hozza a Nagy Fertőből, egy újabb hónap elteltével Barsine arany templomtornyait feldúlják és leégetik a dél felé özönlő trallok hordák. Így kezdődik majd el az, amit később a Trallok Háborúk néven fognak ismerni, bár kezdetben senki sem hívta így. Több mint háromszáz évig csatáztak szakadatlan, mire a trallokokat visszaverték és a Rémurakat kiirtották. Így kezdődik hát Coremanda bukása, minden gazdagságával és erejével együtt. Így bukik majd el Eessenia is, filozófusaival, és híres szellemi központjaival. Manetheren, Eharon és mind a Tíz Nemzet.

Széthullanak, még a győzelemben is szétzúzva magukat. Romjaikból új nemzetek emelkednek fel. Országok, melyeknek a Tíz Nemzet mára csak egy boldogabb idők legendáját jelenti. Ez azonban még a jövő volt, és Mat a jelen öröméért félresöpörte ezeket az emlékeket. Ma a formatáncot járta... vele.

Egy pillanatig pislogott az ablakokon beömlő napfénytől, és az izzadtságtól csillogó szép arc ragyogásától. Mat kis híján hasra esett Betse és a saját lába bonyolult lépéseiben, ahogy végighömpölyögtek a padlón, de összeszedte magát, mielőtt rálépett volna Betse lábára. A lépések ösztönösen jöttek. Ez a tánc éppoly biztosan a sajátja volt, mint azok az emlékek, legyenek azok kölcsönzöttek, vagy lopottak, amik olyan hibátlanul szövődtek azok közé, melyeket valóban átélt, hogy gondolkodás nélkül már nem vette észre a különbséget. Most már mind az övé, betöltve a lyukakat saját emlékein, és az is lehet, hogy valaha mindet átélte.

Az igaz volt, amit Betse-nek mondott a nyakán levő sebhelyről. Felakasztották a tudás és annak hiánya miatt. Korábban kétszer lépett át egy ter'angrealon, mint valami eszetlen hülye, a falu bolondja, mert azt hitte, olyan egyszerű az egész, mint átvágni a réten. Az eredmény csak megerősítette az Egyetlen Hatalom iránt érzett bizalmatlanságát. Amikor először megmondták neki, hogy az a sorsa, hogy meghaljon, aztán újra életre keljen, hallani sem akart róla, és más dolgokról. Ezen dolgok némelyike késztette őt arra, hogy másodszor is utazást tegyen a ter'angrealban, és az vezette el őt ahhoz, hogy kötelet tettek a nyakába.

Lépések sorozata, és minden lépést a jó szándék, vagy a színtiszta szükség vezérelt, akkor mind olyan ésszerűnek tűnt, és mind olyan dolgokhoz vezetett, amiket sosem képzelt volna. Úgy tűnt, ez a fajta tánc mindig elragadja. Egész biztosan halott volt, amíg Rand le nem vágta, és újra nem élesztette. Már vagy századszor tett ígéretet magának. Mostantól kezdve, vigyázni fog minden lépésére. Többé semmibe nem ugrik bele anélkül, hogy végiggondolná, mi sülhet ki belőle.

Igazából aznap nem csak azt a sebhelyet szerezte. Egyrészt az ezüst rókafejet, melynek egyetlen szeme úgy homályosult el, hogy olyan volt, mint az aes sedai-ok ősi szimbóluma. Néha annyira nevetett a medál fölött, hogy belesajdult az oldala. Egyetlen aes sedai-ban sem bízott, úgyhogy még fürdés vagy alvás közben is a nyakában hordta. A világ egy vicces hely – vicces, és általában különös.

A másik nyeresége igazi tudás volt, még ha nem is kívánta azt. Más férfiak életének szeletei töltötték meg most a fejét, néha csak néhány órányi, néha teljes évek, igaz csak foltokban, udvarok, ütközetek emlékei, melyek ezer évnél jóval messzebb nyúltak vissza. Jóval a Trallok Háborúk ideje elé, Sasszárny Artur felemelkedésének utolsó csatájáig. Most mind az övé, vagy az övé is lehet.

Nalesan, Daerid és Talmanes tapsoltak a zenére, majd a többi asztalnál szétszórva üldögélő férfiak is csatlakoztak. A Vörös Kéz bandájának emberei tüzelték parancsnokukat, hogy folytassa a táncot. Fény, de ettől a névtől Mat belül megremegett. Ez régen a hősök legendás csapatához tartozott, akik meghaltak, amikor megpróbálták megmenteni Manetherent. A csapat zászlaja mögött menetelő vagy lovagló férfiak közül egy sem gondolta volna, hogy a legendákban végzi. Daelvin asszony is tapsolt, és a többi szolgálólány pedig nézte őket.

A régi emberek emlékei miatt követte a csapat Matet, bár ők ezt nem tudták. Mert az ő agyában több csata és hadjárat emléke volt, mint amit száz ember átélhetett. Mindegy, hogy a győztes, vagy a vesztes oldalon állt. Emlékezett, hogy azokat a csatákat hogyan nyerték meg vagy veszítették el, és csak egy kis ész kellett hozzá, hogy a banda győzelmeire lefordítsa azokat. Eddig legalábbis. Amikor semmi módon nem kerülhette el a harcot.

Nem egyszer kívánta, hogy a más emberek töredékei ne legyenek a fejében. Nélkülük nem lenne ott, ahol van: majd hatezer katona parancsnokaként, ahová minden nap újabbak csatlakoztak, épp arra készülve, hogy délre vezesse őket, és átvegye egy véres támadás parancsnokságát, egy olyan földért, amely az egyik átkozott Kitaszított hatalma alatt áll. Nem volt ő hős, és nem is akart az lenni. A hősöknek van egy rossz szokásuk, hogy megölik őket. Ha hős vagy, vess egy csontot a kutyának és lökd be a sarokba, el az útból. Ha nem vagy az, akkor ígérj egy csontot neki, és küldd ki megint vadászni. Egyébként ugyanez igaz a katonákra is.

Másrészt az emlékek nélkül nem lenne hatezer katona körülötte. Egyedül állna ta'verenként, az Újjászületett Sárkányhoz kötve, meztelen célpontként, akit ismernek a Kitaszítottak. Némelyikük láthatóan rettenetesen sokat tud Mat Cauthonról. Moiraine állította, hogy ő fontos. Lehet, hogy Randnek szüksége lesz rá, és Perrinre is, hogy megnyerje az Utolsó Csatát. Ha igaza volt, akkor megteszi, amit meg kell tennie – meg fogja, csak hozzá kell szoknia a gondolathoz –, de nem akart valami átkozott hős lenni. Ha rá tudna jönni, hogy mit tegyen azzal a rohadt Valere Kürtjével... Rövid imát ajánlva Moiraine lelkének remélte, hogy az aes sedai tévedett.

Mat és Betse utoljára elérték az üres négyszög szélét, és mikor megálltak, Betse nevetve a mellkasára borult.

– Ó, ez csodálatos volt. Úgy éreztem, mintha valahol egy királyi palotában lennék. Lehetne még egy kicsit? Jaj, lehet? Lehet? – Daelvin asszony egy pillanatig helyeselt, aztán észrevette, hogy a többi szolgáló egy helyben álldogál, így élénk karmozdulatokkal siettetni kezdte őket, mint a csirkéket.

– A Kilenc Hold Leánya jelent neked valamit? – A szavak csak úgy előtörtek belőle. Attól történt, hogy arra a ter'angrealra gondolt. Akárhol is találja meg a Kilenc Hold Leányát – Kérlek, Fény, tartson sokáig! –, nem lehet felszolgáló egy katonákkal és menekültekkel telezsúfolt kisvárosi fogadóban. Aztán meg, ki mondhatja meg, hogy mikor válik valóra a prófécia. Meghalni, és újra élni. Feleségül venni a Kilenc Hold Leányát. A világ fényének felét feladni a világ megmentéséért, bármit jelent is az. Végül is tényleg meghalt azon a kötélen himbálózva. Ha az igaz volt, akkor a többinek is igaznak kell lennie. Ebből nincs kiút.

– Kilenc Hold Leánya? – kérdezte Betse kifulladva. A levegőhiány nem lassította le. – Az egy fogadó? Kocsma? Itt Maerone-ban nincs ilyen. Talán a folyó túloldalán, Aringillben? Még sosem jártam...

Mat Betse szájára tette az ujját.

– Nem számít. Táncoljunk még egyet. – Ezúttal egy népi tánc következett, valami a jelenből, amihez csak a saját emlékei kapcsolódtak. Csak most már tényleg gondolkodnia kellett, hogy szét tudja választani őket.

Valaki megköszörülte a torkát, mire Mat hátranézett a válla fölött, és az ajtóban álló Edorion láttán felsóhajtott. Kardövébe acéllal megerősített kesztyű volt tűrve, hóna alatt sisak. A fiatal teari úr kövérkés, rózsaszín arcú ember volt, mikor Mat fogadott vele Tear Kövében, de mióta északra jött, arca megkeményedett és lebarnult. A karimás sisakot most nem díszítették tollak, mellvértjének hajdanán díszes aranyozását most karcolások és horpadások csúfították. Buggyos ujjú kabátja kék-fekete csíkos volt, de igen viseltes.

– Azt mondtad, emlékeztesselek az őrjáratra, ebben az órában. – Edorion az öklébe köhögött, feltűnően nem nézett Betse-re. – De ha úgy kívánod, visszajöhetek később.

– Rögtön jövök – válaszolta Mat. Fontos, hogy minden nap végigjárjon mindent, és minden nap valami mást vizsgáljon meg. Ezt azok a másoktól származó emlékek sugallták neki, és az efféle dolgokban már megbízott bennük. Ha már köti ez a feladat, akkor akár most rögtön megpróbálhat a végére járni. Lehet, hogy ez tartja életben. Ezen kívül Betse már távolabb lépett tőle. Kötényével letörölte az izzadtságot az arcáról, és megpróbálta rendbe tenni a haját is.

Az örömmámor kezdett eltűnni az arcáról. Nem számít. Emlékezni fog. Táncolj jól egy nővel – gondolta magabiztosan – és már félig a tiéd is.

– Ezeket add oda a muzsikusoknak – mondta Betse-nek, és három aranymárkát nyomott a kezébe. Akármilyen rosszul is játszottak egy darabig, a dallam elvitte őt Maerone-ból és az egészen közeli jövőtől. A nők meg egyébként is szeretik a bőkezűséget. Ez nagyon jól ment. Egy meghajlás kíséretében, miközben szinte kezet csókolt, hozzátette: – Később találkozunk, Betse. Megint táncolunk, amikor visszajövök.

Legnagyobb meglepetésére Betse meglengette az ujját az orra előtt, és intően a fejét csóválta, mintha a gondolataiban olvasott volna. Mat sosem állította, hogy érti a nőket.

Kalapját a fejére téve felkapta fekete markolatú lándzsáját az ajtó mellől. Ez az ajándék is a ter'angreal túloldaláról származik. A nyelén az Ősi Nyelven írt bevésés található, furcsa hegye meg olyan, mint egy rövid kardpenge, melyre két hollót véstek.

– Ma a csapszékeket járjuk végig – mondta Edorionnak, aztán kilépett a déli őrjöngő hőségbe, Maerone zsivajába.

Maerone kicsi, fal nélküli városka volt, bár ötvenszer nagyobb, mint bármi, amit Folyóköz elhagyása előtt látott. Igazából egy túlméretezett falu: a tégla- és kőépületek közt kevés akadt, amelyik egyemeletesnél nagyobb lett volna, és csak a fogadók emelkedtek egész három emelet magasságba. Legalább annyi volt a fazsindelyes, vagy zsúpfedeles ház, mint a cserepes, vagy palával fedett. Az utcák nagy része keményre döngölt földút volt, zsúfolásig tele emberekkel. A város népe mindenféle emberekből állt, de főleg cairhieniekből és andoriakból. Bár az Erinin folyó cairhieni partján feküdt, Maerone jelenleg egyik országhoz sem tartozott, hanem a kettő között egyensúlyozott. Népe vagy fél tucat ország lakóiból tevődött össze, akik vagy ott laktak, vagy csak átutazóban voltak. Mat érkezése óta még három-négy aes sedai is járt itt. Még a medállal a nyakában is nagy ívben elkerülte őket – nem kell keresni a bajt –, de amilyen gyorsan jöttek, úgy el is mentek. Ha szüksége volt rá, a szerencse Mat oldalán állt. Eddig legalábbis.

A város lakói siettek a dolgukra, és nagy részük észre sem vette a sok rongyos férfit, nőt és gyereket, akik zavartan kóvályogtak fel s alá. Ezek mind cairhieniek voltak, akik végül megtalálták az utat le a folyóhoz, mielőtt visszatértek a várost körülvevő menekülttáborokba. Kevesen indultak el hazafelé. Lehet, hogy odafenn Cairhienben már véget ért a polgárháború, de még mindig sok volt az útonálló, és féltek az aielektől is. Mat tudomása szerint féltek, hogy szembetalálkoznak az Újjászületett Sárkánnyal. Az igazság azonban az volt, hogy a lehető legmesszebbre menekültek, és senkinek sem volt már energiája, hogy ahhoz a folyóhoz vezető kirándulásoknál nagyobb útra vállalkozzon.

A tömegben ott voltak a banda katonái is, akik kettesével, hármasával járták a boltokat, és ivókat. Az egységek rendezett sorokban meneteltek, a számszeríjas katonák és az íjászok acélkorongokkal borított zekében, a lándzsások elöljáróik által elnyűtt vagy a halottaktól zsákmányolt, ütött-kopott mellvértben. Mindenütt mellvértes lovasok, karimás sisakot viselő teari lándzsások és harang alakú sisakot viselő cairhieniek. Néhány rácsos arcvédővel ellátott, kúpos sisakot viselő andori is feltűnt. Rahvin jó néhány embert kidobott a Királynő Gárdájából, akik túlságosan hűségesek voltak Morgase-hez, és ezek közül néhányan csatlakoztak a bandához. Utcai árusok hámozták át magukat a tömegen. Tálcáikon tűk, fonalak, minden nyavalyára jó balzsamok, és gyógyírek – a hólyagoktól a bélbajokon át a lázig –, szappan, bádogkannák és csészék, – melyeket garantáltan nem esz meg a rozsda –, gyapjúharisnyák, kések és tőrök a legfinomabb andori acélból. Egyszóval mindenféle holmi, amire egy katonának szüksége lehet, vagy amire az árus rá tudja beszélni. Akkora volt a lárma, hogy már három lépés távolságból elnyelte az árusok óbégatását.

A katonák természetesen rögtön felismerték Matet, és sokan éljenezték, még olyanok is, akik túl távol voltak, semhogy széles karimájú kalapjánál és furcsa lándzsájánál többet lássanak belőle. Ezek a tárgyak éppoly feltűnővé tették, mint egy nemest a címere. Hallotta már a szóbeszédeket arról, hogy miért veti meg a páncélzatot és a sisakot: volt mindenféle, a bátorságtól kezdve addig az állításig, hogy csak maga a Sötét Úr által kovácsolt fegyver ölheti meg. Egyesek szerint a kalapját egy aes sedai-tól kapta, és semmi sem képes megölni őt, ha azt viseli. Valójában ez egy közönséges kalap volt, és azért hordta, mert jó árnyékot adott. És azért is, mert jó emlékeztető volt számára, hogy tartsa távol magát mindenhonnan, ahol páncélra és sisakra volna szüksége. A lándzsájáról keringő mesék azzal a bevésett felirattal, amelyet még a nemesek közül is csak kevesen tudtak elolvasni, azonban még inkább túlzóak voltak. Ugyanakkor egyik sem felelt meg az igazságnak. Azt a holló jelű pengét az aes sedai-ok készítették az Árnyék Háborújának idején, még a Világtörés előtt, és soha nem kellett megélezni, sőt Mat kételkedett benne, hogy el tudná-e törni, ha megpróbálná.

Integetve megköszönte az „A Fény ragyogjon rád, Matrim úr!” és a „Matrim úr és győzelem!” meg a hasonló kiáltásokat, miközben Edorionnal átvágott a tömegen. Legalább nem kellett lökdösődnie, mert amint meglátták, utat engedtek neki. Azt kívánta, bárcsak a sok menekült ne nézne úgy rá, mintha az ő zsebében rejtőzne reményeik kulcsa. Azonkívül, hogy ügyelt rá, hogy kapjanak élelmet a Tearből érkező szekérkaravánoktól, nem tudta, mit tehetne. Sokan nem csak rongyosak, de piszkosak is voltak.

– A szappan kijutott a táborokba? – mormogta.

Edorion a zsivaj ellenére meghallotta.

– Igen. Nagy része visszavándorol a házalókhoz, olcsó borért cserébe. Ezek nem szappant akarnak, hanem átkelni a folyón, vagy más módon megszabadulni a nyomorúságtól.

Mat keserűen morgott. Az egyik dolog, amit nem tudott megadni nekik, az az út volt Aringillbe.

Amíg polgárháború és még rosszabb dolgok tépték darabokra Cairhient, Maerone fontos pont volt a Cairhien és Tear közti kereskedelemben. Ez azt jelentette, hogy majdnem minden második házban fogadó vagy kocsma működött. Az első öt, amibe bekukkantott, alig különbözött egymástól. A „Róka és a libá”-tól a „Kocsisostor”-ig asztalokkal zsúfolt kőépületek voltak, és Mat időnként láthatott egy-egy kezdődő verekedést, de ezekkel nem törődött. Senki sem volt komolyan részeg.

A „Folyó Kapuja” – messze a város túlsó végén – volt régebben Maerone legjobb fogadója, de most a naptól szikkadt ajtajára szegezett súlyos deszkák emlékeztettek minden fogadóst és csapost, hogy ne hagyják a banda katonáit berúgni. Mégis, még a józan katonák is verekedtek, teariek, cairhieniek és andoriak egymás ellen, gyalogosok a lovasok ellen, az egyik úr emberei a másikéi ellen, veteránok az újoncok ellen, katonák civilek ellen. A verekedéseket azonban a husángokkal felfegyverkezett, csuklótól könyékig húzódó, vörös karszalagot viselő katonák lecsillapították, mielőtt elfajultak volna. Minden egységnek, egymást váltva kellett biztosítani a „vöröskarokat”, és mivel nekik kellett megfizetni minden kárt, ami a szolgálatuk alatt bekövetkezett, ezért buzgón őrizték a békét.

A „Róka és a liba” fogadóban egy tömzsi, középkorú mutatványos égő botokkal zsonglőrködött, míg egy másik, sovány, kopaszodó fickó az Erinin Fogadóban harmonikán részleteket adott elő a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért-ből. A hőség ellenére mindketten rendkívül jellegzetes, százszínű folttal borított köpenyüket viselték, amely minden mozdulatukra repkedett. Egy mutatványos előbb adná oda a fél kezét, mint a köpenyét. Hallgatóságuk sokkal figyelmesebb volt – a közönség közül sokan faluról jöttek, és mohón üdvözölték a mutatványos látogatását – mint a „Három Torony” nevű kocsmában az asztalon állva éneklő lánynak. Hosszú, sötét fürtjeivel elég csinos volt, de az igaz szerelemről szóló dal, láthatóan nem érdekelte különösebben az érdesen röhögő, italozó férfiakat. A többi helyen, egy-két muzsikuson kívül nem volt szórakoztatás, a tömeg mégis hangosabb volt, és az asztalok felénél látott kockajátékoktól Mat ujjai megrándultak. De ő tényleg majd' mindig nyert, legalábbis a kockán, és nem volna helyes a saját katonái pénzét elnyerni. A legtöbb asztalnál ugyanis ők ültek. Kevés menekültnek volt az ivókban elkölthető pénze.

A banda katonái között egy maroknyi más ember is elkeveredett. Itt egy villás szakállú andori, hüvelyknyi méretű holdkővel az egyik fülcimpájában, és vörös kabátja mellkasán keresztben futó ezüstláncokkal, ott egy bronzszínű bőrű, villogó szemű domani nő, aki azonban illő kék ruhát viselt, drágaköves gyűrűkkel minden ujján, amott egy taraboni, kúpos, lapos tetejű kék sapkában, átlátszó kendője mögött vastag bajusszal. Derékban szoros teari kabátot viselő kövér férfiak, és térdig érő murandy kabátot viselő sovány fickók, éles szemű nők, magas nyakú vagy bokáig érő, de mindig jól szabott gyapjúból készült, és mérsékelt színű ruhában. Ezek mind kereskedők voltak, várva az alkalomra, amikor a kereskedelem ismét megnyílik Andor és Cairhien között. Minden nagyteremben volt két-három férfi, aki a többiektől elkülönülve ült, általában egyedül. Ezek a kemény pillantású figurák – némelyik jólöltözött, másik alig jobban, mint a menekültek – mind úgy néztek ki, mint akik tudják, hogyan kell bánni a csípőjükön vagy a hátukon viselt karddal. Mat két nőt is felfedezett ebben a társaságban, bár látszólag egyikük sem hordott fegyvert, az egyiknek egy hosszú vándorbotja volt az asztala mellé támasztva, a másik meg Mat szerint késeket rejtegetett a lovaglóruhája alatt. Mat maga is hordott néhány dobókést.

Biztos volt benne, hogy tudja, mi járatban vannak ezek az emberek, hisz egy nő bolond, ha fegyvertelenül vág neki a dolognak.

Ahogy Edorionnal kiléptek a „Kocsisostor”-ból, Mat megállt, hogy megnézzen egy osztott, barna szoknyát viselő nagydarab nőt, aki épp átvágott a tömegen. A mindent befogó szempár, az övéről lógó, szegekkel kivert husáng, és a tőr, amely egy aiel férfinak is elég nagy lett volna, meghazudtolta kerek arcának szelídségét. Tehát egy harmadik nő is van a csoportban. Ezek a Kürtvadászok voltak, akik Valere legendás kürtjét keresték, mely előhívja a halott hősöket a sírból, hogy harcoljanak az Utolsó Csatában. Aki megtalálja, helyet kap a történelemben. Ha marad valaki, aki megírja azt az átkozott történelmet, gondolta fanyarul Mat.

Egyesek azt hitték, a kürt majd ott kerül elő, ahol felfordulás és viszály van. Négyszáz év telt el azóta, hogy útjára indult az előző Nagy Hajtóvadászat a Kürtért, és most szinte mindenki esküt tett. Egész vadászcsapatokat látott Cairhien utcáin, és még többre számított Tearben. Kétség kívül ők is Caemlyn felé fognak özönleni. Bárcsak egyikük megtalálná! Legjobb tudomása szerint Valere átkozott Kürtje valahol a Fehér Torony mélyén hevert, és ha bármit is jól tud az aes sedai-okkal kapcsolatban, akkor meglepné, ha akár csak egy tucatnyian tisztában lennének ezzel.

Egy horpadt mellvértet és cairhieni sisakot viselő lovas tiszt mögött gyalogos osztag vonult el. Majd kétszáz katona a hosszú lándzsák erdejével, akiket ötven vagy még annál is több íjász követett, csípőjükre kötözött tegezzel és a vállukon átvetett íjjal. Nem a folyóközi hosszú íjjal, amellyel Mat szinte együtt nőtt fel, de azért meglehetősen jó fegyverekkel. Elegendő számszeríjas katonát kellett találnia az őrjáratokhoz, bár az íjászok nem örültek a váltásnak. Menet közben énekeltek, hangjuk átütött a lármán.

Rohadt babot és szénát eszel,
És neved napján lópatát,
Izzadsz s vérzel, míg megöregszel,
Keresed álmaid aranyát!
Ha katona leszel!
Ha katona leszel!

Mögöttük nagyon sok civil vonult. Városlakók és menekültek keveréke, fiatal férfiak, akik kíváncsian nézelődtek és hallgattak. Ez mindig ámulatba ejtette Matet. Minél rosszabbnak mutatta a dal a katonaéletet – és ez még messze volt a legrosszabbaktól –, annál nagyobb lett a tömeg. Olyan biztos, mint ahogy a víz nedves, hogy ezek közül a férfiak közül nem egy még ma beszélni fog valamelyik zászlóssal, és nagy részük belép a seregbe. Biztos azt hiszik, a dallal megkísérlik elriasztani őket, hogy megtarthassák a dicsőséget és a zsákmányt maguknak. Legalább a lándzsások nem a „Táncolj az Árnyak Vén Jakjával”-t énekelték. Mat gyűlölte azt a dalt. Amint a srácok rájöttek, hogy az Árnyak Vén Jakja nem más, mint a halál, azonnal egymást taposva kerestek egy zászlóst.

Babád hűtlen, nem kellesz neki,
Egy sáros sír lesz mindened,
Férgek rágnak, s nem gyászol senki,
Megbánod még, hogy megszülettél,
Ha katona leszel
Ha katona leszel!

– Van min tűnődni – jegyezte meg Edorion mellékesen, ahogy az osztag végigvonult az utcán, hibbant követőivel a nyomában. – Szóbeszédek keringenek arról, hogy mikor indulunk el dél felé. – Szeme sarkából Matre pillantott. – Láttam, hogy a patkolókovácsok ellenőrzik a hadtápos szekerek fogatait.

– Indulunk, amikor indulunk – mondta Mat. – Nem kell Sammael tudomására hozni, hogy jövünk.

Edorion mérlegelő pillantást vetett rá. Ez a teari nem volt ostoba. Nem mintha Nalesan az volna – ő néha egyszerűen csak túlbuzgó –, de Edorionnak vágott az esze.

Nalesan sosem vette volna észre a patkolókovácsokat. Milyen kár, hogy az Aldiaya ház magasabb rangú, mint a Selorna, mert akkor Mat Edoriant tenné Nalesan helyébe. Bolond nemesek és az ő bolond rangmániájuk! Nem, Edorion nem volt tökfilkó, ő tudta, hogy amint a Csapat megindul délnek, a hír a folyó sebességével lódul majd előre, és talán galambok útján is. Mat nem mert volna fogadni arra, hogy Maerone-ban nincsenek kémek, nem lehet akkora szerencséje.

– Azt is beszélik, hogy az Újjászületett Sárkány tegnap a városban járt – mondta Edorion olyan halkan, amennyire az utca zajában lehetett.

– A legnagyobb dolog, ami tegnap történt – mondta Mat fanyar hangon –, hogy egy hét óta először megint meg tudtam fürödni. Most gyerünk. Ha így haladunk, a fél napunk rámegy, mire befejezzük.

Mit nem adott volna, hogy megtudja, hogyan keletkezett ez a híresztelés. Még csak egy fél napja ment el, és biztos, hogy senki sem látta. Kora hajnal volt, amikor hirtelen egy fénycsík jelent meg a szobájában, az Arany Szarvasbikában. Kétségbeesetten vetődött át a négy oszloppal díszített ágyon. Egyik csizmája csak félig volt felhúzva, miközben előrántotta a tőrt, amit a lapockáján hordott, mire észrevette, hogy Rand az, aki épp kilép az egyik átkozott lyukon a semmiből. Láthatóan egyenest a caemlyni palotából, hiszen az oszlopok még látszottak, mielőtt a nyílás semmivé vált. Elképesztő volt, ahogy megjelent az éjszaka közepén aielek nélkül, és egyenest Mat szobájába csöppenve, amitől Mat hátán felállt a szőr. Ha rossz helyen áll, akkor az a valami akár ketté is vághatta volna. Mat nagyon nem szerette az Egyetlen Hatalmat. Az egész dolog mindig is nagyon furcsa volt.

– Lassan a testtel, Mat – mondta Rand fel-alá lépkedve. Egyszer sem nézett Mat felé. Arcán izzadtság csillogott, az álla megfeszült. – Látnia kell, hogy jön. Minden ettől függ.

Ágya szélére ülve, Mat leráncigálta a csizmáját, és a szőnyegre dobta, amit Daelvin asszonytól kapott.

– Tudom – válaszolta keserűen, kis szünetet tartva, míg megdörzsölte a könyökét, mert beverte az ágy oszlopába. – Én segítettem kitalálni azt az átkozott tervet, emlékszel?

– Honnan tudod, hogy szerelmes vagy-e, Mat? – Rand nem hagyta abba a járkálást, és úgy dobta be ezt a kérdést, mintha végig erről beszélgettek volna.

Mat csak pislogott.

– Honnan a Végzet Verméből kéne tudnom? Ebbe a hurokba még sosem léptem bele. És hogy jön ez ide?

Rand csak megvonta a vállát, mintha le akarna valamit rázni.

– Végzek Sammaellel, Mat. Ezt megígértem. Tartozom ezzel a holtaknak. De hol vannak a többiek? Mindet el kell intéznem.

– Azért egyszerre csak egyet. – Alig bírta magában tartani a kérdést. Nem lehetett tudni, hogy Rand mit vesz a fejébe mostanában.

– Murandyben sokan felesküdtek a Sárkányra, Mat. Altarában is. Az emberek felesküdtek rám. Amint enyém Illian, Altara és Murandy érett szilvaként az ölembe pottyan. Kapcsolatot létesítek a Sárkányra felesküdtekkel Tarabonban – és Arad Domanban – és ha a fehérköpenyek megpróbálnak távol tartani Amadiciától, akkor szétzúzom őket. Úgy hallom, a Próféta majdnem felkészítette Ghealdant, és Amadiciát is. El tudod képzelni Masemát, mint Prófétát? Saldaea velem tart: Bashere biztos benne. Muszáj, hogy az egész Határvidék velem tartson. Meg fogom tenni, Mat. Minden ország egyesül az Utolsó Csata előtt. Meg fogom tenni! – Rand hangja lázas volt.

– Igazad van, Rand – mondta Mat lassan, miközben másik csizmáját az első mellé helyezte. – De egyszerre csak egyet, rendben?

– Senkinek sem kellene, hogy más ember hangja legyen a fejében – motyogta Rand, és Mat keze megdermedt, ahogy épp a gyapjúharisnyát rángatta le. Furcsa mód azon kezdett tűnődni, hogy a harisnya kibír-e még egy nap hordást. Rand tudott valamit arról, ami a ter'angreal belsejében történt Rhuideanban – tudta, hogy Mat valahogy katonai ismeretek birtokába jutott –, de nem mindent. Nem mindent, gondolta Mat. A más férfiak emlékeiről nem. Úgy tűnt, Rand semmi különöset nem vett észre. Csak végigszántott ujjaival a haján, és folytatta. – Őt rá lehet szedni, Mat – Sammael mindig egyenesen gondolkodik –, de van olyan nyílás, amin átbújhat? Ha bármi hiba történik, akkor ezrek fognak meghalni. Tízezrek. Egyébként is több százan fognak meghalni, de nem akarom, hogy ezreknek kelljen.

Mat olyan dühös grimaszt vágott, hogy az izzadt arcú árus, aki épp egy tőrt próbált meg eladni neki, melynek markolatát színes „drágakövek” díszítették, majdnem elejtette az árut, ahogy visszamenekült a tömegbe. Randdel mindig is ilyen volt: Illian megtámadásának tervéről ugrás a Kitaszítottakhoz, majd a nőügyekre – Fény, mindig Rand és Perrin voltak azok, akik tudták, hogy kell a nőkkel bánni, ő és Perrin –, az Utolsó Csatától a Lándzsa Hajadonjain át olyan dolgokra, melyeket Mat alig értett. Rand csak ritkán figyelt oda Mat válaszaira, sőt néha meg sem várta azokat. Hallani, hogy Rand úgy beszél Sammaelről, mintha ismerné, több, mint zavarba ejtő volt. Mat tudta, hogy Rand végül meg fog őrülni, de ha az őrület már el is kezdődött...

Mi van azokkal a bolondokkal, akiket Rand gyűjtött össze, mert akarnak fókuszálni, és Taimmal, aki máris tud? Rand azt csak úgy véletlenül említette. Mazrim Taim, az átkozott hamis Sárkány, aki Rand Fényverte tanítványait tanítja, vagy minek is hívják őket. Amikor azok mind elkezdenek megőrülni, Mat nem akar ezer mérföldön belül lenni.

Csakhogy annyi választási lehetősége volt, mint falevélnek az örvényben. Ta'veren ugyan, de Rand erősebb. A Sárkány Próféciáiban egy szó sincs Mat Cauthonról, mégis beszorult, mint egy menyét a kerítés alá. Fény, bárcsak sosem látta volna Valere Kürtjét.

Ádáz arccal járta végig a következő tucatnyi kocsmát és fogadót az Arany Szarvasbika körül. Egyik sem különbözött az elsőtől: megrakott asztalok, italozó, kockázó, szkanderező férfiakkal zsúfolt termek, zenészek, akiket gyakran szinte teljesen elnyomott a lárma. Vöröskarok, akik csírájában elfojtották a kipattanó verekedéseket. Az egyik kocsmában egy mutatványos, aki a Nagy Hajtóvadászatot mesélte – ez még akkor is népszerű volt, ha Vadászok nem is voltak itt –, egy másikban egy alacsony, világos hajú nő egy kissé sikamlós dalt énekelt, amelyet kerek arca, és ártatlan pillantása valahogy még szemérmetlenebbé tett.

Mat barátságtalan kedve megmaradt, mikor kilépett az Ezüst Kürtből – micsoda bárgyú név! – és otthagyta az ártatlan arcú énekesnőt. Talán ezért folytatta futva az útját a másik fogadó előtt kitört kiabálás felé. A Vöröskarok majd elintézik, ha katonák is vannak a dologban, de Mat azért keresztültolakodott a tömegen. Rand megőrül, és kinn hagyja őt a viharban. Taim meg a többi tökfilkó követi Randet az őrületbe. Sammael Illianban vár, a többi Kitaszított meg a Fény tudja hol, de valószínűleg mind arra vár, hogy megszerezze Mat Cauthon fejét. Az, amit az aes sedai-ok tennének vele, ha megint sikerülne rátenniük a kezüket, már nem is számít? Ők azok, akik egyébként is túl sokat tudnak. És mindenki azt hiszi, hogy ő majd kiáll, és valami átkozott hős lesz! Ha egy mód van rá, akkor általában megpróbál szép szóval kitérni a harc elől, és messze elkerülni azt, de itt és most, valami ürügyet akart, hogy orrba vághasson valakit. Azonban egyáltalán nem azt találta, amit várt.

Egy csapat városlakó – alacsony, szürkébe öltözött cairhieniek és néhány magasabb, élénkebb színeket viselő andori –, kifejezéstelen arccal álltak körül két szikár, kacskaringós bajuszú, hosszú, fényes selyemből készült murandyi kabátot viselő férfit, akiknek a kardja díszesen aranyozott markolattal és szuronytüskével készült. A vörös kabátos fickó ámultan vigyorgott, és nézte, hogy a sárga kabátos egy kisfiút, aki alig ért Mat dereka fölé, a gallérjánál fogva ráz, mint kutya a patkányt.

Mat féken tartotta a felháborodását, és emlékeztette magát, hogy nem tudja, hogyan kezdődött ez az egész.

– Ne olyan hevesen azzal a fiúval – mondta, kezét a sárga kabátos karjára téve. – Mit csinált, amiért ezt érdemli?

– Megérintette a lovamat! – csattant fel a férfi mindeai tájszólással, lerázva Mat kezét. A mindeaiak dicsekedtek – dicsekedtek! – azzal, hogy nekik van a legrosszabb természetük egész Murandyben. – Kitöröm azt a ványadt paraszt nyakát neki! Kitekerem azt a cingár...

Mat szó nélkül, keményen felütötte lándzsája vastag nyelét a férfi lába között. A murandyi szája kinyílt, de hang nem jött ki belőle. Szeme úgy fennakadt, hogy szinte csak a fehérje látszott. Amint a férfi lábai összecsuklottak, és térdre, majd arcra esett az utcán, a fiú eliramodott.

– Nem, nem fogod – mondta Mat.

Itt persze még nem ért véget a dolog, mert a vörös kabátos férfi a kardjához kapott. Sikerült is egy ujjnyit kirántania a pengéből, mire Mat a lándzsa bunkós nyelével összezúzta a csuklóját. A fickó hörögve eleresztette a kardmarkolatot, de a másik kezével megragadta az övéről lógó hosszú pengéjű tőrt. Mat fürgén fültövön vágta, nem túl erősen, de a fickó a földre zuhant a társa mellé. Átkozott bolond! Mat nem tudta biztosan, hogy ez a vörös kabátosra, vagy saját magára illett jobban.

Végre vagy féltucatnyi Vöröskar nyomakodott át a nézőseregen. Teari lovasok, akik furcsán festettek térd fölé érő lovaglócsizmáikban gyalogszerrel, buggyos, fekete-arany csíkos ruhaujjuk összepréselve a vörös karszalag alatt. Edorion elkapta a fiút, egy hatévesforma, keszeg, dacos képű legénykét, aki mezítláb tekergett a porban, és időnként kísérletképpen megpróbált kiszabadulni Edorion szorításából. Ő volt talán a legrondább gyerek, akit Mat valaha látott: lapos orra, arcához képes túl széles szája és hatalmas, elálló füle volt. Lyukas kabátja és nadrágja alapján menekültnek látszott. Elképzelhetetlenül koszosnak tűnt.

– Haran, rendezd ezt el – mondta Mat egy szenvedő arckifejezéssel álló, sovány képű Vöröskar csapatvezetőnek, akinek bal arcára durván egy sólymot tetováltak. Úgy tűnt, a divat elterjedőben van a bandában, de a legtöbben általában csak eltakart testrészekre tetováltattak. – Tudd meg, mi okozta ezt az egészet, aztán dobd ki ezt a két bugrist a városból. – Ennyit megérdemelnek, akármivel is ingerelték fel őket.

Egy sötét gyapjúból készült murandyi kabátot viselő ösztövér férfi botorkált keresztül a tömegen, és esett térdre a két fickó mellett a földön. A sárga kabátos fojtott hangon nyöszörögni kezdett, a vörös kabátos pedig a fejét fogva szitkokat motyogott. Az újonnan érkezett nagyobb zajt csapott, mint a másik kettő együtt.

– Ó, jaj uraim! Paers uram! Culen uram! Meghaltak? – Remegő kezét Mat felé nyújtotta. – Ó, uram, ne öld meg őket! Ne ezeket a szerencsétleneket, ők a Kürt Vadászai, uram. Én az ő emberük vagyok, Padry a nevem. Hősök ezek, uram.

– Senkit sem fogok megölni – vágott közbe Mat undorodva. – De lóra teszed ezeket a hősöket, és napnyugta előtt elkotródtok Maerone-ból. Nem szeretem, ha felnőtt férfiak azzal ijesztgetnek egy gyereket, hogy kitörik a nyakát. Napnyugtáig!

– De, uram! Megsérültek! Ő csak egy parasztgyerek, aki molesztálta Paers úr lovát!

– Én csak ráültem – tört ki a fiúból. – Én nem... csináltam, amit mondott.

Mat fenyegetően bólintott.

– Itt nem törik ki egy kölyök nyakát, mert ráült egy lóra, Padry. Még egy parasztgyerekét sem. Eltünteted ezt a kettőt, vagy elintézem, hogy az ő nyakukat törjék ki. – Intett Harannak, aki élesen bólintott a többi Vöröskarnak – a csapatvezetők soha semmit nem tettek maguk, éppúgy, mint a zászlósok – akik felmarkolták a nyöszörgő Paerst és Culent, és ellökdösték őket. Padry a nyomukban járt, és a kezét tördelve tiltakozott, hogy az urai nincsenek abban az állapotban, hogy lovagoljanak, és különben is, ők hős Kürtvadászok.

Edorion még mindig a karjánál fogva tartotta az egész baj forrását. Mat észrevette. A Vöröskarok már elmentek, és a város népe is oszlani kezdett. A fiúra senki sem nézett kétszer. Volt nekik saját gyerekük, akiről gondoskodni kellett, és elég nehéz idők jártak. Mat nagyot sóhajtott.

– Nem veszed észre, hogy elverhetnek, ha „csak ráülsz” egy lóra, fiam? Egy ilyen férfi valószínűleg egy olyan csődört ül meg, ami úgy összetapos az istállóban egy ilyen kisfiút, mint te, hogy utána azt sem mondja meg senki, hogy te voltál az.

– Herélt. – A fiú megint megrángatta Edoriont, és amikor rájött, hogy a szorítás nem enyhült, mogorva arcot vágott. – Herélt mén volt, és nem bántott volna. A lovak szeretnek engem. Én nem vagyok kisfiú. Kilenc éves vagyok! És Olver a nevem, nem fiú.

– Olver, tényleg? Kilenc? Még az is lehet. – Mat nem tudta megmondani, különösen a cairhieni gyerekeknél. – Hát, Olver, hol van az anyád és az apád? – Körülnézett, de a menekültek is olyan gyorsan haladtak tovább, mint a városlakók. – Hol vannak, Olver? Vissza kell vigyelek hozzájuk.

Válasz helyett Olver az ajkába harapott. Egyik szeméből könnycsepp csordult, amit mérgesen elkent.

– Az aielek megölték a papámat. Az egyik olyan... Shado. Mama azt mondta, Andorba megyünk. Azt mondta, egy farmon fogunk majd élni. Lovakkal.

– Ő most hol van? – kérdezte Mat halkan.

– Megbetegedett. Én... oda temettem, ahol virágok voltak. – Olver hirtelen belerúgott Edorionba, és csapkodni kezdett a szorításában. Arcán könnyek gördültek végig. – Engedj el! Tudok magamra vigyázni. Engedj el!

– Gondoskodj róla, amíg találunk neki valakit – mondta Mat Edorionnak, akinek leesett az álla, míg próbálta elhárítani a fiú ütéseit, és ugyanakkor kézben tartani.

– Én? Mit csináljak én ezzel az egérméretű leopárddal?

– Először is etesd meg. – Mat orrát csavarta a szag. Olver egy kis időt biztos az istállóban töltött. – És fürdesd meg. Bűzlik.

– Hozzám beszélj! – kiáltotta Olver az arcát dörgölve. A könnyekkel sikerült átrendeznie a koszt. – Hozzám beszélj, ne a fejem fölött!

Mat pislogott, aztán lehajolt.

– Bocsánat, Olver. Én is mindig utáltam, amikor a felnőttek ezt csinálták velem. Elmondom, mi lesz. Rossz szagod van, úgyhogy Edorion elvisz téged az Arany Szarvasbika fogadóba, ahol Daelvin asszony megengedi, hogy megfürödj. – Olver arcán fokozódott a dac. – Ha bármit mond, megmondod neki, hogy én mondtam, hogy megfürödhetsz. Nem akadályozhat meg. – Mat visszafogta a vigyorgását a fiú eltátott szája láttán, mert azzal mindent tönkretett volna. Lehet, hogy Olvernek nem tetszik a fürdés gondolata, de ha valaki esetleg meg akarná akadályozni őt a fürdésben... – Most tedd, amit Edorian mond. Ő egy igazi teari úr, és szerezni fog neked meleg ételt, meg valami ruhát, ami nem lyukas. Meg cipőt. – Jobb nem hozzátenni, hogy „és valakit, aki vigyáz rád”. Ezt majd Daelvin asszony elintézi – egy kis arany minden húzódozást megold.

– Nem szeretem a tearieket – morogta Olver szemöldökét összehúzva először Edorion, aztán Mat felé. Edorion szemét lehunyva, magában morgott. – Ő egy igazi úr? Te is úr vagy?

Mielőtt Mat megszólalhatott volna, Estean rohant keresztül a tömegen, durva arca vörös és izzadt volt. Horpadt mellvértjén a régi aranyozott csillogás már csak nyomokban volt meg, és sárga kabátujján a vörös szaténcsíkok viseltesek voltak. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint Tear leggazdagabb urának fia. De igazából soha nem is nézett úgy ki.

– Mat! – lihegte, ujjaival egyfolytában a homlokába hulló hajába túrva. – Mat... Lenn a folyónál...

– Mi történt? – vágott közbe Mat ingerülten. Rá fogja hímeztetni a kabátjára, hogy „Én nem vagyok valami átkozott úr”. – Sammael? A shaidók? A Királynő Gárdája? A rohadt Fehér Oroszlánok? Vagy valami más?

– Egy hajó, Mat – zihálta Estean a haját gereblyézve. – Egy nagy hajó. Azt hiszem, a Tengeri Nép.

Ez nem volt valószínű. Az Atha'an Miere soha nem vitte a tengertől a legközelebbi kikötőnél messzebb a hajóit. Mégis... Dél felé nem volt túl sok falu az Erininen, és a szekereken elszállítható utánpótlás kimerül, mielőtt a banda eléri Teart. Mat már bérelt folyami hajókat, hogy kövessék a menetet, de egy nagyobb vízi jármű még hasznosabb lehet.

– Vigyázz Olverre, Edorion – mondta semmibe véve a férfi grimaszát. – Estean, mutasd meg nekem azt a hajót. – Estean buzgón bólintott, és megint futásnak eredt volna, ha Mat el nem kapja a kabátja ujját, hogy lelassítsa. Estean mindig lelkes volt, és lassan tanult. Ez a kombináció okozta azt, hogy öt, Daelvin asszony husángjától származó ütés nyomát viselte.

Ahogy Mat közeledett a folyóhoz, az oda igyekvő és a szomorúan visszafelé tartó menekültek száma nőttön-nőtt. Fél tucat széles komp himbálózott a kátrányos famólókhoz kikötve, de az evezőket már elvitték, és egyetlen matróz sem látszott rajtuk. Az egyetlen hajóféleség, amelyen valamiféle tevékenység jelei mutatkoztak, az a féltucatnyi folyami hajó volt – tömzsi, egy- vagy kétárbocos járművek –, melyek a folyón felfelé vagy lefelé vezető útjukon rövid időre kikötöttek. A mezítlábas matrózok alig mozgolódtak a Mat által bérelt hajókon. Rakterük tele volt, és a kapitányok biztosították Matet, hogy készen állnak az indulásra, amint parancsot kapnak. Sok hajó közlekedett az Erininen. Lassan ténfergő, magas orrú, négyszögletes vitorlájú bárkák és gyors, keskeny hajók, háromszögletű vitorlákkal, de Maerone és a fallal körülvett Aringill között – mely fölött Andor Fehér Oroszlánja lobogott – semmi sem kelt át.

A lobogó Maerone fölé is ki volt tűzve, és a várost kézben tartó andori katonák korábban nem akarták beengedni a Vörös Kéz bandáját. Lehet, hogy Caemlyn Rand kezében van, de a hatalma nem terjed ki itt a Királynő Gárdájára, vagy az olyan egységekre mint a Fehér Oroszlánok, amiket Gaebril állított fel. A Fehér Oroszlánok épp valahol keleten jártak – legalábbis arrafelé távoztak, és az útonállókról szóló mendemondák akár őket is jelenthették –, de a többiek a bandával történt heves csetepaté után átkeltek a folyó túloldalára. Azóta semmi sem keresztezte az Erinint.

Mat azonban csak egy hajót látott a széles folyó közepén lehorgonyozva. Tényleg a Tengeri Nép hajója volt. Magasabb és hosszabb, mint bármely folyami hajó, de mégis kecses, két felszerelt árboccal. A kötélzeten sötét alakok mászkáltak, néhányan a távolból feketének látszó, buggyos nadrágban, félmeztelenül, mások meg élénk színű blúzban, ami jelezte, hogy nők. Akkor a legénység majd' fele nőkből áll. A nagy, négyszögletű vitorlákat már felhúzták a keresztrudakra, de azért petyhüdten meggyűrődve készen álltak arra, hogy egy pillanat alatt kioldják őket.

– Keress nekem egy hajót – mondta Esteannak. – És néhány evezőst. – Esteant emlékeztetni kell erre is. A teari pislogott, és a hajába túrt. – Siess, ember! – Estean idegesen bólintott, majd futásnak eredt.

Mat lesétált a legközelebbi móló végébe, és lándzsáját a vállának támasztva előásta a kabátzsebéből a látcsövét. Amikor a rézből készült csövet a szeméhez illesztette, a hajó közelebb ugrott. Úgy tűnt, a Tengeri Nép vár valamire. De mire vajon? Néhányan Maerone felé pillantgattak, de a legtöbbjük az ellenkező irányba nézett, beleértve mindenkit, aki a magas tatfedélzeten állt. A hajófőnök és a többi tiszt is itt foglalt helyet. Mat a folyó túloldalára irányította a látcsövet, és meglátott egy hosszú, keskeny csónakot, melyben sötét bőrű emberek eveztek a hajó felé.

Aringill egyik hosszú mólóján, amely szinte tökéletesen ugyanolyan volt, mint a Maerone-iek, valami felbolydulás kerekedett. A fehér galléros, vörös kabátok, és a fényes mellvértek kiemelték a Királynő Gárdájának tagjait, akik nyilvánvalóan találkoztak egy csomó újonnan érkezővel a hajóról. Az újonnan érkezők közt felbukkanó két rojtos, piros napernyő láttán – az egyik duplán fodros volt – Mat halkan füttyentett. A régi emlékek néha jó szolgálatot tettek. A duplán fodros napernyő a Hullámasszonyt jelezte, a másik pedig a kardmesterét.

– Szereztem egy csónakot, Mat – jelentette Estean lélekszakadva. – És néhány evezőst.

Mat visszafordította a látcsövet a hajóra. A fedélzeten látható mozgás alapján a kis csónakot épp húzták fel a hajó túlsó oldalán, de közben mások már a horgonyt csörlőzték fel és a vitorlákat bontották ki.

– Úgy tűnik, nem lesz szükségem rá – morogta Mat.

A folyó túlpartján az Atha'an Miere küldöttség eltűnt a mólóról az őrök kíséretében. Az egésznek nem volt semmi értelme. A Tengeri Nép kilencszáz mérföldnyire a tengertől. A Hullámasszonynál csak a Hajók Főnökasszonya volt magasabb rangban, és csak a Pengék Mestere magasabb rangú a kardmestereknél. Egyáltalán semmi értelme, legalábbis a Mat fejében lévő emlékek szerint. De azok régiek. Mat „emlékezett” rá, hogy az Atha'an Miere-nél talán csak az aielekről tudtak kevesebbet.

Saját tapasztalataiból többet tudott az aielekről, mint az emlékek alapján, és az is elég kevés volt. Lehet, hogy ma a Tengeri Nép ismeretében bárki ki tudná hámozni az értelmét.

A Tengeri Nép hajója felett máris kibomlottak a vitorlák, a felhúzott horgony az előfedélzetre csöpögött. Bármi oka is volt a sietségüknek, láthatóan nem mennek vissza a tengerre. A hajó lassan növekvő sebességgel kapaszkodott felfelé a folyón az Alguenya ingoványos torkolata felé, néhány mérföldre Maerone-tól északra.

Hát, ehhez Matnek semmi köze. Egy utolsó, sajnálkozó pillantást vetve a hajóra – ez annyi utánpótlást szállíthatott volna, mint az összes többi együttvéve – Mat zsebre vágta a látcsövet, és hátat fordított a folyónak. Estean még mindig ott téblábolt, és őt bámulta.

– Mondd meg az evezősöknek, hogy elmehetnek, Estean – sóhajtotta Mat, mire a teari magában morogva és a hajába túrva elcammogott.

Most több volt a sár, mint néhány napja, amikor utoljára lejött a folyóhoz. Csak egy kéznyinél is keskenyebb ragacsos sáv a víz, és fölötte a hossznyi mélységű repedezett sár között, de bizonyíték arra, hogy még egy ilyen nagy folyó, mint az Erinin is lassan kiszárad. Semmi köze hozzá. Egyébként sem tud semmit tenni ellene. Megfordult, és elindult, hogy folytassa őrjáratát a kocsmák és fogadók között. Fontos, hogy ma ne látsszon semmi rendellenesség.

Mikor a nap lement, Mat újra az Arany Szarvasbikában volt, és Betse-vel táncolt, aki nem viselte a kötényét. A zenészek a tőlük telhető leghangosabban játszottak. Ezúttal paraszttáncokat táncoltak, és félretolták az asztalokat, hogy legyen hely hat-nyolc pár számára. A sötéttel egy kis hűvös levegő is érkezett, ami csak a nappali forrósághoz képest tűnt hűvösnek. Még mindig mindenki izzadt. A padokon nevető és iddogáló férfiak ültek. A szolgálólányok sietve tálalták az ürühúst, paszternákot és az árpalevest az asztalokra, és töltögették a söröskorsókat, boroskupákat.

Meglepő módon a nők úgy tekintették a táncot, mint egy kis szünetet a tálcákkal való rohangálásban. Legalábbis mindegyikük lelkesen mosolygott, amikor rá került a sor. Letörölték arcukról a verítéket, és ledobhatták a kötényüket a tánchoz, bár amikor táncolni kezdtek, ugyanúgy izzadtak megint. Lehet, hogy Daelvin asszony kidolgozott valamiféle ütemezést. Ha igen, akkor Betse kivétel volt. A karcsú fiatal nő kizárólag Matnek hordta a bort, csakis vele táncolt, és a fogadósnő úgy ragyogott rájuk, mint egy anya a lánya esküvőjén, és ettől Matnek kényelmetlen érzése támadt. Betse tényleg addig táncolt vele, míg megfájdult a lába és a vádlija, de a nő abba nem hagyta a mosolygást, szeme tiszta örömtől csillogott. Kivéve persze, amikor megálltak, hogy lélegzethez jussanak. Legalábbis Matnek, mert persze úgy tűnt, Betse-nek erre nincs szüksége. Amint egy pillanatra megállt a lábuk, a nő szája azonnal járni kezdett. Ami azt illeti ugyanez történt, valahányszor csak Mat megpróbálta megcsókolni, Betse mindig elfordította a fejét, és felkiáltott valamitől, így Mat mindig a fülét vagy a haját csókolta meg az ajkai helyett. És úgy tűnt, Betse ettől mindig meghökken. Mat még mindig nem tudta eldönteni, hogy Betse teljesen kelekótya, vagy nagyon is okos.

Az óra majd' hajnali kettőt mutatott, mikor Mat végre megmondta neki, hogy aznapra elég volt. Betse arcán csalódottság suhant át, és egy kicsit felhúzta az orrát. Úgy látszott, ő kész napkeltéig táncolni, és ezzel nem volt egyedül. Az egyik idősebb szolgáló kezével a falnak támaszkodva a lábát masszírozta, de a többiek éppolyan csillogó szeműek és virgoncak voltak, mint Betse. A férfiak nagyobb része is kifulladt már, és azoknak is arcára kövült a mosoly, akik még hagyták magukat elrángatni a padtól, de a legtöbben már csak elhessegették a nőket. Mat nem értette. Biztos azért, mert a táncban a férfiak mozognak többet. Mat egy tömzsi szolgálóra pislantva, aki épp Esteant pörgette, forgatta a parketten, ahelyett, hogy fordítva történt volna – Estean tudott táncolni, volt hozzá tehetsége –, Betse markába nyomott egy vaskos andori aranyat, hogy vegyen magának valami csinos ruhát.

Betse egy pillanatig vizsgálgatta az érmét, aztán lábujjhegyre emelkedett, és könnyedén szájon csókolta Matet, mintha csak egy tollpihével legyintette volna meg.

– Én sosem akasztanálak fel, bármit is tennél. Holnap is táncolsz velem? – Betse kuncogva elszaladt, mielőtt Mat válaszolhatott volna, de a válla fölött hátrapillantott, még akkor is, amikor megpróbálta Edorion a táncparkettre vonszolni. Daelvin asszony szétválasztotta a párt, és Betse kezébe nyomott egy kötényt, aztán a konyhák felé bökött az ujjával.

Mat egy kissé sántikálva a hátsó fal mellett álló asztalhoz ballagott, ahol Talmanes úgy bámult a boroskupájába, mintha mély kérdésekre keresné a választ. A vigyorgó Daerid figyelte, ahogy Nalesan megpróbálja kivédeni egy dundi, szürke szemű, világosbarna hajú szolgálólány próbálkozásait, de közben nem akarja beismerni, hogy fáj a lába. Mat öklével az asztalra támaszkodott.

– Napfelkeltekor indul a csapat délre. Legjobb, ha kezdtek készülődni. – A három férfinek leesett az álla.

– Az csak néhány óra – tiltakozott Talmanes, miközben Nalesan így szólt:

– Már az is tovább tart, mire kiássuk őket az ivókból.

Daerid meghökkenve rázta a fejét.

– Ma éjjel egyikünk sem jut ágyba.

– Én igen – mondta Mat. – Egyikőtök keltsen fel két óra múlva. A hajnal első fényeivel indulunk.

Így történt, hogy egyszer csak Pipin, az életerős barna herélt ménen lovagolva találta magát a hajnalt megelőző szürkeségben, nyergén keresztbe fektetett lándzsájával, felhúrozatlan hosszú íjával pedig a nyereg szíja alatt – kialvatlanul. Fájt a szeme, de figyelte, ahogy a Vörös Kéz bandája elhagyja Maerone-t. Mind a hatezren. Fele lovas, fele gyalogos, és olyan zajt csaptak, hogy a holtak is felkeltek tőle. A korai óra ellenére az utcákon emberek sorakoztak és az emeleti ablakokban lógva tátották a szájukat.

A banda négyszögletes, vörös rojtos zászlaja vezette a menetet – fehér alapon egy vörös kéz, alatta arannyal hímezve a csapat mottója. Dovie'andi se tovya sabain. Itt az idő, hogy elvesd a kockát. A zászlóval Nalesan, Daerid és Talmanes lovagolt, tíz lovas skarlátvörös szegélyű réz üstdobokat döngetett, és szintén tíz trombitás cifrázta. Mögöttük Nalesan lovasai jöttek, teari fegyveresek és a Kő Védelmezői. Cairhieni uracskák hátukon connal és csatlósokkal a sarkukban, valamint egy pár andori. Minden osztag és csoport saját hosszú lobogójával, melyen a Vörös Kéz, egy kard és egy szám volt látható. Mat sorsot húzatott velük, hogy melyik szám kié legyen.

A keveredés némi morgolódást okozott, az igazat megvallva nem is kicsit. Kezdetben a cairhieni lovasok mind Talmanest követték, a teariek pedig Nalesant. A gyalogság kezdetektől fogva vegyes csapat volt. Amiatt is morogtak, hogy minden egység egyenlő nagyságú, és a számok sem tetszettek a lobogókon. Az urak és a kapitányok mindig is annyi embert gyűjtöttek össze, ahányan hajlandóak voltak követni őt, akiket Edorion, Meresin, vagy Alhandrin embereiként ismertek. Azért mégis tettek ilyesmit – például Edorion ötszáz embere Edorion Kalapácsának nevezte magát, nem pedig Első Századnak –, de Mat beleverte a fejükbe, hogy mindenki a bandához tartozik, nem pedig ahhoz az országhoz, ahol történetesen született, és bárki, akinek ez nem tetszett, elmehetett. Figyelemreméltó dolog volt azonban, hogy senki sem ment el.

Nehéz megérteni, hogy miért maradtak. Természetesen, Mat vezetésével győztek, de néhányan azért mégis meghaltak. Matnek gondot okozott az élelmezésük, és gondoskodni arról, hogy hellyel-közzel időben megkapják a zsoldjukat, és akár el is felejthetik a kincseket. Abból eddig senki nem látott egy garast sem, és Mat nem sok esélyt látott arra, hogy ez valaha is megváltozik. Ez őrület volt.

Az Első Század éljenezni kezdett, amit gyorsan átvett a Negyedik és az Ötödik. Carlomin Leopárdjai és Reimon Sólymai – ahogy magukat hívták.

– Matrim úr és győzelem! Matrim úr és győzelem!

Ha Matnek lett volna a keze ügyében egy kő, akkor hozzájuk vágta volna. A hosszan kígyózó gyalogság következett egy ritmust adó dob és az egyik hosszú lobogó mögött, de az öveken a kard helyett egy lándzsa keresztezte a kezet. A húsz sor lándzsást öt sor íjász vagy számszeríjász követte. Minden csoporthoz tartozott egy-két furulyás is, és énekeltek a zenére.

„Éjjel-nappal iszunk, s táncolunk,
Lányokra költjük mind a zsoldunk,
S ha végeztünk, útra is kelünk,
Árnyék Jakjával táncot lejtünk.”

Mat kivárta a dalt, míg Talmanes lovasságának eleje megjelent, aztán Pipi véknyába vágta a sarkát. A hadtápos szekereket és a friss vezetéklovakat nem kell kísérni. A lovak le fognak sántulni, vagy el is pusztulnak olyan dolgoktól, amikre a lódoktoroknak nincs ellenszerük, mire Tearbe érnek, és a lovasság lovak nélkül nem sokat ér. A folyón hét kis hajó ereszkedett lefelé a háromszögletű vitorlák alatt, a folyás sebességénél csak egy kicsit gyorsabban. Mindegyiken kis fehér zászló a Vörös Kézzel. Más hajók is útnak indultak, némelyik minden lehetséges vitorlát felhúzott, úgy sietett.

Ahogy Mat felért az oszlop elejére, a nap végre felbukkant a láthatáron, és első sugarai elárasztották a hullámzó hegyeket, a szétszórt bozótosokat. Az ezüst csillogás ellen mélyen a szemébe húzta a kalapját. Nalesan páncélkesztyűs öklét a szája elé tette, elnyomva egy lenyűgöző ásítást, és Daerid súlyos szempillákkal, magába roskadva ült a nyeregben, mint aki ott helyben el akar aludni. Csak Talmanes háta volt egyenes, szeme éber. Mat inkább Daeriddel érzett együtt.

Ennek ellenére megemelte a hangját, hogy hallják a dobok és a trombiták zaján át is.

– Küldjétek ki a felderítőket, amint eltávolodtunk a várostól. – Távolabb délre erdő és nyílt vidék is fekszik, de mindkettőn meglehetősen jól ismert út vezet keresztül. A forgalom nagy része vízen történt, de az évek során épp elegen jártak erre gyalog vagy szekéren, hogy kijelöljék az utat. – És hallgattassátok el ezt az átkozott zajt.

– A felderítőket? – kérdezte Nalesan csodálkozva. – Égjen meg a lelkem, ha bárki is akár csak egy lándzsával is van tízmérföldes körben, hacsak szerinted a Fehér Oroszlánok abba nem hagyták a futást. Ha megálltak, akkor sem jönnek ötven mérföldön belülre, ha van fogalmuk arról, hogy mire készülünk.

Mat oda sem figyelt.

– Ma meg akarok tenni harmincöt mérföldet. Ha meg tudunk tenni naponta ennyit, meglátjuk, meddig bírjuk. – Ettől persze leesett az álluk. Ezt a tempót még a lovak sem bírják túl sokáig, és az aieleken kívül senki a világon nem tekintett huszonöt mérföldet kiváló napi gyalogos menetnek. De ezt így kellett kijátszania. – Comadrin írta: „Ott támadj, ahol az ellenség azt hiszi, nem fogsz váratlan irányból, váratlan időpontban. Védekezz, ahol ellenfeled azt hiszi, ott sem vagy, és akkor, amikor azt hiszi, menekülni fogsz. A győzelem kulcsa a meglepetés, és a meglepetés kulcsa a gyorsaság. A katona számára a gyorsaság az élet.”

– Ki az a Comadrin? – kérdezte kis szünet után Talmanes, és Matnek össze kellett szednie magát, hogy válaszolni tudjon.

– Egy hadvezér. Réges-rég halott. Egyszer olvastam a könyvét. – Egyébként emlékezett rá, hogy olvasta, nem is egyszer, de kételkedett benne, hogy most akár egyetlen példány is létezik még belőle valahol. Ami azt illeti, emlékezett arra is, hogy találkozott Comadrinnel, miután elvesztett ellene egy csatát, körülbelül hatszáz évvel Sasszárny Artur előtt. Ezek az emlékek tényleg felbukkantak benne. Legalább nem mondta el azt a kis beszédet az ősi nyelven. Mostanában már általában sikerült elkerülnie az efféle dolgokat.

Figyelve, ahogy a lovas felderítők legyezőszerűen eltávolodnak a folyó hullámzó síkságán, Mat megnyugodott. Hirtelen indulás egy rövid figyelmeztetésre, mintha csak megpróbálna dél felé elosonni, de ahhoz elég lassan, hogy felhívja magára a figyelmet. E kombináció láttán bolondnak fogják nézni, és ez is jól jön. Jó ötlet volt megtanítani a csapatot gyorsan mozogni – a gyors mozgás távol tart a csatától –, de ha máshonnan nem, a folyóról biztosan figyelemmel kísérik az előrehaladásukat. Az eget figyelte. Sehol egy holló vagy varjú, de ez nem sokat jelent. Galambok sincsenek, de megeszi a nyergét, ha ma reggel egy sem hagyta el Maerone-t.

Legkésőbb néhány nap múlva Sammael megtudja, hogy a banda közeledik, és a parancs, amelyet Rand odalenn Tearben adott ki, világossá teszi, hogy Mat érkezése lesz a jel Illian küszöbön álló lerohanására. A csapat legjobb sebessége esetén is több mint egy hónapig tart az út Tearig. Kis szerencsével Sammaelt szétnyomják, mint egy tetvet két kő között, még mielőtt Mat száz mérföldre megközelítené őt. Sammael lát mindent, ami közeledik – majdnem mindent –, de ez másféle tánc lesz, mint amire számít. Más, mint amire Randen, Maten és Bashere-on kívül bárki számít. Ez volt az igazi terv. Mat észrevette, hogy fütyörészik. Ezúttal minden úgy alakul, ahogy ő várja.

Hatodik fejezet

Árnyékból font szálak

Sammael óvatosan lépett rá a virágos selyemszőnyegre, nyitva hagyva a kapunyílást, ha netán vissza kell vonulnia, miközben keményen tartotta a saidint. Általában visszautasította a találkozókat, kivéve, ha semleges helyen, vagy az ő területén tartották, de ide már másodszor jött el. A szükség nagy úr. Soha nem volt bizakodó ember, és amióta hallott részleteket arról, hogy mi történt Demandred és a három nő között, különösen óvatos volt. Főleg, mert Graendal csak annyit mondott el neki a dologról, amivel maga is nyerhetett valamit. Elég sok mindent értett, és megvoltak a saját tervei, amiről a többi Kiválasztott mit sem tudott. Csak egy Nae'blis lesz, és ez a jutalom ért annyit, mint maga a halhatatlanság.

Mély pódiumon állt, melynek egyik végén márványkorlát futott, ami után tíz láb mélyen, aranyozott és faragott elefántcsont asztalok és székek sorakoztak, uralva a hosszú, oszlopos termet. Némelyik díszítése kifejezetten gusztustalan volt.

Oda nem vezetett le lépcső. Egy hatalmas, pazarló, szórakoztatásra szánt verem volt. A napfény besütött a magas, finom mintázatú, színes üvegablakokon. A nap szikrázó hősége nem hatolt be, a levegő hűs volt, bár ezt csak halványan érezte. Graendalnek erre ugyanúgy nincs szüksége, mint neki, de azért megoldotta. Az volt a csodálatos, hogy a hálót nem terjesztette ki az egész palotára.

Legutóbbi látogatása óta valami változás történt a terem alsó részén, de nem látta, mi az. A terem közepén három hosszú, sekély medence futott végig, mindegyikhez szökőkút tartozott – karcsú formák, kőbe fagyott mozdulatok –, melyek szinte a boltíves mennyezet faragott márványbordájáig lövelltek ki a vizet. A medencékben parányi selyemdarabkákat vagy még annyit sem viselő férfiak és nők szórakoztattak. Mások kicsit több öltözékben oldalt adták elő számaikat: akrobaták, zsonglőrök, különböző táncosok és fuvolákon, kürtökön, dobokon, meg mindenféle húros hangszeren játszó zenészek. Minden méret, a bőr, a haj és a szem minden árnyalata itt volt, és testileg mind tökéletesebb, mint az előző. Az egész azért volt, hogy ámulatba ejtse azt, aki a pódiumon áll. Ostobaság. Idő és energiapocsékolás, ami jellemző Graendalra.

A pódium üres volt, amikor rálépett, de a saidint kézben tartva megérezte Graendal édes parfümét, mint egy virágoskert illatát, és meghallotta papucsának susogását a szőnyegeken, mielőtt megszólalt.

– Hát nem gyönyörűek a kis kedvenceim?

Csatlakozott hozzá a korlátnál, és mosolygott a lenti látványon. Vékony, kék domani köntöse testére simult, és nem csak sejtetett. Szokásához híven most is minden ujján más-más kővel ékesített gyűrűt viselt, csuklóján négy-öt drágakövekkel kirakott karkötőt, és köntöse magas nyakán körbe hatalmas zafírokból készült gallér terült el. Sammael nem értett az efféle dolgokhoz, de gyanította, hogy órákba telt, mire elrendezték a válláig érő, aranyló, göndör fürtjeit, és a látszólag csak úgy beleszórt holdköveket. Volt valami precízségre utaló a véletlenszerűségében.

Sammael néha eltűnődött a nőn. Sosem találkozott vele, míg el nem határozta, hogy elhagyja a vesztes ügyet, és követi a Sötét Urat, de mindenki tudott róla. Híres és megbecsült volt, elhivatott aszkéta, aki azokat az elmeháborodottakat kezelte, akiknél már a Gyógyítás sem ért el semmit. Első találkozásukkor, mikor elfogadta előzetes ígéreteit a Nagyúrnak, önmegtartóztató jótékonyságának már nyoma sem volt. Mintha szándékosan mindennek az ellenkezőjévé vált volna, ami valaha volt. A felszínen a teljes rögeszmésség volt az öröme, mely szinte elnyomta a vágyat, hogy legyőzzön mindenkit, akinek akár csak egy fikarcnyi hatalma volt. Ez cserébe szinte elrejtette a saját hatalom iránti szomjúságát, amit csak nagyon ritkán gyakorolt nyíltan. Graendal mindig nagyon ügyesen rejtett el dolgokat az egyszerű pillantások elől. Sammael úgy gondolta, sokkal jobban ismeri őt, mint bármely másik Kiválasztott – ő kísérte el Shayol Ghulra, hogy fejet hajtson a Nagyúr előtt –, de még ő sem ismerte a nő minden rétegét. Olyan sok árnyalata volt, mint ahány pikkelye egy jegalnak van, és villámgyorsan váltott egyikről a másikra. Akkor még ő volt a nagyságos asszony, és Sammael az alárendelt, minden hadvezéri teljesítménye ellenére. Ez a helyzet már megváltozott.

Sem a vízben fürdőzők, sem az előadók nem néztek fel, de a nő megjelenésére élénkebbek, s ha lehet, még kecsesebbek lettek; megpróbálták a legjobb oldalukat mutatni. Azért léteztek, hogy ő örömét lelje bennük. Graendal gondoskodott erről.

Intett négy akrobatának. Egy sötét hajú férfi három karcsú nőt tartott. Bőrük rezes színű volt, és csillogott az olajtól.

– Ők a kedvenceim, azt hiszem. Ramsid a domani király öccse. A vállán álló nő Ramsid felesége, a másik kettő a király legfiatalabb húga és legidősebb leánya. Nem találod figyelemreméltónak, hogy megfelelő ösztönzés hatására mi mindent meg tudnak tanulni az emberek? Gondolj csak a sok kárba vesző tehetségre. – Ez volt az egyik kedvenc gondolatmenete. Helyet mindenkinek és mindenkit a maga helyére, amit tehetségük, és a társadalom szükségletei szerint választanak ki. Ami úgy tűnt, mindig az ő saját vágyai körül forgott. Ez az egész untatta Sammaelt. Ha a nő elveit rá alkalmazták volna, akkor még mindig ugyanott állna, mint azelőtt.

A férfi akrobata lassan körbefordult, hogy jobban láthassák. Mindkét oldalán kinyújtott karral egy-egy nőt tartott, akik egy kézzel a vállába kapaszkodva függeszkedtek rajta. Graendal máris továbblépett egy nagyon sötét bőrű férfihez és egy göndör hajú nőhöz, akik mindketten csodálatosan gyönyörűek voltak. A sudár páros furcsán megnyújtott hárfákon játszott. Harmóniájuk összhangban állt a megpengetett húrok kristályos visszhangjával.

– A legújabb szerzeményeim, az Aiel Síkságon túli területekről. Köszönetet érdemlek tőlük, amiért megmentettem őket. Chaipe Sh'boan volt, valamiféle császárnő, frissen megözvegyülve, és Shaofan lett volna a férje, hogy Sh'botay legyen. A nő hét évig teljhatalmú uralkodóként él, aztán meghal. Amikor is a férfi új Sh'boant választ, és teljhatalmú uralkodóként él hét évig, a haláláig. Közel háromezer éve követik ezt a ciklust megszakítás nélkül. – Picit felnevetett, és tűnődve csóválta a fejét. – Shaofan és Chaipe bizonygatja, hogy a haláluk természetes. A Minta Akarata, ahogy ők nevezik. Számukra minden a Minta Akarata.

Sammael az alant álló embereken tartotta a szemét. Graendal úgy fecseg, mint egy bolond, de csak az nézi bolondnak, aki tényleg az. Ami látszólag véletlenül csúszik ki a száján fecsegés közben, azt gyakran gondosan, előre kiagyalta. A kulcs az volt, hogy rájön-e, miért, és mit akar nyerni. Miért szedne össze hirtelen mindenféle kedvencet olyan messziről? A nő ritkán tért le az útjáról. Megpróbálja a Síkságon túli területre téríteni őt azzal, hogy elhiteti vele, hogy ott érdekei vannak? A csatamező itt van. A Nagyúr első érintése, mikor kitör, ide fog érkezni. A világ többi részét viharok fogják porrá zúzni, de azok a viharok itt keletkeznek majd.

– Mivel a domani királyi család olyan sok tagja találkozott itt a te jóindulatod folytán, – mondta Sammael szárazon – meglep, hogy a többiek nincsenek itt. – Ha a nő el akarja terelni őt a témáról, akkor megtalálja a módját, hogy megint szóba hozza. Soha nem hitte, hogy bárki is elég jól ismerné a trükkjeit, hogy átlásson rajtuk.

Egy hajlékony, sötét hajú nő – már nem fiatal, de olyan fajta tiszta szépségű és finomságú, amely kitart élete végéig – jelent meg Sammael könyökénél, és két kezében egy kristálykehelyben sötét borpuncsot hozott. Sammael elvette, bár nem állt szándékában inni. A kezdők hatalmas támadást lesnek, míg kiég a szemük, és hagyják, hogy a magányos orgyilkos odasétáljon a hátuk mögé. A szövetségesek, még ha ideiglenesek is, jól jönnek, de minél kevesebb Kiválasztott marad a Visszatérés Napjára, annál nagyobb a túlélők esélye a Nae'blis címére. A Nagyúr mindig is ösztönözte az efféle... versenyt, hiszen csak a legerősebbek méltóak a szolgálatra. Sammael időnként azt hitte, hogy az egyetlen Kiválasztott, aki örökké uralkodik majd a világ fölött, az lesz, aki utoljára állva marad.

A nő visszafordult egy izmos fiatalemberhez, aki egy aranytálcát tartott egy másik kehellyel és egy magas, hozzá illő kancsóval. Mindketten átlátszó, fehér köntöst viseltek, és egyikük sem pillantott az ajtóra, mely Illianba, a lakosztályába nyílott. Amikor Graendalt szolgálta, a nő arca maga volt az imádat megtestesítője. Soha nem okozott gondot a szolgái vagy a házi kedvencei előtt beszélni, bár egyetlen árnybarát sem volt köztük. Nem bízott az árnybarátokban, mert őket túl könnyű megingatni, de a személyes szolgálatában állókon alkalmazott Kényszer szintje az imádaton kívül kevés dolognak hagyott helyet.

– Szinte azt várom, hogy maga a király szolgálja fel a bort – folytatta.

– Tudod, hogy csak a legkitűnőbbeket választottam. Alsalam nem éri el az én színvonalamat. – Graendal szinte oda sem pillantva elvette a nőtől a bort, és Sammael nem először tűnődött el azon, hogy ezek a kedvencek csak egy újabb álcát jelentenek-e, mint a fecsegés. Egy kis noszogatás talán felráz valamit.

– Előbb-utóbb el fogsz csúszni, Graendal. Egyik látogatód fel fogja ismerni azt, aki bort szolgál fel vagy beveti az ágyát, és lesz annyi esze, hogy tartsa a száját, amíg távozik. Mit fogsz tenni, ha valaki lerohanja egy hadsereggel a palotádat, hogy kimentse a férjét vagy a húgát? Egy nyíl talán nem a világ vége, de azért képes megölni téged.

A nő, fejét hátradobva, vidáman, gyöngyözőn felnevetett – úgy tűnt, túl ostoba, hogy meglássa a burkolt sértést. Úgy tűnt, de persze csak annak, aki nem ismerte őt.

– Ó, Sammael, miért hagynám, hogy bármit meglássanak, amit nem akarok megmutatni nekik? Természetes, hogy nem küldöm oda a kis kedvenceimet, hogy kiszolgálják őket. Alsalam támogatói és ellenfelei, sőt még a Sárkányra felesküdtek is úgy mennek el innen, hogy azt hiszik, őket és csakis őket támogatom. És nem akarnak megzavarni egy magatehetetlent. – Sammael bőre enyhén bizsergett, ahogy fókuszált, és egy pillanatra a nő képe megváltozott. A bőre rézszínű, de fakó lett, a haja és a szeme sötét, de élettelen, soványnak és törékenynek látszott. A hajdan gyönyörű domani nő lassan veszít a betegséggel folytatott harcban. Alig tudta megakadályozni, hogy ajka mosolyra nyíljon. Egy érintés bebizonyítaná, hogy az arca szögletes kontúrja nem az övé – csak az Illúzió legfinomabb használatával menne át ezen a vizsgálaton –, de úgy tűnt, Graendal már a feltűnés hitvese. A következő pillanatban a nő megint önmaga volt, és ferdén mosolygott. – El sem hinnéd, hogy ezek mind mennyire megbíznak bennem, és hallgatnak rám.

Mindig is csodálattal töltötte el Sammaelt, hogy a nő úgy döntött, itt marad ebben az Arad Doman szerte jól ismert palotában, mikor körülötte dúl a polgárháború és az anarchia. Persze nem hitte, hogy bármely más Kiválasztottnak tudomására hozza, hol telepedett le. A tudat, hogy őbenne megbízott, óvatossá tette. Szerette a kényelmet, és soha nem akart túl sokat erőlködni, hogy megtartsa. Ez a palota a Ködhegység látóterében van, és meglehetős munkába telik távol tartani a felfordulást, megakadályozni, hogy valaki megkérdezze, hova ment a korábbi tulajdonos és a szolgái. Sammael nem lepődne meg, ha minden domani, aki idelátogat, azzal a hittel távozna, hogy ez a föld a Világtörés óta a nő családjáé. Olyan gyakran használta a Kényszert kalapács módjára, hogy talán el is felejtheti, hogy gyengébb formáit rendkívüli finomsággal lehet kezelni, olyan ravaszul megcsavarintva az emlékezet ösvényeit, hogy még a legkörültekintőbb vizsgálat is elveszti a nyomát. Valójában ő lehetne e téren minden idők legjobbja.

Sammael hagyta eltűnni a kaput, de továbbra is kézben tartotta a saidint. Ezek a trükkök nem működnek, ha valaki a Forrásba burkolódzik. Igazából élvezte a küzdelmet a túlélésért, bár az már tudat alatt zajlott. Csak a legerősebbek érdemlik ki a túlélést, és ebben a harcban minden nap bizonyította magának az erejét. A nőnek nem volt módja rá, hogy megtudja, Sammael még mindig fogja a saidint, de úgy mosolygott bele a serlegébe, mintha tudná. Sammael nem szerette azokat az embereket, akik úgy tettek, mintha tudnának bizonyos dolgokat, és azokat sem, akik olyan dolgokat tudtak, amiket ő nem.

– Mit kell elmondanod nekem? – kérdezte durvábban, mint akarta.

– Lews Therinről? Úgy tűnik, téged soha, semmi más nem érdekel. Hát ő is egy házi kedvenc lesz. Minden látványosság központi alakjává teszem. Nem mintha mutatós lenne, de a tudat, hogy kicsoda ő, kárpótol ezért. – Ismét a kehelybe mosolyogva motyogva hozzátett valamit, amit Sammael a saidin nélkül nem hallhatott volna. – És igazán szeretem a magas fickókat.

Nehezére esett nem kihúznia magát, amennyire csak tudja. Nem volt alacsony, de fájt neki, hogy magassága nincs összhangban a képességeivel. Lews Therin egy fejjel magasabb volt nála, és al'Thor is magasabb. Mindig mindenki abból indul ki, hogy a magasabb férfi jobb. Az is nehezére esett, hogy ne érintse meg az arcán a haja tövétől a szögletesre nyírt szakálláig ferdén végigfutó sebhelyet. Ezt még Lews Therintől kapta, és megőrizte emlékeztetőül. Gyanította, hogy szándékosan értette félre a kérdést, hogy sértegethesse.

– Lews Therin rég halott – mondta nyersen. – Rand al'Thor pedig egy felkapaszkodott parasztgyerek, egy choss-vontató, aki eddig szerencsés volt.

Graendal úgy pislogott, mintha meglepődött volna.

– Tényleg azt hiszed? A szerencsénél több kell, hogy mögötte legyen. A szerencse nem vihette volna őt ilyen messzire, ilyen gyorsan.

Sammael nem azért jött, hogy al'Thorról beszéljen, mégis jég keletkezett a gerince tövében. Visszaszivárogtak azok a gondolatok, melyeket eddig eloszlatott. Al'Thor nem Lews Therin, de ő Lews Therin újjászületett lelke, ahogy maga Lews Therin is ugyanannak a léleknek az újjászületése volt. Sammael sem filozófus, sem pedig teológus, mégis Ishamael mindkettő volt, és azt állította, titkokat sejt ebben a tényben. Igaz, hogy Ishamael őrülten halt meg, de még amikor épelméjű volt, régen, amikor úgy tűnt, biztosan sikerül legyőzniük Lews Therin Telamont, akkor is azt állította, hogy ez a küzdelem a Teremtés óta folyik. Végtelen háború a Nagyúr és a Teremtő között emberek felhasználásával. Sőt, kijelentette, hogy a Nagyúr szinte azonnal az Árnyék oldalára állítja Lews Therint, amint kiszabadul. Lehet, hogy Ishamael akkor már kissé őrült volt, de voltak erőfeszítések Lews Therin átfordítására. Sőt Ishamael azt mondta, erre a múltban is történtek kísérletek. A Teremtő bajnoka létrehozta az Árnyék lényét, és felnevelte az Árnyék bajnokát.

Az állításokban nyugtalanító következtetések rejlettek. Olyan elágazások, amelyeket Sammael nem akart figyelembe venni, de az a lehetőség tolta magát elméje előterébe, hogy a Nagyúr lehet, hogy tényleg al'Thorból akart Nae'blist csinálni. Al'Thornak segítségre lesz szüksége. Segítségre, amely megmagyarázná eddigi vélt szerencséjét.

– Megtudtad, hogy al'Thor hol rejtegeti Asmodeant? Vagy valamit Lanfear hollétéről? Vagy Moghedienről? – Moghedien mindig elrejtőzött. A Pók mindig csak akkor bukkan elő, amikor már biztos vagy benne, hogy végleg meghalt.

– Éppolyan jól tudod, mint én – mondta Graendal vidáman, kis szünetet tartva, hogy kortyintson a kehelyből. – Én magam azt hiszem, hogy Lews Therin megölte őket. Ó, ne grimaszolj nekem. Al'Thor, ha ragaszkodsz hozzá. – Úgy tűnt, a gondolat nem zavarja a nőt, de ő soha nem keveredne nyílt konfliktusba al'Thorral. Ez nem az ő módszere. Ha al'Thor valaha is felfedezné őt, akkor egyszerűen itt hagyna mindent, és újra kezdené valahol máshol, vagy még az első ökölcsapása előtt megadná magát, és aztán elkezdené meggyőzni, hogy ő nélkülözhetetlen. – Egyes cairhieni mendemondák szerint Lanfear ugyanazon a napon halt meg Lews Therin kezétől, amikor megölte Rahvint.

– Szóbeszéd! Lanfear a kezdetektől fogva segítette al'Thort, ha engem kérdezel. Fejét vettem volna Tear Kövében, csakhogy valaki Myrddraalokat és trallokokat küldött a megmentésére! Biztos vagyok benne, hogy Lanfear volt az. Végeztem vele. Legközelebb, ha találkozunk vele, megölöm! És miért ölné meg al'Thor Asmodeant? Én megtenném, ha megtalálnám, de ő átállt al'Thorhoz, és tanítja őt!

– Mindig valami mentség a kudarcaidra – suttogta Graendal a puncsos kelyhébe, megint csak túl halkan, semhogy Sammael a saidin nélkül hallhatta volna. Kicsit hangosabban így szólt: – Válaszd ki a saját magyarázataidat, ha akarod. Még igazad is lehet. Én csak annyit tudok, hogy úgy tűnik, Lews Therin egyesével szedeget le minket a pályáról.

Sammael keze remegett a dühtől, és kis híján kiloccsantotta a puncsot a kehelyből, mire megnyugtatta magát. Rand al'Thor nem Lews Therin. Ő maga túlélte a nagy Lews Therin Telamont, miközben olyan győzelmek dicsőségét osztogatta, amit egymaga nem tudott volna megnyerni, és elvárta volna a többiektől, hogy ezt elfedjék. Csak azt bánta, hogy a férfi után nem maradt sírhely, amit leköphetett volna.

Gyűrűkkel ékes ujjait a lentről hallatszó zene ütemére mozgatva Graendal szórakozottan beszélt, mintha valódi figyelmét lekötné a dallam.

– Olyan sokan haltak meg közülünk a vele történt összeütközések során. Aginor és Balthamel. Ishamael, Be'lal és Rahvin. Lanfear és Asmodean is, akármit is hiszel. Talán Moghedien is, bár lehet, hogy ő valahol az árnyékban bujkál, várva, míg mi elesünk – elég esztelen ehhez. Nagyon remélem, hogy előkészítettél egy helyet a menekülésre. Úgy tűnik, semmi kétség afelől, hogy legközelebb utánad indul. Azt mondanám, hogy hamarosan. Itt én nem fogok hadseregekkel szembeszállni, de Lews Therin egy elég nagy sereget gyűjt össze, hogy ellened vezesse. Ezt az árat fizeted meg, ha látni is kell téged, amint kezeled a hatalmat, és nem elég, hogy kezeled.

Sammaelnek tényleg voltak visszavonulási útvonalai előkészítve – pusztán bölcs előrelátásból –, de az, hogy hallotta a nő hangján a bizonyosságot, hogy szüksége is lesz rá, feldühítette.

– És ha elpusztítom al'Thort, az nem fogja megszegni a Nagyúr egyetlen parancsát sem. – Sammael nem értette, de az nem volt követelmény, hogy megértsék a Nagyurat, csak az engedelmesség. – Legalábbis az alapján, amit elmondtál nekem. Ha visszatartottál...

Graendal szemei kék jéggé keményedtek. Lehet, hogy kerüli az összeütközést, de nem szereti a fenyegetéseket. A következő pillanatban megint csupa semmitmondó mosoly volt az arca. Változékony, mint az időjárás M'jinnben.

– Átadtam neked mindent, Sammael, amit Demandred mesélt nekem arról, amit a Nagyúr mondott neki. Minden szót. Kétlem, hogy hazudni merne a Nagyúr nevében.

– De elég keveset mondtál nekem arról, hogy Demandred mit tervez – mondta Sammael lágy hangon. – Ő vagy Semirhage vagy Mesaana. Gyakorlatilag semmit.

– Elmondtam neked, amit tudok – sóhajtotta bosszúsan. Talán az igazat mondta. Úgy tűnt, bánja, hogy nem tud többet. Talán. Vele bármi megtörténhet. – A többi... Emlékezz, Sammael. Hajdanán szinte ugyanolyan erővel terveztünk összeesküvéseket egymás ellen, mint ahogy Lews Therin ellen harcoltunk, mégis győztünk, mielőtt mindannyiunkat egyszerre elkapott volna Shayol Ghulnál. – Megborzongott, és az arca egy pillanatra elgyötörtnek látszott. Sammael sem akarta felidézni azt a napot, sem azt ami utána következett: az álomtalan alvást, mialatt a világ a felismerhetetlenségig megváltozott, és mindaz, amiért megdolgozott, eltűnt. – Most ismét felébredtünk a világban, ahol olyan messze az átlagos erkölcs fölött kell állnunk, mintha másik faj lennénk – és sorban meghalunk. Egy pillanatra felejtsd el, ki lesz a Nae'blis. Al'Thor – ha muszáj így hívnod –, olyan gyámoltalan volt, mint egy újszülött, mikor felébredtünk.

– Ishamael nem így találta – válaszolta Sammael –, de persze Ishamael akkor már őrült volt – és a nő úgy folytatta, mintha Sammael meg sem szólalt volna.

– Úgy viselkedünk, mintha ez az a világ lenne, amit ismerünk, amikor semmit sem tudunk. Egyenként meghalunk, és al'Thor egyre csak erősödik. Országok és emberek állnak mögé. És mi meghalunk. A halhatatlanság az enyém. Én nem akarok meghalni.

– Ha megrémít, akkor öld meg. – Még szinte ki sem mondta ezeket a szavakat, de máris lenyelte volna őket, ha tudja.

Graendal arcán hitetlenkedés és megvetés suhant át.

– Én a Nagyurat szolgálom, és engedelmeskedem, Sammael.

– Ahogy én is. Mint bármelyikünk.

– Milyen szép tőled, hogy kegyeskedsz letérdelni Urunk előtt. – Graendal hangja éppoly hideg volt, mint a mosolya, és az arca elkomorult. – Csak annyit mondok, hogy Lews Therin most éppoly veszélyes, mint amilyen a mi időnkben volt. Rémült? Igen, meg vagyok rémülve. Örökké szándékozom élni, és nem akarok Rahvin sorsára jutni!

– Tsag! – A trágárságtól legalább pislogott egyet, és tényleg a férfire nézett. – Al'Thor... al'Thor a neve, Graendal! Egy tudatlan fiú, akármit is tud Asmodean megtanítani neki! Egy primitív bugris, aki valószínűleg még mindig azt hiszi, hogy kilenc-tizede annak, amit te meg én magától értetődőnek veszünk, lehetetlen! Al'Thor meghajlásra kényszerít néhány urat, és azt hiszi, meghódított egy országot. Nincs benne meg az erő, hogy ökölbe szorítsa a kezét, és igazán leigázza őket. Csak az aieleket – Bajad drovja! – Ki gondolta volna, hogy ennyire megváltozhatnak? – Össze kellett szednie magát, mert soha nem szokott így káromkodni. A káromkodás a gyengeség jele. – Csakhogy ők tényleg követik őt, bár nem mind. Egy cérnaszálba kapaszkodik, és így vagy úgy, de bukni fog.

– Tényleg? És mi van, ha...? – Graendal elhallgatott, és olyan gyorsan emelte fel a kelyhet, hogy a puncs a csuklójára fröccsent, és addig nyelt, míg a kehely szinte kiürült. A hajlékony szolgálónő sietve érkezett a kristálykancsóval. Graendal a nő elé lökte a kelyhet, hogy újratöltse, és izgatottan folytatta: – Hányan halnak meg közülünk, mire ez megtörténik? Úgy kell összefognunk, mint még soha.

Ez nem az volt, amit elkezdett mondani. Sammael nem vett tudomást a gerincébe maró jégről. Al'Thort nem fogják kiválasztani Nae'blisnek. Őt nem! Tehát a nő azt akarja, hogy fogjanak össze, igaz?

– Akkor csatlakozz hozzám. Mi ketten összefogva, több mint megfelelő ellenfél vagyunk al'Thornak. Legyen ez a mi új összefogásunk kezdete. – Sebhelye megfeszült, ahogy elmosolyodott a nő arcának hirtelen zavarától. A kapcsolat tőle származott, de ha csak ketten vannak, akkor át kell adnia Sammaelnek az irányítást, és megbíznia benne, hogy ő válassza meg, mikor fejezzék be. – Tehát. Úgy tűnik, úgy folytatjuk, mint régen. – Ez sosem volt kérdéses, bizalom nem volt bennük. – Mi egyebet kell még elmondanod nekem? – Ezért jött ide, nem azért, hogy a fecsegését hallgassa Rand al'Thorról. Al'Thorral majd ő foglalkozik. Közvetlenül, vagy közvetetten.

A nő rábámult, összeszedte magát, és a szeme gyűlölettől csillogott. Végül így szólt:

– Elég keveset. – Nem fogja elfelejteni, hogy Sammael látta, amint elveszti az önuralmát. A haragja nem hallatszott a hangján, hangszíne sima, sőt fesztelen volt. – Semirhage nem jelent meg a legutóbbi összejövetelen. Nem tudom miért, és szerintem Mesaana és Demandred sem tudja. Különösen Mesaana volt dühös, bár megpróbálta elrejteni. Szerinte Lews Therin hamarosan a kezünk közt lesz, de hát ő minden alkalommal pontosan ugyanezt mondta. Biztos volt benne, hogy Be'lal megöli vagy elfogja Tearben. Nagyon büszke volt arra a csapdára. Demandred figyelmeztet, hogy légy óvatos.

– Tehát Demandred tud a kettőnk találkozásáról – mondta Sammael tompán. Miért is várt apró morzsáknál többet Graendaltól?

– Persze, hogy tud. Azt nem, hogy mennyit mondok el neked, csak azt, hogy valamit mondok. Megpróbálok összefogást teremteni köztünk, Sammael, mielőtt túl...

Sammael élesen közbevágott:

– Átadsz egy üzenetet Demandrednek! Mondd meg neki, hogy tudom, miben sántikál. – A délen történő eseményeken mindenütt rajta volt Demandred kézjegye. Demandred mindig is szeretett helyetteseket használni. – Mondd meg neki, hogy legyen óvatos. Nem fogom hagyni, hogy ő vagy a barátai megzavarják a terveimet. – Talán oda tudja irányítani al'Thor figyelmét, és az valószínűleg a végét jelentené. Ha más módszerek nem működnek. – A talpnyalói kikaparhatják neki, amit akar, amíg távol tartják magukat tőlem, de ne közelítsenek, vagy felelni fog érte. – Hosszú küzdelem folyt, miután a Vájat megnyílt a Nagyúr börtönéhez, sok évvel azelőtt, hogy elegendő erőt összegyűjtöttek ahhoz, hogy nyíltan mozoghassanak. Most, amikor az utolsó pecsétet is feltörték, a Nagyúr is jelen lesz, és országok állnak készen, hogy kövessék. Mit számít, ha nem tudják, kit követnek? Ő nem fog kudarcot vallani, mint Be'lal és Rahvin. A Nagyúr látni fogja, ki szolgálja őt a legjobban. – Megmondod neki!

– Ha úgy kívánod – mondta vonakodó fintorral. Egy pillanat elteltével ismét az a lusta mosoly telepedett az arcára. Változékony. – Ez a sok fenyegetés elcsigáz engem. Gyere! Hallgasd a zenét és nyugtasd meg magad. – Sammael épp mondani kezdte, hogy nem érdekli a zene, amint azt nagyon jól tudja, de a nő a márványkorlát felé fordult. – Már kezdik is. Hallgasd!

A nagyon sötét bőrű férfi és nő odajött a pódium lábához, különleges hárfáikkal. Sammael úgy gondolta, az összhang valamit hozzátett a játékukhoz, amit nem tudott megnevezni. Tiszteletteljesen ragyogtak Graendalra, mikor észrevették, hogy figyeli őket.

Graendal tovább beszélt.

– Egész különös helyről származnak. A fókuszálni tudó nőknek fókuszálni tudó nők fiaihoz kell hozzámenniük, és az ilyen vérvonalakban mindenkit születésükkor tetoválásokkal jelölnek meg az arcukon. Egyetlen így megjelölt ember sem házasodhat össze jelöletlennel, és minden olyan egyesülésből származó gyermeket megölnek. A tetovált férfiakat huszonegy éves korukban a biztonság kedvéért megölik, és előtte is elzárva tartják őket, még mielőtt megtanulnak olvasni.

Tehát végül mégiscsak visszatért ide. Biztos azt hiszi, hogy Sammael ennyire együgyű. Elhatározta, hogy saját kis tüskéjét is elülteti:

– Megkötik magukat, mint a bűnözőket?

A nő arcán pillanatnyi zavart kifejezés tükröződött, amit gyorsan elnyomott. Világos, hogy nem következtette ki, hiszen nem lehetett képes rá. Az ő idejükben kevés ember követett el akár csak egy erőszakos bűncselekményt is, többről nem is beszélve. Legalábbis a Vájat előtt. Persze nem ismerte be tudatlanságát. Voltak idők, amikor jobb volt minden tudáshiányt gondosan eltitkolni, de Graendal gyakran odáig vitte a dolgot, hogy hibázott. Cserében azért, hogy csak használhatatlan információkat adott, Sammael megemlítette a dolgot, mert tudta, hogy érzékenyen fogja érinteni a nőt.

– Nem – mondta Graendal, mintha megértette volna. – Az ayyadok, ahogy magukat nevezik, a saját kis városaikban élnek, mindenkit elkerülnek, és állítólag sosem fókuszálnak a Sh'botay vagy a Sh'boan engedélye vagy utasítása nélkül. Igazából ők képviselik a valódi hatalmat, és ez az oka, hogy a Sh'botay és a Sh'boan csak hét évig uralkodik. – Egy pillanatra gyöngyöző kacaj fakadt fel Graendalból. Ő maga mindig is abban hitt, hogy ő a hatalom a hatalom mögött. – Igen, lenyűgöző világ. Persze túl messze van a központtól, semhogy hasznát vehettük volna sok-sok éven át. – Enyhe, elutasító gesztussal lengette meg gyűrűkkel ékesített ujjait. – A Visszatérés Napja után rengeteg idő lesz arra, hogy megnézzük, mit lehet kihozni belőle.

Igen, határozottan azt akarta, hogy Sammael azt higgye, van ott valami érdekeltsége. Ha tényleg lenne, akkor sosem hozta volna szóba a helyet. Letette érintetlen kelyhét a tálcára, amelyet az izmos fickó már készenlétben tartott, mielőtt a keze befejezhette a mozdulatot. Graendal valóban jól kiképezte a szolgáit.

– A zenéjük minden bizonnyal elragadó – ha érdekelnek az efféle dolgok –, de utána kell néznem bizonyos előkészületeknek.

Graendal a karjára fektette a kezét.

– Gondos előkészületek, remélem. A Nagyúr nem fog örülni, ha megzavarod a terveit.

Sammael szája megfeszült.

– Én mindent megtettem azon kívül, hogy lemondjak arról, hogy meggyőzzem al'Thort, hogy nem vagyok veszélyes a számára, de úgy látszik, annak az embernek én vagyok a rögeszméje.

– Otthagyhatod Illiant, és máshol újra kezdheted.

– Nem! – Ő sosem menekült el Lews Therin elől, és ez a vidéki pojáca sem fogja megfutamítani. A Nagyúr nem akarhat egy ilyen embert a Kiválasztottak fölé emelni. – Átadtad a Nagyúr összes parancsát?

– Nem szeretem ismételni magam, Sammael. – A hangja egy leheletnyit ingerült, szeme pedig kissé dühös lett. – Ha elsőre nem hittél nekem, akkor most sem fogsz.

Sammael még egy pillanatig mereven nézte őt, aztán ridegen bólintott. Nagyon valószínű, hogy az igazat mondta, mert egy hazugság, mely a Nagyurat érinti, halálos erővel üthet vissza.

– Nem látom okát újabb találkozásnak, amíg nincs valami mondanivalód azon kívül, hogy Semirhage ott volt-e, vagy sem. – Rövid szemöldökráncolása a hárfások felé elég kell legyen arra, hogy meggyőzze a nőt, sikeresen félrevezette őt. Helytelenítő pillantása végigsöpört a medencékben csobogó embereken, az akrobatákon meg a többieken, úgy, hogy a dolog ne legyen nyilvánvaló. Ez a sok elpocsékolt erőfeszítés, ez az élő húsbemutató, tényleg undorító volt számára. – Legközelebb eljöhetsz Illianba.

Graendal vállat vont, mintha ez nem számítana, de ajkai egy kissé megmozdultak, és Sammael saidin által felerősített hallása kiszűrte a levegőből:

– Ha még ott vagy.

Sammael jeges nyugalommal megnyitotta az átjárót, vissza Illianba. Az izmos fiatalembernek nem sikerült elég gyorsan félreugrani, és felsikoltani sem maradt ideje, mert a fénycsík pontosan középen kettészelte őt, a tálcát, és a kancsót is. A kapunyílás széléhez képest egy borotva tompa. Graendal egyik házi kedvencének elvesztése láttán durcásan összehúzta a száját.

– Ha segíteni akarsz nekünk életben maradni – mondta Sammael –, tudd meg, hogyan akarják Demandred és a többiek véghezvinni a Nagyúr utasításait. – Szemét le nem véve a nő arcáról, keresztüllépett a kapun.

Graendal fenntartotta bosszankodó arckifejezését, míg a kapu be nem zárult Sammael mögött, aztán ujjaival kopogni kezdett a márványkorláton. Aranyszőke hajával Sammael elég mutatós lehetett volna, hogy beférjen a kis kedvencei közé, ha hagyná, hogy Semirhage eltüntesse az arcán ferdén végigfutó égett barázdát. Ő volt az egyetlen, akinek még megvolt a képessége, hogy megtegye ezt, ami régen egyszerű ügynek számított. De ez hiábavaló gondolat volt. Az igazi kérdés az, hogy próbálkozása kifizetődött-e.

Shaofan és Chiappe elég gyönyörűen játszották összetett harmóniákkal, különös disszonanciákkal tele, furcsa atonális zenéjüket. Arcuk örömtől ragyogott, amiért örömet szerezhetnek neki. Graendal bólintott, és majdnem megérezte az örömüket. Most sokkal boldogabbak, mintha magukra hagyta volna őket. Mennyi erőfeszítésbe telt létrehozni őket pusztán ezért a néhány percért! Persze kevesebb gonddal is megoldhatta volna – a földjükről akárki megfelelt volna –, de Graendalnak megvolt az igényszintje, még akkor is, amikor pillanatnyi fortélyt készített elő. Réges-rég úgy döntött, hogy kihasznál minden örömöt, hogy megtagadja önmagát. Nem mintha nem rémítette volna meg, hogy a Nagyúr oldalán áll.

Pillantása a szőnyeget elcsúfító belekre esett, és bosszúsan elhúzta az orrát. Lehet, hogy a szőttes még megmenthető, de dühítette, hogy magának kell eltüntetnie a vért. Gyors parancsokat adott ki, és Osana rohant, hogy felügyeljen a szőnyeg eltávolítására. És arra, hogy megszabaduljanak Rashan maradványaitól.

Sammael tiszta bolond. Nem, nem is bolond. Elég halálos, amikor valamivel egyenesen meg kell küzdeni. Valamivel, amit tisztán lát, de akár vak is lehetne, amikor a finom dolgokra kerül a sor. Nagyon valószínű, hogy azt hitte, a csel azt szándékozta álcázni, hogy Graendal és a többiek mire készülnek. Egy dolgot azonban Sammael sosem fog figyelembe venni, mégpedig azt, hogy ő ismeri agyának minden rezdülését, gondolatai összes csavarintását. Végül is majdnem négyszáz évet töltött az övénél sokkal csavarosabb elmék működésének tanulmányozásával. Sammael átlátszó volt. Bármennyire is próbálta titkolni, eszeveszett őrült. Saját tervének dobozában volt csapdába ejtve. Egy dobozban, amelyet inkább haláláig véd, semhogy elhagyja. Egy dobozban, amelyben nagyon valószínű, hogy meg is hal majd.

Megitta a borát, és a homloka kissé összeráncolódott. Lehet, hogy már elérte a férfivel a célját, bár korábban arra számított, hogy belekerül négy-öt látogatásba is. Okot kellett találnia, hogy meglátogassa Illianban, mert a legjobb vizsgálat alatt tartani a pácienst, még azután is, hogy úgy látszik, ráállt a kívánt ösvényre.

Függetlenül attól, hogy a fiú csak egy egyszerű falusi surmó, vagy maga Lews Therin tért vissza – ezt nem tudta eldönteni –, bebizonyította magáról, hogy rendkívül veszélyes. Graendal a Sötétség Nagyurát szolgálta, de nem állt szándékában meghalni, még a Nagyúrért sem. Örökké fog élni. Persze az ember nem ellenkezik még a Nagyúr legkisebb kívánságával sem, hacsak nem akar az örökkévalóságig haldokolni, és még egy örökkévalóságon át inkább a halál kisebb kínját kívánni. Rand al'Thort akkor is el kell távolítani, de Sammael lesz az, akit a felelősség terhel majd. Nagyon meglepődne, ha Sammael véletlenül rájönne, hogy úgy állították rá Rand al'Thorra, mint dornatot a vadászatra. Nem, ő nem az a fajta ember, aki észreveszi a finomságokat.

Azonban messze nem hülye. Érdekes lenne felfedezni, hogyan jött rá a kötésre. Ő magától sosem tanulta volna meg, ha Mesaana nem követ el egy ritka botlást. Miközben kieresztette a mérgét a távollévő Semirhage-re, dühe elég nagy volt ahhoz, hogy ne vegye észre, mennyi mindent felfedett. Mennyi ideig volt Mesaana elrejtve a Fehér Toronyban? A puszta tény az, hogy érdekes utak nyíltak meg előtte. Ha volt valami módja annak, hogy rájöjjenek, hova helyezte magát Demandred és Semirhage, akkor azt sem biztos, hogy lehetetlen kidolgozni, hogy mit akarnak ott tenni. Ezzel nem bízták meg őt. Ó, nem. Azok hárman már a Hatalom Háborúja előtt is együtt dolgoztak. A felszínen legalábbis. Biztos volt benne, hogy éppoly kitartóan szőtték összeesküvéseiket egymás ellen, mint a többi Kiválasztott. Függetlenül attól, hogy Mesaana áskálódott-e Semirhage ellen, vagy Semirhage Demandred ellen, ő soha nem talált rést köztük, amelybe éket verhetett volna.

Csizmák hangja jelezte valakinek az érkezését. Nem a szőnyeg kicserélésére és Rashan eltávolítására érkeztek emberek. Ebram magas, jókötésű, fiatal domani volt, feszes, piros nadrágban és bő fehér ingben – ha egy kereskedő fiánál több lett volna, akkor beillett volna a házi kedvencek gyűjteményébe. A fiatalember fürkésző, villogó, sötét pillantást vetett rá, ahogy letérdelt.

– Iturdale úr megérkezett, nagyságos asszony.

Graendal az asztalra tette a kelyhet, amely első pillantásra úgy tűnt, elefántcsont berakása táncosokat mintáz.

– Akkor beszéljen Basene úrhölggyel.

Ebram simán felemelkedett, és karját nyújtotta a törékeny domani nőnek, akit most meglátott. Tudta, hogy az Illúzió szőttese mögött ki rejtőzik, de a hódolat az arcán még így is kissé elhalványult. Graendal tudta, hogy őt isteníti, nem pedig Basene-t. E pillanatban nem érdekelte. Sammaelt legalább Rand al'Thorra irányította, és talán el is taszította. Ami Demandredet, Semirhage-t és Mesaanát illeti... Csak ő maga tudta, hogy egyedül, külön utat tett Shayol Ghulra, le a tűz tavához. Csak ő tudta, hogy a Nagyúr csaknem megígérte neki, hogy kinevezi Nae'blisnek, és az ígéret biztos valóra válik, ha al'Thor eltűnik az útból. Ő lesz a Nagyúr legengedelmesebb szolgája. Káoszt vet, mígnem az aratással Demandred tüdeje szétrobban.

Semirhage hagyta, hogy becsukódjék mögötte a vasajtó. Az egyik világítógömb, amelyet csak a Nagyúr tudja, honnan mentettek meg, rendszertelenül villogott, de még mindig jobb fényt adott, mint a gyertyák és az olajlámpák, amelyekkel manapság be kellett érnie. A fénytől eltekintve a hely olyan félelmetes volt, mint egy börtön. Durva kőfalak, puszta padló, és a sarokban egy kicsi, kidolgozatlan faasztal. Nem az ő stílusa. Ő makulátlan fehér cueranból készítette volna, akkor minden csillogó és steril lenne. Ezt a helyet még azelőtt készítették, hogy ő tudott volna a szükségességéről. A szoba közepén egy világos hajú, selyembe öltözött nő lógott szétfeszített kézzel és lábbal a semmiből, dacosan meredve rá. Egy aes sedai. Semirhage gyűlölte az aes sedai-okat.

– Ki vagy te? – kérdezte a páciens. – Árnybarát? Egy Fekete nővér?

A zajt semmibe véve Semirhage gyorsan ellenőrizte a nő és a saidar közti védelmet. Ha az cserbenhagyja, akkor is gond nélkül újra elválaszthatja tőle a szerencsétlen nyomorultat – a nő gyengeségét mutatta, hogy őrizetlenül hagyhatta a megkötött védelmet –, de a gondosság lételeme volt. Mindent pontosan a maga idejében. Most lássuk a nő ruházatát. Az ember nagyobb biztonságban érzi magát ruhában, mint anélkül. Finoman bánva a Tűzzel és a Széllel, levagdosta a ruháját. Minden darab azonnal lecsúszott a páciens cipőjéhez. Mindent összenyomott egy batyuba, és a nő elé kihúzva megint fókuszált – ezúttal a Tüzet és a Földet használta –, és finom por hullott alá a kőpadlóra.

A nő kék szeme kidülledt. Semirhage csodálkozott volna, ha a nő képes lenne megismételni ezeket az egyszerű mutatványokat, ha egyáltalán követni tudta őket.

– Ki vagy te? – Ezúttal éles volt a kérdés. Talán a félelemtől. Az mindig jó, ha félnek.

Semirhage precízen felmérte a nő agyában azokat a központokat, melyek a test fájdalomüzeneteit fogadják, és ugyanolyan aprólékosan elkezdte ingerelni őket a Szellemmel és a Tűzzel. Először csak egy kicsit, lassan erősítve. Túl nagy mennyiség egyszerre pillanatok alatt ölni tud, ugyanakkor figyelemreméltó, hogy milyen messzire vihető a rendszer, ha finoman növekvő adagokban kapja. Olyasmin dolgozni, amit nem lehet látni, még ilyen közelről is nehéz feladat, de Semirhage úgy értett az emberi testhez, mint soha senki a világon.

A szétfeszített karú páciens a fejét rázta, mintha le tudná rázni a fájdalmat, aztán rájött, hogy nem tudja, és mereven bámulni kezdte Semirhage-t. Semirhage egyszerűen figyelt, és fenntartotta a hálót. Még olyasmivel is, amit ilyen gyorsan kell elvégezni, mint ezt, megengedhet magának egy kis türelmet.

Hogy gyűlölt mindenkit, aki aes sedai-nak nevezte magát. Maga is az volt valaha. Igazi aes sedai, nem valami tudatlan bolond, mint az előtte lógó szerencsétlen ostoba. Ismert és híres volt, és a világ minden sarkában keresték azért a képességéért, mellyel minden sérülést meg tudott gyógyítani, vissza tudta hozni az embereket a halál torkából, amikor már mindenki más azt mondta, nincs mit tenni. A Szolgák Csarnokának küldöttsége felajánlotta neki a választást, ami nem volt választás: vagy megkötik és soha többé nem ismerheti az örömet, de képessé válik meglátni az élet végének közeledtét, vagy pedig elválasztják, és kiteszik az aes sedai-ok közül. Azt várták, hogy elfogadja a kötést. Ez volt az ésszerű, megfelelő dolog, és ők ésszerű, megfelelő férfiak és nők voltak. Egy percig sem számítottak arra, hogy megszökik. Ő volt az egyik első, aki elment Shayol Gulra. A páciens sápadt arcáról kövér izzadtságcseppek hullottak. Az álla görcsbe rándult, az orrcimpái kitágultak, ahogy levegőért küzdött. Időnként kissé nyöszörgött. Türelem. Most már hamarosan.

Féltékenység volt. Azoknak a féltékenysége, akik nem tudták azt, amit ő. Mondta valaha bárki is, akit visszarántott a halál szorításából, hogy inkább meghalt volna, semhogy elszenvedje azt a kis többletet, amit ő kisajtolt? És a többiek? Mindig voltak olyanok, akik megérdemelték a szenvedést. Mit számít, hogy élvezte, hogy megadja nekik, amit megérdemeltek? A Csarnok és az álszent jajveszékelése a törvényességről meg a jogokról. Kiérdemelte a jogot, hogy megtegye, amit tett. Ő maga szerezte meg ezt a jogot. Értékesebb volt a világ számára, mint az összes többi, akik a sikolyaikkal szórakoztatták őt. És a Csarnok féltékenységből és kicsinyes rosszakaratból megpróbálta őt leverni!

Hát, néhányan a keze közé kerültek a háború során. Ha az idő engedi, meg tudja törni a legerősebb férfit is, a legbüszkébb nőt is. Úgy formázza őket, ahogy neki tetszik. A folyamat talán lassabb, mint a Kényszer, de végtelenül élvezetesebb, és úgy gondolta, még Graendal sem tudná visszacsinálni, amit ő tett. A Kényszert fel lehet bontani. De az ő páciensei... Térden állva könyörögtek, hogy adja oda a lelküket az Árnyéknak, de engedelmesen szolgáltak halálukig. Ahányszor csak Demandred eltelt azzal, hogy micsoda vakmerőség, a Csarnok újabb Tanácsosa hirdette ki nyilvánosan szövetségét a Nagyúrral. Számára az volt a legjobb az egészben, ahogy még évek múlva is elsápadtak, ha meglátták őt, és siettek biztosítani, hogy tökéletesen hűségesek maradtak ahhoz, amivé tette őket.

Az első zokogás felszakadt a levegőben lógó nőből, de ezt még elfojtotta. Semirhage érzelemmentesen várakozott. Lehet, hogy itt szükség lesz a sietségre, de a túlzott sietség mindent tönkretehet. Újabb zokogás tört ki, de elnyomta a páciens erőfeszítését, hogy megfékezze. Egyre hangosabb és hangosabb lett, mígnem fájdalmas üvöltéssé duzzadt. Semirhage várt. A nő fénylett a síkos izzadtságtól. Fejét egyik oldalról a másikra dobálta, haja lobogott, és tehetetlenül, görcsösen rángatódzott láthatatlan kötelékeiben. Teli torokból fülsértően sikoltott, amíg ki nem fogyott a levegőből, és amint megtöltötte a tüdejét, újra kezdte. Nagy, kidülledő kék szemei semmit nem láttak, úgy tűnt, üvegesen csillognak. Most elkezdődött.

Semirhage hirtelen elvágta a saidar áramlását, de percek teltek el, mire a sikoltozás zihálássá csillapodott.

– Mi a neved? – kérdezte szelíden. Ez a kérdés lényegtelen volt, feltéve, hogy a nő válaszol rá. Lehetett volna „Még mindig dacolsz velem?” is. Gyakran kellemes volt folytatni ezt, míg bizonygatni nem kezdték, hogy már nem, de most minden kérdés számított.

A lógó nő testén akaratlan rángások futottak végig. Óvatos, metsző pillantást vetve Semirhage felé, megnyalta az ajkait, köhögött, és végül rekedten motyogta:

– Cabriana Mecandes.

Semirhage elmosolyodott.

– Jó, ha az igazat mondod nekem. – Az agyban vannak fájdalom- és örömközpontok. Most az utóbbiak egyikét ingerelte, néhány pillanatra csak, de erősen, ahogy közelebb lépett. A meglepetéstől Cabriana szemei teljesen elkerekedtek, elakadt a lélegzete, és megrázkódott. Ruhaujjából egy zsebkendőt előhúzva, Semirhage felemelte a nő csodálkozó arcát, és letörölte róla az izzadtságot. – Tudom, hogy ez nagyon nehéz neked, Cabriana – mondta melegen. – Meg kell próbálnod, hogy ne nehezítsd meg még jobban. – Puha érintéssel elsimította a nő arcából az izzadt hajat. – Szeretnél valamit inni? – Válaszra sem várva fókuszálni kezdett: egy ütött-kopott bádogflaska lebegett a sarokban álló kis asztalról a kezébe. Az aes sedai le sem vette Semirhage-ról a szemét, de szomjasan ivott. Néhány korty után Semirhage elvette a flaskát, és visszaküldte az asztalra. – Igen, így már jobb, igaz? Ne feledd, próbáld meg nem megnehezíteni a helyzeted. – Ahogy elfordult, a nő rekedtes hangon ismét megszólalt.

– Beleköpök az anyád tejébe, árnybarát! Hallasz engem? Én...

Semirhage nem hallgatta tovább. Minden más alkalommal szétterjedt volna benne az öröm, hogy a páciens ellenállása még nem tört meg. A legtisztább életörömöt az ellenállás és az emberi méltóság leheletvékony szeletekben történő leborotválása okozta, és az, hogy figyelte, amint a páciens végül rájön, hogy hiábavalóan küzd azért, ami még megmaradt. Most nincs erre idő. Gondosan, még egyszer felállította a hálót Cabriana fájdalomközpontjaira, és megcsomózta. Általában szerette személyesen irányítani, de most kissé sietni kellett. A szövetet elindítva fókuszált, hogy eloltsa a fényt, és becsukva maga mögött az ajtót, távozott. A sötétség is megteszi a magáét. Egyedül a sötétben, a fájdalommal.

Azért maga Semirhage is bosszús volt. Ebben semmi szépség sincs. Nem szerette, ha sietni kellett. És azt sem, ha elhívják a gondjaira bízott személytől. A lány önfejű és makacs volt, a körülmények pedig nehezek.

A folyosó szinte illett a sivár teremhez: széles, árnyékos akna a kőben, keresztbe futó átjárókkal, amiket a homályban szinte eltévedve nem kívánt felfedezni. Csak két másik ajtót látott, amik közül az egyik jelenlegi szállására vezetett. Elég kényelmes szobák voltak ezek, ha itt kellett tartózkodnia, most nem mozdult feléjük. Shaidar Haran állt az ajtó előtt, fekete ruhában, füstszerű homályba burkolózva, olyan csendben, hogy szinte döbbenetes volt. Amikor megszólalt, a hangja olyan, mint amikor csontokat őrölnek.

– Mit tudtál meg?

A hívások, Shayol Ghulba, a Nagyúr figyelmeztetését eredményezték. AMIKOR SHAIDAR HARANNAK ENGEDELMESKEDSZ, AKKOR NEKEM ENGEDELMESKEDSZ. AMIKOR NEM ENGEDELMESKEDSZ SHAIDAR HARANNAK...

Bármennyire is ösztökélte a figyelmeztetés, nem volt szükség többre.

– A neve Cabriana Mecandes. Alig sikerült többet megtudnom ilyen gyorsan.

Shaidar áthömpölygött a folyosón a maga szemet csavaró módján, miközben ébenfekete köpenye mozdulatlanul lógott. Az egyik pillanatban csak egy szobor volt tíz hossznyi távolságban, a másikban már fölé tornyosult, úgyhogy nem volt más választása, mint hátrálni, vagy nyakát hátraszegve felnézni a halottfehér, szem nélküli arcra. Hátralépni lehetetlen volt.

– Az utolsó cseppig kiapasztod, Semirhage. Szárazra préseled késlekedés nélkül, és elmondasz nekem minden apró darabkát, amit megtudsz.

– Megígértem a Nagyúrnak, hogy megteszem – mondta hidegen.

A vértelen ajkak mosolyra görbültek. Ez volt az egyetlen válasza. Éles fordulatot véve elindult az árnyék foltjain keresztül – és hirtelen már ott sem volt.

Semirhage azt kívánta, bárcsak tudná, hogyan csinálják ezt a Myrddraalok. A dolognak semmi köze nem volt a Hatalomhoz, de az árnyék szélein, ahol a fény sötétedni kezd, a Myrddraalok hirtelen el tudtak tűnni valahova, akár messzire, egy másik árnyékba is. Valaha régen Aginor több mint százat vizsgált meg, míg belepusztultak, de hiába kísérletezett, nem jött rá, hogyan történik mindez. Maguk a Myrddraalok sem tudták, ezt ő maga bizonyította be.

Hirtelen észrevette, hogy kezeit erősen a hasára szorítja, és úgy érezte, hatalmas jégtömb van benne. Sok éve, hogy nem érzett félelmet, kivéve a Nagyúr előtt, a Végzet Vermében. A fagyott rög olvadni kezdett, ahogy a másik börtönajtó felé indult. Később majd higgadtan elemezni fogja ezt az érzelmet. Lehet, hogy Shaidar Haran minden más Myrddraaltól különbözik, amit valaha látott, de akkor is csak Myrddraal.

Második páciense, aki az elsőhöz hasonlóan a levegőben lógott, egy nagydarab, szögletes arcú férfi volt, zöld kabátban és nadrágban, melyben jól eltűnhet az erdőben. Itt a világítógömbök fele a kihunyás határán pislákolt – már az is csoda, hogy néhány ilyen sokáig életben maradt egyáltalán –, de Cabriana őrzője igazán nem fontos. Amire bármily célból szükség van, az az aes sedai-ok elméjében rejlik. A Myrddraaloknak láthatóan azt mondták, hogy fogjanak el egy aes sedai-t, de az ő agyukban valamilyen oknál fogva az aes sedai-ok és az őrzők elválaszthatatlannak tűntek. Bár ez jól jött. Eddig nem volt lehetősége egy ilyen mesebeli harcost megtörni.

A férfi sötét pillantásával megpróbált lyukakat vájni a fejébe, miközben ő eltávolította a ruházatát és a csizmáját, majd elpusztította azokat, ahogy Cabrianáét is. Szőrös volt, kemény izmok, és sebhelyek tömege. Meg sem rándult. Egy szót sem szólt. Az ő ellenállása más volt, mint a nőé. Merész volt, és az arcába vágta csendes hajlíthatatlanságát. Lehet, hogy nehezebb lesz összezúzni, mint az úrnőjét. Normális körülmények között sokkal érdekesebb lett volna.

Semirhage kis szünetet tartva, tovább tanulmányozta a férfit. Volt valami... feszesség a szemek és a száj körül. Mintha már megküzdött volna a fájdalommal. Persze. Az a különleges kötelék az aes sedai és az őrző között. Furcsa, hogy ezek a primitívek jönnek elő valamivel, amit még a Kiválasztottak sem értenek, legalábbis egyelőre. Abból a kevésből, amit tudott, gondolhatta, hogy könnyen lehet, hogy ez a fickó legalább egy részét érezte annak, amin a másik páciens keresztülment. Más alkalommal ez érdekes lehetőségeket vetne fel. Most csak annyit jelent, hogy azt hiszi, tudja, mivel kell szembenéznie.

– A gazdád nem vigyáz túl jól rád – mondta. – Ha nem csak egy barbár lenne, akkor neked nem kellett volna azzal a sok sebhellyel elcsúfítanod magad. – A férfi arckifejezése csak egy leheletnyit változott. Egy kissé megvető lett. – Tehát.

Ezúttal az örömközpontokra feszítette ki a szövetet, és lassan növelni kezdte az ingerlés mértékét. A férfi intelligens volt. Homlokát ráncolta, a fejét rázta, aztán elkeskenyedtek a szemei, és sötét jégdarabkák módjára rászegeződtek. Tudta, hogy nem kellene növekvő gyönyört éreznie, és bár nem láthatta a nő hálóját, tudta, hogy csak az ő műve lehet, úgyhogy nekiállt megküzdeni vele. Semirhage majdnem elmosolyodott. Semmi kétség, azt hiszi, hogy a gyönyört könnyebb legyűrni, mint a fájdalmat.

Egyes ritka alkalmakkor kizárólag ezzel is tört már meg pácienseket. Ez kevés élvezetet jelentett neki, mert utána az emberek nem tudtak következetesen gondolkodni. Egyszerűen még több eksztázist akartak, mint ami a fejükben ragyogott, és a még több gyönyörért mindenre hajlandóak voltak. A következetesség hiánya miatt nem használta ezt a másik páciensen, mert ott válaszokra van szüksége. Ez a fickó elég hamar megtudja, mi a különbség.

Különbség. Elgondolkodva az ajkára tette az ujját. Miért különbözik Shaidar Haran minden Myrddraaltól? Nem szeretett furcsa dolgokat felfedezni épp akkor, amikor úgy tűnt, minden az ő kedvük szerint alakul. Egy Myrddraal, aki akár csak alkalmanként is, a Kiválasztottak fölé emelkedik, több, egyszerű furcsaságnál. Al'Thor elvakult, minden figyelmét Sammaelre fordítja, és Graendal elég sokat Sammael tudomására hoz, hogy megakadályozza azt, hogy a büszkeségével mindent tönkretegyen. Graendal és Sammael bizonyára előnyt akar szerezni, együtt vagy külön-külön. Sammael egy forró sofar, őrülten kavargó ötletekkel, de Graendalt sem sokkal könnyebb kiszámítani. Soha nem tanulták meg, hogy a hatalom csak a Nagyúrtól származhat, annak adja, akinek akarja, és megvannak a saját indokai. A saját szeszélyei, gondolhatta agya biztonságában.

Sokkal aggasztóbbak voltak az eltűnt Kiválasztottak. Demandred erősködött, hogy bizonyára meghaltak, de ő és Mesaana nem voltak ebben biztosak. Lanfear. Ha van igazság a földön, az idő a kezére adja Lanfeart. A nő mindig akkor jelent meg, amikor a legkevésbé számítottak rá, és mindig úgy viselkedett, mintha joga lenne beleütni az orrát mások terveibe, és mindig elmenekült a biztonságba, ha pusztulást okozott. Moghedien. Ő láthatatlanul lopakodott, de soha nem ment nagyon előre anélkül, hogy felismerhetővé tette volna magát, csak hogy emlékeztesse a többieket, hogy ő is Kiválasztott. Asmodean. Áruló és halálraítélt, de ő tényleg eltűnt. Shaidar Haran léte, és a saját parancsainak kombinációja emlékeztette Semirhage-t, hogy a Nagyúr a saját módszereivel dolgozik, a saját céljai elérésének érdekében.

A Kitaszítottak csupán bábuk voltak a sakktáblán, lehetnek akár Tanácsnokok is, mégiscsak bábuk. Ha a Nagyúr titokban idehelyezte őt, akkor nem mozgathatja Moghedient, Lanfeart vagy akár Asmodeant titokban? Nem küldheti Shaidar Harant, hogy titkos parancsokat vigyen Graendalnak vagy Sammaelnek? Vagy, ami azt illeti, Demandrednek vagy Mesaana-nak? Kínos szövetségük – ha egyáltalán lehet ilyen erős névvel illetni – sokáig tartott, de egyikük sem hajlandó megmondani, hogy kaptak-e titkos parancsokat a Nagyúrtól, ahogy ő sem lenne sosem hajlandó tudomásukra hozni a titkos parancsot, mellyel idejött, sem azokat, amelyek miatt Myrddraalokat és trallokokat küldött Tear Kövébe, hogy harcoljanak azok ellen, akiket Sammael küldött.

Ha a Nagyúr al'Thort szándékozik megtenni Nae'blisnek, akkor ő maga is letérdel majd elé – és várja a hibát, amely majd a keze közé juttatja. A halhatatlanság végtelen várakozási időt is jelent. Mindig lesznek más páciensek, akik időközben elszórakoztatják. Ami aggasztotta, az Shaidar Haran volt. Ő soha nem volt több egyszerű, lényegtelen tcheran játékosnál, de Shaidar Haran új bábu volt a táblán, ismeretlen erővel és céllal. Ám az, aki el meri fogni az ellenfeled Főtanácsnokát, és a te oldaladra fordítja, azért megéri feláldozni a gyalogokat egy álcázott támadásban. Szükség esetén képes lenne térdelni, amíg kell, de nem hajlandó feláldozni magát.

Furcsa dolgot érzett a hálón, és ez kirángatta a gondolataiból. Ránézett a páciensre, és ingerülten csettintett a nyelvével. A férfi feje oldalra billenve lógott, az arca egyik oldalt sötét a vértől, ahol a nyelvét rágta, mereven bámuló szeme máris fátyolos. Egy kis figyelmetlenség, és máris túl gyorsan hagyja túlságosan felerősödni az ingert. Arcán sohasem látható bosszúsággal abbahagyta a fókuszálást. Semmi értelme egy halott ember agyát megpróbálni stimulálni.

Hirtelen gondolata támadt. Ha az őrző érezte, amit az aes sedai érzett, akkor fordítva is igaz? Megfigyelve a férfi testét díszítő sebhelyeket, biztos volt benne, hogy ez lehetetlen. Még ezek az együgyű bolondok is módosították volna a köteléket, ha az azt jelentené, hogy még azt az érzést is meg kell osztaniuk. Mégis némi sietséggel hagyta ott a holttestet, és vágott át a folyosón.

Már hallotta a sikolyokat, mielőtt kinyitotta volna a sötétbe nyíló vasalt ajtót, és megkönnyebbülten mélyet sóhajtott. Ha megöli a nőt, mielőtt mindent kiszedett volna belőle, amit tud, az valószínűleg azzal járt volna, hogy addig itt kell maradnia, amíg el nem fognak még egy aes sedai-t. Legalább addig.

A torokszakasztó üvöltések között alig érthető szavak is voltak. Szavak, melyek mögött úgy tűnt, ott van a páciens egész lelke is.

– Kéééreeem! Ó, Fény, KÉÉÉREEEM!

Semirhage halványan mosolygott. Végeredményben, volt ebben is egy kis mulatság.

Hetedik fejezet

Egy gondolat kérdése

Elayne a matracán ülve századszor is végighúzta bal kezével a haján a kefét, majd eltette a kis bőr utazótáskájába, amit aztán visszatolt a keskeny ágy alá. A szeme mögött tompa fájdalmat érzett a fókuszálással és a ter'angreal készítésével töltött nap után. Túl gyakran próbál ter'angrealt készíteni. Nynaeve a lötyögő eresztékű, támla nélküli kisszéken egyensúlyozott. Rég befejezte derékig érő haja kifésülését, és már majdnem kész volt alváshoz megszokott laza hajfonatának berakásával is. Arca izzadtságtól fénylett.

A kis szoba levegője még nyitott ablaknál is fojtogató volt. A hold kövéren függeszkedett a fekete, csillagos égen. Gyertyacsonkjuk villódzó, derengő fényt adott. Salidarban hiányt szenvedtek gyertyákból és lámpaolajból. Éjszakára egy apró kis fényecskénél senki sem kapott többet, kivéve, ha olyan munkája volt, hogy írnia kellett. A szoba tényleg szűkös volt, a két rövid ágy között alig akadt egy kis hely. Majd' minden holmijuk el volt rámolva egy-egy viharvert, rézveretes ládába. A beavatottak ruhái és köpenyei, melyekre természetesen nem volt most szükségük, a falból kiálló kampókon lógtak, ahol a repedezett, sárguló vakolaton a lyukak látni engedték a deszkafalat. Az ágyak közé egy aprócska, billegő asztalt toltak, és a sarokban álló rozoga mosdóállványon egy fehér kancsó és mosdótál állt, köztük pedig elképesztően sok forgács. Ezt még a beavatottak sem nézték el, akik minduntalan kaptak a fejükre.

Az asztalon egy törött nyakú, sárga vázában kis csokor sáros, kék és fehér vadvirág állt – amelyet az időjárás megbolondított, és ezért virágzott ilyen későn –, meg néhány barna cserépcsésze. Ezeken kívül az egyetlen színfolt egy zöld csíkos erdei szürkebegy volt, egy fűzfavesszőből készült kalitkában. Elayne ápolta a törött szárnyát. Korábban már kipróbálta parányi Gyógyítási képességét egy másik madáron. Az énekesmadarak túl gyengék ahhoz, hogy túléljék a megrázkódtatást.

Semmi panaszkodás – mondta magának határozottan. Az aes sedai-ok egy kicsit jobban, a novíciák és a szolgák egy kicsit rosszabbul éltek, és Gareth Bryne katonái legtöbbször a földön aludtak. Amit nem lehet megváltoztatni, azt el kell viselni. Ezt Lini szokta mondogatni. Hát, Salidarban elég kevés a kényelem, és nincs semmi luxus. Még hűvös sincs.

Ingét elhúzva a testétől, végigfújt magán.

– Ott akarunk lenni előttük, Nynaeve. Tudod, hogy folytatják, ha várniuk kell.

Egy lélegzetvételnyi szellő sem mozdult, és úgy tűnt, a száraz levegő minden pórusukból kiszívja az izzadtságot. Valamit biztos lehet tenni az időjárással. Ha igen, akkor a Tengeri Nép Szélkeresői már valószínűleg megtették volna, de ő azért még rájöhet valamire, ha az aes sedai-ok elég időt adnának neki távol a ter'angrealtól. Beavatottként névleg ott végezhette a tanulmányait, ahol akarta, de... Ha hinnék, hogy evés és hajlongás közben is tudok ter'angrealt készíteni, akkor egy percem sem lenne saját magam számára. Legalább holnap szünet lesz.

Az ágyban felemelkedve Nynaeve a homlokát ráncolta és a csuklóján az a'dam karkötővel játszott. Mindig ragaszkodott hozzá, hogy egyikőjük viselje, még alvás közben is, bár egyértelműen furcsa és kellemetlen álmokat hozott létre. Igaz, aligha volt rá szükség, mert az a'dam egy kampóra akasztva is ugyanolyan jól fogva tartaná Moghedient, és ezen felül tényleg csak egy picike kamrán osztozott Birgittével. Birgitte az elképzelhető legjobb őr volt, és emellett Moghedien szinte már attól elsírta magát, ha összehúzta a szemöldökét. Neki volt a legkevesebb oka, hogy Moghedient életben hagyja, és a legtöbb, hogy a halálát akarja, és ezt a nő nagyon jól tudta. Ma este a szokásosnál kevesebb hasznát veszik majd a karkötőnek.

– Nynaeve, már várni fognak.

Nynaeve hangosan szipákolt – nem szeretett senkinek az intésére, és hívására várni –, de felvette az ágyak közti asztalról az egyik lapos kőgyűrűt. Mindkettő nagy volt egy ujjra. Az egyik csíkos és pettyes kék és barna, a másik kék és piros, és mindkettő úgy volt megcsavarva, hogy csak egy széle volt. A nyakában lógó bőrszíjat kioldva, Nynaeve a kék-barna gyűrűt a nehéz aranygyűrű mellé fűzte. Lan pecsétgyűrűje. Gyengéden megérintette a vastag aranygyűrűt, mielőtt mindkettőt az inge alá rejtette.

Elayne felvette a kék-piros gyűrűt, és a homlokát ráncolta.

A gyűrűk ter'angrealok voltak. Ő készítette Siuan egyik tulajdonának mintájára, és egyszerű megjelenésük ellenére hihetetlenül összetettek voltak. Ha valaki úgy aludt el, hogy ezt viselte, akkor Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, a valódi világ egy tükörképébe került. Lehet, hogy az összes világéba, hiszen egyes aes sedai-ok szerint sok világ létezik, ahogy a Minta összes változata létezik, és a sok világ összessége egy még nagyobb Mintát alkot. Az a lényeg, hogy Tel'aran'rhiod ezt a világot tükrözi, és rendkívül hasznos tulajdonságai vannak. Különösen azért, mert a Torony mit sem tud arról, hogy hogyan lehet belépni ide, amíg fel nem fedezik.

Egyik gyűrű sem működött olyan jól, mint az eredeti, de azért működnek. Elayne egy kicsit fejlődött már, hiszen négy kísérletből csak egy nem sikerült. Ez sokkal jobb átlag, mint kezdetben. De mi lesz, ha az egyik sikertelen darab nemcsak, hogy nem működik, vagy nem jól működik, hanem valami rosszat tesz? Voltak aes sedai-ok, akik elcsendesedtek a ter'angrealok tanulmányozásától. Kiégtek. Így hívták, amikor véletlenül történt a dolog, de azért ez is ugyanolyan végleges volt. Nynaeve persze nem így gondolta. Ő nem lesz elégedett, míg meg nem Gyógyít egy három napja halott embert.

Elayne megforgatta a gyűrűt az ujjai között. Az, hogy mit csinál, elég egyszerű volt, hogy megértsék, de a „hogyan” még mindig nem volt világos. A „hogyan”, és a „miért” a kulcs. Úgy gondolta, a gyűrűknél a színnek legalább akkora szerepe van, mint a formának – a megcsavart gyűrűn kívül a többi forma semmit sem csinált, és az, amelyik egyszínű kékre sikerült, csak szörnyű rémálmokat okozott – de nem volt biztos benne, hogyan hozza létre az eredeti piros, kék és barna színét. Ugyanakkor másolatainak finom szerkezete ugyanaz volt, ahogy az Egyetlen Hatalom nélkül láthatatlan, sőt érzékelhetetlen, legapróbb részecskéi elrendeződtek. Miért számít a színe? Úgy látszott, van egy közös szál a ter'angrealok apró szerkezetében, amelyre szükség volt, hogy a fókuszálás működjön, és egy másik azokhoz, amelyek egyszerűen csak felhasználták az Egyetlen Hatalmat – ez a véletlen felismerés tette lehetővé, hogy egyáltalán megpróbálhasson elkészíteni egy eredeti ter'angrealt –, de annyi mindent nem tudott és annyi mindent csak találgatott.

– Egész este ott fogsz ücsörögni? – kérdezte Nynaeve szárazon, mire Elayne összerezzent. Az egyik cserépcsészét letéve az asztalra, Nynaeve elhelyezkedett az ágyon, kezét maga előtt összefonva. – Te voltál az, aki megemlítetted, hogy ne várakoztassuk őket. Ami engem illet, nem akarok okot adni azoknak a vén tyúkoknak, hogy a fülemet rágják.

Elayne sietve felhúzta a pettyes gyűrűt egy zsinegre, amelyet a nyaka köré kötött. Már nem igazán volt ez kő, bár abból indult ki. A második cserépcsészében szintén a keserű íz ellensúlyozása végett mézzel enyhén megédesített, gyógynövényekből kevert oldat volt, amit Nynaeve készített. Elayne megitta körülbelül a felét – korábbi tapasztalatai alapján eleget, hogy még fejfájósan is álomba segítse. Ma az olyan éjszakák egyike közeledik, amikor nem engedheti meg magának a késlekedést.

A kényelmetlen ágyon kinyújtózva kis ideig fókuszált, hogy eloltsa a gyertyát, aztán az ingével legyezte magát, hogy kissé lehűljön. Legalábbis megkeverte a levegőt.

– Bárcsak Egwene állapota javulna. Elegem van már a morzsákból, amit Sheriam és a többiek elénk vetnek. Tudni akarom, mi történik!

Észrevette, hogy kockázatos témát érintett. Egwene másfél hónapja sérült meg Cairhienben, Moiraine és Lanfear halálának napján. Aznap, amikor Lan eltűnt.

– A Tudós Asszonyok azt mondják, javul – morogta Nynaeve álmosan a sötétben. Ezúttal nem olyan volt a hangja, mintha a Lanhoz vezető ösvényen járna. – Sheriam és az ő kis köre is ezt mondja, és nekik semmi okuk hazudni, még ha képesek is lennének rá.

– Bárcsak átpillanthatnék Sheriam válla fölött holnap este!

– Ezzel az erővel... – Nynaeve ásított egyet. – Ezzel az erővel azt is kívánhatnád, hogy a Csarnok téged válasszon amyrlinné, bár erre van esélyed. Te akár az is lehetsz. Mire megint választásra kerül a sor, mi mindketten eléggé őszek leszünk a feladathoz.

Elayne válaszra nyitotta a száját, de a másik nő példájához hasonlóan ez is ásításra sikeredett. Nynaeve hortyogni kezdett. Nem hangosan, de makacs állhatatossággal. Elayne hagyta lecsukódni a szemét, de a gondolatai önnönmaga ellenére próbáltak összeszedettek maradni.

A Csarnok persze késlekedik, a nővérek néhanap egy óránál is kevesebbre gyűlnek össze, sőt gyakran egyáltalán nem. Azt gondolhatnánk, nem látta sürgősnek, hogy beszéljen az egyikkel, bár a hat ajah nővérei – Salidarban természetesen nem voltak Pirosak – nem mondták el a többi aes sedai-nak, még kevésbé a beavatottaknak, hogy miről beszéltek az üléseiken. Persze volt okuk a sietségre. Ha a szándékaik titokban is maradtak, az, hogy összegyűltek, már bizonyára nem. Elaida és a Torony nem fogja sokáig figyelmen kívül hagyni őket. Ezen felül a fehérköpenyek még mindig csak pár mérföldnyire vannak Amadiciában, és az a szóbeszéd járja, hogy a Sárkányra felesküdtek vannak itt, Altarában. Csak a Fény tudja, mit tesznek ezek, ha nincsenek Rand irányítása alatt. A Próféta jó példa – vagy inkább szörnyű. Zavargások, felégetett otthonok és tanyák, meggyilkolt emberek, csak mert nem mutattak elég nagy odaadást az Újjászületett Sárkány iránt.

Nynaeve hortyogásának olyan hangja volt, mint a hasadó ruhának, de távolról. Elayne álla megreccsent egy újabb ásítástól. Oldalára fordult, és magához ölelte vékony párnáját. Okok a sietségre. Sammael Illianban ül, és csak néhány száz mérföld választja el őket Illian határától. Túlságosan is közel vannak az egyik Kitaszítotthoz. Csak a Fény tudja, hol vannak a Kitaszítottak, vagy, hogy mit forralnak. És Rand. Csak Randdel lehetnek elfoglalva. Ő persze nem jelent veszélyt. Ő soha nem lehet veszélyes. De mindennek ő a kulcsa, a világ tényleg körülötte fordul meg. Valahogy meg fogja kötni. Min. Ő és a követ most már legalább félúton jár Caemlyn felé. Nincs hó, ami lelassítaná őket. Még egy hónap és megérkeznek. Nem mintha nyugtalankodna, hogy Min Randhez megy. Mire gondol a Csarnok? Min. Elfedte őt az álom, ő pedig átsiklott Tel'aran'rhiodba...

... és ott találta magát a csendes, éjszakai Salidar főutcáján, feje fölött a félkörnél nagyobb holddal. Elég tisztán látott, jobban, mint amit a holdfény önmagában lehetővé tett volna. Az Álmok Világában mindig volt valami fényérzet, mindenhonnan és sehonnan, mintha magának a sötétségnek is lenne valamiféle sötét ragyogása. De az álmok már csak ilyenek, és ez egy álom volt, még ha nem is közönséges.

Ez a falu az igazi Salidart tükrözte, de furcsa hasonmásban, csendesebben, mint az akár éjszaka lenne. Minden ablak sötét volt, és az üresség levegője súlyosan lebegett fölötte, mintha egyetlen épületben sem lenne senki. Persze, itt nem is volt. Egy éjszakai madár hajlékony kiáltására egy újabb válaszolt, aztán egy harmadik, és valami zörgött, ahogy elsietett a furcsa félhomályban, de az istállók üresek, és üres a falun kívüli előőrsök vonala, meg a tisztások, ahol a birkákat és a marhákat összegyűjtötték. Bőségben voltak a háziasítatlan, vad lények. A részletek két odavetett pillantás között megváltoztak: a zsúptetős házak változatlanok maradtak, de egy vizeshordó kissé arrébb került, vagy eltűnt, egy ajtó, ami az előbb még nyitva állt, most becsukódott. Minél múlékonyabb volt valami a valódi világban, annál inkább változtathatja a helyzetét, vagy állapotát, annál kevésbé szilárd a tükörképe.

A sötét utcán időnként mozgás villant, valaki megjelent, aztán néhány lépés után eltűnt, vagy akár átlebegett a föld felett, mintha repülne. Sok ember álma képes megérinteni a Tel'aran'rhiodot, de csak rövid időre. És ez a szerencséjük. Az álmok világának másik tulajdonsága, hogy ami itt történik veled, az megmarad, még akkor is, amikor felébredsz. Furcsa tükörkép. Csak a hőség volt ugyanolyan.

Nynaeve a beavatottak sávos szegélyű, fehér ruhájában állt ott türelmetlenül Siuan és Leane mellett. Ő is viselte az ezüst karkötőt, bár az innen nem képes hatni az ébren élt világra, mégis fogva tartotta Moghedient, de Nynaeve a testén kívül nem fog érezni semmit rajta keresztül. Leane igazán karcsú volt, bár Elayne véleménye szerint épp csak nem átlátszó, vékony domani selyemköntöse levont eleganciájából. A szín is folyamatosan váltakozott. Ilyen dolgok megtörténtek, amíg rájössz, mit is keresel itt. Siuan jobb volt. Ő egy egyszerű, kivágott nyakú, kék selyemruhát viselt, amely épp elég volt ahhoz, hogy megmutassa a csavart gyűrűt, amit egy nyakláncon hordott. Másrészt viszont a csipke néha megjelent a ruhán, és a nyaklánc egyszerű ezüstláncból finom kis darabokká változott, aranyba foglalt rubinokkal, vagy tűzcseppekkel, vagy smaragddal, hozzáillő fülbevalóval, aztán vissza, egyszerű lánccá.

Siuan a nyakában lógó eredeti gyűrűtől látszott néha olyan szilárdnak, mint bármelyik épület. Önmaga számára Elayne is éppoly szilárdnak látszott, de tudta, hogy a többiek előtt, Nynaeve-hoz, és Leane-hez hasonlóan, kissé ködösnek tűnt. Az ember szinte azt hinné, hogy láthatja bennük a holdfényt. A másolat használata ezt tette. Képes érzékelni az Igaz Forrást, de a saidar homályos volt, mint ő maga, és ha megpróbált fókuszálni, az is erőtlen volt. A Siuan által viselt gyűrűvel nem így lenne, de ez az ára, ha valaki más is tudott a titkokról, és nem mered leleplezni. Siuan jobban bízott az eredetiben, mint Elayne másolataiban, így hát azt hordta – vagy néha Leane –, miközben Elayne és Nynaeve, aki tudja használni a saidart, megcsinálta.

– Hol vannak? – kérdezte Siuan. A dekoltázsa szinte hullámzott. A ruha most zöld volt, a nyaklánc pedig kövér holdkövek füzére. – Épp elég baj, hogy kedvük szerint belenyúlhatnak a munkámba, és most ráadásul megvárakoztatnak.

– Nem tudom, miért idegesít, hogy velünk tartanak – mondta Leane. – Szereted nézni, amint hibákat követnek el. A felét sem tudják annak, amiről azt hiszik, tudják. – Köntöse egy pillanatra szinte veszélyesen áttetszővé változott, a nyakán egy sűrű igazgyöngy nyaklánc jelent meg, aztán eltűnt. Észre sem vette. Még Siuannál is kevesebb gyakorlata volt.

– Szükségem van egy kis igazi alvásra – motyogta Siuan. – Bryne megpróbál kifullasztani. De nekem olyan nők kedvére kell várnom, akik a fél éjszakát azzal töltik, hogy eszükbe jusson, hogyan kell járni. Nem beszélve arról, hogy össze vagyunk kötve ezzel a kettővel. – Összehúzott szemöldökkel Elayne-re és Nynaeve-ra pillantott, aztán az égre emelte a pillantását.

Nynaeve erősen megragadta a hajfonatát, ami nála az ingerültség biztos jele. Elayne ezúttal teljes szívéből egyetértett vele. Nem volt egyszerű tanárnak lenni olyan tanítványokkal, akik azt hitték, többet tudnak, mint valójában, és sokkal valószínűbb, hogy leszidják a tanárt, minthogy a tanárnak sikerül leszidnia őket. A többiek persze még Siuannál és Leane-nél is sokkal rosszabbak. De hol vannak a többiek?

Az utcán mozgolódás látszott. Hat nő, akiket a saidar ragyogása vett körül, nem tűntek el. Mint rendesen, Sheriam és a tanács többi tagja a saját hálószobájába álmodta magát, és kisétált. Elayne nem tudta biztosan, mennyire értették meg a Tel'aran'rhiod tulajdonságait. Akárhogy is, gyakran ragaszkodtak ahhoz, hogy bizonyos dolgokat a maguk módján csináljanak, még akkor is, ha volt jobb módszer. Ki tudhatná jobban, mint egy aes sedai?

A hat aes sedai igazán kezdő volt a Tel'aran'rhiodban, és a ruhájuk minden alkalommal megváltozott, ahányszor csak Elayne rájuk nézett. Először csak egyikük viselte a hímzett aes sedai kendőt az ajahjának megfelelő színű szegéllyel, a hátán Tar Valon lángjával, a kövér könnycseppel, aztán már négyen, aztán egyikük sem. Néha könnyű utazóköpeny borult rájuk, amely csak a portól véd meg, a Lánggal a hátán és a bal mell fölött. Kortalan arcukon természetesen nyoma sem látszott a hőségnek – az aes sedai-oknál ez mindig így van – és annak sem, hogy tudatában lennének ruháik változásának.

Éppoly ködösek voltak, mint Nynaeve vagy Leane. Sheriam és a többiek jobban hittek az olyan álom ter'angrealokban, melyekhez fókuszálni kell, mint a gyűrűkben. Egyszerűen csak nem akaródzott nekik elhinni, hogy a Tel'aran'rhiodnak semmi köze az Egyetlen Hatalomhoz. Elayne legalábbis nem tudta megmondani, hogy melyikük használja az ő másolatát. Hármuknak van olyan kis korongja, ami valaha vas volt, és mindkét oldalára egy spirális vonal van karcolva, és a Szellem erejével rendelkezik, az Öt Hatalom közül az egyetlennel, amit alvás közben is lehet használni. Kivéve itt. A másik három biztos – valaha borostyánból készült – kis táblát tart magánál, melyen egy alvó nő látható. Még ha mind a hat ter'angreal előtte lett volna, Elayne akkor sem lett volna képes kiválasztani a két eredetit, mert ezek a másolatok nagyon jól sikerültek. Pontosan ugyanolyanok.

Amint az aes sedai-ok együtt közeledtek a poros utcán, meghallotta beszélgetésük végét, bár nem tudta kihámozni az értelmét.

– ...ki fogják gúnyolni a választásunkat, Carlinya – mondta a lángvörös hajú Sheriam. – Akármit is választunk, ki fogják gúnyolni. Akár meg is maradhatunk a döntésünk mellett. Ugye nem szükséges megint felsorolnom az okokat.

Morvrin, egy testes, őszülő hajú Barna nővér, felfortyant.

– A sok elvégzett munka után a Csarnokban, most nehéz dolgunk lesz, míg elérjük, hogy meggondolják magukat.

– Amíg egyetlen uralkodó sem csipkelődik, miért is törődnének vele? – kérdezte Myrelle fűtötten. Hatuk közül ő volt a legfiatalabb, és még csak néhány éve volt aes sedai. Hangja kifejezetten bosszús volt.

– Miféle uralkodó merészelne csipkelődni? – kérdezte Anaiya olyan hangnemben, mintha azt kérdezte volna, hogy miféle gyerek merészelne sáros lábbal a szőnyegére lépni. – Egyébként meg, egyetlen király, vagy királynő sem tud eleget arról, hogy mi folyik az aes sedai-ok között, hogy megérthesse. Csak a nővérek véleményével kell törődnünk, az övék nem érdekes.

– Engem az aggaszt – válaszolta Carlinya hűvösen –, hogy ha mi könnyen irányíthatjuk őt, akkor ezt más is épp olyan könnyen megteheti. – A sápadt, majdnem fekete szemű Fehér nővér mindig hűvös volt, egyesek szerint, jeges.

Bármiről is beszélgettek, azt biztos nem akarták Elayne vagy a többiek előtt megtárgyalni, ezért gyorsan elhallgattak, mielőtt elérték volna őket.

Siuan és Leane úgy reagált az újonnan érkezőkre, hogy élesen hátat fordítottak egymásnak, mintha az aes sedai-ok érkezése félbeszakította volna a vitájukat. Elayne a maga részéről gyorsan ellenőrizte a ruháját. Az illő, csíkos fehér volt. Nem tudta, hogy érez aziránt, hogy gondolkodás nélkül a megfelelő ruhában jelenik meg. Le merte volna fogadni, hogy Nynaeve-nek megjelenés után változtatni kellett rajta. De Nynaeve sokkal merészebb volt nála. Küzd a saját maga által elfogadott korlátok ellen. Hogyan fog ő valaha is uralkodni Andorban, ha az anyja halott?

A kissé kövér, erős arccsontú Sheriam ferde vágású, zöld szemét Siuanra és Leane-re fordította. Egy pillanatra kék rojtos kendő volt rajta.

– Ha ti ketten nem tanultok meg kijönni egymással, akkor megígérem, hogy mindkettőtöket elküldlek Tianához. – Ez úgy hangzott, mint amit gyakran mondogatnak, de már sosem gondolnak igazán komolyan.

– Elég sokáig dolgoztatok együtt – mondta Beonin erős taraboni hanghordozásával. A csinos Szürke nővér mézszínű haját számtalan fonatban hordta, kékesszürke szeme pedig mintha mindig ámuldozna. Beonin azonban semmin sem lepődött meg. Azt sem volt hajlandó elhinni, hogy a nap reggel felkél, míg a saját szemével nem látta, mégis, ha egy reggel valóban nem kelne fel, Elayne szerint Beoninnak egy arcizma sem rezdülne. Egyszerűen csak megerősítené számára, hogy igaza volt, amikor bizonyítékot követelt. – Újra együtt tudtok, és kell dolgoznotok.

Ez úgy hangzott, mintha Beonin annyiszor elmondta volna már, hogy alig kellett átgondolnia. Az összes aes sedai rég megszokta már Siuant és Leane-t. Már rég elkezdték úgy kezelni őket, mint két kislányt, akik sosem képesek abbahagyni a civakodást. Az aes sedai-ok hajlamosak voltak mindenkit gyerekként kezelni, aki pedig már rég nem az. Még ezt a kettőt is, akik hajdanán nővérek voltak.

– Küldd el őket Tianához, vagy sem – csattant fel Myrelle –, de ne beszélj róla. – Elayne szerint a sötéten gyönyörű nő nem volt mérges Siuanra és Leane-re. Talán különösebben senkire és semmire nem. Szeszélyes volt, figyelemreméltó, még a Zöldek között is. Aranysárga selyemruhája magas nyakúvá változott, de az elején az ovális kivágás látni engedte melle felső részét. Emellett egy különleges nyakláncot viselt, mint egy három kicsiny tőrt tartó ezüstgallér, a tőrök markolata a kivágásban pihent. Egy negyedik tőr is megjelent, de olyan gyorsan eltűnt, mintha csak a képzelet szülte volna. Tetőtől talpig végigmérte Nynaeve-ot, mintha kivetnivalót keresett volna rajta. – Elmegyünk a Toronyba, vagy sem? Ha megtesszük, akkor akár el is végezhetünk valami hasznosat közben.

Elayne tudta, hogy Myrelle miért mérges. Mikor ő és Nynaeve először Salidarba jött, minden hetednap találkoztak Egwene-nel Tel'aran'rhiodban, hogy megosszák egymással, amit megtudtak. Ez nem volt mindig könnyű, hiszen Egwene társaságában mindig ott volt legalább egy aiel Álomjáró, akivel együtt tanult. Ha egy-két Tudós Asszony nélkül akartak találkozni, az némi fájdalommal járt. Akárhogy is, mikor elérték Salidart, mindez véget ért. Sheriam tanácsára hat aes sedai átvette a találkozásokat, pedig az övék volt a három eredeti ter'angreal, és egy kicsivel több tudás arról, hogyan lehet a Tel'aran'rhiodot elérni. Ez épp akkor történt, amikor Egwene megsérült, aminek következtében az aes sedai-oknak szembe kellett nézniük a Tudós Asszonyokkal. Két csoport büszke, elszánt nő, akik gyanakszanak, hogy mit akar a másik, és egyikük sem akar egy hüvelyknyit sem engedni vagy egy hajszálnyit meghajolni.

Elayne persze nem tudta, mi történt azokon a találkozókon, de megvoltak a saját tapasztalatai, és a Sheriam meg a többiek által itt-ott elszórt töredéke a továbblépéshez.

Az aes sedai-ok biztosak voltak benne, hogy bármit képesek megtanulni, ha egyszer tudják, hogy van valami tanulnivaló. Általában elvárták a királynőnek kijáró tiszteletet, és mindig elvárták, hogy késedelem vagy köntörfalazás nélkül elmondják nekik, amit tudni akartak. Nyilvánvalóan választ követeltek mindenre, attól kezdve, hogy Rand mit tervez, odáig, hogy Egwene mikor lesz elég jól ahhoz, hogy visszatérhessen az Álmok Világába, hogy lehetséges-e emberek álmait kikémlelni a Tel'aran'rhiodban, hogy fizikailag be lehet-e lépni az Álmok Világába, vagy valakit az akarata ellenére bevenni az álomba. Nem egyszer még azt is megkérdezték, hogy lehet-e hatást gyakorolni a valódi világra azzal, amit az álomban tettél, és láthatóan kételkedtek abban, hogy ez teljes lehetetlenség. Morvrin régebben olvasott egy keveset a Tel'aran'rhiodról, de ahhoz épp eleget, hogy rengeteg kérdéssel rukkoljon elő, bár Elayne gyanította, ebben Siuannak is része volt. Azt gondolta, Siuan maga is részt akart venni a találkozókon, de úgy tűnt, az aes sedai-ok elég nagy engedménynek tartották, hogy munkájában segítségként használhatja a gyűrűt. Az aes sedai-ok beavatkozása a munkába, kifejezetten idegesítette.

Ami az aieleket illeti... A Tudós Asszonyok – legalábbis az Álomjárók, ezt Elayne a saját találkozásai alapján tudta – nemcsak, hogy szinte mindent tudnak az Álmok Világáról, de gyakorlatilag magánterületnek tekintették. Nem szerették, ha bárki tudatlanságból odatévedt, és elég keményen elbántak azzal, amit bolondságnak tartottak. Emellett elég szűkszavú népség volt, akik nyilvánvalóan vadul hűségesek Randhez, és nem igazán akartak többet elárulni, mint hogy életben van, vagy hogy Egwene vissza fog térni a Tel'aran'rhiodba, amikor eléggé felgyógyul, és nem voltak hajlandóak olyan kérdésekre válaszolni, melyeket nem tartottak helyénvalónak. Ami jelenthette, hogy szerintük a kérdező még nem tud eleget, hogy hallhassa a választ az adott kérdésre, vagy a kérdés, a válasz, esetleg mindkettő valami módon megsértette az ő furcsa filozófiájukat, a becsületet és az engedelmességet illetően. Elayne alig valamivel tudott többet a ji'e'tohról, mint hogy létezik, és hogy az az oka a nagyon különleges, nagyon érzékeny viselkedésüknek.

Mindent összevetve, ez egy katasztrofális recept volt, és Elayne szerint valószínűleg minden hetedik nap frissen tálalták, legalábbis az aes sedai-ok szemszögéből.

Sheriamnak és a másik öt aes sedai-nak az elején minden este leckékre volt szükségük, de most már csak minden második napon. A Tudós Asszonyokkal való találkozás előtti este, mintha csak a képességeiket akarnák kiélesíteni még egyszer utoljára a verseny előtt. És az azt követő este, amikor általában szűkszavúak voltak, mintha ki akarnák találni, hogy mi nem sikerült, és hogy hogyan szálljanak szembe vele. Myrelle valószínűleg már előre a következő esti rettenetes eseményeken fortyogott. Biztos, hogy lesz valamiféle szörnyűség.

Morvrin Myrelle felé fordult, és kinyitotta a száját, de hirtelen ott termett köztük egy másik nő. Elayne-nek eltartott pár másodpercig, mire a kortalan vonásokban felismerte Gerát, az egyik szakácsot. Zöld rojtos kendőben, Tar Valon Lángjával, valós súlyának a fele sem látszott. Gera feddő mozdulattal az aes sedai-okra emelte az ujját – és már el is tűnt.

– Ezek tehát az ő álmai, igaz? – kérdezte Carlinya hűvösen. Hófehér selyemruhájának ujjai helyenként a kézfejére lógtak, magas nyaka szorosan simult az álla alatt. – Valakinek beszélni kéne vele.

– Hagyd ezt Carlinya – kuncogott Anaiya. – Gera jó szakács. Hadd álmodjon. Én magam is látom a csábítást. – Hirtelen karcsúbb és magasabb lett. Arcvonásai igazából nem változtak meg, ugyanolyan egyszerű, anyai arca volt, mint mindig. Nevetve visszaváltozott. – Nem látod végre valamiben a szórakozást, Carlinya? – Carlinyának még a szippantása is hűvös volt.

– Világos – mondta Morvrin –, hogy Gera látott minket, de fog emlékezni? – Acélos, sötét pillantása elgondolkodó volt. Hatuk közül az ő egyszerű, sötét gyapjúruhája volt a legállandóbb. A részletek váltakoztak, de olyan finoman, hogy Elayne nem tudta megmondani, mi a különbség.

– Persze, hogy fog – mondta Nynaeve csípősen. Ezt már korábban elmagyarázta. Hat aes sedai nézett rá felvont szemöldökkel, mire mérsékeltebb hangon folytatta. Egy kicsit. Ő is utált lábasokat súrolni. – Ha emlékszik az álomra, akkor igen. De csak mint álomra.

Morvrin összehúzta a szemöldökét. Egy másodpercig Beonint nézte, mint aki bizonyítékot akar. Nynaeve szenvedő arckifejezése előbb-utóbb bajba sodorja őt, bármit tesz a hangjával. Mielőtt Elayne megszólalhatott volna, hogy elterelje az aes sedai-ok figyelmét Nynaeve-ról, Leane arcán szinte negédes mosollyal így szólt:

– Nem gondoljátok, hogy indulnunk kellene?

Siuan megvetően fújt egyet ezen a gyávaságon, mire Leane pillantásával élesen felé vágott.

– Igen, a lehető legtöbb időt fogjátok eltölteni a Toronyban – mondta Siuan ezúttal már félénken, mire Leane nagyot szusszant.

Tényleg nagyon jól csinálták. Sheriam és a többiek sosem gyanították, hogy Siuan és Leane nem csak egyszerűen két lecsendesített nő, akik belekapaszkodtak a céljukba, hogy talán életben maradhassanak, és annak a szélébe, akik valaha voltak. Két nő, akik egyfolytában gyerekes módon egymás torkának esnek. Az aes sedai-oknak emlékezni kellett volna, hogy Siuan régen híresen akaratos volt, és fondorlatosan befolyásolt mindenkit, és némileg kisebb mértékben Leane is. Ha egységesen léptek volna fel, vagy megmutatják valódi arcukat, a hat aes sedai-nak eszébe jutott volna, és nagyon figyeltek volna, bármit is mondanak. De megosztva, gyűlöletet köpködve egymás arcába, szinte az aes sedai-ok előtt csúszva mászva, és mindezt egyszerűen észre sem véve... Mikor az egyik nagy nehezen kénytelen volt egyetérteni azzal, amit a másik mondott, az többletsúlyt kölcsönzött a szavaiknak. Amikor valamelyikük nyilvánvalóan komolytalan kifogásokat emelt, az is. Elayne tudta, hogy a hiúságot alkalmazva vezették Sheriamot Rand támogatásának irányába. Bárcsak tudná, hogy még mit használtak.

– Igazuk van – mondta Nynaeve határozottan, undorodó pillantást vetve Siuanra és Leane-re. A hiúságuk végletesen bosszantotta Nynaeve-ot. – Most már tudniuk kellene, hogy minél több időt töltenek itt, annál kevesebbet tudnak rendesen pihenni. Az alvás, ami alatt Tel'aran'rhiodban vannak, nem ér annyit, mint a közönséges alvás. – Most pedig ne feledjék, hogy ha bármi rendelleneset látnak, akkor óvatosnak kell lenniük. – Igazán utálta ismételni magát – ez tisztán hallatszott a hangján –, de Elayne-nek is be kellett ismernie, hogy ezeknek a nőknek szükséges volt. Bárcsak Nynaeve hangja ne lenne olyan, mintha gyengeelméjű gyerekekhez beszélne. – Ha valaki Tel'aran'rhiodba álmodja magát, mint Gera, de rémálmot lát, akkor időnként a rémálom megmarad, és ez veszélyes. Kerüljenek mindent, ami szokatlan. És ezúttal próbáljanak meg uralkodni a gondolataikon. Amire itt gondolnak, az valósággá válhat. A Myrddraal, amelyik a múltkor a semmiből bukkant elő, lehet, hogy egy rémálom maradéka volt, de szerintem egyikőjük hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai. Ha visszaemlékeznek, a Fekete ajahról beszélgettek, és azt tárgyalták, hogy beengedik-e az árnyfattyakat a Toronyba. – És mintha ez még nem lenne elég, hozzá kellett tennie: – Holnap este nem fognak túl jó benyomást tenni a Tudós Asszonyokra, ha az egész közepébe bedobnak egy Myrddraalt. – Elayne arca megrándult.

– Gyermekem – mondta Anaiya lágyan, megigazítva a karján hirtelen megjelenő kék rojtos kendőt –, nagyon jó munkát végzel, de ez nem mentség az ostoba beszédre.

– Számos kiváltságot kaptál – mondta Myrelle, egyáltalán nem lágyan. – De úgy látszik, elfelejted, hogy ezek kiváltságok. – Összehúzott szemöldöke elég kellett volna legyen, hogy Nynaeve megremegjen. Myrelle az elmúlt hetekben egyre keményebben bánt Nynaeve-vel. Most ő is viselte a kendőjét. Mindannyian viselték. Rossz jel.

Morvrin nyersen felhördült.

– Amikor én beavatott voltam, ha egy lány így beszélt egy aes sedai-jal, akkor a következő hónapot padlósúrolással töltötte, még akkor is, ha másnap aes sedai-já kellett volna őt emelni.

Elayne sietve megszólalt, remélve, hogy meg tudja előzni a veszekedést. Nynaeve már valószínűleg békülékenynek szánt arcot vágott, de azért morcosnak és önfejűnek látszott.

– Biztos vagyok benne, hogy nem úgy értette, aes sedai. Nagyon keményen dolgozunk. Kérem, bocsássanak meg nekünk. – Ha magát is hozzáteszi, az talán segít, hiszen ő semmit sem csinált. De lehet, hogy ettől mindketten padlót fognak súrolni. Nynaeve legalább ránézett. És elgondolkodott, mert vonásai békülékenyen kisimultak, pukedlizett egyet, és a földet bámulta, mintha szégyenkezne. Lehet, hogy tényleg szégyellte magát. Talán. Elayne sietve folytatta, mintha Nynaeve szabályszerűen bocsánatot kért volna, és azt el is fogadták volna. – Tudom, hogy tényleg a lehető legtöbb időt akarják a Toronyban tölteni, így talán ne várjunk tovább. Lennének szívesek mindannyian maguk elé képzelni Elaida dolgozószobáját, ahogy legutoljára látták? – Elaidát Salidarban sosem nevezték amyrlinnek, és ugyanígy az amyrlin dolgozószobájának a neve a Fehér Toronyban is megváltozott. – Mindenki rögzítse az elméjében, hogy egyszerre érkezzünk meg.

Anaiya bólintott elsőként, de még Carlinya és Beonin is hagyta magát eltéríteni.

Nem volt világos, hogy ők tízen mozognak, vagy a Tel'aran'rhiod mozdul el körülöttük. Abból a kevésből, amit Elayne igazán értett, bármelyik lehetett, ugyanis az Álmok Világa szinte végtelenül képlékeny volt. Az egyik pillanatban Salidarban álltak az utcán, a következőben pedig egy tágas, gazdagon díszített teremben. Az aes sedai-ok elégedetten bólintottak, mert még mindig elég gyakorlatlanok voltak, így örültek mindennek, ami úgy működött, ahogy szerintük kellett.

Amilyen biztos volt, hogy a Tel'aran'rhiod a valódi világot tükrözi, olyan biztosak voltak abban, hogy ez a terem annak a nőnek a hatalmát vetíti eléjük, aki azt az elmúlt háromezer esztendőben elfoglalta. Az aranyozott állólámpák nem világítottak, de a Tel'aran'rhiod-i álmok furcsa módján, volt fény. A magas kandalló kandori aranyszínű márványból készült, a padló pedig a Ködhegységből származó csiszolt vöröskőből. A falakat viszonylag rövid ideje burkolták be, alig ezer éve. A furcsa erezetű halvány fába számos olyan fenevadat és madarat véstek, melyek Elayne szerint biztos a fafaragó képzeletének szülöttei. Az amyrlin magán kertjére néző erkélyeket, a magas, íves ablakokat gyöngyházfényben ragyogó falak keretezték. A kertet egy névtelen városból mentették meg, mely a Világtörés idején süllyedt el a Viharok Tengerébe, és azóta soha, senki nem talált hasonlót.

Minden nő, aki használta ezt a termet, rátette a kézjegyét, ha csak arra az időre is, amíg ő birtokolta, és Elaida ebben sem volt más. A három egymásba fűzött gyűrű motívumával díszesen faragott masszív íróasztal mögött, magas háttámláján elefántcsont berakással, Tar Valon Lángjával egy nehéz, trónszerű karosszék állt. Az asztal, három egymástól precízen egyenlő távolságban elhelyezett altarai lakkozott fadoboztól eltekintve üres volt. A fal mellett egy szigorúan fehér alapzaton egyszerű fehér váza állt, benne minden pillantásra más színű és mennyiségű, de mindig kemény merevséggel elrendezett rózsa volt. Rózsák, az évnek ebben a szakában, ilyen időjárás mellett! Az Egyetlen Hatalmat pazarolták, hogy megnövesszék őket. Elaida ugyanezt tette, amikor még Elayne anyjának volt a tanácsadója.

A kandalló felett egy új stílusú festmény függött, a kifeszített vásznon a felhők között két férfi küzdött villámokat dobálva. Az egyik férfi arca tűzből állt, a másik pedig maga Rand volt. Elayne ott volt Falmében, a festmény nem rugaszkodott messze a valóságtól. A vásznon Rand arcán egy szakadás nyoma látszott, mintha valami nehezet hozzávágtak volna, de szinte nyomtalanul kijavították. Világos, hogy Elaida akart valamit, ami folyamatosan emlékezetében tartja az Újjászületett Sárkányt, és az is éppoly világos, hogy nem örült, amiért néznie kell.

– Ha megbocsáttok – mondta Leane, az elégedett bólintások közepette – meg kell néznem, hogy az embereim megkapták-e az üzeneteimet. – A Fehér ajah kivételével mindnek voltak kémei az országokban szétszóródva, és jó néhány aes sedai-nak külön is, de Leane ritkaságnak, sőt talán egyedülállónak számított, amiért Krónikaőrként létrehozott egy hálózatot magában Tar Valonban. Szinte ki sem mondta a mondatot, máris eltűnt.

– Nem kellene egyedül kószálnia itt – mondta Sheriam dühös hangon. – Nynaeve, menj utána. Maradj vele.

Nynaeve meghúzta a hajfonatát.

– Nem hiszem, hogy...

– Nagyon gyakran nem hiszed – vágott közbe Myrelle. – Ezúttal tedd, amit mondtak, és akkor, amikor mondták, beavatott.

Nynaeve fanyar pillantásokat váltva Elayne-nel, bólintott – láthatóan elfojtott egy sóhajtást – és eltűnt. Elayne nem sok részvétet érzett. Ha Nynaeve nem mutatta volna ki a bosszúságát még Salidarban, akkor talán el lehetett volna magyarázni, hogy Leane bárhol megjelenhet a városban, és hogy szinte lehetetlen lesz megtalálni, valamint hogy hetek óta tesz már kirándulásokat Tel'aran'rhiodba egyedül.

– Most lássuk, mit tudhatunk meg – mondta Morvrin, de mielőtt bárki megmozdulhatott volna, Elaida merev pillantással feltűnt az íróasztal mögött.

A hajthatatlan, rideg arcú, sötét hajú és szemű, inkább csinos, mint gyönyörű Elaida vérvörös ruhát és vállán az Amyrlin Trón csíkos kendőjét viselte.

– Ahogy Megjövendöltem – közölte. – A Fehér Torony újra egyesülni fog alattam. Énalattam! – Kemény mozdulattal a padlóra mutatott. – Térdeljetek le, és kérjetek bocsánatot a bűneitekért! – Ezzel eltűnt.

Elayne mélyet sóhajtott, és elégedetten vette észre, hogy nem ő az egyetlen.

– Jövendőmondás? – Beonin elgondolkodva ráncolta a homlokát. Hangján nem érződött az aggodalom, de azért még bujkálhatott benne. Elaida időnként tényleg tudott Jövendölni. Amikor a Jövendölés megragadott egy nőt, és ő tényleg tudta, hogy valami meg fog történni, akkor tudott.

– Egy álom – mondta Elayne, és meglepődött, hogy milyen nyugodt a hangja. – Alszik, és álmodik. Nem csoda, ha mindent a maga kedvére álmodik. – Kérlek Fény, add, hogy csak egy álom legyen.

– Észrevetted a stólát? – Anaiya senkihez sem célozta igazán a kérdést. – Nem volt rajta kék csík. – Az amyrlin stóláján elvileg mind a hét ajah csíkja rajta van.

– Egy álom – mondta Sheriam tompa hangon. Úgy tűnt, nem fél, de maga köré tekert kék rojtos kendőjét újra és újra megmarkolta. Anaiya is.

– Álom, vagy sem, – mondta Morvrin higgadtan – akár el is végezhetnénk, amiért jöttünk. – Morvrint nem sok dolog ijesztette meg.

A Barna nővér szavai nyomán gyorsan támadt mozgolódás hirtelen nyilvánvalóvá tette, mennyire elcsendesedett mindenki. Ő, Carlinya és Anaiya gyorsan kisurrant az előszobába, ahol a Krónikaőr munkaasztala kell legyen. Elaida alatt Alviarin Freidhen volt az, aki furcsa mód Fehér nővér volt, pedig a Krónikaőr mindig az amyrlin saját ajahjából származott.

Siuan mogorván nézett utánuk. Ő állította, hogy Alviarin papírjaiból gyakran többet lehet megtudni, mit Elaidáéiból, mert néha úgy tűnt, Alviarin többet tud, mint az a nő, akit hivatalosan szolgált. Siuan kétszer is talált bizonyítékot arra, hogy Alviarin nyilvánvalóan következmények nélkül visszavonta Elaida parancsait. Nem mintha ő Nynaeve-nek, vagy Elayne-nek beszélt volna ezekről a parancsokról. Siuan kifejezetten korlátozott mértékben osztotta meg a tudását.

Sheriam, Beonin és Myrelle összegyűlt Elaida íróasztalánál, felnyitották az egyik lakkozott dobozt, és elkezdték átnyálazni a benne lévő papírokat. Elaida a közelmúlt levelezését, és jelentéseit tartotta itt. A doboz, melyen arany sasok harcoltak a felhők közt a kék égen, hirtelen becsukódott, ahányszor csak elengedték a fedelét, míg végre eszükbe jutott nyitva tartani. A papírok pedig még olvasás közben is változtak. A papír aztán igazán nem időtálló. Az aes sedai-ok bosszús csettintések és dühös sóhajok közt kitartottak.

– Itt egy beszámoló Danelle-től – szólt Myrelle sietősen átfutva a lapot. Siuan megpróbált csatlakozni hozzájuk – Danelle, egy fiatal Barna nővér, benne volt a titkos összeesküvésben, mely eltávolította őt –, de Beonin éles pillantása nyomán magában morgolódva visszaállt a sarokba. Beonin visszairányította figyelmét a dobozra, és a benne rejlő dokumentumokra, mielőtt Siuan három lépést megtehetett volna, a másik két nő pedig észre sem vette. Myrelle folytatta: – Azt mondja, Mattin Stepaneos teljes szívvel elfogadja, Roedran még mindig megpróbál kibúvót keresni, míg Alliandre és Tylin több időt akar, hogy átgondolja válaszát. Van itt egy megjegyzés Elaida kézírásával: „Nyomást gyakorolni rájuk!”. – Ahogy a beszámoló semmivé olvadt a kezében, csettintett a nyelvével. – Azt nem írja, miről, de csak két tehetőség van négyük bevételére. – Mattin Stepaneos Illian királya, Roedran pedig Murandyé, míg Alliandre Ghealdan királynője, Tylin pedig Altaráé. A tárgy nem lehet más, mint Rand vagy az Elaidával szembeálló aes sedai-ok.

– Most legalább tudjuk, hogy a mi küldötteinknek még mindig legalább olyan jó esélyei vannak, mint Elaidáénak – mondta Sheriam. Persze Salidar egyetlen követet sem küldött Mattin Stepaneoshoz. Brend úr, a Kilencek Tanácsából. Sammael képviselte Illianban a valós hatalmat. Mit nem adott volna Elayne azért, hogy tudja, Elaida mit ajánlott, hogy Sammael készségesen támogassa, vagy legalábbis megengedje Mattin Stepaneosnak, hogy azt mondja, támogatni fogja. Biztos volt benne, hogy ugyanannyit a három aes sedai is megadott volna, de ők továbbra is csak kapdosták ki a dokumentumokat a lakkozott faládikából.

– Moiraine letartóztatási parancsa még mindig érvényben van – mondta Beonin a fejét csóválva, amint a lap a kezében hirtelen egy vaskos kévévé változott. – Még nem tudja, hogy Moiraine meghalt. – A lapokra fintorogva hagyta lehullani őket. Szétszóródtak, mint a levelek, és mielőtt földet értek volna, a levegőben semmivé foszlottak. – Elaida még mindig palotát akar építeni magának.

– Fog is – mondta Sheriam szárazon. Kezével kinyúlt, és megragadott valamit, ami egy rövid feljegyzésnek látszott. – Shemerin elmenekült. A beavatott Shemerin.

Mindhárman Elayne-re pillantottak, mielőtt visszafordultak volna a ládikához, amit újra ki kellett nyitniuk. Senki sem fűzött hozzá semmit ahhoz, amit Sheriam mondott.

Elayne nagyon közel állt hozzá, hogy a fogát csikorgassa. Ő és Nynaeve már mondta nekik, hogy Elaida vissza fogja minősíteni Shemerint, egy Sárga nővért, beavatottá, de persze akkor még nem hitték el. Egy aes sedai-ra kiróhatnak penitenciát, kidobhatják, de az elcsendesítésen kívül nincs más mód a lefokozására. Csakhogy úgy tűnt, Elaida pontosan ezt tette, függetlenül a Torony törvényeitől. Lehet, hogy újraírja a Torony törvényeit.

Egy csomó dolgot mondtak már, amit ezek a nők nem igazán hittek el. Az ilyen fiatal nők, a beavatottak, nem ismerhetik eléggé a világot, hogy tudják, mi történhet meg, és mi nem. A fiatal nők hiszékenyek, könnyen rászedhetők, akár még azt is elhihetik, ami egyáltalán nincs is ott. Nehezére esett, hogy ne toppantson a lábával. Egy beavatott elfogadja, amit az aes sedai-ok neki szánnak, és nem kéri azt, amit az aes sedai-ok nem szándékoznak megadni. Mint például a bocsánatkérés. Arcára nyugalmat erőltetett, de belül szinte izzott.

Siuan nem érzett ilyen korlátozásokat. Egyre gyakrabban nem. Amikor az aes sedai-ok nem néztek rá, akkor szikrázó tekintettel méregette őket. Persze, ha a három közül bármelyik felé pillantott, akkor arca egy szempillantás alatt alázatosan elfogadóvá vált. Ebben nagyon gyakorlott volt. Az oroszlán oroszlánként marad életben, mondta egyszer Elayne-nek, az egér pedig egérként. Nos, Siuanból silány és kelletlen egér vált.

Elayne aggodalmat vélt felfedezni Siuan szemében. Ez Siuan feladata volt, mióta bebizonyította, hogy biztonságosan tudja használni a gyűrűt – igaz, csak Nynaeve és Elayne titokban neki és Leane-nek megtartott leckéi után – elsődleges fontosságú információforrásként. Időbe telt, míg újra felvették a kapcsolatot az országokban szétszóródott kémekkel, és elérték, hogy beszámolóikat ne a Toronyba, hanem Salidarba küldjék. Ha Sheriam és a többiek át akarják ezt venni, akkor lehet, hogy Siuan kevésbé lesz hasznos. A Torony történelmében csak teljes értékű nővér tartott fenn ügynökhálózatot, míg Siuan Salidarba nem érkezett az amyrlin és a Kék ajah ügynökhálózatának ismeretével, amit ő működtetett, amíg amyrlinné nem emelték. Beonin és Carlinya nyíltan nem akartak egy olyan nőtől függeni, aki többé már nem tartozik közéjük. Egyikük sem érezte kényelmesen magát egy olyan nő közelében, akit elcsendesítettek.

Elayne sem tudott igazából mit tenni. Lehet, hogy az aes sedai-ok leckének nevezik ezt, és még úgy is gondolhatják, de múltbéli tapasztalatai alapján tudta, hogy ha kérdés nélkül megpróbálna bármit is megtanítani, akkor rövid úton kapna a fejére. Azért volt ott, hogy válaszoljon az esetleg felmerülő kérdéseikre, és semmi több. Egy ülőkére gondolt – mire az megjelent, lábaiba szőlőindákat faragtak –, aztán leült, és várt. Egy szék kényelmesebb lett volna, de az okot adhatott volna mindenféle megjegyzésekre. Ha egy beavatott túl kényelmesen üldögélt, azt gyakran úgy vélték, nincs elég dolga. Siuan egy perccel később létrehozott magának egy majdnem ugyanolyan támla nélküli ülőkét. Feszült mosolyt villantott Elayne-re, az aes sedai-ok háta felé pedig morcos képet vágott.

Amikor Elayne először látogatta meg ezt a termet Tel'aran'rhiodban, akkor legalább egy tucat ilyen szék állt félkörben a faragott asztallal szemben. Minden látogatásakor kevesebbet látott, és most egy sem volt. Biztos volt benne, hogy ez jelez valamit, bár el sem tudta képzelni, hogy mit. Abban is biztos volt, hogy Siuan is így gondolja, és nagyon valószínű, hogy kigondolt valamiféle okot, de ezt nem osztotta meg sem vele, sem Nynaeve-vel.

– Shienarban és Arafelben a vége felé közeledik a harc – mormogta Sheriam félig-meddig magának – de még mindig nincs semmi, ami elárulná, hogy miért tört ki. – Ugyan csak kisebb villongások, de a határvidékiek nem harcolnak egymás ellen. – Ott van nekik a Fertő. Sheriam saldaeai volt, és Saldaea a Határvidéken fekszik.

– Legalább a Fertő csendes még – mondta Myrelle. – Szinte túlságosan is csendes. Ez nem tarthat sokáig. Jó, hogy Elaidának rengeteg kéme van a Határvidéken. – Siuannak sikerült egyszerre visszahőkölni, és meredten nézni az aes sedai-okat. Elayne szerint neki még nem sikerült kapcsolatot teremtenie egyik ügynökével sem a Határvidéken, mert nagyon messze voltak Salidartól.

– Jobban érezném magam, ha ugyanez elmondható lenne Tarabonról is. – A lap Beonin kezében egyre hosszabb, és szélesebb lett, az aes sedai egy darabig mereven nézte, aztán félrelökte. – A kémek Tarabonban még mindig némák. Mindannyian. Csak annyit ír Tarabonról, hogy Amadiciában az a hír járja, hogy aes sedai-ok is belekeveredtek a háborúba. – A fejét csóválta azon, mennyire képtelen dolog efféle mendemondákat papírra vetni. Az aes sedai-ok nem vesznek részt polgárháborúkban. Legalábbis nem olyan nyíltan, hogy azt fel lehessen fedezni. – És úgy tűnik, egy maroknyi zavaros jelentésen kívül semmi sincs Arad Domanról.

– Hamarosan mi magunk is eleget fogunk tudni Tarabonról – mondta Sheriam megnyugtató hangon. – Még néhány hét.

A kutatás órákon át folytatódott. Dokumentumokban sosem volt hiány, a lakkozott ládika sosem ürült ki. Valójában a benne levő papírkupac időnként egy lap kivétele után megnövekedett. Persze csak a legrövidebbek maradtak meg elég sokáig, hogy el lehessen olvasni őket, de alkalomadtán egy-egy korábban átfutott levél, vagy jelentés ismét felbukkant a dobozból. Hosszú időszakok múltak el csendben, bár néhány dokumentumot megjegyzés kísért, néhányat az aes sedai-ok megtárgyaltak. Siuan macskabölcsőt kezdett játszani az ujjain, és láthatóan egyáltalán nem figyelt. Elayne azt kívánta, bárcsak ő is megtehetné ugyanezt, vagy legszívesebben olvasna – erre egy könyv jelent meg a padlón a lába mellett, Kósza Jain utazásai, de aztán eltüntette! – Azok a nők, akik nem aes sedai-ok, több mindent megengedhettek maguknak, mint azok, akik annak tanultak. Azért pár dolgot meghallott.

Az, hogy az aes sedai-ok belekeveredtek a háborúba Tarabonban, nem csak egyszerű szóbeszéd volt, hanem eljutott Elaida íróasztalára is. Pedron Niall fehérköpenyesei összevonásának mindenféle célt tulajdonítottak, Amadicia trónjának megszerzésétől kezdve – amire persze semmi szüksége nem volt – a taraboni és arad domani háború és a káosz megszüntetésén át, Rand támogatásáig. Elayne akkor sem hinné ezt el, ha a nap egy reggel nyugaton kelne fel. Egyes jelentések furcsa eseményekről számoltak be Illianból és Cairhienből – lehet, hogy több is volt, de ezeket látták –, az őrület által elfoglalt városokról, fényes nappal mászkáló rémálmokról, kétfejű, beszélő borjúkról, a vékony levegőből megjelenő árnyfattyakról. Sheriam és a többiek könnyedén átléptek ezeken. Ugyanilyen történetek szállingóztak Altara és Murandy felől, és a folyón túl Amadiciából Salidarba. Az aes sedai-ok az Újjászületett Sárkányról értesülő emberek hisztériájának tudták be a dolgot. Elayne nem volt olyan biztos ebben. Ő már látott bizonyos dolgokat, amiket azok még minden tapasztalatuk és koruk ellenére sem. Anyja állítólag hadsereget szervez Andor nyugati részén – ráadásul Manetheren ősi zászlaja alatt! – ugyanakkor más hírek szerint Rand foglya volt, ahonnan minden elképzelhető országba elmenekült, beleértve a Határvidéket és Amadiciát is, ami viszont teljesen elképzelhetetlen. A Torony láthatóan egyiket sem hitte el. Elayne nagyon szerette volna tudni, mit higgyen el.

Épp abbahagyta, hogy anyja valós hollétén rágódjék, amikor meghallotta, hogy Sheriam az ő nevét említi. Nem hozzá beszélt, de sietve olvasta egy négyzet alakú papír tartalmát, amely hosszú pergamenné változott, alján három pecséttel. Elayne Trakandot minden áron meg kell találni, és vissza kell vinni a Fehér Toronyba. A következő baklövés esetén, akik kudarcot vallanak, „irigyelni fogják a Macura nőt”. Elayne ettől megborzongott. Salidarba vezető útjuk közben egy Ronde Macura nevű nő hajszál híján visszaküldte Nynaeve-ot és őt a Fehér Toronyba, mint egy rakás szennyest a mosodába. Andor uralkodóháza – olvasta Sheriam – a „kulcs”, ami ugyanolyan érthetetlen volt. Minek a kulcsa?

A három aes sedai közül egyik sem pillantott felé. Csak összenéztek, és folytatták, amit csináltak. Talán megint megfeledkeztek róla, talán nem. Az aes sedai-ok teszik, amit tesznek. Ha el kell őt rejteni Elaida elől, akkor azt az aes sedai-ok döntik el, és ha valamilyen oknál fogva úgy döntenek, hogy kezét-lábát összekötve átadják Elaidának, akkor az is az ő döntésük. „A csuka nem kér engedélyt a békától, mielőtt megeszi” – emlékezett Lini mondására.

Elaida válasza Rand kegyelmére a jelentés állapotából nyilvánvaló volt. Elayne szinte látta, ahogy öklébe gyűri a papírt, és nekiáll darabokra szaggatni, aztán hidegen kisimítja, és a ládikába helyezi. Elaida dühe szinte mindig hideg volt. Erre a dokumentumra semmit sem írt rá. De egy másikra odafirkantott harapós szó, mely számba vette a Toronyban lévő aes sedai-okat, nyilvánvalóvá tette, hogy szinte készen áll a nyilvánosság előtt kijelenteni, hogy bárki, aki nem engedelmeskedik a visszatérési parancsnak, az áruló. Sheriam és a többiek nyugodtan megtárgyalták a lehetőséget.

Bár sok nővér engedelmeskedni szándékozott, egyeseknek messziről kell majd utazni, mások meg lehet, hogy még meg sem kapták a felszólítást. Akárhogy is, egy ilyen rendelet egyértelműen megerősíti a világ számára a Torony szétszakadásáról szóló rémhíreket. Elaida bizonyára közel áll a kétségbeeséshez, ha egy ilyen ötletet számításba vesz, vagy teljesen megőrült.

Elayne gerincén végigszaladt a hideg, de ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy Elaida félelmetes, vagy dühös volt-e. A Toronyban kétszázkilencvennégy aes sedai támogatja Elaidát. Az összes aes sedai majd' egyharmada, közel annyi, ahányan összegyűltek Salidarban. Lehet, hogy a legjobb, amire számítani lehet, az, hogy a többiek is felesben osztódnak el. Valójában lehet, hogy ez a legjobb, amire számítani lehet. A kezdeti hatalmas sietség után a Salidarba érkezők száma nagyon leapadt. Talán a Toronyba érkezők folyama is lelassult. Ebben lehet reménykedni.

Egy darabig csendben folytatták a kutatást, aztán Beonin felkiáltott.

– Elaida követeket küldött Rand al'Thorhoz. – Elayne talpra ugrott, és alig tudta befogni a száját, pedig Siuan megpróbálta figyelmeztetőleg megérinteni, amit egy kissé tönkretett az, hogy előbb sikertelenül megpróbálta eltüntetni a macskabölcsőt.

Sheriam a papírlapért nyúlt, de az háromfelé vált, mielőtt hozzáért volna.

– Hová küldi őket? – kérdezte ugyanakkor, amikor Myrelle is kérdezett:

– Mikor hagyták el Tar Valont? – A nyugalom hirtelen semmivé foszlott.

– Cairhienbe – mondta Beonin. – Nem láttam, mikor, ha egyáltalán említésre került. De biztosan folytatják útjukat Caemlynbe, amint rájönnek, hol van Rand.

Akármilyen jó is, talán egy hónapnál is tovább tart az út Cairhienből Caemlynbe. Salidar követe biztos előbb ér majd oda. Elayne-nek otthon, Salidarban volt egy rongyos térképe a matraca alá begyűrve, és ő minden nap kijelölte, hogy szerinte meddig jutottak már, útban Caemlyn felé.

A Szürke nővér még nem fejezte be.

– Úgy tűnik, Elaida fel akarja ajánlani a támogatását és kíséretét a Toronyba. – Sheriam szemöldöke felszaladt.

– Ez lehetetlen ostobaság – Myrelle olajos arca elsötétült. – Elaida Piros volt. – Az amyrlin minden ajahhoz tartozott, és ugyanakkor egyikhez sem, de azért senki sem tudta egyszerűen elfelejteni, hogy honnan jött.

– Ez a nő mindenre képes – mondta Sheriam. – Lehet, hogy Rand vonzónak fogja találni a Fehér Torony támogatását.

– Küldhetnénk egy üzenetet Egwene-nek az aiel nőkkel – javasolta Myrelle kétkedő hangon.

Siuan hangosan, és nagyon mesterkélten köhintett egyet, de Elayne már nem bírta tovább. Egwene-t figyelmeztetni természetesen létfontosságú, mert Elaida emberei biztosan visszarángatnák őt a Toronyba, ha felfedezik, hogy Cairhienben van, és már a fogadtatás sem lesz valami kellemes, hát még a többi...!

– Hogyan gondolhatják, hogy Rand meghallgat bármit is, amit Elaida mond? Azt hiszik, nem tudja, hogy Piros ajah volt, és hogy ez mit jelent? Nem fognak neki támogatást ajánlani, és maguk ezt tudják. Figyelmeztetnünk kell őt! – Ebben ellentmondás volt, és ezt tudta is, de az aggodalom megbéklyózta a nyelvét. Ha Randdel bármi történik, abba belehal.

– És mit javasolsz, hogyan tegyük meg mi, beavatott? – kérdezte Sheriam hűvösen.

Elayne attól tartott, biztos úgy néz ki eltátott szájával, mint egy hal. Nem volt ötlete, hogy mit válaszoljon. Hirtelen távoli sikoltás mentette meg, amit érthetetlen kiáltások követtek az előszobából. Ő állt legközelebb az ajtóhoz, de a többiek a sarkában rohantak.

A szoba a Krónikaőr asztalát kivéve üres volt. Rendezett papírkupacok, irattekercsek és dokumentumok, és egy sor szék a fal mellett, ahol az aes sedai-ok ülnek, míg várakoznak, hogy beszélhessenek Elaidával.

Anaiya, Morvrin és Carlinya már eltűnt, de az egyik magas, külső ajtó még csak most csukódott be. Az egyre keskenyebb résen egy nő kétségbeesett sikoltása hallatszott be. Sheriam, Myrelle és Beonin majdnem fellökte Elayne-t, ahogy siettek a hall felé. Lehet, hogy ködösnek látszottak, de elég szilárdak voltak.

– Óvatosan – kiáltotta Elayne, de igazából nem volt mit tenni, mint felemelni a szoknyáját, és Siuannal együtt a lehető leggyorsabban követni őket. Egy rémálom helyszínére léptek. Szó szerint.

Vagy harminc hossznyira jobbra a falikárpitokkal díszített folyosó egy köves pincévé szélesedett ki, amely úgy tűnt, a végtelenségbe nyúlt. Elszórt tüzek és parázstartók vörös ragyogása világította meg foltokban. Mindenütt trallokok voltak. Hatalmas emberszerű alakok. Túlságosan is emberi arcukat bestiális pofák, orrok, csőrök és kiálló szarvak, agyarak vagy tollas taréjok torzították el. A távolabbiak kevésbé voltak kivehetők, csak félig voltak megformálva, míg a legközelebbiek két ember magas óriások voltak, még az igazi trallokoknál is magasabbak. Mind bőrbe és fekete tüskékkel kivert vértekbe öltöztek, és tábortüzek, üstök, állványok, furcsa szöges keretek és fémformák körül üvöltöttek és ugráltak.

Ez aztán tényleg rémálom volt. Nagyobb, mint bármelyik, amelyről Elayne Nynaeve-től vagy a Tudós Asszonyoktól hallott. Ha egyszer megszabadultak az elmétől, mely létrehozta őket, az ilyen dolgok néha szétáramlottak az Álmok Világában, néha meg egy bizonyos helyen gyűltek össze. Az aiel álomjárók magától értetődően pusztították el őket, ahányszor csak rájuk akadtak, de ők és Egwene megmondták neki, hogy a legjobb, amit tehet, hogy kerülje őket. Sajnos Carlinya láthatóan nem figyelt, amikor ő és Nynaeve továbbadta nekik ezt.

A Fehér nővér megkötözve, a sarkánál fogva lógott egy láncról, mely a fejük fölött a sötétségbe veszett. Elayne úgy látta, hogy a saidar ragyogása még mindig körülöleli őt, de Carlinya kétségbeesetten vonaglott és sikoltozott, amint lassan engedték fejjel lefelé a hatalmas fekete üstben bugyogó, forró olaj felé.

Ahogy Elayne is a folyosóba rohant, Anaiya és Morvrin hirtelen megállt a határon, ahol a hall egyszer csak pincévé változott. Egy szívdobbanásnyi időre megálltak, aztán úgy tűnt, ködös alakjuk hirtelen megnyúlik a határvonal felé, mint ahogy a füstöt beszívja a kémény. Amint megérintették, már bent is voltak. Morvrin üvöltött, ahogy két trallok hatalmas vaskerekeket forgatott, melyek egyre jobban és jobban kinyújtották őt, Anaiya pedig a csuklójánál fogva felakasztva himbálódzott, miközben a trallokok körültáncolták, és fémvégű korbácsokkal ütötték, melyek hosszú szakadásokat téptek a ruhájába.

– Össze kell kapcsolódnunk – mondta Sheriam, és az őt körülvevő ragyogás egyesült Myrelle és Beonin ragyogásával. Még így sem közelítették meg azt a fényességet, amely akár egy nő körül is látszott az ébrenléti világban, aki nem csak egy ködös álom.

– Nem! – kiáltotta Elayne sürgetően. – Nem szabad valódiként elfogadni. Úgy kell kezelni, mintha... – Megragadta Sheriam karját, de a három nő által létrehozott Tűzfolyam – amely még így is erőtlen volt – megérintette az álom és a rémálom közti határvonalat. A hullám úgy tűnt el, mintha a rémálom felszívta volna, és a három aes sedai-t ugyanabban a pillanatban kihúzta, ahogy a szél elkapja a ködöt. Csak egy meghökkent kiáltásra volt idejük, mire megérintették a határt, és eltűntek. Sheriam odabent ismét megjelent. Feje egy sötét, fémből készült harangformából látszott. A külsején a trallokok fogantyúkat forgattak, és emelőkarokat lökdöstek, Sheriam vörös haja pedig vadul csapkodott, ahogy egyre erősödő hangon sikoltott. A másik kettőnek nyoma sem volt, de Elayne úgy vélte, a távolból újabb sikolyokat hall, és hogy valaki újra és újra azt nyöszörgi: „Ne!”, aztán megint csak sikolyokat hallott.

– Emlékszel, mit mondtunk a rémálmok eloszlatásáról? – kérdezte Elayne.

Siuan a szeme elé táruló látványra meredve bólintott.

– Tagadni kell a létezését. Meg kell próbálni helyreállítani a dolgokat az agyunkban, mintha a rémálom ott sem volna.

Ezt a hibát követte el Sheriam, és valószínűleg az összes aes sedai. Azzal, hogy megpróbáltak fókuszálni a rémálom ellen, elfogadták annak valódiságát, és ezáltal olyan biztosan magába szippantotta őket, mintha besétáltak volna, és tehetetlenekké váltak, hacsak eszükbe nem jut, amit elfelejtettek. És ennek semmilyen jelét nem mutatták. Az egyre erősödő sikolyok belefúródtak Elayne fülébe.

– A folyosó – motyogta, megpróbálva a fejében kialakítani, hogyan is nézett ki, amikor utoljára látta. – Gondolj úgy a folyosóra, ahogyan utoljára láttad.

– Próbálok, te leány – hörögte Siuan. – Nem működik.

Elayne felsóhajtott. Siuannak igaza volt. Az eléjük táruló kép egyetlen vonala sem rezzent meg. Sheriam feje szinte vibrált a fémburok fölött, mely körülzárta a testét. Morvrin üvöltései feszült zihálássá változtak. Elayne szinte úgy érezte, hallja, ahogy a nő ízületeit széthúzzák. Carlinya haja, mely alatta lógott, már majdnem elérte a forró olaj kavargó felszínét. Két nő nem elég. A rémálom túl nagy.

– Szükségünk van a többiekre – mondta.

– Leane-re és Nynaeve-ra, te leány? Ó, bárcsak tudnánk, hol találjuk őket. Sheriam és a többiek meghalnak, mire... – Elayne-t bámulva odébb bicegett. – Te nem Leane-re és Nynaeve-ra gondolsz, igaz? Hanem Sheriamre és... – Elayne csak bólintott, túlságosan rémült volt, hogy megszólaljon. – Nem hiszem, hogy hallanak vagy látnak minket itt. Azok a trallokok ránk sem pillantottak. Ez azt jelenti, hogy belülről kell megpróbálnunk. – Elayne megint csak bólintott. – Te leány – mondta Siuan színtelen hangon. – Benned egy oroszlán bátorsága és talán egy tyúk esze rejlik. – Nehéz sóhaj kíséretében hozzátette: – De magam sem látok más lehetőséget.

Elayne a bátorság kivételével mindenben egyetértett vele. Ha nem szorította volna össze a térdét, már rég az összes ajah színével díszített padlómozaikon heverne. Észrevette, hogy kard van a kezében. Hosszú, villogó acélpenge, amely tökéletesen használhatatlan, még ha tudná is, hogyan forgassa. Elengedte, mire a kard eltűnt, mielőtt elérte volna a padlót.

– A várakozás semmin sem segít – mormogta. Ha tovább vár, az a kis bátorsága is biztos elillan, amit sikerült összekaparnia.

Siuannal együtt a határvonal felé léptek. Elayne lába elérte a vonalat, és hirtelen érezte, hogy húzzák befelé, valami szívja, mint a vizet a csőben.

Az egyik pillanatban még a hallban állva bámulta a szörnyűségeket, a másikban a hasán feküdt a durva, szürke kövön, csuklója és bokája hátrafeszítve szorosan összekötve, és a szörnyűségek már körülötte zajlottak. A pince minden irányban a végtelenbe nyúlt, és úgy tűnt, a Torony folyosója már nem létezik. A levegőt a sziklás falakról visszhangzó sikolyok töltötték meg, a mennyezetről cseppkövek csüngtek. Néhány hossznyira tőle egy hatalmas, fekete, gőzölgő üst állt a harsogó tűz fölött. Egy vaddisznó pofájú, hatalmas agyarú trallok felismerhetetlen gyökereknek tűnő rögöket dobált bele. Főzőedény. A trallokok bármit megesznek. Beleértve az embert is. Arra gondolt, hogy szabad a keze, és a lába, de a durva kötél továbbra is a húsába vágott. A saidarnak még a halovány árnyéka is tovatűnt, az Igaz Forrás számára nem létezett többé. Itt nem. Valóra vált a rémálom, és őt aztán rendesen elkapta.

Siuan hangja fájdalmas nyöszörgésként vágott keresztül a sikolyok közt.

– Sheriam, hallgass rám! – Csak a Fény tudja, hogy mit műveltek vele. Elayne nem látott senkit a többiek közül. Csak hallotta őket. – Ez egy álom! Aah... aaaaaaaah! Gondolj arra, hogyan kellene lennie!

Elayne átvette.

– Sheriam, Anaiya, mindenki, hallgassanak rám! A folyosóra kell gondolni, amilyen volt! Amilyen valójában! Ez itt csak addig valóság, amíg hisznek benne! – Erősen felállította agyában a folyosó képét, a színes csempék rendezett sorait, az aranyozott állólámpákat, és a mesés faliszőtteseket. Semmi sem változott. A sikolyok még mindig visszhangzottak. – A folyosóra kell gondolni! Tartsák az eszükben, és valósággá válik! Le tudják győzni a rémálmot, ha megpróbálják! – A trallok ránézett, kezében vaskos, éles kés volt. – Sheriam, Anaiya, összpontosítani kell! Myrelle, Beonin, koncentráljatok a folyosóra! – A trallok az oldalára lökte. Megpróbált elvergődni, de egy erős térd, minden különösebb erőfeszítés nélkül a földhöz szegezte, miközben a szörny nekiállt levagdosni a ruháját, ahogy a vadász megnyúzza egy szarvas tetemét. Kétségbeesetten kapaszkodott a folyosó képébe. – Carlinya, Morvrin, a Fény szerelmére, koncentráljatok! Gondoljatok a folyosóra! A folyosóra! Mindannyian! Gondoljatok rá erősen! – A trallok valamit hörgött embertelen, durva nyelvén, aztán Elayne arcát megint a földre szorította, és vastag térdével a hátába préselte a karjait. – A folyosó! Gondoljatok a folyosóra! – A trallok késének pengéje megérintette feszes nyakát a bal füle alatt. – A folyosó! A folyosó! – A penge siklani kezdett.

Hirtelen a színes csempéket bámulta az orra alatt. Kezét a torkához kapta, és csodálkozott, hogy szabad. Nedvességet érzett az ujjai körül, és felemelte a kezét, hogy megnézze, mi az. Vér, de csak egy apró erecske. Borzongás futott végig a testén. Ha az a trallok tovább vágta volna a torkát... Nincs az a gyógyítás, ami segíthetett volna. Ismét megborzongva lassan lábra állt. A Torony folyosóján volt, az amyrlin dolgozószobája előtt, és a trallokoknak vagy a pincének semmi nyoma.

Siuan is ott volt, testén zúzódások tömkelege, ruhája szakadt, és az aes sedai-ok szinte romos, ködös alakjai. Carlinya volt a legjobb formában, és ő elkerekedett szemekkel reszketve állt, sötét haját tapogatva, amely most megperzselődve egy kéznyire végződött a fejbőrétől. Sheriam és Anaiya nyöszörgő, véres rongykupacoknak látszottak. Myrelle összeroskadt, arca fehér, meztelen testét hosszú véres karmolások és ütésnyomok borították. Morvrin minden mozdulatra felnyögött, és mozgása természetellenes volt, mintha az ízületei többé már nem működnének megfelelően. Beonin ruháját cafatokra szaggatták, és ő térden állva zihált. Szeme jobban kitágulva, mint valaha, és a falhoz támaszkodott, hogy el ne dőljön.

Elayne hirtelen észrevette, hogy az ő ruhája és inge a válláról lóg, mert csak elöl hasították végig. Ahogy a vadász nyúzza meg a szarvas tetemét. Olyan erősen reszketett, hogy kis híján elesett. Ruhái megjavítása egy egyszerű gondolat kérdése volt csak, de abban nem volt biztos, meddig fog tartani, míg rendbe teszi az emlékeit.

– Vissza kell mennünk – mondta Morvrin esetlenül térdelve Sheriam és Anaiya között. Merevsége és nyögései ellenére, éppoly határozott volt a hangja, mint mindig. – Gyógyításra van szükségünk, és jelen állapotában egyikünk sem képes rá.

– Igen. – Carlinya megint megérintette rövid haját. – Igen, lehet, hogy az a legjobb, ha visszatérünk Salidarba. – A hangja szokásos jegességének kifejezetten bizonytalan változata volt.

– Én még maradok egy kicsit, ha senkinek nincs ellenvetése – mondta Siuan. Vagy inkább ajánlotta betegesen szerény hangján. Ruhája megint egyben volt, de a horzsolások megmaradtak. – Lehet, hogy tanulok még valami hasznosat. Néhány púppal és horzsolással megúsztam, és már volt rosszabb is, mikor elestem egy hajón.

– Inkább úgy nézel ki, mint akire ráejtettek egy hajót – mondta Morvrin –, de te döntesz.

– Én is maradok – mondta Elayne –, segíthetek Siuannak. Én egyáltalán nem sérültem meg. – Minden lélegzetvételkor eszébe jutott a vágás a torkán.

– Nincs szükségem segítségre – mondta Siuan abban a pillanatban, amikor Morvrin még határozottabban így szólt:

– Ma nagyon jól megőrizted a hidegvéredet, gyermekem. Ne tedd most tönkre. Velünk jössz.

Elayne kelletlenül bólintott. A vita sehová sem juttatta volna el, kivéve a forró vizet. Azt hihették volna, hogy itt a Barna nővér a tanár, és Elayne a diák. Valószínűleg azt hitték, ugyanúgy botlott a rémálomba, mint ők maguk.

– Ne feledjék, hogy ki lehet lépni az álomból, egyenest az ember saját testébe. Nem kell előbb visszamenni Salidarba. – Nem lehetett megállapítani, hogy hallották-e őt. Morvrin már elfordult, abban a pillanatban, hogy Elayne bólintott.

– Nyugodj meg, Sheriam – mondta a testes nő megnyugtatóan. – Néhány pillanat, és visszaérünk Salidarba. Nyugalom, Anaiya. – Sheriam legalább abbahagyta a sírást, bár még mindig nyöszörgött a fájdalomtól. – Carlinya, segítenél Myrelle-nek? Kész vagy, Beonin? Beonin? – A Szürke nővér felemelte a fejét, és egy pillanatig Morvrinra bámult, mielőtt bólintott.

A hat aes sedai eltűnt.

Utolsó pillantást vetve Siuanra, Elayne csak egy pillanatnyi késlekedéssel követte őket, de ő nem Salidarba ment. Ha észreveszik, valaki nagy valószínűséggel jön majd, hogy Meggyógyítsa a karcolást a nyakán, de egy kis ideig el lesznek foglalva a hat aes sedai-jal, akik úgy ébrednek majd fel, mintha valami óriási óraszerkezeten nyomták volna át őket. Elayne-nek ez a néhány perc állt rendelkezésére, agyában pedig egy másik úti cél.

Anyja palotájának Nagy Csarnoka Caemlynben nem könnyen jelent meg az agyában. Valami ellenállást érzett, mielőtt megállt a piros-fehér csempés padlón a hatalmas, boltíves tető alatt a masszív, fehér oszlopsorok között. Úgy tűnt, a fény megint mindenhonnan, és sehonnan sem világít. Feje fölött a hatalmas ablakok, melyek felváltva ábrázolták Andor Fehér Oroszlánját, a birodalom legkorábbi királynőivel és nagy andori győzelmek jeleneteivel, kivehetetlenek voltak a kinti éjszaka miatt.

Azonnal meglátta a különbséget, és tudta, hogy ettől volt nehéz idejönnie. A csarnok végében a pódiumon, ahol az Oroszlános Trónnak kellett volna állnia, egy arany és vörös színekben, aranyozástól és zománctól csillogó, sárkányokat ábrázoló hatalmas borzalom állt. A sárkányok szemében napkő volt. Anyja trónját nem távolították el a teremből. Valamiféle piedesztálon állt, a hatalmas dolog mögött és fölött.

Elayne lassan végigsétált a csarnokon, felment a fehér márványlépcsőkön, felnézett Andor királynőinek aranyozott trónjára. A hátsó falon Andor Fehér Oroszlánját holdkőből rakták ki, rubinok mezőjében. A mozaik anyja feje fölött kellett volna álljon.

– Mit csinálsz Rand al'Thor? – suttogta élesen. – Mit gondolsz, mit csinálsz?

Elayne rettenetesen félt, hogy Rand elrontja a dolgokat az ő irányítása nélkül, a kelepcék sokasága között. Igaz, elég jól kezelte a tearieket, és láthatóan a cairhienieket is, de az ő népe más volt: nyílt és egyenes, és nem szerették, ha taktikáznak velük, vagy zsarnokoskodnak felettük.

Ami Tearben, vagy Cairhienben működött, az itt Illuminátorok tűzijátékaként robbanhat az arcába.

Bárcsak vele lehetne. Bárcsak figyelmeztethetné a Torony követeire. Elaidának biztos van valami rejtett trükkje, amit akkor ránt elő, amikor a legkevésbé számít rá. Elég érzékeny lesz, hogy meglássa? Elayne-nek egyébként fogalma sem volt, mi volt Salidar követének a parancsa. Siuan erőfeszítései ellenére úgy tűnt, Salidarban az aes sedai-ok többsége még mindig két különböző dolgot gondol Rand al'Thorról. Ő az Újjászületett Sárkány, az emberiség megjövendölt megmentője, de ugyanakkor fókuszálni tudó férfi, őrületre, halálra és pusztulásra ítélve.

Vigyázz rá, Min! – gondolta. – Érd el gyorsan, és vigyázz rá.

A féltékenység belenyilallt, hogy Min ott lesz, hogy megtegye, amit ő akart megtenni. Lehet, hogy osztoznia kell majd rajta, de legalább részben az övé lesz. Őrzőként magához foglya kötni, bármi áron.

– Megteszem. – Karját felnyújtotta az Oroszlános Trón felé, hogy esküt tegyen, ahogy a királynők Andor létezése óta esküt tesznek. A piedesztál túl magas volt, hogy elérje, de a szándék számít. – Meg fogom tenni.

Az idő vészesen fogyott. Salidarban mindjárt jön egy aes sedai, hogy felébressze, és Meggyógyítsa azt a nyomorult karcolást a nyakán. Sóhajtva kilépett az álomból.

Demandred kilépett a Nagy Csarnok oszlopai mögül, és a trónok felől nézett, ahol a lány eltűnt. Elayne Trakand, hacsak nem téved nagyot, egy ter'angrealt használt. Olyat, amit a kezdő tanulók képzésére készítettek. Sokat adott volna azért, hogy tudja, mi járt a fejében, de a szavai és arckifejezése elég világos volt. Nem tetszett neki, amit Rand al'Thor tett itt, egy kicsit sem, és tenni akar valamit vele. Gyanította, hogy a fiatal nő elszánt. Akárhogy is, a csomóban egy újabb szálat rántottak meg, legyen az a rántás bármilyen erőtlen is.

– Uralkodjék a Káosz Ura – mondta a trónoknak. Bár még mindig szerette volna tudni, hogy ennek miért kell így lennie, majd megnyitotta az átjárót, hogy elhagyja a Tel'aran'rhiodot.

Nyolcadik fejezet

Vihar készül

Nynaeve másnap az első derengő fényekkel, mogorván ébredt. Érezte, hogy rossz idő közeleg, de az ablakon kitekintve egyetlen felhőt sem látott a csendes, szürke égen. A nap máris fullasztóan melegnek ígérkezett. Inge izzadtságtól volt lucskos, és összecsavarodott a forgolódástól az ágyban. Valamikor hagyatkozhatott arra a képességére, hogy értette, mit üzen a szél, de úgy tűnt, ez rosszul megy, mióta elhagyta Folyóközt, amikor az nem hagyta őt el teljesen.

A várakozás, hogy sorra kerüljön a mosdóállványnál, nem segített rajta, és az sem, hogy Elayne elmondta, mi történt, miután otthagyta őket Elaida dolgozószobájában. Az ő éjszakája hiábavaló keresgélés volt Tar Valon utcáin, melyek rajta kívül, meg néhány galambtól, patkánytól és szemétkupactól eltekintve, üresek voltak. Ez nagyon megdöbbentette. Tar Valont mindig makulátlanul tisztán tartották. Elaida bizonyára rettenetesen elhanyagolja a várost, ha már Tel'aran'rhiodban is megjelenik a szemét. Egyszer megpillantotta Leane-t a Déli Kikötő közelében egy ivó ablakán át, de mire besietett, a nagyterem a frissen festett, kék asztalok és padok kivételével már üres volt. Egyszerűen fel kellett volna adnia, de Myrelle mostanában szekálta őt, és tiszta lelkiismerettel akarta megmondani neki, hogy próbálkozott. Myrelle mindenkinél gyorsabban csap le a kifogásokra, mint azt Nynaeve valaha is látta vagy hallotta volna. Végezetül tegnap úgy lépett ki Tel'aran'rhiodból, hogy Elayne gyűrűjét már ott találta az asztalon, ő pedig mélyen aludt. Ha díjat tűztek volna ki a haszontalan erőfeszítésekre, akkor azt könnyedén megnyerte volna. És most megtudni, hogy Sheriam és a többiek hajszál híján megölették magukat... Még az erdei szürkebegy látványa a kalitkájában is keserű pillantást váltott ki belőle.

– Azt hiszik, mindent tudnak – morogta Nynaeve becsmérlően. – Beszéltem nekik a rémálmokról. Figyelmeztettem őket, s a múlt éjszaka nem az első alkalom volt. – Mit sem változtatott a dolgon, hogy mire visszaért Tel'aran'rhiodból, mind a hat nővért Meggyógyították. Nagyon könnyen sokkal rosszabbul is végződhetett volna – mert azt hitték, mindent tudnak. Hajának rendberakása lassabban ment, mert közben bosszúsan rángatta a hajfonatát. Az a'dam karkötő néha szintén beleakadt a hajába, de most nem állt szándékában levenni. Ma Elayne-en volt a sor, hogy viselje, de nagyon valószínű, hogy ma a falba vert szögön hagyja. Az aggodalom és az elkerülhetetlen félelem keresztülbizsergett a karkötőn, de a bosszúság minden más érzésnél erősebb volt. Kétségtelen, hogy „Marigan” már a reggelinél segédkezik. Úgy tűnt, a kötelező házimunka jobban az idegeire megy, mint az, hogy gyakorlatilag fogoly itt. – Te okosan gondolkodtál, Elayne. Nem mondtad, hogyan végeztél, miután megpróbáltál mindenki mást figyelmeztetni.

Elayne, mosdókesztyűjével még mindig az arcát dörgölve vállat vont.

– Nem volt olyan nehéz kitalálni. Egy ekkora rémálom kezeléséhez mindannyiunkra szükség volt. Talán most tanultak egy kis alázatot. Talán a ma esti találkozásuk a Tudós Asszonyokkal nem lesz olyan rossz.

Nynaeve bólintott. Ahogy előre gondolta. Nem Sheriamról és a többiekről. Az aes sedai-ok majd akkor találják meg az alázatot, ha a kecskék megtanulnak repülni, egy nappal a Tudós Asszonyok előtt. Elayne valószínűleg hagyta magát elkapni a rémálomban, bár a lány ezt soha nem lesz hajlandó beismerni. Nynaeve nem tudta biztosan, hogy Elayne hencegésnek tartja-e, ha a bátorságot a maga érdemének tulajdonítja, vagy egyszerűen csak észre sem vette, milyen bátor volt. Akárhogy is, Nynaeve-ot szétszakította a másik nő bátorsága iránt érzett csodálat, és a vágy, hogy Elayne csak egyszer elismerje.

– Azt hiszem, láttam Randet. – Ettől végre lekerült Elayne arcáról a mosdókesztyű.

– Ott volt személyesen? – Ez a Tudós Asszonyok véleménye szerint veszélyes volt, mert azzal a kockázattal járt, hogy elveszít valamit abból, ami emberré tette. – Óvva intetted ettől?

– Mikor kezdett el Rand hallgatni a jó szóra? Épp csak megpillantottam. Lehet, hogy csak egy álmában megérintette Tel'aran'rhiodot. – Ez valószínűtlen. Láthatóan olyan erősen védte az álmait, hogy Nynaeve nem hihette, hogy Rand akármilyen más módon beléphetett volna az Álmok Világába, mint hús-vér valójában. – Még akkor sem, ha Álomjáró lett volna és nála lett volna az egyik gyűrű. – Lehet, hogy valaki más volt, aki egy kicsit hasonlított rá. Mint mondtam, csak egy pillanatra láttam, a Torony előtti téren.

– Ott kéne lennem vele – motyogta Elayne. A mosdótálat az éjjeliedénybe ürítve oldalt lépett, hogy odaengedje Nynaeve-ot a mosdóállványhoz. – Szüksége van rám.

– Neki ugyanarra van szüksége, amire mindig is volt – Nynaeve mogorva képet vágott, miközben újra megtöltötte a mosdótálat a kancsóból. Utált olyan vízben mosakodni, ami egész éjjel ott állt. De legalább nem volt hideg. Olyan valami, hogy hideg víz, többé már nem létezett. – Valakire, aki hetente egyszer elvi alapon felpofozza, és a megfelelő irányba tereli.

– Ez nem igazságos. – A tiszta ing, amit Elayne épp áthúzott a fején, letompította a hangját. – Egyfolytában aggódom érte. – Arca kibukkant az ing nyakán, és hanghordozásától függően inkább aggodalmasnak látszott, mint ingerültnek, aztán az egyik fogasról leakasztotta a csíkos fehér ruhát. – Még a saját álmaimban is érte aggódom! Szerinted ő minden idejét azzal tölti, hogy miattam marcangolja magát? Szerintem nem.

Nynaeve bólintott, bár valahol belül úgy gondolta, hogy ez nem pontosan ugyanaz. Randnek megmondták, hogy Elayne biztonságban van az aes sedai-okkal, de azt nem, hogy hol. Hogyan lehetne Rand valaha is biztonságban? A mosdótál fölé hajolt, és Lan gyűrűje a bőrszíjon himbálódzva kipottyant az ingéből. Nem, Elayne-nek igaza van. Akármit csinál Lan, akárhol is van, Nynaeve kételkedett benne, hogy akár csak fele olyan gyakran gondol rá, mint fordítva. Fény! Add, hogy éljen, még akkor is, ha egyáltalán nem gondol rám. Ez a lehetőség úgy feldühítette, hogy képes lett volna gyökerestül kitépni a hajfonatát, ha a keze nem lett volna csupa szappan.

– Nem törődhetsz mindig csak egy férfivel – mondta keserűen –, még akkor sem, ha Zöld akarsz lenni. Mit tudtak meg tegnap éjjel?

Hosszú történet volt ez, bár kevés volt a teteje, és egy kis idő után Nynaeve leült Elayne ágyára, hogy hallgassa és közbekérdezzen. Nem mintha a válaszok sokat mondtak volna. Egyszerűen nem ugyanaz, ha nem a saját szemével látja a dokumentumokat. Az odáig rendben, hogy Elaida végül is tudomást szerzett Rand kegyelméről, de mit szándékozik tenni vele? A bizonyíték, hogy a Torony közelít az uralkodókhoz, még jó hír is lehet, ami talán begyújtja a tüzet a Csarnok alatt. Valaminek most már be kell gyújtania. Az, hogy Elaida követet küldött Randhez, természetesen aggasztó, de annyira ő sem lehet bolond, hogy bárkit meghallgasson, aki Elaidától jön. Vagy mégis? Elayne egyszerűen nem hallott eleget. És mit csinál Rand, hogy piedesztálra emeli az Oroszlános Trónt? Mi köze egyáltalán egy trónhoz? Lehet, hogy ő az Újjászületett Sárkány, meg ez az aiel car-akármicsoda, de Nynaeve nem tudta túltenni magát a tényen, hogy ő gyerekkorában ápolta, és szükség esetén el is nadrágolta.

Elayne közben folytatta az öltözködést, és még a történet vége előtt elkészült.

– A többit később elmondom – mondta sietősen, és kirohant az ajtón.

Nynaeve felmordult, és nekiállt kényelmesen felöltözködni. Elayne ma reggel tartotta az első óráját a novíciáknak, amit Nynaeve-nek még nem engedtek meg. De ha nem bíznak benne annyira, hogy taníthassa a novíciákat, akkor is ott van Moghedien. Rövidesen túl lesz a reggeli körüli házimunkákon.

Az egyetlen gond az volt, hogy amikor Nynaeve megtalálta, Moghedien épp könyékig szappanos vízben volt. Az a'dam ezüst nyaklánca különösen nem illett oda. Nem volt egyedül, egy tucat másik nő is buzgón sikálta a ruhákat a mosódeszkákon, a fakerítéses udvaron, a forró vízzel teli, gőzölgő üstök mellett. Még több nő teregette az első mosást az oszlopok közt kifeszített kötelekre, de a lepedők, alsóneműk és mindenféle ruhák kupacai várták a sorukat a mosódeszkákon. A pillantás, amit Moghedien Nynaeve-ra vetett elég lett volna, hogy leégesse a bőrét. Annyi gyűlölet, szégyen és felháborodás sütött az a'damen keresztül, hogy szinte elnyomta a mindig jelenlévő félelmet.

A szolgálatban lévő botszerű, ősz hajú nő, akit Nildrának hívtak, egy keverőlapátot jogarként tartva sietett feléjük. Sötét gyapjúszoknyái a térdénél felkötve, hogy a kiloccsant víztől sáros földet ne söpörje fel vele.

– Jó reggelt, beavatott. Gondolom, Marigant akarja, mi? – Hangjában a tisztelet szárazon keveredett azzal a tudattal, hogy holnap akármelyik beavatott a mosónők közé beosztva találhatja magát egy napra vagy egy hónapra, és ugyanúgy megdolgoztatja és hajszolja őket, mint a többieket, ha nem jobban. – Még nem engedhetem el. Kevés a munkásom. Az egyik leányom ma megy férjhez, a másik megszökött, kettő meg könnyű munkán van, mert terhesek. Myrelle sedai azt mondta, magamnál tarthatom. Lehet, hogy pár óra múlva már meg leszek nélküle, majd meglátom.

Moghedien felegyenesedett, és kinyitotta a száját, de Nynaeve határozott pillantással elnémította – és azzal, hogy feltűnő mozdulattal megérintette csuklóján a karkötőt – mire visszatért a munkájához. Moghediennek csak pár rossz szavába került volna, egy panasz, ami egy olyan falusi nő szájából, mint akinek kinézett, sosem hangozna el, és megindul az elcsendesítés felé vezető ösvényen – a munkavezető, Nynaeve és Elayne pedig egy másikon, ami nem sokkal jobb. Nynaeve nem állta meg, hogy ne nyeljen egyet megkönnyebbülésében, amikor Moghedien megint lehajolt a mosódeszkához. A szája mozgott, ahogy hangtalanul mormogott valamit. Az a'damen roppant szégyen és leplezetlen düh özönlött át.

Nynaeve sikeresen rámosolygott Nildrára, és valamit morgott, amit az nem értett, aztán kimért léptekkel távozott az egyik közösségi konyha irányába, hogy megreggelizzen. Megint Myrelle. Eltűnődött, hogy esetleg a Zöld nővér valamiféle személyes okból fordult-e ellene. Azon is gondolkodott, hogy Moghedien megtartásától állandósul-e majd a gyomorfájása. Gyakorlatilag cukorka módjára ette a lúdmentát, amióta az a'damet rátette a nőre.

Elég könnyen szerzett egy nagy cserépbögrényi mézes teát és egy frissen sült, forró kiscipót, de amint megkapta őket, távozott is, menet közben reggelizve. Arcán izzadtság gyöngyözött. Már ilyen kora reggel is nőtt a forróság, a levegő pedig száraz volt. A felkelő nap olvadt aranykupolát alkotott az erdő fölött.

A poros utcák zsúfoltak voltak, mint mindig, amikor elég fény volt, hogy látni lehessen. Az aes sedai-ok derűsen lépdeltek tova, mit sem törődve a porral és a hőséggel, titokzatos arccal, titokzatos küldetésekben, gyakran őrzőkkel – hideg szemű farkasok, akik szelídnek tettetik magukat – a sarkukban. Mindenütt katonák voltak, rendszerint menetelve vagy osztagokban lovagolva, bár Nynaeve nem értette, miért engedik meg nekik, hogy így ellepjék az utcákat, amikor az erdőben voltak a táboraik. Gyerekek cikáztak fel és alá, gyakran botokkal utánozva a kardot, lándzsát viselő katonákat. Fehér ruhás novíciák trappoltak keresztül a sokaságon, kötelességük után sietve. A szolgálók némileg lassabban mozogtak. Nők, karjukon kazalnyi lepedővel az aes sedai-ok számára, vagy nagy kosárnyi kenyérrel a konyhákról, meg tűzifával megrakott, ökrös szekereket vezető, ládákat szállító vagy a konyhák számára egész birkákat a vállukon cipelő férfiak. Salidar nem készült fel ilyen sok ember ellátására, a falu szinte varrás mentén repedt a zsúfoltságtól.

Nynaeve folytatta útját. A beavatottak elvileg nagyrészt maguk osztották be a napjukat – kivéve, ha a novíciákat tanították –, hogy azt tanulják, amit akarnak, egyedül vagy egy aes sedai-jal, de ha egy beavatott láthatóan semmit sem csinált, azt egy aes sedai elcsíphette. Nem állt szándékában azzal tölteni a napot, hogy egy Barna nővérnek segít könyveket rendszerezni vagy jegyzeteket kimásolni egy Szürkének. Utált másolni, az aes sedai csettintgetéseivel együtt, amikor csak egy pacát ejtett, és a sok sóhajtozással, amiért a kézírása nem olyan szép, mint egy írnoké. Úgyhogy átfűzte magát a poron és a tömegen, és Siuant meg Leane-t kereste a szemével. Elég mérges volt, hogy Moghedien használata nélkül fókuszálhasson.

Ahányszor csak eszébe jutott a mellei közt pihenő nehéz aranygyűrű, elgondolkodott: Életben kell lennie. Még akkor is, ha engem elfelejtett. Fény, add, hogy éljen! Ez persze csak még dühösebbé tette. Ha al'Lan Mandragorannak csak átfut az agyán, hogy elfelejtse őt, akkor megnézheti magát. Életben kell lennie. Az őrzők gyakran életüket vesztik, amikor bosszút állnak aes sedai-ukért – az, hogy egyetlen őrző sem hagyja, hogy bármi is megakadályozza a megtorlást, az olyan biztos, mint hogy felkel a nap –, de Lan számára nincs lehetőség megtorolni Moiraine halálát, hiszen olyan, mintha leesett volna a lóról, és kitörte volna a nyakát. Ő és Lanfear megölték egymást. Életben kell lennie. És miért érezné Nynaeve bűnösnek magát Moiraine haláláért? Igaz, hogy ezzel Lan felszabadult a számára, de semmi köze nem volt a dologhoz. Mégis, amikor megtudta, hogy Moiraine meghalt, első gondolata az öröm volt. Az hogy Lan szabad, nem pedig a gyász Moiraine iránt. Ettől a szégyentől nem tudott megszabadulni, és ezért az elképzelhető legdühösebb volt.

Hirtelen meglátta Myrelle-t, amint a szőke Croi Makinnel, három őrzője egyikével az oldalán peckesen közelít az utcán. Az őrző fiatal volt még, de kemény, mint a szikla. Keményen a szemébe nézett, de az aes sedai-on persze a múlt éjjel történteknek semmi hatása nem látszott. Mondani sem kell, hogy Myrelle őt keresgélte, de Nynaeve gyorsan elbújt egy nagy kőépületben, amely valaha Salidar három fogadójának egyike volt.

A nagytermet kitakarították, és fogadószobának rendezték be. Vakolt falain és magas mennyezetén néhány pompás falikárpit lógott; padlóján – amely még nem volt repedezett ugyan, de egy fényesítés ráfért volna – pedig színes szőnyegek voltak leterítve. Az árnyas belső tér az utca hősége után szinte hűvösnek tűnt. Legalábbis hűvösebbnek. Ez is használatban volt.

Logain pökhendi tartásban állt az egyik begyújtatlan kandalló előtt, arannyal hímzett piros kabátjának szárnyai a háta mögé lökve. Lelaine Akashi figyelmes pillantása alatt volt, a nő kékrojtos kendője hivatalos jelleget adott az alkalomnak. A karcsú nőt tiszteletteljes levegő lengte körül, amit azonban néha megtörhetett egy-egy meleg mosoly. Ő volt Salidarban a Torony Csarnokának három, Kék ajahhoz tartozó nővére közül az egyik. Ma leginkább átható pillantása volt a lényeges, ahogy Logain hallgatóságát figyelte.

Két férfi és egy nő, csillogó, hímzett selyemben és arany ékszerekkel. Mindhárman őszülőfélben, és az egyik férfi szinte kopasz volt, de szögletesre vágott szakállat viselt, hosszú bajusszal, hogy kárpótolja magát. Hatalmas altarai nemesek, előző nap érkeztek erős kísérettel, és sok egymás iránti gyanúval, mivel az aes sedai-ok sereget toboroznak Altarában. Az altaraiak hűséget fogadtak egy úrnak, úrhölgynek vagy városnak, így kevés vagy szinte semmi sem maradt az országnak, amit Altarának hívnak. Sőt kevés nemes fizet adót vagy törődik azzal, amit a királynő Ebou Darban mond, de törődnek egy hadsereggel a közvetlen közelben. Csak a fény tudja, hogy a Sárkányra esküdtekről szóló mendemondák milyen hatással voltak rájuk. Egy pillanatra megfeledkeztek arról, hogy dölyfösen bámulják egymást, és dacosan Lelaine-t. Pillantásuk Logainen állapodott meg, mint valami hatalmas, pompás színeket viselő viperán.

Hogy teljes legyen a kör, a bronzbarna bőrű Burin Shaeren, aki úgy nézett ki, mintha egy gyökerestül kitépett fatönkből faragták volna ki, figyelte Logaint és a látogatókat is: a férfi készen állt, hogy egy szempillantás alatt hirtelen, és heves mozdulatot tegyen. Lelaine őrzője csak részben őrizte Logaint – hiszen Logain elvileg saját szabad akaratából volt itt Salidarban. Sokkal inkább őt védte meg látogatóitól, nehogy kést döfjenek a szívébe.

Logain a maga részéről úgy tűnt, remekül érzi magát a pillantások súlya alatt. Magas férfi volt, széles vállát érintő göndör hajjal, de barna bőrű, és kemény arca ellenére jóképű, és olyan büszkének és magabiztosnak látszott, mint egy sas. De csak a bosszú ígérete adott fényt a szemének. Ha nem is fizethet meg mindenkinek, akinek akar, legalább néhánynak igen.

– Hat Piros nővér talált meg Cosamelle-ben körülbelül egy évvel azelőtt, hogy színre léptem – mondta, mikor Nynaeve belépett. – Javindhrának hívták a vezetőjüket, bár egy Barasine nevű beszélt sokat. Hallottam, hogy említik Elaidát, mintha ő tudná, hogy mit terveznek. Álmomban találtak rám, és azt hittem, végem, amikor leárnyékoltak.

– Aes sedai – tört ki élesen, a hallgató nő. Nagydarab volt, és a szeme kemény, arcán vékony sebhellyel, amit Nynaeve oda nem illőnek talált egy nőn. Persze az altarai nők hírhedtek voltak indulatos természetükről, bár ezt valószínűleg csak felfújták. – Hogyan lehet igaz az, amit egy Aes sedai állít?

– Nem tudom, Sarena úrhölgy – válaszolta Lelaine nyugodtan –, de ezt megerősítette nekem valaki, aki nem tud hazudni. Igazat beszélt.

Sarena arca nem változott, de keze ökölbe szorult a háta mögött. Egyik társa, egy magas, keszeg férfi, akinek a hajában már több volt az ősz tincs, mint a fekete, a kardöve mögé tűrt hüvelykujjal próbált könnyednek látszani, de a szorításától elfehéredtek az ujjízületei.

– Mint mondtam – folytatta Logain arcán sima mosollyal –, rám találtak, és választhattam, hogy ott helyben megölnek, vagy elfogadom, amit ajánlanak. Furcsa választás, egyáltalán nem az, amire számítottam, de nem kellett sokáig gondolkodnom rajta. Nem mondták, hogy ezt már korábban is megtették, de begyakorlottnak éreztem a dolgot. Nem adtak okot erre az érzésre, de visszatekintve világosnak tűnik. Kis dicsőség elfogni egy embert, aki tud fókuszálni, ugyanakkor leverni egy hamis Sárkányt...

Nynaeve összehúzta a szemöldökét. A férfi olyan nemtörődömséggel beszélt, mintha csak az aznapi vadászatot tárgyalnák meg, mégis a saját bukásáról beszélt, és minden szavával újabb szöget vert Elaida koporsójába. Lehet, hogy az egész Piros ajah koporsójába. Ha a Pirosak kényszerítették Logaint, hogy Újjászületett Sárkánnyá kiáltsa ki magát, akkor ugyanezt megtehették Gorin Rogaddal vagy Mazrim Taimmal is? Talán a történelem összes hamis Sárkányával? Szinte látta, ahogy a gondolatok malomkerekekként forognak az altaraiak fejében, kezdetben kelletlenül, később egyre gyorsabban és gyorsabban.

– Egész éven át segítettek nekem, hogy elkerüljem az aes sedai-okat – mondta Logain. – Üzeneteket küldtek, ha egy is a közelembe került, bár akkoriban nem voltak sokan. Miután kineveztem magam, és elkezdem követőket gyűjteni, híreket küldtek, hogy hol vannak a király seregei, és milyen létszámban. Egyébként, maguk szerint honnan tudtam volna, hogy mikor és hol csapjak le? – Hallgatói a lábukat váltogatták, legalább annyira vadállati vigyora, mint a szavai miatt.

Gyűlölte az aes sedai-okat. Nynaeve biztos volt ebben annak a néhány alkalomnak az alapján, amikor rá tudta venni magát, hogy tanulmányozza őt. Nem mintha megtette volna, mióta Min elment, vagy tanult volna belőle bármit is korábban. Valamikor még azt gondolta, hogy ha tanulmányozza őt, akkor más oldalról közelíti meg a problémát, – csak az lett olyan világos, mint a Hatalom használata, hogy a férfiak nagyon különbözőek – de rosszabb volt, mint egy sötét lyukba bámulni: semmi sem volt odabenn, még lyuk sem. Végeredményben Logain közelében lenni nyugtalanító volt. A férfi égető erővel figyelte minden mozdulatát, amitől borzongott, még akkor is, ha tudta, a Hatalommal mozdulatlanná teheti, ha akár csak egy ujjal is hozzányúl. Nem az a fajta izzó szenvedély volt ez, amellyel a férfiak gyakran nézik a nőket, hanem tiszta megvetés, mely soha meg nem érintette Logain arcát, amitől az egész még rettenetesebb lett. Az aes sedai-ok örökre elzárták őt az Egyetlen Hatalomtól. Nynaeve el tudta képzelni a saját érzelmeit, ha valaki ezt tenné vele. A férfi azonban nem tud bosszút állni az összes aes sedai-on. Viszont képes elpusztítani a Piros ajahot, és elég keményen neki is kezdett.

Ez volt az első alkalom, hogy egyszerre hárman jöttek. Minden héten eljött egy-két úr vagy úrhölgy, hogy meghallgassa a meséjét, Altarából, és néha még a messzi Murandyból is, és úgy tűnt, mindenki laposra préselve távozik attól, amit Logainnek el kellett mondania. Nem csoda, hiszen az egyetlen hír, ami még nagyobb megdöbbenést okozott volna, ha az aes sedai-ok beismerik, hogy a Fekete ajah tényleg létezik. Nos, nem állt szándékukban ezt tenni, nyilvánosan nem, és nagyon hasonló okokból lehetőség szerint, visszatartották a Logainről szóló híreket is. Lehet, hogy ezt a Piros ajah tette, de akkor is aes sedai-ok, és túlságosan sokan voltak azok, akik nem tudnak különbséget tenni az ajahok között. Összességében csak kevesen jöttek el, hogy hallják Logaint, de közülük mindenki az általuk vezettet Ház választott feje volt. Olyan házaké, akik ma már hajlandóak lennének az aes sedai-okat támogatni itt Salidarban – ha nem is mindig nyíltan – vagy legrosszabb esetben megvonni a támogatást Elaidától.

Logain folytatta.

– Javindhra üzent nekem, hogy újabb aes sedai-ok érkeztek – akik rám vadásztak –, meg hogy hol lesznek, úgyhogy lecsaphattam rájuk, mielőtt megtudták. – Lelaine derűs, kortalan vonásai egy pillanatra megkeményedtek, és Burin keze a kardja markolata felé lendült. Nővérek haltak meg, mielőtt Logaint elfogták. Úgy tűnt, Logain észre sem veszi a reakcióikat. – A Piros ajah sosem vezetett félre, míg a végén el nem árultak.

A szakállas férfi olyan keményen nézte Logaint, hogy világosan látszott, kevés kell neki, hogy nekimenjen.

– Aes sedai, mi van Logain követőivel? Lehet, hogy őt biztosan őrizték a Toronyban, de sok mérföldnyire közelebb kapták el.

– Nem mindet ölték meg vagy fogták el – szólt közbe a szikár arcú férfi a háta mögül. – A legjava megszökött, elolvadt. Én tudom a magam történelmét, aes sedai. Raolin Darksbane követői odáig merészkedtek, hogy megtámadták magát a Fehér Tornyot, miután őt elfogták, sőt Guaire Amalasan emberei is ezt tették. Túlságosan is jól emlékszünk Logain seregére, amint átmenetel a földjeinken, semhogy meg akarnánk menteni.

– Ettől nem kell tartanotok. – Lelaine rövid mosollyal vizslatta Logaint. Úgy, hogy egy nő nézhet egy vad kutyát, melyről tudja, hogy megfékezi a póráz. – Már nem vágyik a dicsőségre, csak hogy egy kicsit helyreállíthassa a kárt, amit okozott. Emellett kétlem, hogy sok követője eljönne, ha mégis hívná őket, miután egy ketrecben Tar Valonba szállították, és megszelídítették. – Könnyed nevetését visszhangozták az altaraiak is, de csak egy pillanat késéssel, és gyengébben. Logain arca vasálarc volt.

Lelaine hirtelen észrevette Nynaeve-ot a bejáratnál, és felszaladt a szemöldöke. Nem egyszer kellemes szavakat váltott már Nynaeve-vel, és dicsérte az ő és Elayne vélt felfedezéseit, de ugyanolyan gyorsan képes volt lehordani egy beavatottat, aki tilosba tévedt, mint bármely másik aes sedai.

Nynaeve pukedlizett, és intett a cserépbögrével, ami már kiürült.

– Bocsásson meg, Lelaine sedai. Vissza kell ezt vinnem a konyhába. – Kimenekült az égetően forró utcára, mielőtt az aes sedai megszólalhatott volna.

Szerencsére Myrelle már nem volt a közelben. Nynaeve nem volt olyan hangulatban, hogy megint meghallgasson egy leckét a felelősségvállalásról, az önuralomról, vagy a tucatnyi badarság bármelyikéről. És ami még nagyobb szerencse, hogy Siuan nem egész harminc hosszra állt az utca közepén, szemben Gareth Bryne-nel. Az elhaladó sokadalom szétvált körülöttük. Myrelle-hez hasonlóan Siuanon sem látszott az Elayne által elmesélt verés. Talán jobban tisztelnék Tel'aran'rhiodot, ha nem tudnának egyszerűen kilépni belőle, és meggyógyítani a sérüléseiket. Nynaeve közelebb lépett.

– Mi a baj veled, te nő? – mordult Bryne Siuanra. A férfi őszülő feje a nő látszólag fiatal arca fölé tornyosult. Csizmás lába széles terpeszben, ökle a csípőjére téve, és ettől olyan szélesnek tűnt, mint egy sziklagörgeteg. Az arcán lecsorgó izzadtságra ügyet sem vetett, az akár más arcán is lehetett volna. – Bókolok neked, hogy milyen lágyak az ingeid, te meg leharapod a fejemet. És azt mondtam, vidámnak látszol, ami azt hiszem, aligha mondható egy csata kezdetének.

– Bókolsz? – morgott azonnal vissza Siuan, és kék szeme szinte lángolt, ahogy felnézett rá. – Nekem nem kellenek a bókjaid! Egyszerűen csak örülsz, hogy nekem kell kivasalnom az ingeidet. Kisebb ember vagy, mint valaha is gondoltam, Gareth Bryne. Azt várod, hogy majd a nyomodban járok, mint azok, akik a tábort követik, miután a sereg elvonul, és reménykedek a további bókjaidban? És nem fogsz nőnek szólítani! Úgy hangzik, mint a „Kutya, hozzám!”.

Bryne homlokán lüktetni kezdett egy ér.

– Örömmel tölt el, hogy megtartod a szavad, Siuan. És ha a sereg valaha tényleg elvonul, akkor is elvárom, hogy továbbra is megtartsd. Én soha nem kértem tőled azt az esküt. Te magad döntöttél úgy, hogy megpróbálsz kibújni a felelősség alól azért, amit tettél. Sosem gondoltad, hogy valaha is betartatják veled, igaz? Ha már a sereg elvonulásánál tartunk, mit hallottál, miközben az aes sedai-ok előtt fetrengtél, és a lábukat csókolgattad?

Siuan egy szívdobbanásnyi idő alatt a tüzes dühöngésről jeges nyugalomra váltott.

– Ez nem része az eskümnek. – Azt lehetett hinni, hogy egy fiatal aes sedai áll ott egyenes háttal és azzal a hűvösen öntelt daccal. Olyan nő, aki még nem dolgozik elég régen a Hatalommal, hogy felvegye a kortalanságot. – Nem fogok kémkedni neked. Te a Torony Csarnokát szolgálod, Gareth Bryne, a te esküd szerint. A sereged akkor indul el, amikor a Csarnok úgy határoz. Figyelj a szavaikra, és engedelmeskedj, amikor meghallod őket.

Bryne arca villámgyorsan megváltozott.

– Ha ellenség lennél, érdemes lenne veled szembenézni – nevetett elismerően. – Jobb lennél, mint... – A nevetés éppoly gyorsan változott vissza szikrázó tekintetté. – A Csarnok, mi? Ugyan! Mondd meg Sheriamnak, hogy akár ő is abbahagyhatná, hogy kerül engem. Amit itt lehet tenni, azt meg is tettük. Mondd meg neki, hogy egy ketrecben tartott farkaskutya akár malaccá is válhat, amikor jönnek a farkasok. Nem azért gyűjtöttem össze ezeket az embereket, hogy a piacon áruljam őket. – Kurta biccentés után gyors léptekkel elindult a tömegben. Siuan szemöldökét ráncolva nézett utána.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte Nynaeve, és Siuan összerezzent.

– Semmi közöd hozzá, hogy ez mi volt – csattant fel, kezével végigsimítva a ruháján. Azt hihetnénk, hogy Nynaeve szándékosan lopakodott oda. Ez a nő mindig mindent személyeskedésnek vett.

– Hagyjuk – mondta Nynaeve színtelen hangon. Nem fogja engedni, hogy mellékvágányra tereljék. – Amit viszont nem fogok hagyni, az a te tanulmányozásod. – Ma akkor is tesz valami hasznosat, ha belehal. Siuan körülnézett, és kinyitotta a száját. – Nem, nincs velem Marigan, és pillanatnyilag nincs is szükségem rá. Már kétszer – kétszer! – közel engedtél magadhoz, mióta megleltem a nyomát, hogy valamit meg lehet Gyógyítani benned. Ma tanulmányozni akarlak, és ha nem, akkor meg fogom mondani Sheriamnak, hogy nem engedelmeskedsz a parancsainak, hogy elérhetővé teszed magad. Esküszöm, megteszem!

Egy pillanatra azt hitte, a másik meg meri próbálni a legrosszabbat, de Siuan végül fogcsikorgatva így szólt:

– Délután. Ma délelőtt nem érek rá. Kivéve, ha úgy gondolod, fontosabb az, amit te akarsz, mint segíteni a folyóközi barátodnak.

Nynaeve közelebb lépett. Az utcán egy futó pillantásnál senki sem fordított több figyelmet rájuk, de azért lehalkította a hangját.

– Mit terveznek tenni vele? Egyfolytában azt mondogatod, hogy még nem döntötték el, mit tegyenek, de mostanra már meg kellett hozniuk valamiféle döntést. – Ha igen, akkor Siuan tud róla, függetlenül attól, hogy szabad lenne-e neki, vagy sem.

Hirtelen ott termett Leane, és Nynaeve mintha meg sem szólalt volna. Siuan és Leane úgy bámulta egymást, feszes háttal, mint két idegen macska egy szűk szobában.

– Nos? – mormogta Siuan feszes állal.

Leane szippantott egyet, és göndör hajfürtjei meglibbentek, ahogy a fejét ingatta. Ajkai csúfondáros mosolyra görbültek, szavai mégsem illettek az arckifejezéséhez, vagy a hanghordozásához.

– Megpróbáltam lebeszélni róla őket – köpködte halkan a szavakat. – Csak hát annyira sem hallgattak rád, hogy legalább figyelembe vegyék, amit mondtál. Ma este nem fogsz találkozni a Tudós Asszonyokkal.

– Halvérűek! – morogta Siuan a sarkán megpördülve, és elsietett, de nem gyorsabban, mint Leane az ellenkező irányba.

Nynaeve majdnem széttárta a karját bosszúságában. Úgy beszéltek, mintha ott sem lenne, mintha nem tudná pontosan, miről van szó. Rá sem hederítettek. Siuan jobban teszi, ha ma délután ígéretéhez híven megjelenik, különben megtalálja a módját, hogy kicsavarja, aztán kiakassza száradni! Ugrott egyet ijedtében, amint egy nő megszólalt mögötte.

– Ezt a kettőt el kellene küldeni Tianához egy rendes vesszőzésre. – Lelaine odalépett Nynaeve mellé, előbb Siuan, aztán Leane után pillantva. Itt járkálnak, és árulkodnak az emberre! Nyoma sem volt Logainnek, Burinnek, vagy az altarai nemeseknek. A Kék nővér megemelte a kendőjét. – Persze már nem azok, akik valaha voltak, de az ember azt hinné, egy kicsit legalább meg tudnak őrizni a méltóságukból. Nem lesz jó, ha végül nekiállnak egymás haját tépni az utcán.

– Az emberek néha rosszul futnak össze – válaszolta Nynaeve. Siuan és Leane olyan keményen dolgozott, hogy fenntartsák a meséjüket, hogy a legkevesebb, amit megtehet, hogy támogatja őket. Mennyire utálja az olyanokat, akik árulkodnak rá!

Lelaine Nynaeve kezét bámulta a hajfonatán, és ellegyintette onnan. Túl sokan tudtak a szokásáról, melyet keményen próbált leküzdeni. De az aes sedai így szólt:

– Nem akkor, ha hatást gyakorol az aes sedai-ok méltóságára, gyermekem. Az aes sedai-okat szolgáló nőknek önmérsékletet kell tanúsítani a nyilvánosság előtt, legyenek bármilyen esztelenek a magánéletben. – Erre természetesen semmit sem lehetett válaszolni, legalábbis semmi biztonságosat. – Miért jöttél be az imént, oda, ahol Logaint mutattam meg?

– Azt hittem, üres a terem, aes sedai – mondta Nynaeve sietve. – Elnézést kérek. Remélem, nem zavartam. – Ez nem volt válasz – azt aligha mondhatná, hogy Myrelle elől bújt el –, de a karcsú Kék nővér csak egy pillanatra nézett a szemébe.

– Szerinted mit fog tenni Rand al'Thor, gyermekem?

Nynaeve zavartan pislogott.

– Aes sedai, fél éve nem találkoztam vele. Csak annyit tudok, amennyit itt hallottam. A Csarnok...? Aes sedai, milyen döntést hozott a Csarnok vele kapcsolatban?

Lelaine Nynaeve arcát fürkészve összeszorította az ajkait. Azok a sötét szemek, amelyek úgy tűntek, mintha belelátnának az ember fejébe, most elég nyugtalanítóak voltak.

– Figyelemreméltó egybeesés. Ugyanabból a faluból származol, mint az Újjászületett Sárkány, és az a másik leány is, Egwene al'Vere. Nagy dolgokat vártak, amikor novícia lett. Van ötleted, hogy hol lehet? – Nem várt választ. – És a másik két fiatalember, Perrin Aybara és Mat Cauthon. Szintén mindketten ta'verenek, úgy tudom. Tényleg figyelemreméltó. Aztán itt vagy te, a korlátaid ellenére az egyedülálló felfedezéseiddel. Akárhol is legyen Egwene, ő is oda merészkedik, ahol még egyikünk sem járt? Mindannyian jó sok megtárgyalni valót okoztatok a nővéreknek, gondolhatod.

– Remélem, jó dolgokat mondanak – mondta Nynaeve lassan. Sok kérdés szólt Randről, mióta Salidarba jött. Különösképp, mióta a követség elindult Caemlynbe – úgy tűnt, egyes aes sedai-ok nem is nagyon tudtak másról beszélni vele –, de ez most valami másnak látszott. Ez volt a baj az aes sedai-okkal való beszélgetésekkel. Felerészt nem lehetett biztosan tudni, hogyan értik, amit mondanak, vagy mi a céljuk.

– Még mindig vannak reményeid Siuan és Leane Gyógyítását illetően, gyermekem? – Lelaine bólintott, mintha Nynaeve válaszolt volna, és felsóhajtott. – Néha azt hiszem, Myrelle-nek igaza van. Túl sokat nézünk el neked. Akármiket is fedezel fel, talán Theodrin felügyelete alá kellene helyeznünk, míg az ellenállásod az akaratlagos fókuszálás ellen megtörik. Figyelembe véve, amit az elmúlt két hónapban véghezvittél, gondolj csak bele, mire lennél képes azután. – Hajfonatát önkéntelenül megmarkolva, Nynaeve megpróbált közbeszúrni egy szót, egy körültekintően megfogalmazott tiltakozást, de Lelaine figyelmen kívül hagyta próbálkozását. És valószínűleg ez így volt a legjobb. – Nem teszel Siuannak és Leane-nek szívességet, gyermekem. Hadd felejtsék el, kik voltak, és legyenek elégedettek azzal, akikké lettek. A viselkedésükből látszik, hogy csak te vagy az oka, hogy nem tudják teljesen elfelejteni. És az esztelen kísérleteid, hogy Meggyógyítsd, amit nem lehet Meggyógyítani. Ők többé már nem aes sedai-ok. Miért dajkáljanak hamis reményeket?

A hangjába némi részvét és egy leheletnyi lenézés vegyült. Azok, akik nem aes sedai-ok, végül is kevesebbek, és Siuan, meg Leane cselszövése határozottan a legkevesebbek közé utasította őket. Emellett persze itt Salidarban nem kevesen Siuant okolták a Torony bajaiért, az ő amyrlinként folytatott összeesküvése miatt. Nagyon valószínű, hogy azt hitték, mindent megérdemelt, ami vele történt, sőt még többet is.

Azonban ami korábban történt, megbonyolította az egész ügyet. Az elcsendesítés ritka dolog. Siuan és Leane előtt egyetlen nőt sem csendesítettek el az elmúlt száznegyven évben, és legalább tizenkét éve senki sem égett ki. Egy elcsendesített nő általában megpróbált a lehető legmesszebb kerülni az aes sedai-októl. Semmi kétség, ha Lelaine-t elcsendesítették volna, akkor el akarná felejteni, hogy valaha is aes sedai volt, ha lehet. Semmi kétség, azt is szeretné elfelejteni, hogy Siuan és Leane valaha az volt, és hogy mindent elvettek tőlük. Ha úgy lehetne rájuk tekinteni, mint két nőre, aki sosem tudott fókuszálni és sosem volt aes sedai, akkor nem kevés aes sedai kényelmesebben érezné magát.

– Sheriam sedai engedélyt adott rá – mondta Nynaeve olyan határozottan, ahogy csak szólni mert egy teljes nővérhez. Lelaine farkasszemet nézett vele, míg Nynaeve el nem kapta a pillantását. Keze elfehéredett a hajfonatán, úgy megszorította, aztán elengedte, de mindvégig megőrizte arcának nyugalmát. Megpróbálni farkasszemet nézni egy aes sedai-jal gyapjúagyú trükk volt egy beavatott részéről.

– Néha mindannyian bolondok vagyunk, gyermekem, de egy bölcs nő megtanulja korlátozni, hogy milyen gyakran. Mivel úgy tűnik, befejezted a reggelit, javaslom, hogy szabadulj meg attól a bögrétől, és találj magadnak valami tennivalót, mielőtt magad találod a forró vízben. Eszedbe jutott már, hogy rövidre vágasd a hajad? Nem probléma. Elmehetsz.

Nynaeve pukedlizett, de már csak az aes sedai hátának fejezhette be a mozdulatot. Lelaine háta mögött biztonságban érezte magát, és metsző pillantást vetett a nőre. Levágni a haját? Felemelte a hajfonatát, és megrázta a távolodó aes sedai felé. Dühítette, hogy megvárta, míg biztonsággal megteheti, bár ha nem várt volna, akkor most már szinte bizonyosan úton lenne, hogy csatlakozzon Moghedienhez a mosodában, kis kitérővel Tiana szobája felé. Hónapok óta itt ülnek Salidarban karba tett kézzel – kizárólag gyakorlati megfontolásokból, függetlenül attól, hogy ő és Elayne mit szedtek ki Moghedienből – az aes sedai-ok között, akik semmit sem tesznek. Csak várnak és beszélnek, miközben a világ halad az útján, és romba dől nélkülük – Lelaine szerint le kéne vágni a haját! Üldözte már a Fekete ajahot, elfogták és megszökött, aztán elfogta az egyik Kitaszítottat – nos, ezt egyikük sem tudta –, ha csak rövid időre is, de segített a taraboni panarkhának visszanyerni a trónját, és most mást sem tesz, csak ül, és nagyra van azzal, amit ki tud rázni Moghedienből. Levágni a haját? Ennyi erővel akár kopaszra is borotválhatná magát!

Megpillantotta Dagdara Finchey-t, aki hosszú léptekkel vágott át a sokadalmon; nagydarab nő volt, és magasabb még a legtöbb férfinél is. A kerek képű Sárga nővér is dühítette. Az egyik ok, amiért úgy döntött, hogy Salidarban marad, hogy a Sárga nővérekkel tanulhasson, mivel ők állítólag mindenkinél többet tudnak a Gyógyításról. De ha akármelyikük is többet tud, mint ő, akkor azt nem osztják meg egy egyszerű beavatottal. A Sárgáknak kellett volna a leginkább üdvözölni azt a vágyát, hogy mindent és mindenkit Meggyógyítson, még az elcsendesítést is, de ők voltak a legkevésbé lelkesek. Dagdara reggeltől estig padlót súroltatott volna, míg le nem mond „esztelen elképzeléseiről és az időpocsékolásról”, ha Sheriam közbe nem avatkozik. Nisao Dachen, egy apró termetű Sárga nővér, akinek a pillantásával szögeket lehet beverni, beszélni sem hajlandó Nynaeve-vel, amíg tovább próbálkozik „megváltoztatni a Minta szövését”.

Mindennek a tetejébe az időjárásérzéke továbbra is egyre közelgő vihart sugallt, miközben a felhőtlen ég és a perzselő nap szinte gúnyolódott vele.

Magában morogva egy elhaladó fás kocsi hátuljába dugta a cserépbögrét, és elindult a zsúfolt utcán. Semmi tennivalója nem akadt, csak hogy mozogjon, míg Moghedient eleresztik, és csak a Fény tudja, hogy az mikor lesz. Egy újabb elpazarolt reggel adódott az elvesztegetett napok sorához.

Sok aes sedai bólintott, és mosolygott rá, de a bocsánatkérő visszamosolygás, és a néhány hosszon keresztül meggyorsított léptek egyszerű eszközével – mintha csak sietne valahová – elkerülte, hogy meg kelljen állni, és elkerülhetetlen kérdésekre válaszolni, hogy milyen újdonságokat várhatnak tőle. Jelenlegi hangulatában lehet, hogy egyszerűen megmondja, amit gondol, ami végtelenül ostoba dolog lenne. Semmittevés. Tőle kérdezik, hogy mit fog Rand tenni. Azt mondják, hogy vágja le a haját. Badarság!

Persze nem mindenki mosolygott. Nisao nemcsak, hogy egyszerűen keresztülnézett Nynaeve-on, de fürgén félre is kellett állnia az útból, mielőtt az apró kis nő egyenest keresztülgyalogol rajta. És egy gőgös, halvány hajszínű, előreugró állú aes sedai, egy magas, deres herélt lovat vezetve a tömegben kék szemével éles pillantást vetett rá, ahogy elhaladt mellette. Nynaeve nem ismerte meg. A nő tökéletesen rendezett volt halványszürke lovaglóruhájában, de a nyerge elé kötött könnyű, összehajtogatott lenvászon köpeny utazásról árulkodott, és új érkezőt jelentett. A nyomában érkező szikár, zöld kabátot viselő őrző magas, szürke harci ménjén elég nyugtalannak látszott, és ez is erősítette annak valószínűségét, hogy a nő újonnan érkezett. Az őrzők sosem látszottak nyugtalannak, de Nynaeve úgy érezte, hogy a Torony elleni lázadáshoz való csatlakozás kivétel lehet. Fény! Még a friss érkezőkön is képes feldühödni!

Aztán ott a sebhelyes arcú Uno. A feje a koponyatetőn egy kis varkocs kivételével végig van borotválva, hiányzó szemét pedig egy olyan szemkendő fedi el, melyre egy irtózatos, rideg tekintetű vörös szemet festettek. Szünetet tartva egy ló kantárját tartó, páncélvértet viselő zavart fiatalember lándzsával való durva verése közben, Uno meleg mosolyt küldött Nynaeve irányába. Legalábbis meleg mosoly lett volna a szemkendő nélkül. Nynaeve grimaszától a férfi pislogni kezdett, és sietett folytatni a katona ütlegelését.

Nem Unótól vagy a szemkendőjétől fájdult meg a gyomra. Nem pont attól. Ő kísérte Elayne-t és őt Salidarba, és egyszer megígérte, hogy lop lovakat – „kölcsönöz”, ahogy ő nevezte –, ha távozni akarnak. Erre most már semmi esély. Uno kopottas, sötét zubbonyának kézelőjén arany paszományt viselt. Tiszt lett belőle, aki nehézlovasságot képez Gareth Bryne számára, és túlságosan elfoglalja a dolog, semhogy Nynaeve-vel bajlódjon. Nem, ez nem igaz. Ha szólna, hogy menni akar, Uno órákon belül szerezne lovakat, és varkocsos shienariak kíséretében lovagolna el, akik már hűséget fogadtak Randnek, és csak azért vannak Salidarban, mert ő és Elayne idehozta őket. Csak be kellene ismernie, hogy tévedett, amikor úgy döntött, itt marad. Beismerni, hogy mindannyiszor hazudott, amikor azt mondta neki, hogy boldog itt, ahol van. Ezek a beismerések egyszerűen meghaladják az erejét. Uno fő oka a maradásra az, hogy szerinte neki kell vigyázni Elayne-re és rá. Nem fog beismeréseket hallani tőle!

Salidar elhagyásának gondolata egészen új volt, melyet Uno villantott fel, és vadul beindította Nynaeve gondolatait. Bárcsak Thom és Juilin ne ment volna el Amadiciába barangolni. Nem mintha csak a móka kedvéért tették volna a kirándulást. Még azokban a napokban, amikor úgy látszott, hogy itt az aes sedai-ok tényleg tehetnek valamit, önként jelentkeztek, hogy felderítik, mi történik a folyó túlpartján. Ez azt jelentette, hogy behatolnak egészen magáig Amadorig. Egy hónapnál jóval régebben elmentek, és még napokig nem térnek vissza. Persze nem ők voltak az egyedüli felderítők. Még aes sedai-okat és őrzőket is kiküldtek, bár ők leginkább még nyugatabbra tartottak, Tarabonba. Látszólag tesznek valamit, és újabb haladékra tesznek szert, amíg ők visszatérnek. Jó mentség a várakozásra. Nynaeve azt kívánta, bárcsak ne hagyta volna, hogy a két férfi elmenjen. Ha nemet mondott volna, egyik sem megy el.

Thom öreg mutatványos, bár valaha lényegesen több volt annál, Juilin meg szaglász Tearből. Mindketten ügyes emberek, akik tudják, hogyan viselkedjenek furcsa helyeken, és sokféleképpen használhatóak. Ők is Elayne és az ő társaságában jöttek Salidarba, és egyikük sem kérdezősködne, ha azt mondaná, hogy el akarja hagyni Salidart. A háta mögött kétségtelenül sokat beszélnének, de nem szemtől szembe, ahogy Uno tenné.

Kellemetlen dolog beismerni, hogy tényleg szüksége van rájuk, de nem tudta biztosan, hogyan is álljon neki lovat lopni. Akárhogy is, feltűnő lenne, ha egy beavatott a lovak körül ólálkodna, az istállókban éppúgy, mint kint a katonák előőrseinél. Ráadásul ha lecserélné a csíkos fehér ruhát, akkor biztos meglátnák, és jelentenék, mielőtt egy lónak egyáltalán a közelébe kerül. Még ha sikerülne, akkor is üldözőbe vennék. A szökött beavatottakat a novíciákhoz hasonlóan szinte mindig visszahozták, hogy elnyerjék büntetésüket, ami a második kísérletnek még a gondolatát is kitörölte belőlük. Amikor az aes sedai képzés elkezdődik, onnantól kezdve az aes sedai-ok nem végeztek veled, míg ők azt nem mondják.

Természetesen nem a büntetéstől való félelem tartotta vissza. Mit számít egy-két vesszőzés ahhoz képest, hogy megölheti a Fekete ajah, vagy szembetalálkozhat az egyik Kitaszítottal? Csak az a kérdés, hogy igazán menni akar-e. Hová menne? Randhez Caemlynbe? Egwene-hez Cairhienbe? Elayne jönne? Ha Caemlynbe mennének, akkor természetesen igen. Ez vágy, hogy csináljon végre valamit, vagy félelem, hogy felfedezik Moghedient? A szökésért járó büntetés semmiség lenne ahhoz képest! Nem jutott eredményre. Befordult egy sarkon, és megpillantotta Elayne novícia osztályát, akik két zsúptetős kőépület közti nyílt részen gyűltek össze, ahonnan egy harmadik ház romjait már eltakarították.

Több mint húsz, fehér ruhás nő ült félkörben az alacsony zsámolyokon, és figyelték, ahogy Elayne kettőt közülük végigvezet egy gyakorlaton. A saidar mindhárom nőt körülragyogta. Tabiya, egy zöld szemű, szeplős arcú, tizenhat éves forma lány, és Nicola, egy karcsú, Nynaeve-vel nagyjából egykorú, fekete hajú nő bizonytalanul adogattak egy kis lángocskát előre-hátra. A láng remegett, és néha el is tűnt egy pillanatra, amikor valamelyikük túl lassan kapta el a másiktól, hogy fenntartsa. Jelenlegi hangulatában Nynaeve tisztán látta a kavargó áramlatokat.

Tizennyolc novíciát sodortak magukkal, amikor Sheriam és a többiek elmenekültek – Tabiya közéjük tartozott –, de ennek a csoportnak nagy részét Nicolához hasonlóan frissen toborozták, mióta az aes sedai-ok megtelepedtek Salidarban. Nem Nicola volt az egyetlen nő, aki idősebb volt, mint általában a novíciák szoktak lenni. Legalább a csoport fele kissé túlkoros volt. Amikor Nynaeve és Elayne a Toronyba ment, az aes sedai-ok ritkán próbáltak ki Tabiyánál sokkal idősebbeket – Nynaeve-ot a kora is legalább annyira megjelölte, mint vadsága –, de talán végső kétségbeesésükben az aes sedai-ok kiterjesztették vizsgálataikat még a Nynaeve-nál egy-két évvel idősebb nőkre is. Ennek eredményeképpen Salidarban most több novícia volt, mint a Fehér Toronyban évek óta. A sikeren felbuzdulva az aes sedai-ok szétküldték a nővéreket Altarában, és faluról falura járva kutattak.

– Szeretnéd, ha te taníthatnád azt az osztályt?

A válla mögött megszólaló hangtól Nynaeve-nek felfordult a gyomra. Ma reggel már másodszor. Bárcsak lenne nála egy kis lúdmenta az övtáskájában. Ha egyfolytában hagyja, hogy meglepjék, akkor az lesz a vége, hogy mégiscsak papírokat kell válogatnia egy Barnának.

Az alma arcú domani nő persze nem aes sedai. Theodrint a Toronyban már aes sedai-já emelték volna, de itt valahova a beavatottak fölé, de a teljes nővérek alá emelték. A Nagy Kígyós gyűrűt bal keze helyett a jobbján hordta és zöld ruhát viselt, ami jól illett bronzszín bőréhez, de még nem választhatott ajahot, és nem viselhette a kendőt.

– Jobb dolgom is van annál, semhogy egy csomó nehézfejű novíciát okítsak.

Theodrin csak mosolygott Nynaeve hangjának fanyarságán. Igazán kedves nő volt.

– Egy nehézfejű beavatott, amint nehézfejű novíciákat tanít? – Általában kedves volt. – Hát, amint egyszer eljutunk veled odáig, hogy tudsz fókuszálni anélkül, hogy be akarnád verni a fejüket, te is novíciákat fogsz tanítani. És nem lepődnék meg, ha nem sokkal azután felemelnének, a felfedezéseid fényében. Tudod, soha nem mondtad még meg nekem, mi a trükköd. – A vadaknak szinte mindig volt valami trükkjük, amit korábban megtanultak, a fókuszálási képesség első jeleként. A másik, ami a legtöbb vadban közös, az egy gátlás. Valami, amit felépítettek az elméjükben, hogy még önmaguk elől is elrejtsék a fókuszálási képességüket.

Nynaeve-nek erőfeszítésébe tellett, hogy ne ránduljon meg az arca. Hogy képes legyen fókuszálni, amikor csak akar. Hogy aes sedai-já emeljék. Egyik sem lenne gyógyír Moghedien problémájára, de akkor mehetne, ahová akar, és tanulhatna, ahogy csak akar, anélkül, hogy bárki azt mondogatná, hogy ezt vagy azt nem lehet Meggyógyítani.

– Az emberek jobban lettek, amikor nem kellett volna. Olyan dühös lettem, hogy valaki meg fog halni, hogy mindaz, amit a gyógynövényekről tudok, nem elég... – Vállat vont. – És felgyógyultak.

– Sokkal jobb, mint az enyém. – A karcsú nő felsóhajtott. – El tudtam érni, hogy egy fiú meg akarjon csókolni engem, vagy ne. Az én gátlásom a férfiak voltak, nem a düh. – Nynaeve hitetlenkedve nézett, mire Theodrin felnevetett. – Hát az érzelem is. Ha jelen volt egy férfi, és én nagyon szerettem vagy utáltam őt, akkor tudtam fókuszálni. Ha sem így, sem úgy nem éreztem iránta, vagy egyáltalán nem volt férfi a közelemben, akkor akár egy fa is lehettem volna, ami a saidart illeti.

– És hogyan törted ezt át? – kérdezte Nynaeve kíváncsian. Elayne most párba állította az összes novíciát, akik az apró lángocskák adogatásával ügyetlenkedtek.

Theodrin mosolya elmélyült, de el is pirult.

– Egy Charel nevű fiatalember, lovász a Torony istállóinál, elkezdett szemet vetni rám. Tizenöt éves voltam, neki pedig káprázatos mosolya volt. Az aes sedai-ok megengedték, hogy csendben a sarokba beüljön velem az óráimra, így aztán tudtam fókuszálni. Azt azonban nem tudtam, hogy Sheriam úgy rendelkezett, hogy elsősorban velem találkozzon. – Még jobban elvörösödött. – Azt sem tudtam, hogy a fiúnak van egy ikerhúga, vagy hogy néhány nap elteltével a sarokban ülő Charel igazából már Marel volt. Mikor egy napon az órám kellős közepén levette a kabátját és az ingét, teljesen megdöbbentem, és el is ájultam. De attól kezdve tudok fókuszálni, amikor csak akarok.

Nynaeve nevetésben tört ki – nem tehetett róla – és égő arca ellenére, Theodrin is önkéntelenül csatlakozott hozzá.

– Bárcsak nekem is ilyen könnyű lenne, Theodrin.

– Könnyű vagy sem – mondta Theodrin miután a nevetés elhalkult – le fogjuk törni a gátlásodat. Ma délután...

– Ma délután Siuant tanulmányozom – vágott közbe gyorsan Nynaeve, mire Theodrin szája megfeszült.

– Kerülsz engem, Nynaeve. A múlt hónapban három megbeszélt időpont kivételével mind alól kibújtál. El tudom fogadni, ha megpróbálod, és nem sikerül, de nem vagyok hajlandó elfogadni, hogy félsz.

– Én nem... – kezdte Nynaeve méltatlankodva, amikor egy aprócska hang megkérdezte, hogy az igazságot próbálja-e elrejteni önmaga elől. Olyan leverő volt próbálkozni, próbálkozni, próbálkozni – és kudarcot vallani.

Theodrin nem hagyta szóhoz jutni.

– Megengedve, hogy ma kötelezettségeid vannak – felelte nyugodtan –, találkozunk holnap, és attól kezdve minden nap, különben kénytelen leszek más lépéseket tenni. Azt nem akarom, és te sem akarod, hogy megtegyem, de le akarom törni a gátlásodat. Myrelle megkért, hogy tegyek különleges erőfeszítéseket, és esküszöm, hogy fogok is.

Szinte a visszhangját hallotta annak, amit Siuannak korábban mondott, és ettől leesett az álla. Ez volt az első alkalom, hogy a másik nő használta a helyzetéből adódó megnövekedett hatalmat. Ahogy Nynaeve szerencséje ma alakul, végül Siuannal egymás mellett várnak majd Tianánál.

Theodrin nem várt a válaszra. Egyszerűen csak bólintott, mintha megkapta volna az egyetértést, és elsuhant az utcán. Nynaeve szinte látta a rojtos kendőt a vállain. Ez a reggel egyáltalán nem ment valami jól. És megint Myrelle! Sikítani akart.

Odébb a novíciák közt Elayne büszkén mosolygott, de Nynaeve csak a fejét csóválta és elfordult. Visszaindult a szobájába. A nap menetét jelezte, hogy még félúton sem volt, amikor Dagdara Finchey belerohant, és hanyatt lökte. Rohant! Egy aes sedai! A nagydarab nő meg sem állt, és elnézést sem kért, ahogy keresztültört a tömegen.

Nynaeve összeszedte magát, leporolta a ruháját, majd végigbaktatott a szobájáig vezető út hátralevő részén, és bevágta maga mögött az ajtót. A szoba forró és fülledt volt, az ágyak bevetetlenül maradtak, míg Moghedien elő nem kerül, hogy rendbe tegye őket, és ami a legrosszabb, hogy Nynaeve időjárásérzéke azt mondta, hogy jégverésnek kellett volna kitörnie Salidar fölött épp ebben a percben. De nem volt meglepett vagy levert.

Levetve magát a gyűrött takarókra, az ezüst karkötőt babrálva feküdt, és gondolatai ugráltak onnan, hogy mit áshat ki Moghedienből ma, hogy Siuan előkerül-e délután, Lantól a gátlásán át odáig, hogy Salidarban maradjon-e. Igazából nem szökés lenne. Valószínűleg Caemlynbe menne Randhez, akinek tényleg szüksége lenne valakire, aki megakadályozza, hogy túlságosan elszaladjon vele a ló, és Elayne-nek ez tetszene. Egyszerűen el szeretett volna menni – nem elmenekülni! – ami még vonzóbbnak tűnt, miután Theodrin közölte vele a szándékait. Valami jelet várt az a'damen átszűrődő érzelmekből, hogy Moghedien befejezte a munkáját, és el kell indulnia megkeresni őt – gyakran elbújt, amikor duzzogott –, de a szégyen és a felháborodás cseppet sem csökkent, és a hirtelen kivágódó ajtó teljes meglepetésként érte.

– Hát itt vagy – csikorogta Moghedien. – Nézd! – Feltartotta a kezét. – Tönkrement! – Nynaeve számára nem látszott másnak bármely kéznél, amelyikkel mostak. Igaz, hogy fehér és ráncos volt, de az majd elmúlik. – Nem elég, hogy mocsokban kell élnem, cipekedve, mint egy szolga, most azt várják, hogy úgy dolgozzak, mint valami primitív...!

Nynaeve egyszerű eszközzel hallgattatta el. Egy gyors vesszőcsapásra gondolt, hogy milyen érzés, aztán áttette a gondolatot elméjének abba a részébe, melyben a Moghedientől fogadott érzelmeket tárolta. A másik nő sötét szeme elkerekedett, szája összecsattant, ajkait összeszorította. Nem volt erős csapás, csak egy kis emlékeztető.

– Csukd be az ajtót és ülj le – mondta Nynaeve. – Később majd beágyazol. Előbb lesz egy leckénk.

– Jobbhoz vagyok szokva – morogta Moghedien, miközben engedelmeskedett. – Még egy éjszakai munkás Tojarban is jobbhoz van szokva!

– Ha nem tévedek – válaszolt Nynaeve élesen –, egy éjszakai munkásnak, akárhol is legyen, nem lóg halálos ítélet a feje fölött. Megmondhatjuk Sheriamnek, hogy pontosan ki is vagy, amikor csak akarod. – Ez színtiszta blöff volt – Nynaeve gyomra még a puszta gondolatra is égő golyóbissá rándult össze –, de Moghedienből a félelem émelyítő áradata hömpölygött elő. Nynaeve szinte csodálta, milyen nyugodt maradt a nő arca. Ha ő így érzett volna, akkor a földön fetrengve sikoltozna, és a fogait csikorgatná.

– Mit akarsz, mit mutassak meg neked? – kérdezte Moghedien tompa hangon. Mindig meg kellett mondaniuk, hogy mit akarnak kiszedni belőle. Ő soha nem ajánlott fel önként semmit, ha nem kényszerítették addig a pontig, amit Nynaeve már a kínzás határának gondolt.

– Megpróbálunk valamit, aminek a megtanításával eddig nem túl sok sikerrel próbálkoztál. Észlelni egy férfi fókuszálását. – Ez volt eddig az egyetlen dolog, amit Elayne és Nynaeve nem tudott gyorsan felszedni. Hasznos lehet, ha tényleg úgy dönt, hogy Caemlynbe megy.

– Nem könnyű, különösen, hogy nincs férfi, akin gyakorolhatnánk. Kár, hogy nem sikerült Logaint Meggyógyítanod. – Moghedien hangjában vagy arcán nem volt gúny, de azért Nynaeve-ra pillantott, és sietve folytatta. – Azért újra megpróbálhatjuk a formákat.

A lecke tényleg nem volt könnyű. Soha nem volt az, még akkor sem, ha Nynaeve azonnal meg tudott valamit tanulni, amint a szövet tiszta lett. Moghedien nem tudott fókuszálni, csak ha Nynaeve megengedte neki, gyakorlatilag vezetve őt, de az új leckéken Moghediennek kellett irányítania, hogyan menjenek a hullámok. Ez elég nagy zavart okozott, és ez volt az oka, hogy nem tudtak naponta tucatnyi új dolgot megtanulni. Akárhogy is, Nynaeve-nek már volt némi elképzelése arról, hogy hogyan szövődnek az áramlatok, de ez finom csipkeminta volt, mely mind az öt Hatalmat felhasználta, amihez képest a Gyógyítás egyszerűnek tűnt, és a minta pillanatonként változott. A bonyolultsága volt az oka, hogy sosem használták valami gyakran, állította Moghedien. Ezen kívül görcsös fejfájást is okozott, ha sokáig alkalmazták.

Nynaeve hanyatt feküdt az ágyán, és minden erejével nekigyürkőzött. Ha tényleg elmegy Randhez, akkor szüksége lehet rá, és nem lehet tudni, milyen hamar. Egészen egyedül terelte az áramlatokat, időnként egy-egy gondolat Lanról, vagy Theodrinról épp eléggé erősen életben tartotta a dühét. Moghediennek előbb-utóbb számot kell adnia a bűneiért, és mi lesz akkor Nynaeve-vel, aki hozzászokott, hogy a másik nő erejére hagyatkozhat, amikor csak akar? A saját korlátaival kell élnie és dolgoznia. Theodrin képes megtalálni a módját, hogy letörje a gátlását? Lannak életben kell lennie, tehát őt meg tudja találni. A fájdalom kezdte szinte átfúrni a halántékát. Moghedien szemében feszültség jelent meg és néha a fejét dörzsölgette, de a félelem alatt a karkötő szinte a megelégedettség érzetét árasztotta. Nynaeve úgy gondolta, hogy még ha az ember nem is akar tanítani, az akkor is bizonyára némi elégedettséget okoz. Nem tudta biztosan, tetszik-e neki, hogy Moghedien ennyire normális emberi reakciót mutat.

Nem tudta biztosan, mióta folyik az óra, ahogy Moghedien mormogott.

– Majdnem. – És aztán: – Nem egészen – de amikor az ajtó megint kivágódott, akkor kis híján egyenest felállt a matracról. A félelem hirtelen villámcsapása Moghedien felől más nőből üvöltést váltott volna ki.

– Hallottad, Nynaeve? – kérdezte Elayne kilökve az ajtót. – Megbízott érkezett a Toronyból, Elaidától.

Nynaeve elfelejtette, amit kiabált volna, ha a szíve nem a torkában kalapál. Még a fejfájásáról is megfeledkezett.

– Megbízott? Biztos?

– Persze, hogy biztos, Nynaeve. Gondolod, hogy egy pletyka miatt iderohannék? Az egész falu izgalomban van.

– Nem értem, miért – mondta Nynaeve keserűen. A fejgörcse visszatért. És az ágya alatt a gyógyfüves táskájában lévő összes lúdmenta sem lenne elég égő gyomra megnyugtatására. Moghedien mindkét kezét a hasára nyomta, mintha ő is hasznát venné egy kis lúdmentának. – Megmondtuk nekik, hogy Elaida tud Salidarról.

– Lehet, hogy hittek nekünk – mondta Elayne lezöttyenve Nynaeve ágya végére –, és lehet, hogy nem, de ez betette a kaput. Elaida tudja, hol vagyunk, és valószínűleg azt is, mi a szándékunk. Bármelyik szolga lehet az ő kéme. Lehet, hogy még néhány nővér is. Egy pillantásra láttam a megbízottat, Nynaeve. Halványszőke haj és kék szemek, melyek képesek megfagyasztani a napot is. Faolain azt mondta, hogy egy Tarna Feir nevű Piros. Az egyik őrző, aki őrséget állt, hozta be. Amikor ránéz az emberre, az szinte kővé dermed.

Nynaeve Moghedienre nézett.

– Most befejeztük ezt a leckét. Gyere vissza egy óra múlva, és beágyazhatsz. – Szorosan összezárt ajkakkal, a szoknyáját markolászva várt, míg Moghedien elmegy, aztán Elayne-hez fordult. – Milyen... üzenetet hozott?

– Természetesen nem mondták el nekem, Nynaeve. Minden aes sedai, aki mellett eljöttem, ugyanazon gondolkodott. Hallottam, amikor Tarnának megmondták, hogy fogadja őt a Torony Csarnoka, mire ő nevetett. De nem örömében. Csak nem gondolod... – Elayne egy pillanatig az alsó ajkát rágta. – Csak nem gondolod, hogy esetleg tényleg úgy döntenek, hogy...

– Visszamennek? – kérdezte Nynaeve hitetlenkedve. – Elaida azt akarná, hogy az utolsó tíz mérföldet térden, a legutolsót meg hason csúszva tegyék meg! Még ha nem is... Ha ez a Piros azt mondja: „Gyertek haza. Minden meg van bocsátva, vár a vacsora”, szerinted olyan könnyen félre tudják söpörni Logaint?

– Nynaeve, az aes sedai-ok képesek bármit félresöpörni, hogy újra megteremtsék a Fehér Torony egységét. Bármit. Te nem érted őket úgy, ahogy én. Születésem napja óta voltak aes sedai-ok a palotában. Most az a kérdés, mit mond Tarna a Csarnoknak. És ők mit mondanak neki!

Nynaeve ingerlékenyen megdörzsölte a karját. Nem voltak válaszai, csak reményei, és az időjárás érzéke megsúgta neki, hogy a nem létező jégverés úgy veri a házak tetejét Salidarban, mint a dobot. Az érzés napokig kitartott.

Kilencedik fejezet

Tervek

– Te hozattad ezeket az Illuminátorokat Amadorba? – Sokan megrettentek, amikor Pedron Niall ilyen hangnemben beszélt, nem úgy a Niall egyszerű, magas háttámlájú székével szemközt, a berakott arany napkorongon álló férfi. Magabiztosság és hozzáértés sugárzott belőle. Niall folytatta. – Okom van rá, hogy kétezer Gyermekkel őriztetem Tarabon határát, Omerna. Tarabont elszigeteltük. Senkit sem engedünk át a határon. Ha rajtam múlna, még egy fecske sem repülhetne át.

Omerna, a Fény Gyermekei tisztjeinek mintapéldánya volt, magas, tiszteletet parancsoló, széles, félelmet nem ismerő arccal, erős állal, és fehér hullámokkal a halántékán. Úgy tűnt, sötét szemei jobban képesek rettenthetetlenül feltérképezni a legkeményebb csatateret, mint a valóságot. E pillanatban látszólag mélyen megfontolt gondolatokat jeleztek. Az Úrkapitány Fény által felszentelt fehér-arany mellénye illett rá.

– Főúrkapitányom, rendházat kívánnak alapítani itt. – Még a hangja is mély és mézédes volt, ami illett a képhez. – Az Illuminátorok mindenfelé utaznak. Bizonyára könnyedén lehetséges ügynököket csempészni közéjük. Szívesen látott ügynököket minden városban, nemesi kúriában, uralkodók palotájában. – Abdel Omerna állítólag nem volt jelentős tagja a Felszenteltek Tanácsának. Valójában azonban ő volt a Fény Gyermekeinek kémfőnöke. A beszédmodora alapján. – Gondolkodj rajta!

Niall azt gondolta, hogy az Illuminátorok Céhe az utolsó férfiig és nőig taraboni, és Tarabont megfertőzte a káosz meg az őrület, ami Amadiciát sem fogja kímélni. Ha az őrület kiégetésével várni kell, akkor legalább elszigetelheti.

– Olyan bánásmódban fognak részesülni, mint bárki más, aki átcsúszik, Omerna. Őrizet alatt tartva, senkivel nem beszélhetnek, és haladéktalanul kiutasítjuk őket Amadiciából.

– Ha megengedi, kitartanék álláspontom mellett, Főúrkapitányom. A haszon, amit hoznak, megéri azt a kis pletykát, amit esetleg elterjesztenek. Tartják a szájukat. És amellett, hogy hasznos ügynökeim lennének, figyelemreméltó presztízst jelentene, hogy Illuminátor Rendházunk van Amadorban. Jelenleg az egyetlen. Az egyiket Cairhienben elhagyták, és bizonyára a másikat is Tanchicóban.

Presztízs! Niall megdörzsölte a bal szemét, hogy csillapítsa önkéntelen rángatódzását. Nem sok értelme van megdühödni Omernára, de nehezére esett visszafogni magát. A reggeli hőség lassú tűzön forralta a hidegvérét.

– Egyébként tényleg tartják a szájukat, Omerna. A magukfajtákkal élnek, a magukfajtákkal utaznak, és alig szólnak bárki máshoz. Úgy érted, hogy ezek az ügynökök összeházasodnak az Illuminátorokkal? Ritkán házasodnak a Céhükön kívül, és a születési jogon kívül nincs mód arra, hogy valaki Illuminátor legyen.

– Nos, én biztos vagyok benne, hogy meg lehet találni a módját annak, hogy ezt megkerüljük. – A magabiztosság és a hozzáértés külszínét semmi sem kezdheti ki.

– Úgy lesz, ahogy mondom, Omerna. – A férfi megint kinyitotta a száját, de Niall ingerlékenyen közbevágott. – Ahogy mondom, Omerna! Nem akarok erről többet hallani! És most, milyen információid vannak ma? Ez a te dolgod, nem pedig ellátni Ailront tűzijátékkal.

Omerna tétovázott. Világos, hogy még egyszer könyörögni akart a felbecsülhetetlen értékű Illuminátoraiért, de végül nagyképűen így szólt:

– A jelentések, melyek a Sárkányra felesküdtekről szólnak Altarában, úgy tűnik, már nem csak mendemondák. És talán Murandyben sem. A parazitafertőzés még kicsi, de terjedni fog. Egy erős rajtaütés most elintézhetné őket, és az aes sedai-okat Salidarból egy...

– Most te diktálod a Gyermekek stratégiáját? Gyűjtsd össze az információt, és a felhasználását hagyd ránk. Mi mást tartogatsz még a számomra?

A férfi reagálása arra, hogy belé fojtották a szót, nyugodt, beletörődő meghajlás volt. Omerna nagyon jól meg tudta őrizni a nyugalmát, talán ebben volt a legjobb.

– Jó híreim vannak. Mattin Stepaneos készen áll, hogy csatlakozzon hozzád. Tétovázik, hogy nyilvánosan bejelentse-e, de az embereim Illianban jelentik, hogy hamarosan megteszi. Azt jelentik róla, hogy buzgó.

– Az jó lenne – mondta Niall szárazon. Természetesen szerfelett jó. A terem mennyezetpárkányán a többi lobogó és zászló között Mattin Stepaneos Három Leopárdja ezüst-fekete alapon, az aranyrojtos illiani királyi lobogó mellett lógott, mely zöld selyem háttéren kilenc arany méhet ábrázolt. Illian királya győztesen került ki a zavargásokból, legalábbis annyiban, hogy kikényszerített egy szerződést, mely megerősítette a határt Amadicia és Altara között ott, ahol kezdetben is volt. Niall kételkedett abban, hogy a férfi valaha is elfelejtené, hogy Soremaine-nél területi és számbéli fölényben volt, mégis legyőzték, és elfogták. Ha az illiani Társaság nem fedezi a területet, hogy a hadsereg maradéka elmenekülhessen Niall csapdájából, akkor Altara ma a gyermekek hűbéri birtoka lenne, és nagyon valószínű, hogy Murandy, sőt még Illian is. Rosszabb, hogy Mattin Stepaneosnak van egy tar valoni boszorkány tanácsadója, bár ezt a tényt titkolja. Niall tárgyaló megbízottakat küldött, mert nem mert kipróbálatlanul hagyni egy ösvényt sem. Mattin Stepaneos önként csatlakozik hozzá, az tényleg figyelemreméltó lenne. – Folytasd! És röviden. Ma zsúfolt napom van, és később is elolvashatom az írásos jelentéseidet.

Az utasítások ellenére Omerna hosszú előadást tartott, magabiztossággal teli, zengő hangon. Al'Thor alig terjesztette ki a hatalmát Andorban Caemlynen túl. Villámtámadását legalábbis egyértelműen megállították – amint azt előre megjósolta, emelte ki gondosan Omerna. Kicsi az esély, hogy a Határvidékek a közeljövőben csatlakozzanak a Gyermekekhez a hamis Sárkány ellen. Shienar, Arafel és Kandor urai csendes lázadásra használják ki a Fertőt, és Saldaea királynője – Omerna szerint – ugyanettől való félelmében elzárkózottságba vonult az országban. Ügynökei működtek azonban, és a Határvidék uralkodóit térdre fogják kényszeríteni, amint ezeket az apró lázongásokat leverik. Másrészt viszont Murandy, Altara és Ghealdan uralkodói készen állnak felsorakozni, bár pillanatnyilag ambivalens hangok hallatszanak, hogy kiengeszteljék a tar valoni boszorkányokat. Ghealdani Alliandre tudja, hogy inog a trónja, tudja, hogy szüksége van a Gyermekekre, hogy elkerülje az elődjeihez hasonlóan hirtelen bukást, míg Altarai Tylin, és Murandy Roedran reméli, hogy a Gyermekek súlya miatt végül nem csak névleges vezetők lesznek. A férfi nyilvánvalóan úgy tekintette ezeket a területeket, mintha már Niall zsebében is lennének.

Omerna véleménye szerint Amadicián belül a kép még ennél is jobb volt. Az elmúlt éveknél nagyobb számú újonc sereglett a Gyermekek zászlaja alá. Szigorúan véve, ehhez Omernának semmi köze nem volt, de a jelentéseit mindig megtűzdelte az összes jó hírrel, amit fel tudott mutatni. A Próféta már nem sokáig okoz zavart az országban. Gyülevész hordája jelenleg északon portyázik, falvakat és kúriákat fosztogatva, és nagyon is lehetséges, hogy Ailron katonáinak következő támadására visszaáramlik Ghealdanba. A börtönökben kevés a hely, mert több árnybarátot és tar valoni kémet tartóztatnak le, mint amennyit fel tudnak akasztani. A tar valoni boszorkányok utáni kutatás eddig csak kétszer járt eredménnyel, de több mint száz nőt kérdeztek ki, és ez jelzi, milyen éberek az őrjáratok. Egyre kevesebb taraboni menekültet fognak le, ami jelzi, hogy a vesztegzár egyre hatékonyabban működik, akiket pedig elkapnak, azokat visszadobják Tarabonba, amilyen gyorsan csak vissza tudják vinni őket a határra. Az Illuminátorokkal történt ostobaság miatt az utolsón gyorsan átszaladt.

Niall épp csak annyira figyelt, hogy tudja, hol kell bólintani. Omerna megfelelő parancsnok volt a harcmezőn, feltéve, ha valaki megmondta neki, mit kell tennie, de naiv ostobasága jelenlegi pozíciójában fárasztó volt. Korábban jelentette, hogy Morgase halott – kétség kívül látták, és azonosították a holttestét – egész addig a napig, míg Niall szembe nem állította vele. Nevetséges „mendemondái” voltak, hogy Tear Köve elesett, és még mindig tagadta, hogy a világ leghatalmasabb erődjét külső erő beveheti. Erősködött, hogy árulás volt, egy nagyúr al'Thor és Tar Valon kezére játszotta a Követ. Tartotta magát ahhoz, hogy a katasztrófa Falméban, a zavargások Tarabonban és Arad Domanban Sasszárny Artur az Aryth Óceán túlpartjáról visszatért hadainak műve. Meg volt győződve arról, hogy Siuan Sanchét egyáltalán nem űzték el, hogy al'Thor megőrült és haldoklik, hogy Tar Valon megölte Galldrain királyt, hogy szándékosan polgárháborút szítson Cairhienben. Szerinte ez a három „tény” valahogy kötődik azokhoz a mindig valahonnan kényelmesen messziről érkező nevetséges mendemondákhoz, melyekben emberek lobbannak lángra vagy a levegőből előugró rémálmok egész falvakat mészárolnak le. Még nem tudta pontosan hogyan, de dolgozott egy hatalmas elméleten, és ígérgette, hogy bármelyik nap elkészül vele, mely állítása szerint felgöngyöli a boszorkányok minden összeesküvését, és Niall kezére adja Tar Valont.

Így állt a dolog Omernával. Vad, szövevényes magyarázatokat agyalt ki a történtekre, vagy épp az utcai pletykák kerítették hatalmukba, és benyelte az egészet. Ideje jó részét pletykák hallgatásával töltötte az udvarházakban és az utcákon. Nemcsak, hogy látták őt kocsmákban inni a Kürtvadászokkal, de az is nyílt titok volt, hogy hatalmas összegeket költött el nem kevesebb, mint három állítólagos Valere Kürtjére. Minden egyes alkalommal vidékre vitte a hangszert, és két napig fújkálta, míg saját magának is be kellett ismernie, hogy a legendák halott hősei ez alkalommal sem lovagolnak elő a sírból. Mindezek ellenére, nem valószínű, hogy a kudarcok megakadályozzák a további vásárlásait a sötét sikátorokban vagy ivók hátsó szobáiban. A dolog egyszerű formában így nézett ki: míg a kémfőnöknek a tükörben látott saját arcában is kételkednie kellene, addig Omerna akármit elhitt.

A férfi végül kimerült, és Niall így szólt:

– Kellő figyelmet fogok szentelni a jelentéseidnek, Omerna. Jó munkát végeztél. – A férfi mellényét simítgatva tetszelgett. – Most távozz. Kifelé menet küldd be Balwert. Leveleket kell diktálnom.

– Természetesen Főúrkapitányom. Ó! – Meghajlás közben összehúzta a szemöldökét, és fehér alsókabátja zsebében kezdett matatni, majd kihúzott egy apró, csontból készült hengert, és átadta Niallnak. – Ez ma reggel érkezett galambpostával. – A henger hosszában három piros csík futott végig, ami azt jelenti, hogy Niallnak kell átadni, érintetlen pecsétekkel. És a férfi majdnem megfeledkezett róla.

Omerna kétségtelenül abban a reményben várt, hogy megtud valamit a henger tartalmáról, de Niall intett az ajtó felé.

– Ne feledd Balwert. Ha esetleg Mattin Stepaneos csatlakozik hozzám, akkor írnom kell, hogy egy kis súlyt adjak neki a helyes döntés meghozatalához. – Omernának nem volt más választása, mint ismét meghajolni, és megindulni az ajtó felé.

Niall még akkor is csak az ujja közt forgatta a hengert, amikor az ajtó becsukódott a férfi mögött. Ezek a különleges üzenetek ritkán közöltek jó híreket. Lassan felemelkedve – mostanában néha már érezte a csontjaiban a kort – megtöltött egy egyszerű ezüstkelyhet punccsal, de aztán az asztalon hagyta, és felnyitott egy szalaggal díszített, vászonnal bélelt bőrdossziét. Ebben egy vastag, gyűrött, és részben szakadt papírlap volt. Egy utcai művész színes krétarajza két férfiról, akik a felhők közt harcolnak. Egyikük arca tűzből állt, a másik sötétvöröses hajú férfi pedig al'Thor volt.

Minden, a hamis Sárkány akadályozására szőtt terve, minden reménye, hogy lelassítsa a férfi hódítási menetét, hogy elhárítsa, félresiklott. Túl sokáig várt volna? Hagyta, hogy al'Thor túlságosan megerősödjön? Ha igen, akkor csak egy mód van rá, hogy gyorsan elintézzék: kés a sötétben, vagy egy háztetőről kilőtt nyílvessző. Meddig mer várni? Meg meri kockáztatni, hogy ne várjon? A túlzott sietség éppoly biztosan katasztrófát okozhat, mint a túl hosszú késlekedés.

– Értem küldött, uram?

Niall megbámulta a férfit, aki ilyen halkan lépett be. A felszínen alig tűnt lehetségesnek, hogy Balwer képes megmozdulni anélkül, hogy száraz zörgés ne adná tudtul jelenlétét. Mindene keskeny és beesett volt, barna kabátja lógott görcsös vállán, és a lába úgy nézett ki, mintha össze akarna csuklani aszott súlya alatt. Mozgása olyan volt, mint az egyik ágról a másikra ugráló madáré.

– Szerinted Valere Kürtje vissza fogja hívni a halott hősöket, hogy megmentsenek minket, Balwer?

– Talán, uram – mondta Balwer, idegesen tördelve a kezét. – Talán nem. Én magam nem számolnék vele.

Niall bólintott.

– És szerinted Mattin Stepaneos csatlakozik hozzám?

– Megint csak talán. Nem akarja halottként vagy bábként végezni. Legelső és egyetlen gondja a Laurel Korona megtartása, és a Tearben gyülekező seregtől bizonyára izzad. – Balwer halványan elmosolyodott, szinte csak összenyomta az ajkait. – Nyíltan beszélt arról, hogy elfogadja uram indítványát, de másrészt épp most tudtam meg, hogy a Fehér Toronnyal is párbeszédet folytat. Láthatólag megállapodott valamiben, bár még nem tudom, miben.

Az egész világ tudta, hogy Abdel Omerna a Gyermekek kémfőnöke. Egy ilyen pozíciónak természetesen titkosnak kellene lennie, de az istállófiúk meg a koldusok ravaszul ujjal mutogattak rá az utcán. Jelenleg a legkevésbé veszélyes ember Amadiciában. Igazság szerint az ostoba Omerna csak csalétek volt. Egy bolond, aki maga sem tudta, hogy ő csak egy álca, aki elrejti a kémek valódi főnökét a Fény Erődítményében. Sebban Balwer, Niall kimért, száraz kis titkára, rosszalló szájával. Egy férfi, akire soha senki nem gyanakodna, vagy egyáltalán el sem hinné, ha valaki megnevezné őt.

Míg Omerna elhitt mindent, ott Balwer semmit sem. Talán még az árnybarátokban vagy a Sötét Úrban sem hitt. Ha Balwer bármiben hitt, akkor az az emberek válla fölötti betekintés, a suttogás kihallgatása, és a titkaik kifürkészése volt. Természetesen éppoly jól szolgált volna bármilyen urat, mint Niallt, de ettől volt olyan jó. Amit Balwer megtudott, azt sosem fertőzte meg az, amiről úgy tudta, vagy akarta, hogy igaz kell legyen. Azzal, hogy semmiben sem hitt, mindig sikerült kifürkésznie az igazságot.

– Nem több, mint amit Illiantól vártam, de még őt is észhez lehet téríteni. – Már meg kellett volna tenni. Még nem lehet késő. – Van valami friss hír a Határvidékről?

– Még semmi, uram, de Davram Bashere Caemlynben van. Az informátoraim állítása szerint harmincezer könnyűlovassal, de szerintem valójában nem több, mint a felével. Nem hajlandó túlságosan legyengíteni Saldaeát, akármilyen csendes legyen is a Fertő, még ha Tenobia parancsolta is neki, hogy menjen oda.

Niall felmordult, és bal szeme sarka remegett. A dossziéban fekvő vázlatot babrálta, ami állítólag eléggé hasonlított al'Thorra. Bashere Caemlynben. Jó ok Tenobiának, hogy vidéken rejtőzködjön a követei elől.

A határvidékről nem jöttek jó hírek, bármit is gondolt Omerna. A „kisebb zavargások”, melyekről Omerna jelentést tett, tényleg kicsik voltak, de nem olyan jellegűek, mint amit a férfi gondolt. A Fertő határa mentén vita folyt arról, hogy al'Thor egy újabb hamis Sárkány vagy ő az igazi. A határvidékiek olyanok, amilyenek, így aztán ezek a viták néha kisebb csatákba torkollottak. A harc Shienarban kezdődött akkoriban, amikor Tear Köve elesett. A boszorkányok részvételét, ha részt vettek benne egyáltalán, még igazolni kell. Balwer szerint még kétséges volt, hogy oldják meg ezt az egész ügyet.

Az, hogy al'Thor továbbra is Caemlynhez van kötve, azon kevés dolog közé tartozott, amit Omerna jól tudott. De miért, amikor ott van Bashere, az aielek és a boszorkányok? Akármi is az oka, a Fénynek hála érte! Igaz, hogy a Próféta csürhéje nekiállt fosztogatni Amadicia északi részét, de azért összevonták a területeiket, meggyilkolva vagy lapátra téve mindenkit, aki nem volt hajlandó a Sárkány Prófétája mellé állni. Ailron katonái csak azért hagyták abba a visszavonulást, mert a megátkozott Próféta abbahagyta az előrenyomulást. Omerna biztos volt benne, hogy Alliandre és a többiek csatlakoznának hozzá, de azok valójában haboztak, átlátszó kifogásokkal és halogatással lerázták a követeit. Gyanította, hogy ők ugyanúgy tudják, mit lépjenek, mint ő.

A felszínen látszólag minden al'Thor kedve szerint haladt, kivéve azt, ami Caemlynben tartotta. Niall mindig akkor volt a legveszedelmesebb, amikor számbeli hátrányban volt, és hátát a falnak szorította.

Ha lehet hinni a szóbeszédnek, akkor Carridin jó munkát végez Altarában és Murandyben, bár nem olyan gyorsan, ahogy Niall szerette volna. Az idő legalább annyira az ellensége, mint al'Thor vagy a Torony De még, ha Carridin csak a szóbeszéd szerint végez is jó munkát, az is elég kell legyen. Talán itt az ideje kiterjeszteni a Sárkányra felesküdteket Andorra is. Lehet, hogy Illianra is. Bár ha a Tearben gyülekező hadsereg nem elég, hogy rávezesse Mattin Stepaneost a helyes ösvényre, akkor néhány lerohant falu, meg tanya aligha változtat a dolgon. Annak a seregnek a mérete elborzasztotta Niallt, még akkor is, ha a fele vagy a negyede annak, amit Balwer jelentett. Ehhez még hasonló sem volt Sasszárny Artur napjai óta. Egy ekkora sereg ahelyett, hogy Niallhoz ijesztené az embereket, lehet, hogy úgy megrémíti őket, hogy inkább beállnak a Sárkány lobogója alá. Ha egy éve vagy akár csak egy féléve lenne, akkor számítása szerint felérne al'Thor bolondjainak és gonosztevőinek egész seregével, valamint az aiel vademberekkel.

Persze nincs minden veszve. Sosincs minden elveszve, amíg az ember életben van. Tarabon és Arad Doman használhatatlan al'Thor és a boszorkányok számára. Két gödör, tele skorpiókkal. Bolond, aki beteszi oda a lábát, míg a skorpiók nagyrészt fel nem falják egymást. Ha Saldaea elvész, amit hajlandó elfogadni, Shienar, Arafel és Kandor még mindig bizonytalan, és ki lehet billenteni az egyensúlyt. Ha Mattin Stepaneos két lovat akar megülni egy fenékkel – mindig is szeretett ezzel próbálkozni –, akkor még mindig lehet kényszeríteni, hogy a megfelelőt válassza. Altarát és Murandyt is a helyes oldalra lökdösik, és Andor nem fogja tudni eldönteni, hogy szüksége van-e Carridin ostorának akár csak egy apró érintésére is. Tearben Balwer ügynökei meggyőzték Tedosiant és Estandát, hogy a látszólagos ellenszegülést igazi lázadássá változtatva csatlakozzanak Darlinhez, és a férfi elég magabiztosan állította, hogy ugyanezt meg lehet tenni Cairhienben és Andorban is. Még egy, legfeljebb két hónap, és Eamon Valda megérkezik Tar Valonból. Niall meglett volna Valda nélkül, de akkor a Gyermekek erejének túlnyomó többsége egy helyen összpontosulna, hogy ott használják, ahol a legtöbb jót tehetik.

Igen, még mindig elég sok minden állt az oldalán. Semmi sem szilárdult meg, de minden egybeolvadt. Csak időre van szüksége.

Észrevette, hogy a csonthengert még mindig a kezében tartja. Hüvelykujja körmével feltörte a viaszpecsétet, és óvatosan kivett egy vékony, összetekert papírt.

Balwer szót sem szólt, de szája ismét összeszorult. Ám ezúttal nem a mosolytól. Omernát, tudva, hogy bolond, elviselte, mert nagyon kedvére volt, hogy rejtve maradhat, de nem tetszett neki, hogy Niall általa ismeretlen emberektől is kap jelentéseket, melyek megkerülik őt.

A cetlin apró, pókszerű titkosírás volt, amit Niallon kívül kevesen ismertek, és Amadorban senki sem. Számára olyan könnyű volt elolvasni, mint a saját kézírását. Az alján a jeltől és a tartalmától is pislognia kellett. Varadin volt az egyik legjobb személyes ügynöke. Egy szőnyegárus, aki jó szolgálatot tett a Zavargások idején, miközben a portékájával házalt szerte Altarában, Murandyben és Illianban. Amit ott keresett, azzal módos kereskedőként megtelepedett Tanchicóban, és rendszeresen szállított finom szőnyegeket és borokat a király és a panarkha palotáiba, de még az udvarhoz tartozó legtöbb nemesnek is, és mindig megfigyelésekkel tele távozott. Niall rég halottnak hitte őt az ottani felfordulás miatt, mivel ez volt az első jeladás tőle egy év elteltével. Abból, amit írt, jobb lett volna, ha tényleg egy éve halott lenne. Az őrület határán egyensúlyozó ember reszketeg kézírásával vad, összefüggéstelen zagyvaság volt: furcsa fenevadakon lovagló emberekről, repülő lényekről, pórázon tartott aes sedai-okról, és a Haline-ről. Ez a Régi Nyelven Előfutárokat jelentett, de Varadin még kísérletet sem tett arra, hogy elmagyarázza, miért retteg tőlük, vagy kik is lehetnek ők. Az ember egyszerűen agyvérzést kapott, látva, ahogy az ország szétmállik körülötte.

Niall feldühödve összegyűrte a papírt, és félrehajította.

– Előbb végig kell ülnöm Omerna baromságait, és most ezt. Mit tartogatsz még a számomra, Balwer? – Bashere. Az ügyek eldurvulhatnak, ha Bashere vezeti al'Thor seregeit. A férfi hírhedt volt. Tőrt neki az árnyékból?

Balwer egy pillanatnál hosszabb időre nem vette le a szemét Niallról. Niall tudta, hogy a kis papírgolyó a földön előbb-utóbb Balwer kezében köt ki, ha el nem égeti.

– Négy dolog, ami érdekes lehet, uram. A legkevésbé az első. A szóbeszéd az ogier steddingek közti találkozókról, igaz. Ahhoz képest, hogy ogierek, úgy tűnik, kissé sietnek. – Arról természetesen nem beszélt, hogy ezek a találkozók miről szóltak. Egy embert bejuttatni az Ogier Tönkbe éppoly lehetetlen, mint egy ogiert rávenni, hogy kémkedjék. A napot előbb rá lehet venni, hogy éjszaka keljen fel. – Ezen kívül a déli kikötőkben szokatlanul nagy számban vannak a Tengeri Nép hajói, melyek nem szállítanak árut, nem futnak ki.

– Mire várnak?

Balwer szája egy pillanatra megfeszült, mintha húzózsinórokkal bezárták volna.

– Még nem tudom, uram. – Balwer sosem szerette beismerni, hogy léteznek olyan emberi titkok, amelyeket nem tud kiszimatolni. Megpróbálni többet megtudni, mint ami a felszínen történik az Atha'an Miere közt, olyan, mint megpróbálni megtudni, hogyan készíti az Illuminátorok Céhe a tűzijátékokat. Hiábavaló gyötrődés. Az ogierek legalább végül ismertetik a találkozóikon hozott döntéseiket.

– Folytasd!

– A közepesen érdekes hír... egészen különös, uram. Megbízható források jelentették al'Thor megjelenését Caemlynben, Tearben és Cairhienben, néha egyazon napon.

– Megbízható? Megbízható őrület. Valószínűleg a boszorkányoknak van két-három emberük, akik eléggé hasonlítanak al'Thorra, hogy átverjenek akárkit, aki nem ismeri őt. Ez sok mindent megmagyarázna.

– Lehet, uram. Az én informátoraim tényleg megbízhatóak.

Niall becsapta a bőrdossziét, eltüntetve al'Thor arcát.

– És a legérdekesebb hír?

– Két forrásból tudom, Altarából – megbízható forrásokból, uram –, hogy a boszorkányok Salidarban azt állítják, hogy a Piros ajah buzdította Logaint, hogy hamis Sárkány legyen. Valójában szinte ők teremtették meg. Logain náluk van Salidarban – vagy egy férfi, akiről azt mondják, ő Logain –, és mutogatják az odavitt nemeseknek. Nincs bizonyítékom, de gyanítom, ugyanazt a mesét mondják el minden uralkodónak, akit csak el tudnak érni.

Niall szemöldökét összehúzva nézegette a feje fölött a lobogókat. Ezek az ellenségeket jelképezték, majd' minden országból. Soha senki nem tudta még kétszer legyőzni őt, és egyszer is csak kevesen. A lobogók már mind kifakultak az időtől. Mint ő. De azért ő még nem fakult ki annyira, hogy ne lássa a végét annak, amit elkezdett. Minden véres csatában megszerzett zászló, ahol az ember sohasem tudja igazán, mi történik a saját látókörén kívül, egyes győzelmek és egyes vereségek egyformán rövid életűek lehetnek. Élete legrosszabb csatáját Moisen környékén vívta. A hadseregek egymásba botlottak az éjszakában a Zavargások idején. Az tiszta volt, mint egy nyári délután, ehhez a mostanihoz képest.

Lehet, hogy tévedett? Lehet, hogy tényleg kettészakadt a Torony? Valamiféle küzdelem az ajahok között? Mi miatt? Al'Thor? Ha a boszorkányok egymás közt harcolnak, akkor a Gyermekek között sokan lennének, akik támogatnák Carridin megoldását. Egy csapással elpusztítani Salidart, és persze amennyi boszorkányt csak lehet. Olyan férfiak, akik szerint a holnapra gondolni előrelátás, de a következő hét vagy hónap soha az eszükbe sem jutott, nem beszélve a következő évről. Például Valda. Lehet, hogy épp ezért nem érte még el Amadort. A másik Rhadam Asunawa, a Vallatók főinkvizítora. Valda mindig baltát akar használni, még akkor is, amikor egy tőr a legjobb az adott feladathoz. Asunawa egyszerűen fel akart akasztani minden nőt, aki valaha is eltöltött akár csak egy estét a Toronyban, el akart égetni minden könyvet, amelyben szó esik az aes sedai-okról vagy az Egyetlen Hatalomról, és be akarta tiltani még a szavakat is. Asunawának e célokon túl soha egyetlen gondolata sem volt, és nem érdekelte az ár, amit meg kell fizetnie. Niall túl keményen dolgozott, és túl sokat kockáztatott, semhogy engedje, hogy a világ szemében a dolog csak egy küzdelem legyen a Torony és a Gyermekek között.

Igazából nem számít, hogy téved-e. Ha igen, még akkor is az ő előnyére válhat az egész. Lehet, hogy még inkább, mint ha igaza lenne. Kis szerencsével darabokra zúzhatja a Fehér Tornyot, darabokra morzsolhatja a boszorkányokat, hogy aztán porrá őrölje őket. Al'Thor akkor biztosan meginogna, miközben a fenyegetés elég maradna, hogy ösztönözze. És közel maradhat az igazsághoz. Elég közel. Szemét le sem véve a lobogókról, így szólt:

– A Torony szétszakadása valóság. A Fekete ajah felkelt, a Torony a győzteseké, és a vesztesek Salidarban nyalogatják a sebeiket. – Balwer-re nézett, és kis híján elmosolyodott. Bármelyik Gyermek jobban tiltakozott volna az ellen, hogy Fekete ajah nem létezik, mint az ellen, hogy az összes boszorkány árnybarát. A legfrissebb újoncok biztosan. Balwer pusztán csak ránézett, egyáltalán nem úgy, mintha épp most gyalázta volna mindazt, amiért a Gyermekek kiállnak. – Csak azt kell eldönteni, hogy a Fekete ajah győzött vagy vesztett. Szerintem győztek. A legtöbben aes sedai-ként gondolnak bárkire, akié a Torony. Hadd társítsák az igazi aes sedai-okat a Fekete ajahhal. Al'Thor a Torony teremtménye, a Fekete ajah vazallusa. – Boroskupáját felemelve az asztalról, kortyintott egyet, de ez nem segített a hőségen. – Talán össze is illeszthetem azzal, hogy miért nem mentem még Salidarba. – A követeken keresztül arra használta a kudarcot, hogy bizonyítsa, milyen iszonyúnak látja az al'Thor felől érkező fenyegetést, és inkább hagyta, hogy a boszorkányok összegyűljenek Amadicia kapujában, semhogy eltántorodjanak a hamis Sárkány által okozott veszély miatt. – A nők ott ennyi év után megrémültek attól, hogy milyen átható a Fekete ajah, és legalább elutasították a gonoszt, amelyben megmerítkeztek... – Találékonysága egy pillanatra kimerült – bár mindannyian a Sötét Úr szolgái, milyen gonosz tudná taszítani őket? –, de egy pillanattal később Balwer felvette a fonalat.

– Talán elhatározták, hogy uram könyörületessége elé vetik magukat, akár még uram védelmét is kérik. Vesztesek egy lázadásban, gyengébbek, mint az ellenségeik, félnek, hogy szétzúzzák őket. Az ember, mikor lezuhan egy szikláról a biztos halálba, akkor még a legrosszabb ellensége felé is kinyújtja a kezét. Talán... – Balwer csontos ujjaival az ajkát ütögette, és a gondolataiba mélyedt. – Talán készek megbánni bűneiket, és lemondani arról, hogy aes sedai-ok legyenek?

Niall rábámult. Azt gyanította, hogy a tar valoni boszorkányok bűnei azok közé a dolgok közé tartoztak, amikben Balwer nem hisz.

– Ez képtelenség – monda tompa hangon. – Az ilyesféle dolgokat Omernától várom.

Titkára arca kimért maradt, de elkezdte a kezét tördelni, mint mindig, amikor sértve érezte magát.

– Amit uram tőle vár, az épp az a fajta dolog, amit ott ismételgetnek, ahol ő leginkább fülel: az utcákon, és ott, ahol a nemesek bor fölött pletykálnak. Ott sosem nevetnek a képtelenségeken, csak meghallgatják. Ami túlságosan képtelen, semhogy elhiggyék, azt elhiszik, mert túlságosan képtelen, semhogy hazugság legyen.

– Hogyan tálalnád? Én nem fogok olyan szóbeszédet elindítani, hogy a Gyermekek a boszorkányokkal alkudoznak.

– Csak szóbeszéd lenne, uram. – Niall pillantása megkeményedett, és Balwer széttárta a kezét. – Ahogy kívánod, uram. Minden ismétlés hozzátesz egy kis cikornyát, tehát egy egyszerű mesének a legjobb az esélye, hogy a lényege megmaradjon. Én négy rémhírt javaslok. Az első, hogy a Torony kettészakadását a Fekete ajah előlépése okozta. A második, hogy a Fekete ajah győzött, és vezeti a Tornyot. A harmadik, hogy az aes sedai-ok Salidarban rémületükben lemondanak az aes sedai-ságról. És a negyedik, hogy már megkerestek téged, könyörületet és védelmet keresve. A legtöbb ember számára mindegyik a másik megerősítése lesz. – Hajtókáját meghúzgálva Balwer keskeny, önelégült mosolyt villantott.

– Nagyon jó, Balwer. Legyen így. – Niall nagyobbat kortyolt a borából. A forróságtól érezte a korát. Törékenynek érezte a csontjait. De elég sokáig ki fog tartani, hogy lássa a hamis Sárkány bukását, és a világ egyesülését, hogy szembenézzen a Tarmon Gai'donnal. Még ha nem éli meg, hogy vezethesse az Utolsó Csatát, a Fény ennyit biztos megad neki. – És azt akarom, hogy megtalálják Elayne Trakandot meg a bátyját, és hozzák őket Amadorba. Gondoskodj erről. Most elmehetsz.

Indulás helyett Balwer tétovázott.

– Uram tudja, hogy én sosem javasolok semmilyen cselekvést.

– De most azt akarsz? Mi az?

– Gyakoroljon nyomást Morgase-re, uram. Már több mint egy hónap eltelt, és ő még mindig fontolóra veszi uram indítványát. Ő...

– Elég, Balwer – Niall felsóhajtott. Néha azt kívánta, bárcsak Balwer ne amadiciai, hanem inkább cairhieni lenne, aki az anyatejjel szívta magába a Házak Játékát. – Morgase minden nappal egyre jobban elkötelezi magát mellettem, akármit is hisz. Jobban tetszene, ha azonnal elfogadta volna – már most felrázhatnám Andort al'Thor ellen a Gyermekek erőteljes befolyásával, hogy szilárd legyen –, de minden nap, amíg a vendégem marad, egyre szorosabban hozzám köti. Végül ráébred, hogy a szövetségesem, mert a világ azt hiszi, olyan szorosan be van gabalyodva, hogy soha meg nem szökhet. És soha senki nem fogja tudni megmondani, hogy én kényszerítettem, Balwer. Ez lényeges. Mindig nehezebb kilépni egy olyan szövetségből, amelyről a világ azt hiszi, szabad akaratodból kötötted, mint az olyanból, amiről bizonyítani tudod, hogy belekényszerítettek. A meggondolatlan sietség hajlamos rombolást okozni, Balwer.

– Ahogy uram mondja.

Niall elbocsátó mozdulattal intett, és a férfi hajlongva kihátrált.

Balwer nem értette. Morgase egy dacos ellenfél. Ha túl keményen nyomják, megfordul, és harcolni fog, az esélyektől függetlenül. Ugyanakkor, ha pont elegendő nyomást gyakorolnak rá, akkor az ellen fog harcolni, akit látni vél, és észre sem veszi a csapdát maga körül, míg késő nem lesz. Az idő súlyosan nehezedett rá – a sok megélt év, a reménytelenül szükséges hónapok –, de nem hajlandó hagyni, hogy a sietség lerombolja a terveit.

A vadászsólyom zuhanórepülésben lecsapott a nagy kacsára. A tollak robbanásában a két madár szétvált, mire a kacsa a föld felé zuhant. A felhőtlen égen éles kanyart véve a vadászsólyom ismét megrohanta zuhanó prédáját, majd karmai közé zárta. A kacsa súlya megterhelte, de visszaküzdötte magát az alant várakozó emberek fölé.

Morgase eltűnődött, hogy ő hasonlít-e egy sólyomra. Túl büszke és túl elszánt, semhogy észrevegye, hogy egy számára túl nehéz zsákmányra csapott le, melyet nem bírnak el a szárnyai. Próbálta kesztyűs ujjainak szorítását meglazítani a kantárszáron. Széles karimájú, fehér kalapja hosszú, fehér tolldíszével biztosított egy kis védelmet a kegyelmet nem ismerő naptól, de arcán izzadtság gyöngyözött. Arannyal díszített, zöld selyem lovaglóruhájában nem úgy nézett ki, mint egy fogoly.

Az emberek lóra kaptak, és megtöltötték, ha nem is zsúfolásig, a hosszú barna fűvel borított legelőt. Egy csapat kékkel hímzett, fehér mellényt viselő muzsikus fuvolákkal, bitternekkel és dobokkal egy könnyed dallamot játszottak, ami illett a jeges bor fölött eltöltött délutánhoz. Egy tucat solymász hosszú, finoman kimunkált bőrmellényben és hullámzó, fehér ingben simogatta a védőkesztyűs karjukon ülő csuklyás sólymokat, vagy rövid pipáikat szívták, és kék füstöt eregettek a madaraik felé. Kétszer ennyi, pompás libériát viselő szolgáló mozgott gyümölcsökkel az aranytálcákon és borral az aranykelyhekben; és egy fényes páncélt viselő csapat férfi körözött a mező szélén, közvetlenül a jórészt csupasz ágú fák előtt. Mind Morgase és kísérete solymászatának biztonságát segítette.

Legalábbis ezt az okot adták, bár a Próféta emberei jó kétszáz mérföldnyire északra voltak, és az útonállók megjelenése is valószínűtlennek tűnt Amador közelében. És annak ellenére, hogy a nők fényes selyem lovaglóruháikban és színes tollakkal díszített széles karimájú kalapjaikban, az amadiciai udvar jelenlegi divatjának megfelelő hosszú göndör frizuráikkal, köré csoportosultak kancáikon és herélt ménjeiken, Morgase társasága igazából csupán két emberből állt. A lovát esetlenül megülő Basel Gillből az egyik oldalon, aki fémkorongokból készült, testhez álló zekét hordott a piros selyemkabát fölött. Ezeket Morgase szerezte be neki, hogy a szolgák nehogy túlragyogják. A másik oldalán Paitr Conel még furcsább volt a piros-fehér apródkabátban. Látszott rajta az idegesség, amit a társasághoz való csatlakozása óta érzett. A nők nemesek voltak Ailron udvarából, „önkéntesek”, akik Morgase udvarhölgyei lettek. Szegény Gill mester a kardját babrálta, és vigasztalhatatlanul vizslatta a fehérköpeny őröket. Azok ugyanis, mint mindig, amikor kikísérték őt a Fény Erődjéből, most sem viselték fehér köpenyüket. Ám őrök voltak. Ha megpróbálna túl messzire lovagolni, vagy túl sokáig kimaradni, akkor a parancsnokuk, egy kemény tekintetű, Norowhin nevű fiatalember, aki gyűlölt úgy tenni, mintha bármi más lenne, mint fehérköpeny, „javasolná”, hogy forduljon vissza Amadorba, mert túlságosan nagy lesz a hőség, vagy mert hirtelen a környéken ólálkodó banditákról kapott hírt. Ötven fegyveres férfivel nincs vita, ha van egy csepp méltóság az emberben. Norowhin az első alkalommal hajszál híján kivette a kezéből a kantárszárát. Ez volt az oka, hogy sosem engedte meg, hogy Tallanvor társaságául szegődjön ezekre a lovaglásokra. Az a fiatal őrült még akkor is ragaszkodna, hogy tiszteljék a becsületét és jogait, ha százan mennének ellene. Üres óráit kardgyakorlatokkal töltötte, mintha azt várná, hogy szabad utat vághat Morgase számára.

Elképesztő módon egy hirtelen fuvallat csapta meg Morgase arcát. Észrevette, amint Laurain kihajolt a nyergéből, hogy egy fehér csipkelegyezővel legyezgesse őt. A karcsú, kissé közel ülő, sötét szemű fiatal nő, Laurain, állandó vigyort hordott az arcán.

– Bizonyára jóleső érzést kelt Felségedben, hogy megtudta, fia csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és hogy ilyen hamar rendfokozatot szerzett.

– Ezen nem kell meglepődni – mondta Altalin saját kövér arcát legyezgetve. – Felséged fia természetesen olyan gyorsan fog emelkedni, mint a tündöklő nap. – Sütkérezett a többi nő között a szánalomra méltó szójátékot követő elismerő susmorgásban.

Morgase-nek nehezére esett rezzenéstelen arccal tűrni. Niall tegnap esti, váratlan látogatásai egyikén, elmondott hírei sokként érték. Galad mint fehérköpeny! Legalább biztonságban van, így mondta Niall. De nem tud látogatást tenni anyjánál, mert kötelességei a Fény Gyermekeinél távol tartják őt. Ám biztos, hogy része lesz Morgase kíséretének, amikor visszatér Andorba a Gyermekek seregének élén.

Nem, Galad nincs nagyobb biztonságban, mint Elayne vagy Gawyn. Adná a Fény, hogy Elayne biztonságban legyen a Fehér Toronyban. Adná a Fény, hogy Gawyn életben legyen. Niall állította, hogy nem tudja, hol van, kivéve, hogy nincs Tar Valonban. Galad volt a torkán a kés. Niall sosem lenne olyan gonosz, hogy akár csak utaljon rá, de egyetlen egyszerű parancs a részéről, és Galad olyan helyre megy, ahol biztosan meghal. Az egyetlen védelme, hogy esetleg Niall azt hiszi, Morgase nem törődik vele annyira, mint Elayne-nel és Gawynnal.

– Örülök neki, ha ez az, amit keres – mondta nekik közömbös hangon. – De ő Taringail fia, nem az enyém. Taringail államérdekből kötött házasságot, ugye értitek. Furcsa, de olyan régóta halott, hogy alig tudom felidézni az arcát. Galad szabadon cselekszik, amit akar. Gawyn lesz a kardnagyherceg, amikor Elayne követ engem az Oroszlános Trónon. – Elhessegetett egy tálcán kelyhet nyújtó szolgálót. – Niall legalább biztosíthatott volna valamirevaló bort a számunkra. – Nyugtalan vihogás hulláma érkezett válaszul. Már elért bizonyos sikereket, és közelebb vonta őket magához, de egyikük sem tudott nyugodt maradni, amikor Pedron Niallt támadta, még ott sem, ahol az nem juthatott vissza hozzá. Morgase minden alkalmat megragadott, hogy így tegyen a jelenlétükben. Ez meggyőzte őket a bátorságáról, ami fontos, ha legalább részben szövetségeseivé akarja tenni őket. Talán önmaga számára még fontosabb. Legalábbis segített fenntartani az illúziót, hogy nem Niall foglya.

– Hallom, Rand al'Thor vadásztrófeaként mutogatja az Oroszlános Trónt. – Ez Marande volt. Csinos nő, szív alakú arccal, aki valamivel idősebb, mint a többiek. Az Algoran Ház urának testvéreként maga is hatalommal bírt. Talán elegendő hatalommal ahhoz, hogy ellenálljon Ailronnak, de Niallnak már nem. A többiek félrehúzták hátasaikat, hogy ő herélt pej ménjét közelebb sarkallhassa Morgase-hez. Marande-től bármiféle szövetséget vagy barátságot nyerni esélytelen volt.

– Ennyit én is hallottam – válaszolta Morgase vidáman. – Az oroszlánra veszélyes vadászni, és az Oroszlános Trónra még inkább. Különösen férfiaknak. Mindig megöli azokat a férfiakat, akik vadásznak rá.

Marande elmosolyodott.

– Azt is hallom, hogy magas pozíciókat ad olyan férfiaknak, akik tudnak fókuszálni.

Ez nyugtalan pillantásokat és ideges zsongást okozott a többi nő között. Az egyik fiatalabb nő, Marewin – törékeny és alig több még kislánynál – megbillent magas kápájú nyergében, mintha hánynia kellene. Az al'Thor kegyelméről szóló hírek ijesztő meséket szültek, Morgase pedig forrón remélte, hogy csak mendemondákat. Adná a Fény, hogy csak szóbeszéd legyen. Caemlynben gyülekező fókuszálni tudó férfiak, akik a királyi palotában tivornyáznak, és rettegésben tartják a várost...

– Sok mindent hallasz – mondta Morgase. – Minden idődet repedt ajtók mögötti beszélgetések hallgatásával töltöd?

Marande mosolya elmélyült. Nem volt képes ellenállni a nyomásnak, hogy Morgase egyik kísérője legyen. De ahhoz elég erős volt, hogy félelem nélkül kimutathassa nemtetszését. Olyan volt, mint a mélyen a földbe nyomott tüske, amit lehetetlen kihúzni, és minden lépésnél éles szúrást okozott.

– Kevés időm marad Felséged szolgálata mellett bárhol is hallgatózni, de azért megpróbálok híreket elcsípni Andorról, ha tudok. Így társaloghatok Felségeddel. Hallom, a hamis Sárkány naponta találkozik az andori nemesekkel: Arymilla úrnővel, Naean úrnővel, Jarin úrral, Lir úrral, és más barátaikkal is.

Az egyik solymász felemelt egy csuklyás, karcsú, fekete szárnyú, szürke madarat Morgase felé. A sólyom béklyóján ezüstcsengők csilingeltek, amint felemelkedett a solymász védőkesztyűs kezén.

– Köszönöm, de mára elég volt a solymászatból – mondta Morgase, aztán felemelte a hangját. – Gill mester, gyűjtse össze a kíséretet. Visszatérek a városba.

Gill összerezzent. Nagyon jól tudta, hogy egyetlen dolga Morgase nyomában lovagolni, de elkezdett integetni és parancsokat kiabálni a fehérköpenyeknek, mintha azt hinné, hogy azok engedelmeskedni fognak. Morgase természetesen csak lépésben indult el a lován. Norowhin villámként ott termett volna, ha csak a lehetőségét meglátta volna, hogy szökésen gondolkodik.

A köpeny nélküli fehérköpenyek galoppozva felvették a kíséret alakzatát, mire a kanca tíz lépést megtett, és mielőtt elérte volna a mező szélét, Norowhin már az oldalán volt, egy tucat férfi előttük, a többiek pedig mögöttük. A szolgálók, a zenészek és a solymászok magukra maradtak, hogy összeszedjék magukat, és a lehető leggyorsabban kövessék őket.

Gill és Paitr elfoglalta helyét Morgase mögött, majd utánuk következtek az udvarhölgyek. Marande győzelmi jelvényként viselte mosolyát, bár a többiek közül néhányan helytelenítve ráncolták a homlokukat. Nem túl nyíltan – még ha be is kell hódolnia Niallnak, a nő számottevő erő Amadiciában –, de legtöbbjük azért megpróbálta jól végezni nem kívánt feladatát. Nagyobb részt valószínűleg önként is Morgase szolgálatába álltak volna. Igazából nem szerettek a Fény Erődjében tartózkodni.

Morgase mosolygott volna magában, ha biztos lehetett volna benne, hogy Marande nem látja. Az egyetlen ok, amiért hetekkel ezelőtt nem ragaszkodott a nő elküldéséhez az volt, hogy olyan szabadon forgott a nyelve. Marande szerette azzal szurkálni, hogy Andor kicsúszott a keze közül, de a nevek, amelyeket választott, balzsam volt Morgase számára. Az összes férfi és nő, aki ellene volt a Trónutódlás idején, Gaebril összes talpnyalója. Sem kevesebbre, sem többre nem számított. Ha Marande másokat nevezett volna meg, az eredmény más lett volna. Pelivar úr, Abelle vagy Luan urak, Arathelle úrnő, Ellorien vagy Aemlyn úrnők. És mások. Ők sosem voltak benne Marande döféseiben, de belekerültek volna, ha Andorból akár csak egy suttogó szó is eszébe juttatta volna őket. Amíg Marande nem említi őket, addig legalább a remény él, hogy ők még nem térdeltek le al'Thor előtt. Ők Morgase trónkövetelését támogatták, és lehet, hogy egyszer majd megint megteszik, ha a Fény úgy akarja.

A szinte levél nélküli erdő egy keményre döngölt földútra nyílott, amin elindultak délnek, Amadorba. Kis erdős részek váltakoztak bozótos részekkel, és parlagon hagyott, kőkerítéses földekkel, ahol zsúpfedeles kőházak és istállók álltak jó messze az úttól. Az út emberektől volt zsúfolt, akik felverték a port. Morgase egy selyem zsebkendőt kötött az arca elé, bár az emberek az út szélére ugrottak, amint egy pillantást vetettek a fegyvert és páncélt viselő férfiak nagy csoportjára. Egyesek még az erdőbe is beszaladtak, vagy a kerítést átugorva a mezőkön át rohantak el. A fehérköpenyek rájuk sem hederítettek, és egy gazda sem rázta az öklét, vagy kiabált a birtokháborítókra. A tanyák közül nem egy elhagyatottnak látszott, ahol se csirkéket, se más állatokat nem lehetett látni.

Az úton lévő emberek közt előfordult itt egy férfi ökrös szekérrel, ott egy másik néhány birkával, máshol egy nő egy csapat libát hajtva – nyilván mind helyiek voltak. Egyeseknek batyu, vagy tömött tarisznya lógott a vállán, de a legtöbben üres kézzel jártak, mintha fogalmuk sem lenne, hová is tartanak. Az utóbbi fajtából mindig többen voltak, amikor Morgase-nek megengedték, hogy elhagyja Amadort, mindegy, milyen irányba.

Morgase a kendőt az orra elé téve Norowhint figyelte, oldalról. Körülbelül ugyanolyan korú, és magasságú, mint Tallanvor, de a hasonlóság ezzel véget is ért. Fényes, kúp alakú sisakja alatt vörös arcbőre hámlott a naptól, és sosem volt jóképűnek mondható. Szikár testalkata, és előreugró orra csákányra emlékeztette Morgase-t. Minden alkalommal, amikor elhagyta a Fény Erődjét, ő vezette a „kíséretét”, és Morgase minden alkalommal megpróbált beszédbe elegyedni vele. Fehérköpeny ide vagy oda, minden hüvelyk, amellyel el tudja távolítani börtönőri dolgától, egy kisebb győzelem.

– Ezek az emberek a Prófétától menekülnek, Norowhin? – Mind nem lehetnek azok, hiszen ugyanannyian tartottak északnak, mint délnek.

– Nem – mondta a férfi kurtán, de még rá sem pillantott. Szeme az út szélét pásztázta, mintha minden pillanatban egy mentőcsapat megjelenését várná.

Eddig sajnos csak ilyesféle válaszokat kapott, de azért kitartott.

– Akkor kicsodák? Biztos, nem taraboniak. Nagyon jó munkát végeztek, ahogy továbbkülditek őket. – Korábban látott egy csapat tarabonit: mintegy ötven férfit, nőt és gyereket, akik piszkosak voltak, és majd' összeestek a fáradtságtól, de lovas fehérköpenyek nyugat felé terelték őket, mint a marhákat. Csak a keserű tudat, hogy semmit sem tehet, tartotta vissza attól, hogy kinyissa a száját. – Amadicia gazdag ország. Még ez az aszály sem űzhetett el ilyen sok embert a tanyájáról mindössze néhány hónap alatt.

Norowhin arca megrándult.

– Nem – mondta végül. – Ők a hamis Sárkány elől menekülnek.

– De hogyhogy? Ő több száz mérföldnyire van Amadiciától.

A gyötrődés megint nyilvánvalóan látszott a férfi napégette arcán, akár a szavakat kereste, akár nem akart beszélni.

– Azt hiszik, ő az igazi Újjászületett Sárkány – mondta végül, de hangján undor érződött. – Azt mondják, széttört minden béklyót a Próféciák szerint. A férfiak elpártolnak uraiktól, az inasok megszöknek mestereiktől. Férjek hagyják el családjukat, és feleségek a férjeiket. Ez egy pestis, amit a szél terjeszt. A szél, amely a hamis Sárkány felől fúj.

Morgase pillantása egy egymásba kapaszkodó fiatal férfire és nőre esett, akik figyelték, ahogy társaságuk elhalad. Éhesnek látszottak, arcuk beesett, szemük túl nagy volt. Lehet, hogy ez történik Andorban is? Ezt tette Rand al'Thor Andorral is? Ha igen, fizetni fog érte. A problémát az okozta, hogy a gyógykezelés ne legyen rosszabb, mint maga a betegség. Andort kivezetni még ebből is, és a fehérköpenyek kezére adni...

Megpróbálta életben tartani a beszélgetést, de miután a férfi több szót mondott most ki, mint korábban összesen, Norowhin visszatért az egyszavas válaszokhoz. Nem számít. Ha már egyszer sikerült megtörni a zárkózottságát, akkor megint sikerülni fog.

Nyergében hátrafordulva, megpróbálta megnézni a fiatal férfit és nőt, de ők már a fehérköpenyes katonák mögött voltak. Ez sem számít. Azok az arcok az ígéretével együtt megmaradnak az emlékezetében.

Tizedik fejezet

Egy mondás a határvidékről

Egy pillanatra Rand visszavágyta azokat a napokat, amikor még egyedül róhatta a Palota folyosóit. Ezen a reggelen társául szegődött Sulin és húsz Hajadon, Bael a Goshien aielek törzsfője fél tucat Sovin Nai-val, azaz Késkezűvel a Jhirad Goshienből Bael tiszteletére, és Bashere, szintén fél tucat sasorrú saldaeaival. Összezsúfolódtak a széles, falikárpitokkal díszített előcsarnokban. A Far Dareis Mai, és a Sovin Nai tagjai keresztülnéztek a hajlongó és pukedliző szolgálókon, akik sietősen félrehúzódtak az útból, míg a fiatal saldaeaiak parádéztak rövid kabátjukban, és csizmájuk szárába tűrt buggyos nadrágjukban. Még itt, az árnyékos folyosón is meleg volt, és a levegőben porszemek táncoltak. Egyes szolgálók azt a piros-fehér egyenruhát viselték, amit még Morgase uralkodása idején viseltek, de a többség azt a ruhát hordta, amelyben a munkára jelentkezett: parasztok és kereskedők sokszínű gyapjúruháit. Öltözékük nagyrészt sötét és egyszerű volt, de azért mindenféle szín megtalálható volt köztük, itt-ott egy kis hímzéssel vagy néha csipkével díszítve.

Rand bevéste az agyába, hogy szóljon Harfor asszonynak, az első szobalánynak, hogy kerítsen mindenkinek egyenruhát, hogy a frissen érkezettek ne érezzék úgy, hogy a legjobb ruhájukban kell dolgozniuk. A palota szolgálóinak egyenruhája természetesen finomabb volt, mint bármi, ami egy vidéki embernek volt, még talán ünnepnapokra is. Kevesebb szolgáló volt, mint Morgase napjaiban, és a piros-fehér öltözékű férfiak és nők közül jó néhányan őszek, és görnyedtek voltak a nyugalomba vonult öregek szállásáról. Ők, ahelyett, hogy menekültek volna, mint sokan mások, inkább felfüggesztették pihenésüket, és szolgálatba álltak, semhogy végignézzék, ahogy a palota lepusztul. Újabb emlékeznivaló. Szólni Harfor asszonynak – az első szobalány ellenszenves cím volt, de Rene Harfor vezette egyik napról a másikra a királyi palotát –, hogy keressen elegendő szolgálót, hogy ezek az aggastyánok visszatérhessenek jól megérdemelt nyugdíjas pihenésükhöz. Most, hogy Morgase halott, kifizetik a nyugdíjukat? Erre már korábban gondolni kellett volna. Halwin Norry, a főhivatalnok, majd tudja. Olyan érzés volt, mintha madártollakkal vernék halálra. Mindenről valami más tennivaló jutott az eszébe. Az utak. Azok nem tollból vannak. A caemlyni kaput őriztette, és azokat is, melyek Tear, valamint Cairhien közelében voltak, de még abban sem lehetett biztos, hogy mennyi létezik még.

Igen, a sok meghajlást, pukedlit, díszőrséget, kérdést és terhet, a sok embert, akiknek ki kell elégíteni a szükségleteit, mind elcserélte volna azokra az időkre, amikor minden gondja az volt, hogy szerezzen magának egy kabátot. Azokban az időkben persze egyáltalán nem róhatta volna ezeket a folyosókat, természetesen egy másféle őrség nélkül nem, akik vigyáztak volna, nehogy valamelyik falmélyedésből eltüntessen egy arany-ezüst serleget vagy egy elefántcsont faragványt az egyik lapis lazuli berakásos asztalról.

Ma reggel legalább Lews Therin hangja nem sustorgott a fülébe. Úgy tűnt, működik a mentális trükk, amit Taim mutatott neki. Bashere arcán izzadtságcseppek gördültek le, de Rand alig érezte a hőséget. Ezüsttel hímzett, szürke selyemkabátját nyakig begombolva viselte, és ha egy kicsit melege is volt, egy cseppet sem izzadt. Taim biztosította őt, hogy idővel olyan hideget vagy meleget sem fog érezni, amitől mások megbénulnak. El kellett távolítania magától, és befelé kellett összpontosítani. Majdnem úgy, mintha felkészülne a saidin befogadására. Furcsa, hogy olyan közel kellett lenni a Hatalomhoz, a dolognak még sincs semmi köze hozzá. Az aes sedai-ok is ugyanezt csinálják? Még sosem látott egyet sem izzadni. Vagy mégis?

Hirtelen hangosan felnevetett. Azon tűnődik, hogy izzadnak-e egyáltalán az aes sedai-ok! Lehet, hogy még nem őrült meg, de azért gyapjúagyú bolondnak elmegy.

– Valami vicceset mondtam? – kérdezte Bashere szárazon, megpödörve a bajuszát. Néhány Hajadon várakozó pillantással méregette, erősen próbálták megérteni a vízföldi humort.

Hogyan őrzi meg Bashere a nyugalmát, Rand nem tudta. Épp aznap reggel egy szóbeszéd érte el a palotát, miszerint a Határvidéken egymás ellen harcolnak a helyiek. Az utazók meséi úgy szökkennek szárba, mint a gabona eső után. De ez északról jött, nyilvánvalóan olyan kereskedőkkel, akik legalább Tar Valon távolságából jöttek. Senki nem mondta, hogy pontosan hol és kik harcolnak. Saldaea éppúgy lehetséges volt, mint bármely más terület. Bashere semmi hírt nem kapott, mióta eljött onnan hónapokkal ezelőtt, és a mostani hírnek annyi hatása volt rá, mintha azt hallotta volna, hogy felment a paszternák ára.

Persze Rand sem tud semmit arról, hogy mi történik Folyóközben – csak valami homályos híresztelés utalt arra, hogy nyugaton a zavargások érintették az otthonát, de neki az nem ugyanaz. Ő cserbenhagyta Folyóközt. Az aes sedai-oknak mindenütt vannak kémeik, és egy garasban sem fogadott volna, hogy a Kitaszítottaknak nincsenek. Az Újjászületett Sárkányt nem érdekli az a légypiszoknyi kis falu, ahol Rand al'Thor felnőtt. Ő már túl van ezen. Ha nem lenne, akkor Emondmezőt felhasználhatnák ellene. Egyébként sem hajlandó a kákán is csomót keresni önmagával szemben. A cserbenhagyás az cserbenhagyás.

Ha megtalálnám a módját, hogy megszökjek a végzetemtől, megérdemelném? Ez a saját gondolata volt, nem Lews Theriné.

Oldalra fordulva hirtelen tompa fájdalmat érzett a vállában.

– Bocsáss meg, Bashere. Valami furcsa dolog jutott az eszembe, de azért figyelek. Azt mondtad, Caemlyn megtelt. Minden ember helyett, aki elmenekült, mert fél a hamis Sárkánytól, kettő érkezett. Igaz?

Bashere mordult egyet, ami akármit is jelenthetett.

– Hányan érkeztek más okokból, Rand al'Thor? – Bael volt a legmagasabb ember, akit Rand valaha látott. Egy kézzel magasabb, mint ő maga. Furcsa ellentéte volt Bashere-nak, aki Enaila kivételével még az összes Hajadonnál is alacsonyabb volt. Bael sötétvöröses hajában erős ősz tincsek voltak, de az arca szikár és kemény, kék szeme pedig metsző volt. – Száz férfinak is elég ellenséged van. Jól figyelj, mert megint megpróbálnak lecsapni rád. Még Árnyfutárok is lehetnek köztük.

– Még ha nincsenek is árnybarátok – vetette közbe Bashere –, a zűr csak forr a városban, mint a tűzön felejtett tea. Sok embert csúnyán megvertek, nyilvánvalóan azért, mert kétségbe vonták, hogy te vagy az Újjászületett Sárkány, és egy szerencsétlen fickót kirángattak egy ivóból az istállóba, és felakasztották a gerendára, mert kinevette a csodatételeidet.

– Az én csodatételeimet? – kérdezte Rand hitetlenkedve.

Egy ráncos, ősz hajú, túl nagy kabátot viselő szolgáló, kezében egy nagy vázával megpróbált egyszerre meghajolni és kitérni az útból, de megbotlott a sarkában, és hanyatt esett. A Tengeri Nép által készített, halványzöld, papírvékony porcelánváza átrepült a feje fölött, végigbucskázott a sötétvörös padlócsempéken, pörgött és pattogott, míg végül megállt a talpán jó harminc hossznyival távolabb a folyosón. Az öregember meglepő fürgeséggel tápászkodott fel, és rohant, hogy felkapja a vázát. Kezét végigfuttatta rajta hitetlenkedve, és megkönnyebbülve felkiáltott, amikor meglátta, hogy sem egy karcolás, sem egy apró repedés nincs rajta. A többi szolga legalább annyira nem hitt a szemének, aztán hirtelen magukhoz tértek, és siettek a dolguk után. Olyan nagyon kerülték, hogy Randre nézzenek, hogy többen is elfelejtettek meghajolni, vagy pukedlizni.

Bashere és Bael összenéztek, aztán Bashere belefújt vastag bajuszába.

– Furcsa események történnek manapság. – mondta. – Minden nap van egy új történet egy gyerekről, aki negyven láb magasból fejre esik az utcakőre, és egy horzsolás nélkül megússza. Vagy egy nagymama, aki két tucat megbokrosodott ló útjába kerül, de még csak meg sem taszajtják, nemhogy fellöknék és összetipornák. Valamelyik nap egy fickó egymás után huszonkétszer dobott öt koronát a kockával, őt eléd is hozták. Szerencséjére.

– Mondják – tette hozzá Bael –, hogy tegnap egy kosár tetőcserép leesett egy tetőről, és az aes sedai-ok ősi szimbólumának alakzatában ért földet, anélkül, hogy összetört volna. – A tátott szájjal bámuló ősz szolgára pillantott, aki a mellkasához szorította a vázát, amint elhaladtak mellette. – És semmi kétségem, hogy úgy történt.

Rand lassan fújta ki a levegőt. A másik fajta eseményeket persze nem említették. Egy férfi megbotlott a lépcsőn, és felakasztotta magát, amikor a kendője beleakadt a kilincsbe. A szél lesodort a tetőről egy meglazult paladarabot, amely aztán tovább sodródott a szélben és átrepült egy nyitott ablakon, majd egy ajtón, és megölt egy nőt, aki a családjával épp asztalnál ült. Ilyesféle dolgok tényleg megtörténtek, bár ritkán. Csak épp körülötte nem voltak ritkák ezek az események. Puszta jelenlétével néhány mérföldes körzetben megváltoztatta a sorsot, hol jó, hol rossz irányba. Ha eltűnnének a Sárkányok a karjairól, és a tenyerébe égett gémek is, akkor is meg lenne jelölve. Volt egy mondás a Határvidéken: „A kötelesség nehezebb, mint egy hegy, a halál könnyebb, mint egy tollpihe”. Ha már az a hegy az ember vállára nehezedett, akkor nem lehet letenni. Egyébként sincs senki, aki továbbvihetné, és senki sem nyafog érte.

Erős hangon így szólt:

– Megtaláltátok azokat, akik felakasztották azt az embert? – Bashere a fejét rázta. – Akkor találjátok meg, és tartóztassátok le őket gyilkosságért. Véget akarok vetni ennek. Most. Nem bűn, ha valaki kételkedik bennem. – Állítólag a Próféta bűnné nyilvánította, de ez ellen egyelőre semmit sem tehetett. Még azt sem tudja, hol van Masema, csak annyit, hogy valahol Ghealdanban vagy Amadiciában. Hacsak időközben nem ment máshova. Viszont még egy emlékeztető bevésve az agyába, hogy meg kell találnia a fickót, és valahogy meg kell zabolázni.

– Nem számít, milyen messzire megy? – kérdezte Bashere. – Azt suttogják, hamis Sárkány vagy, és az aes sedai-ok segítségével megölted Morgase-t. Állítólag az emberek felkelnek ellened, és bosszút állnak királynőjükért. Lehet, hogy nem csak egy van. Ez nem világos.

Rand arca megkeményedett. Az első részével együtt tud élni – muszáj, hisz túl sok változat szólt már róla, hiába tagadta oly sokszor –, de a lázadásra való bujtogatást nem hajlandó eltűrni. Andor olyan ország lesz, amit nem oszt meg a háborúban. Ugyanolyan makulátlanul fogja átadni Elayne-nek az országot, ahogy a kezébe került. Ha valaha megtalálja őt, akkor megteszi.

– Találjátok meg azt, aki elkezdte – mondta élesen – és vessétek börtönbe. – Fény, hogyan lehet kitalálni, ki indított el egy rémhírt? – Ha megbocsátást keresnek, azt Elayne-től kérhetik. – Egy fonott üvegtálat törölgető barna ruhás fiatal szolgálólány elkapta a pillantását, és hirtelen remegni kezdett a keze, majd elejtette a tálat, ami darabokra tört. Rand nem mindig változtatta meg a sorsot. – Van valami jó hír is? Rám férne.

A fiatal nő bizonytalanul lehajolt, hogy összeszedje a tál törmelékeit, mire Sulin feléje pillantott. Csak odapillantott, mire a nő visszaugrott, és elkerekedett szemmel egy leopárdvadászatot ábrázoló falikárpithoz lapult. A fiatal nő Baelre nézett, mintha azt remélné, hogy ő majd megvédi. Úgy tűnt, a férfi észre sem veszi őt.

– Az attól függ, mit értesz jó híren – vont vállat Bashere. – Megtudtam, hogy Elloien a Traemane Házból, és Pelivar a Coelan Házból három napja a városba érkezett. Mondhatni, belopództak. És ahogy hallom, egyikük sem jött eddig a belvárosnak még a közelébe sem. Azt is beszélik, hogy Dyelin a Taravin Házból szintén a város közelében van. Egyikük sem válaszolt a meghívásodra. Semmi olyasmit nem hallottam, ami kapcsolatba hozhatná őket a rémhírekkel. – Baelre nézett, aki kissé megrázta a fejét.

– Mi kevesebbet hallunk, mint te, Davram Bashere. Ezek az emberek más vízföldiek között szabadabban beszélnek.

Mindenesetre ez jó hír volt. Ezekre az emberekre Randnek szüksége van. Ha azt hiszik, ő egy hamis sárkány, akkor azt meg tudja oldani. De ha azt hiszik, megölte Morgase-t... Nos, akkor jobb, ha hűségesek maradtak az emlékéhez és a véréhez.

– Küldj nekik friss meghívókat, hogy látogassanak meg engem. Vedd bele Dyelin nevét is. Lehet, hogy tudják, hol van.

– Ha ilyen meghívót küldök – mondta Bashere kétkedve –, lehet, hogy mást sem érek el vele, csak emlékeztetem őket, hogy saldaeai hadsereg van Andorban.

Rand tétovázott, aztán vigyorogva bólintott.

– Kérd meg Arymilla úrhölgyet, hogy vigye ki őket. Semmi kétség, hogy kap majd az alkalmon, hogy kimutathassa, milyen közel áll hozzám. De te írd meg. – Most ismét jó szolgálatot tettek Moiraine leckéi, hogy hogyan kell a Házak Játékát űzni.

– Nem tudom, jó hír-e, vagy sem – mondta Bael –, de a Vöröspajzsosok szerint két aes sedai szobákat vett ki egy fogadóban, az Újvárosban. – A Vöröspajzsosok korábban Bashere embereinek segítettek fenntartani a rendet Caemlynben, de most már egyedül végezték ezt a feladatot. Bael kissé elvigyorodott a Bashere arcára kiülő csalódáson. – Mi kevesebbet hallunk, Davram Bashere, de néha talán többet látunk.

– Az egyikük a macskakedvelő barátunk? – kérdezte Rand. Az aes sedai-ról szóló mesék fennmaradtak a városban. Néha kettőről, háromról, vagy egy egész csoportról. A legtöbb, amit Bashere és Bael megtudott, mindössze néhány történet volt egy aes sedai-ról, aki kutyákat meg macskákat Gyógyít, de mindig a szomszéd utcában, és valaki olyan meséli, aki másvalakitől hallotta, akinek szintén olyasvalaki mesélte, aki egy ivóban vagy a piacon hallotta.

Bael a fejét rázta.

– Nem hiszem. A Vöröspajzsosok szerint úgy tűnik, ezek ketten az éjszaka érkeztek. – Bashere érdeklődve figyelt – ritkán hagyott ki alkalmat, amikor megismételhette, hogy Randnek aes sedai-okra van szüksége –, de Bael kissé összehúzta a szemöldökét. Olyan kicsit, hogy azt csak egy aiel arcán lehet észrevenni. Az aielek mindig óvatosan bántak az aes sedai-okkal, sőt vonakodva.

Ez a néhány szó sok gondolkodni valót okozott Randnek, és minden ösvény hozzá vezetett vissza. Két aes sedai-nak oka kell legyen, hogy Caemlynbe jött, amikor a nővéreik Rand megjelenése óta kerülik a várost. A legvalószínűbb ok, valami vele kapcsolatos dolog. A legjobb időkben is csak kevesen keltek éjszaka útra, és a mostani messze nem volt jó idő. Az éjszaka sötétjében érkező aes sedai-ok talán megpróbálják elkerülni, hogy észrevegyék őket. A legvalószínűbb, hogy pont ezt a figyelmet akarták elkerülni. Másrészt lehet, hogy csak nagyon sürgős úton vannak valahová. Ami akár a Torony küldetése is lehet. Igazság szerint nem tudott semmi olyasmire gondolni, ami a Torony számára jelenleg fontosabb lehet, mint ő maga. Vagy lehet, hogy úton vannak, hogy csatlakozzanak azokhoz az aes sedai-okhoz, aki Egwene állítása szerint támogatni fogják őt.

Akármi is legyen, tudni akarja. A Fény tudja csak, mit terveznek az aes sedai-ok – a Torony vagy Elayne rejtett csoportja –, de rá kell jönnie. Túl sokan vannak, és veszélyesek lehetnek. Hogyan reagálna a Torony, ha Elaida tudomást szerez a kegyelméről? Hogyan reagálna bármely aes sedai? Hallottak már róla?

Ahogy közeledtek a folyosó végén az ajtókhoz, kinyitotta a száját, hogy megmondja Baelnek, kérje meg az egyik aes sedai-t, jöjjön a palotába. Ha arról van szó, el tud bánni két aes sedai-jal – feltéve, hogy nem meglepetésszerűen kapják el –, de semmi értelme kockáztatni, amíg nem tudja, kik ők és mit akarnak.

A büszkeség eltölt engem. Elegem van a büszkeségből, mely elpusztít engem!

Rand megbotlott. Lews Therin hangja ma először szólalt meg a fejében – túlságosan is az aes sedai-okat érintő gondolatok utáni vigasztaló magyarázatként –, de nem emiatt nyelte le, amit mondani készült, és torpant meg.

A hőség miatt az ajtók nyitva álltak, és utat nyitottak az egyik palotakertre. A virágok eltűntek, néhány rózsa- és fehércsillag bokor elfonnyadt, de az árnyas fák – ha kevés levéllel is ugyan – még mindig álltak a fehér márvány szökőkút körül, mely a kert szívében csobogott. A szökőkút mellett egy bő, barna gyapjúszoknyát, és tág, fehér algode blúzt viselő nő állt. Karjaira egy szürke kendő volt akasztva, és csodálkozva bámult, amit oly gyakran tett, ha a vizet csak arra használták, hogy gyönyörködjenek benne. Rand szeme beitta Aviendha arcvonásait, a halántéka körül megkötött, összehajtott szürke kendő alól vállaira omló vöröses hullámokat. Fény, de gyönyörű! Úgy tűnt, a vízsugarat vizsgálgatva még nem vette észre Randet.

Rand szereti őt? Nem tudja. A nő ott kavargott fejében, és az Elayne-ről, sőt Minről is szóló álmaiban. Azt viszont tudta magáról, hogy veszélyes, és fájdalmon kívül semmit sem ajánlhat egy nőnek.

Ileyna. – Nyöszörgött Lews Therin. – Megöltem őt! A Fény emésszen el engem örökre!

– Két aes sedai, akik csak úgy megjelennek, fontosak lehetnek – mondta Rand halkan. – Azt hiszem, meg kellene látogatnom azt a fogadót, s megnéznem, miért vannak itt. – Vele együtt majdnem mindenki megállt, de Enaila és Jalani olyan pillantásokat váltottak, melyek szinte áthatoltak rajta, és meg sem álltak a kertig. Egy leheletnyit felemelte, és érezhetően jobban megkeményítette a hangját. – A Hajadonok velem jönnek. Aki át akar öltözni vagy házasságszerzésről akar diskurálni, az le is maradhat.

Enaila és Jalani kihúzta magát, és szemükből sütött a felháborodottság. Jó, hogy a mai őrségben Somara nincs benne, mert ő lehet, hogy tovább is ment volna. Sulin ujjai megvillantak, ahogy belekezdett a Hajadonok jelbeszédébe, és bármit is kellett mondania, az méltatlankodást szított, és zavart pír lángjait lobbantotta a Hajadonok arcára. Az aieleknek mindenféle kézjeleik voltak arra az esetre, ha jobb csöndben maradni. Minden törzsnek megvoltak a maga jelei, és minden harcos társaságnak is, melyek mellett voltak olyanok, melyeket minden aiel ismert, de csak a Hajadonok hoztak létre nyelvet belőlük. Rand nem szólalt meg, míg Sulin befejezi, inkább hátat fordított a kertnek. Lehet, hogy ezek az aes sedai-ok éppoly gyorsan elhagyják Caemlynt, ahogy megérkeztek. Hátrapillantott a válla fölött. Aviendha még mindig a vizet bámulta, őt nem vette észre. Meggyorsította lépteit.

– Bashere, elküldenéd egy emberedet, hogy készíttessen elő lovakat? A Déli Istállókapunál. – A palota főkapui a Királynő Terére nyíltak, ami biztos tömve van emberekkel, akik remélik, hogy egy pillanatra megláthatják őt. Ha szerencséje van, akkor is fél órába telne, míg keresztülvágja magát rajtuk.

Bashere kézmozdulatára az egyik fiatalabb saldaeai előresietett, a nyereghez szokott férfiak imbolygó, hosszú lépteivel.

– Egy férfinak tudnia kell, mikor hátráljon meg egy nő elől – mondta Bashere csak úgy, a levegőnek –, de a bölcs férfi tudja, hogy néha ki kell állnia, és szembe kell néznie vele.

– A fiatal férfiak – mondta Bael elnézően. – Egy fiatal férfi árnyékokat kerget, elszalad a holdfény elől, és a végén lábon döfi magát a saját lándzsájával. – Néhány aiel kuncogott, Hajadonok és Késkezűek egyaránt. Az idősebbek.

Rand bosszúsan újból visszanézett a válla fölött.

– Egyikőtök sem nézne ki jól női ruhában. – Meglepő módon a Hajadonok és a Késkezűek megint nevettek, még hangosabban. Lehet, hogy kezd ráérezni az aiel humorra.

Úgy volt, ahogy várta, amint kilovagolt a Déli Istállókapun a Belváros egyik kanyargós utcájára. Jeade'en patái zörögtek az utcaköveken, ahogy a csődör meg-megugrott. Az almásderes mostanában ritkán jutott ki az istállóból. Az utcán rengeteg ember volt, de közel sem annyian, mint az a palota másik oldalán várható lett volna, és mind ment a dolga után. De még így is ujjal mutogattak rá, és az emberek suttogva összehajoltak. Lehet, hogy néhányan felismerték Bashere-t – Randdel ellentétben ő gyakran járt fel-alá a városban –, de akárki, aki a palotából jön elő, különösen, ha futó aielek kíséretében teszi, fontos ember kell legyen. A susmorgás és a felé mutató ujjak követték.

A bámuló pillantások ellenére Rand megpróbálta élvezni az ogierek által épített Belváros szépségeit. A ritka alkalmak, amikor egyszerűen csak gyönyörködhetett valamiben, értékesek voltak. A csillogóan fehér királyi palota felől utcácskák kanyarogtak, melyek úgy követték a hegyek körvonalát, mintha a táj részei lettek volna. Mindenütt színes cserepekkel fedett, karcsú tornyok álltak, vagy arany, bíbor és napfényben szikrázó fehér kupolák emelkedtek. Itt egy vonalban meghagyták a fás liget látványát, ott egy emelkedő szinte átdobta a pillantást a város, a Caemlynt körülzáró, magas, ezüst erezetű falon túli hömpölygő síkságokra és erdőségekre. A belvárost úgy építették, hogy öröm és megnyugvás legyen a szemnek. Az ogierek szerint csak Tar Valon, a történetek szerint pedig Manetheren múlta valaha is fölül, és sok ember – köztük leginkább az andoriak – úgy gondolta, hogy Caemlyn bármelyikkel felér.

A Belváros tiszta, fehér fala jelezte az azt körülvevő Újváros kezdetét, melynek saját kupolái és tornyai közül néhány megpróbált versenyre kelni a Belvároséival. Itt a keskenyebb utcák zsúfolva voltak emberekkel, és még a fasorral kettéválasztott széles sugárutak is tele voltak ökrös szekereket és lovas kocsikat hajtó emberekkel, lovon ülő, kocsikban és gyaloghintókon utazó népekkel. Úgy zsongott a levegő, mintha az egész egy hatalmas kaptár volna.

Itt lassabban lehetett átkelni, bár a tömeg utat engedett. Nem tudták pontosabban kicsoda, mint ott a Belvárosban, de senki sem akart a siető aielek útjába kerülni. Egyszerűen időbe tellett, mert nagy volt a tömeg. Voltak itt mindenféle népek. Erős gyapjúruhát viselő parasztok és finomabb szabású kabátot vagy ruhát viselő kereskedők. Dolguk után siető mesteremberek és nyakukba akasztott tálcán vagy kis taligán a gombostűtől a szalagokig, a gyümölcstől a tűzijátékig – ez utóbbi kettő egyformán drága volt manapság – mindenféle portékát kínálgató utcai árusok. Egy színes foltokkal telivarrt köpenyt viselő mutatványos, három aiellel együtt, egy késes műhelye előtt az asztalra kirakott pengéket vizsgálgatta. Két magas figura, sötét hajuk befonva, hátukon kard – Kürtvadászok, gondolta Rand –, egy csomó saldaeaival társalogva álltak, egy fuvolázó nőt, meg egy tamburán játszó férfit hallgattak egy utcasarkon. Az alacsonyabb és világosabb bőrű cairhieniek elütöttek az andoriaktól, ahogy a sötétebb teariek is, de Rand látott hosszú kabátos murandy-iakat, finom mellényt viselő altaraiakat, villás szakállú andoriakat, sőt még néhány domanit is, hosszú, vékony bajusszal és fülbevalókkal.

Ám volt még egy csoport, akik kilógtak a sorból. Ezek rongyos kabátban, gyűrött ruhában, gyakran porosan, mindig pislogva és bámulva kóboroltak. Nyilvánvalóan nem volt hova menniük, és fogalmuk sem volt arról, mit tegyenek ezután. Ezek addig mennek az után, amit keresnek, amíg csak tudnak. Őt keresik. Az Újjászületett Sárkányt. Randnek meg fogalma sincs arról, hogy mit tegyen velük, mégis így vagy úgy, de felelős értük. Mit számít, hogy nem ő kérte őket, hogy dobják félre az életüket, nem ő akarta, hogy mindent elhagyjanak. De ők megtették. Miatta. És ha megtudják, kicsoda ő, akkor lehet, hogy eltiporják az aieleket, és széttépik őt mohóságukban, csakhogy megérinthessék.

Megérintette a kövér kis ember angrealt a zsebében. Jó dolog, ha az Egyetlen Hatalmat kényszerül használni, hogy megvédje önmagát azoktól az emberektől, akik miatta feladtak mindent. Ezért merészkedett ki ritkán a városba. Legalábbis ez volt az egyik oka. Másrészt egyszerűen túl sok tennivalója volt, semhogy hasztalan kilovaglásokra fecsérelhette volna az idejét.

A fogadó, melyhez Bael elvezette a város nyugati vége felé, a Culain Kopója nevet viselte, és egy háromemeletes kőépület volt, piros cseréptetővel. A kanyargós mellékutcán a mindkét irányba elhaladó sokadalom visszafordult, és Rand társasága köré gyűlt, amikor megálltak. Rand megint megérintette az angrealt – két aes sedai-jal képes elbánni anélkül is, hogy rá hagyatkozna – mielőtt leszállt a lóról, és bement. Persze előbb három Hajadon és néhány Késkezű ment be, mind lábujjhegyen, és hajszálnyira attól, hogy elkendőzzék magukat. Előbb meg tudna tanítani egy macskát énekelni. Két saldaeait a lovaknál hagyva, Bashere és a többiek beözönlöttek Rand sarkában Baellel együtt, és mögöttük a többi aiellel, kivéve azokat, akik kint álltak őrt. Amit találtak, arra Rand nem számított.

A nagyterem Caemlyn száznál is több fogadója közül bármelyik lehetett volna. Az egyik sima, vakolt falon hatalmas sörös- és boroshordók sorakoztak, a tetejükön kisebb brandys hordókkal, és az egész legtetején egy szürke csíkos macska terpeszkedett. Két kőből készült, tisztára sepert kandalló, három-négy kötényt viselő szolgálónő, a csupasz fapadlón szétszórt asztalok és padok körül, a gerendás mennyezet alatt. A fogadós, egy triplatokájú, kerek képű férfi, hatalmas pocakján feszülő fehér kötényben, kezeit törölgetve, egy leheletnyit idegesen méregetve az aieleket, eléjük sietett. Caemlyn már megtanulta, hogy nem fognak mindent kifosztani és felégetni, ami az útjukba kerül – meggyőzni az aieleket, hogy Andor nem leigázott ország, és nem vihetik el az ötödöt, nehezebb feladat volt –, de nem lehet azt állítani, hogy a fogadósok megszokták, hogy egyszerre kéttucatnyian jelenjenek meg a nagytermükben.

A fogadós Randre és Bashere-ra összpontosított. Főleg Bashere-ra. Ruházatuk alapján mindketten fontos embereknek látszottak, de Bashere jó pár évvel idősebb volt, így valószínűleg fontosabb.

– Üdvözlöm, uram, uraim. Mit ajánlhatok? Murandyi és andori boraim is vannak, brandy...

Rand tudomást sem vett e férfiről. A kuncsaftok nem olyanok voltak, mint a másik száz ivóban. Ebben az órában egy-két férfit várt volna, de itt egy sem volt. A legtöbb asztalnál egyszerűen öltözött, fiatal nők ültek, javarészt igazából csak lányok, akik kezükben teáscsészéjükkel körbefordultak a padokon, és az újonnan érkezetteket bámulták. Bael magasságát látva nem egynek tátva maradt a szája. Ugyanakkor nem mind az aieleket bámulta. Rand szeme attól a majd' egy tucatnyitól nyílt kerekre, aki őt nézte. Ismerte őket. Nem mindet ismerte jól, de ismerte őket. Az egyik különösen megragadta a figyelmét.

– Bode? – kérdezte hitetlenkedve. Az a nagy szemű lány, aki őt bámulja – már ő is elég idős, hogy összefonja a haját? – Bodewhin Cauthon volt, Mat húga. És ott volt a kövér Hilde Barran a cingár Jerilin al'Caar mellett ülve, és a csinos Marisa Ahan, két tenyerét az arcára csapva, mint mindig, ha meglepődött, és a bögyös Emry Lewin és Elise Marwin és Darea Candwin és... Mind Emondmezőről vagy a közelből valók. Egy pillantást vetve a többi asztal felé rájött, hogy biztos a többiek is folyóközi lányok. Legalábbis nagy részük – látott egy domani arcot, és még egyet-kettőt, akik máshonnan is jöhettek –, de akármelyik ruhát látni lehetett volna akármelyik nap Emondmezőn a Zöldön. – A Fény szerelmére, mit kerestek ti itt?

– Úton vagyunk Tar Valonba – mondta Bode annak ellenére, hogy elakadt a szava. Az egyetlen dolog, ami egyáltalán hasonlított rajta Matre, az a huncut valami volt a szemei körül. Megrökönyödése, hogy Randet látja, gyorsan eltűnt, és széles, csodálkozó és örömteli mosoly váltotta fel. – Hogy aes sedai-ok legyünk, mint Egwene és Nynaeve.

– Ugyanezt kérdezhetnénk mi is tőled – szólt közbe a nyúlánk Larine Ayellin, gyakorlott szándékolatlansággal rendezgetve vastag hajfonatát a vállán. A legidősebb az emondmezei lányok közül – jó három évvel fiatalabb Randnél, de Bode mellett az egyetlen, aki befonhatná a haját – mindig jó véleménnyel volt saját magáról. Elég csinos volt, és ezt az összes fiú megerősítette neki. – Perrin úr alig szólt két szót rólad azon kívül, hogy kalandozol. Meg hogy finom kabátokat hordasz, amit most magam is látok.

– Mat jól van? – kérdezte Bode hirtelen nyugtalan hangon. – Veled van? Anya úgy aggódik érte. Még az sem jutna eszébe, hogy tiszta harisnyát húzzon, ha valaki nem szól neki.

– Nem – mondta Rand lassan. – Nincs itt. De jól van.

– Aligha számítottunk rá, hogy itt Caemlynben találunk rád – csipogta magas hangján Janacy Torfinn. Nem lehetett több tizennégy évesnél. Ő volt a legfiatalabb, legalábbis az emondmezeiek között. – Lefogadom, hogy Verin sedai és Alanna sedai örülni fog. Mindig azt kérdezgetik, mit tudunk rólad.

Tehát ez a két aes sedai. Verint, a Barna nővért elég jól ismerte. Azonban nem tudta, mit gondoljon arról, hogy most itt van. De egyébként aligha ez a legfontosabb. Ezek a lányok otthonról jöttek.

– Akkor Folyóközben minden rendben? És Emondmezőn? Úgy tűnik, Perrin rendben odaért. Várj! Perrin úr?

Ez megnyitotta a zsilipet. A többi folyóközi lányt jobban érdekelték az aielek, akiket ferde oldalpillantásokkal méregettek, különösen Baelt, de néhány futó pillantás a saldaeaiaknak is jutott. Az emondmezei lányok Rand körül zsúfolódtak össze. Mindannyian egyszerre próbáltak neki elmondani mindent; összekuszálva, rossz sorrendben, kérdésekkel megszakítva róla, Matről, Egwene-ről és Nynaeve-ról, melyek nagy részére egy óra alatt sem tudott volna válaszolni, még akkor sem, ha lehetőséget adtak volna rá.

A trallokok megtámadták Folyóközt, de Perrin úr visszaverte őket. Így folytatták a nagy csatáról. Mindenki egyszerre beszélt, úgyhogy alig lehetett valami részletet kivenni azon kívül, hogy volt egy csata. Persze mindenki harcolt, de Perrin úr volt az, aki mindenkit megmentett. Mindig Perrin úr, és ahányszor csak Perrint mondott, mindig olyan gépiesen javították ki, mintha bakot mondott volna fűrészbak helyett.

Rand mellkasa még akkor is összeszorult, amikor megtudta, hogy a trallokokat visszaverték. Ő cserbenhagyta őket. Ha hazament volna, akkor lehet, hogy most nem lenne ilyen hosszú a halottak névsora. Oly sok név, akit ismer. Cairhien nem lenne az övé, és Rahvin valószínűleg az egyesített Andort küldené ellene, és Folyóköz ellen. Minden meghozott döntésének meg kell fizetni az árát. Ára van annak, hogy ő az, aki. De mások fizetik meg. Állandóan emlékeztetnie kellett magát, hogy ez az ár sokkal kisebb, mint az, amit nélküle kellene megfizetniük. Az emlékeztető azonban nem sokat segített.

Elkeseredett arckifejezését látva, amikor felsorolták a folyóközi halottakat, a lányok vidámabb dolgokra terelték a szót. Úgy tűnt, Perrin feleségül vette Faile-t. Rand boldogságot kívánt nekik, és eltűnődött, meddig tarthat a végre megtalált boldogságuk. A lányok romantikusnak és csodálatosnak tartották a dolgot, és úgy tűnt, csak azt bánják, hogy nem volt idő a szokásos esküvői mulatságokra. Meglehetős elismeréssel és csodálattal beszéltek Faile-ról, és még Larine is csak egy leheletnyi irigységgel.

Jártak ott fehérköpenyek is, és velük együtt Padan Fain, az öreg házaló is, aki minden tavasszal el szokott jönni Emondmezőre. Úgy tűnt, a lányok nem biztosak abban, hogy a fehérköpenyek barátok-e, vagy ellenségek, de Rand számára Fain jelentette a különbséget, ha egyáltalán felmerült valami kétség. Fain árnybarát. Lehet, hogy még annál is rosszabb, aki bármit megtenne, hogy árthasson Randnek, Matnek és Perrinnek. Különösen Randnek. Talán az volt a legrosszabb hír, amit el kellett mondaniuk, hogy senki sem tudja, hogy Fain meghalt-e. Mindenesetre a fehérköpenyek elmentek, a trallokok elmentek, és özönlöttek a menekültek a Ködhegységen át, mindenféle újdonságot hozva magukkal, a szokásoktól a mesterségekig, a növényektől és vetőmagvaktól kezdve a ruhákig. Az egyik lány domani volt, és volt köztük két taraboni és három lány az Almoth Alföldről is.

– Larine vett egy domani ruhát – nevetett összehúzott szemmel a kis Janacy –, de az anyja visszavitette vele a varrónőhöz. – Larine felemelte a kezét, aztán meggondolta magát, és egyszerűen megigazította a hajfonatát. Janacy kuncogott.

– Kit érdekelnek a ruhák? – kiáltott fel Susa al'Seen. – Randet nem érdeklik a ruhák. – Susa finom, izgulékony lány volt. Mindig elkapta a hév, és most is szinte ugrabugrált. – Alanna sedai és Verin sedai megvizsgált. Vagy majdnem mindenkit...

– Cilia Cole azt akarta, hogy őt is megvizsgálják – vetette közbe a testes Marce Eldin. Rand nem nagyon emlékezett rá, kivéve, hogy mindig könyveket bújt, még az utcán menet közben is. – Ragaszkodott hozzá! Megfelelt, de azt mondták neki, túl öreg novíciának.

Susa belevágott Marce szavába.

– ...és mi mind megfeleltünk...

– Egész nap utaztunk, és gyakorlatilag egész éjszaka is, Fehérhíd óta – szólt közbe Bode. – Olyan jó egy kicsit egy helyben maradni.

– Láttad már Fehérhidat, Rand? – kérdezte vele egyszerre Janacy. – Magát a Fehér Hidat?

– ...és Tar Valonba megyünk, hogy aes sedai legyen belőlünk! – fejezte be Susa Bode-t, Marce-t, és Janacyt is befogó pillantással. – Tar Valonba!

– Most még nem megyünk Tar Valonba.

Az utcára vezető ajtó felől jövő hang elterelte a lányok figyelmét Randről, de a két épp belépő aes sedai visszakézből félresöpörte a kérdéseiket. Az aes sedai-ok minden figyelmüket Randre összpontosították. Nagyon eltérőek voltak, arcuk közös vonásainak ellenére is. Egyikőjük korát sem lehetett megállapítani, de Verin alacsony, kövér és szögletes arcú volt, és hajába már egy leheletnyi ősz is vegyült, míg a másik, aki bizonyára Alanna volt, sötét, karcsú volt, gyönyörű, fortélyos nő, hullámos fekete hajjal, és temperamentumáról árulkodó, fénylő szemekkel. Kissé vörös volt a szeme, mintha sírt volna, bár Rand aligha hinné el, hogy egy aes sedai sír. Zölddel díszített szürke selyem lovaglóruhája olyan volt, mintha épp most öltötte volna magára, míg Verin halványbarna ruházata kissé gyűröttnek látszott. Verin kevés figyelmet fordított az öltözékére, bár a szeme elég éles volt. Olyan szorosan odaálltak Rand mellé, mint tengeri kagyló a sziklához.

Két fakó zöld kabátot viselő férfi követte őket a nagyterembe. Az egyik nagydarab, ősz hajú, a másik sötét, magas, ostorszerűen hajlékony férfi, de mindkettő kardot viselt a csípőjén, és folyékony mozgásuk még az aes sedai-ok jelenléte nélkül is elárulta volna, hogy őrzők. Randet észre sem véve, inkább a hirtelen mozdulatokra kész ember beszédes némaságával figyelték az aieleket és a saldaeaiakat. Az aielek a maguk részéről nem mozdultak, de benne volt a levegőben, hogy elkendőzzék magukat, a Hajadonok és a Késkezűek egyaránt, a fiatal saldaeaiak keze pedig hirtelen kardjuk markolata környékén kezdett lebegni. Csak Bael és Bashere látszott teljesen nyugodtnak. A lányok az aes sedai-okon kívül semmit sem vettek észre, de a kövér fogadós érzékelte a hangulatot, és a kezét kezdte tördelni: kétség kívül előre látta szétrombolt nagytermét, ha nem az egész fogadóját.

– Nem lesz baj – mondta Rand hangosan és kimérten a fogadósnak, az aieleknek. Mindenkinek, remélte. – Nem lesz baj, ha nem kezded el, Verin. – Sok lány meredten bámult rá, hogy így beszél egy aes sedai-jal, és Larine hangosan szippantott.

Verin madárszerű szemekkel figyelte Randet.

– Kik vagyunk mi, hogy bajt kezdjünk a közeledben? Messzire jutottál, mióta utoljára láttalak.

Rand valami oknál fogva nem akart erről beszélni.

– Ha úgy döntöttél, nem mész Tar Valonba, akkor bizonyára hallottad már, hogy a Torony kettészakadt. – Ez meghökkent zúgást okozott a lányok között, hiszen ők erről még nem hallottak. Az aes sedai-ok egyáltalán nem reagáltak. – Tudod, hol vannak azok, akik szemben állnak Elaidával?

– Vannak dolgok, amiket bizalmasan kellene megbeszélnünk – mondta Alanna halkan. – Dilham mester, szükségünk lesz a magán ebédlődre. – A fogadós majd' hasra esett, úgy biztosította őt, hogy a rendelkezésére áll.

Verin az oldalajtó felé bámult.

– Erre, Rand. – Alanna ránézett, és kérdőn felhúzta a szemöldökét. Rand fanyar vigyort villantott meg. Épp csak megérkeztek, és máris átvették az irányítást, de úgy tűnt, az aes sedai-ok ezt olyan természetességgel teszik, mint ahogy az ember levegőt vesz. A folyóközi lányok különböző fokú részvéttel néztek rá. Kétségtelenül arra számítottak, hogy az aes sedai-ok megnyúzzák, ha nem beszél illendően, és nem ül egyenesen. Talán Verin és Alanna is ezt gondolta. Sima meghajlással előre engedte Alannát. Tehát messzire jutott, igaz? Fogalmuk sincs, mennyire.

Alanna fejbólintással fogadta a meghajlást, összeszedte a szoknyáját, és Verin után suhant, de a baj azonnal követte. A két őrző úgy tett, mintha követni akarná az aes sedai-okat, de mielőtt egy lépést tettek volna, egy pár hideg szemű Sovin Nai elvágta az útjukat, miközben Sulin kézjelekkel ahhoz az ajtóhoz küldte Enailát és egy testes Hajadont, akit Dagendrának hívtak, amely felé az aes sedai-ok tartottak. A saldaeaiak Bashere-ra néztek, aki intett nekik, hogy maradjanak, aztán maga is kérdő pillantást vetett Randre. Alanna bosszús hangot hallatott.

– Egyedül fogunk beszélni vele, Ihvon. – A karcsú őrző összehúzta a szemöldökét, aztán lassan bólintott.

Verin visszapillantott. Kissé meghökkentnek látszott, mintha mélyen elmerült volna a gondolataiban.

– Mi? Ó, igen, persze. Tomas, maradj itt, kérlek. – Az ősz őrző kétkedni látszott, és kemény pillantást vetett Randre, mielőtt a hátát lustán az utcára nyíló ajtó mellett a falnak támasztotta. Legalábbis neki támaszkodott, ha drótakadályra lehet azt mondani, hogy lustán elnyúlik. A Késkezűek csak ezután lazítottak – már amennyire az aielek lazítanak.

– Egyedül akarok beszélni velük – mondta Rand egyenest Sulinra nézve. Egy pillanatra azt hitte, a nő vitatkozni akar vele. Álla konokul megfeszült, végül jelbeszéddel néhány szót váltott Enailával és Dagendrával, akik visszaléptek az ajtóból, de rosszallóan rázták a fejüket. Sulin ujjai megint életre keltek, mire az összes Hajadon felnevetett. Bárcsak meg tudná valahogy tanulni a jelbeszédet – gondolta Rand –, de Sulin felháborodott, amikor megkérte, hogy tanítsa meg neki.

A folyóközi lányok zavart pillantásokat váltottak, amint Rand elindult a két aes sedai után, és becsukta maguk mögött az ajtót a növekvő zsongásban. Kis szobába léptek, ahol a padok helyett fényesre törölt székek álltak, és mindkét asztalon meg a szőlőindákkal faragott kandallópárkányon ón gyertyatartók voltak. A két ablak zárva volt, de senki nem mozdult, hogy kinyissa valamelyiket. Rand eltűnődött, hogy észrevette-e már valamelyik aes sedai, hogy a hőség ugyanúgy nincs rá hatással, ahogy rájuk sem.

– A lázadókhoz fogjátok vinni őket? – kérdezte azonnal. Verin homlokát ráncolva elsimította a szoknyáját.

– Te lényegesen többet tudsz erről, mint mi.

– Egész Fehérhídig még csak nem is hallottunk a Toronyban lezajlott eseményekről. – Alanna hűvös hangon beszélt, de Randen tartott pillantása forró volt. – Mit tudsz a... lázadókról? – A szóban minden ellenszenve benne volt.

Tehát Fehérhídban hallották először a híreszteléseket, és idesiettek, mindent titokban tartva a lányok előtt. Bode meg a többiek reakciójából ítélve a döntés, hogy nem mennek Tar Valonba, még friss. Láthatólag ma reggel megerősítést nyertek.

– Nem hinném, hogy megmondjátok, ki a kémetek Caemlynben. – A két nő csak figyelte őt. Verin még a fejét is oldalra billentette, úgy vizsgálgatta. Furcsa, hogy az aes sedai-ok pillantása valaha olyan nyugtalanító volt, olyan komoly, bármi történt is, olyan mindentudó. Egy, vagy akár két aes sedai vizsgálódó tekintete többé már nem okozott neki gyomorfájást. Büszkeség, nevetett Lews Therin őrülten, és Rand elnyomott egy grimaszt. – Nekem azt mondták, hogy a lázadók léteznek. Nem tagadtátok, hogy tudjátok, hol vannak. Nem áll szándékomban ártani nekik, sőt távol álljon tőlem. Okom van rá, hogy azt higgyem, támogatni fognak engem. – Legfőbb okát, amiért tudni akarta, visszatartotta. Talán Bashere-nak igaza van, talán tényleg szüksége van az aes sedai-ok segítségére. Leginkább azért akarta tudni, mert azt hallotta, hogy Elayne velük van. Rá van szüksége, hogy békésen megnyerje Andort. Csak ezért kereste őt. Csakis ezért. Elayne-re is legalább olyan veszélyes, mint Aviendhára. – A Fény szerelmére, ha tudjátok, mondjátok meg nekem.

– Ha tudnánk – válaszolt Alanna –, akkor sem lenne jogunk, hogy bárkinek is elmondjuk. Ha ők úgy döntenek, hogy támogatnak téged, akkor biztos lehetsz benne, hogy majd megkeresnek.

– Amikor nekik megfelel – mondta Verin. – Nem akkor, amikor neked.

Rand gyászosan vigyorgott. Ennyit várhatott. Moiraine tanácsa az eszében volt. Az ő halála napjától kezdve egyetlen olyan nőben sem bízhat meg, aki a kendőt viseli.

– Mat veled van? – kérdezte Alanna, mintha tényleg ez lenne az utolsó gondolata.

– Ha tudnám, hol van, miért mondanám el nektek? Egyszer fent, egyszer lent, nem igaz? – Úgy tűnt, ők ezt nem tartják annyira viccesnek.

– Ostobaság ellenségként kezelni minket – morogta Alanna felé mozdulva. – Fáradtnak látszol. Pihensz eleget? – Rand hátralépett a nő felemelt keze elől, mire ő megállt. – Hozzád hasonlóan, Rand, én sem akarok ártani neked. Semmi, amit itt teszek, nem fog semmiféle sérülést okozni neked.

Miután ezt így, egyenesen kimondta, annak úgy is kell lennie. Rand bólintott, és a nő a fejéhez emelte a kezét. Rand arcbőre egy kissé megrándult, amint a nő befogadta a saidart, és egy ismerős meleg hullám futott át rajta. Érezte, hogy ellenőrzi az egészségét.

Alanna elégedetten bólintott. A meleg hirtelen forrósággá változott, egyetlen hirtelen villanásnyira, mintha egy szívdobbanásnyi időre egy robajló kemencében állt volna. Még miután elmúlt, akkor is furcsán érezte magát – tudatában volt magának, és tudatában volt Alannának is, ami még soha nem történt meg. Imbolygott, a feje könnyű volt, izmai kocsonyásak. Lews Therintől a zavarodottság és a nyugtalanság visszhangja szállt felé.

– Mit tettél? – kérdezte. Dühödten megragadta a saidint. Az ereje segített neki talpon maradni. – Mit tettél?

Valami megütötte az áramlást ő és az Igaz Forrás között. Megpróbálták leárnyékolni! Saját árnyékoló szöveteit megszőve rájuk dobta őket. Tényleg messzire ment, és sokat tanult, mióta Verin utoljára látta. Verin megtántorodott, egyik kezével az asztalra támaszkodott, és Alanna úgy morgott, mintha Rand megütötte volna.

– Mit tettél? – Még a mély, érzelemmentes Űrben is csikorgott a hangja. – Mondjátok meg! Én nem ígértem meg, hogy nem bántalak. Ha nem mondjátok meg...

– Megkötött téged – mondta Verin gyorsan, de ha a nyugalma szerte is foszlott, az egy pillanat alatt visszatért. – Megkötött, mint az egyik őrzőjét. Ez minden.

Alanna még gyorsabban nyerte vissza a lélekjelenlétét. Leárnyékolva is nyugodtan nézett vele szembe, szemében egy cseppnyi elégedettséggel. Elégedettséggel!

– Azt mondtam, nem fogok semmiféle sérülést okozni neked, és pontosan a sérülés ellenkezőjét tettem.

Lassú, mély lélegzeteket véve Rand megpróbálta lehiggasztani magát. Ebbe belesétált, mint valami kölyök. Az űrön kívül düh kavargott. Nyugalom. Nyugodtnak kell lennie. Az egyik őrző. Akkor Alanna Zöld, nem mintha ez bármit is számítana. Keveset tud az őrzőkről, azt pedig természetesen nem, hogy hogyan kell feltörni a köteléket, vagy hogy fel lehet-e egyáltalán törni. Lews Therin felől csak rémült döbbenetet érzékelt. Rand nem először kívánta, bárcsak Lan ne lovagolt volna el Moiraine halála után.

– Azt mondtátok, nem fogtok Tar Valonba menni. Ez esetben, mivel úgy tűnik, nem tudjátok, hol vannak a lázadók, akár itt is maradhattok Caemlynben. – Alanna kinyitotta a száját, de Rand belé fojtotta a szót. – Vigyázzatok, ha úgy döntök, nem oldom le azokat az árnyékolásokat, és úgy hagylak benneteket! – Erre már odafigyeltek. Verin szája megfeszült, és Alanna szemei megfeleltek annak a kemencének, amit Rand az imént érzett. – Távol maradtok tőlem. Mind a ketten. Ha nem küldök értetek, a Belváros tiltott terület a számotokra. Próbáljátok ezt megszegni, és leárnyékolva hagylak benneteket egy börtöncellában. Értjük egymást?

– Tökéletesen. – Pillantásával ellentétben Alanna hangja jeges volt. Verin pusztán csak bólintott.

Az ajtót kitárva Rand megtorpant. Megfeledkezett a folyóközi lányokról. Néhányan a Hajadonokkal beszélgettek, mások meg csak figyelgették őket, a teájuk fölött sugdolózva. Bode és egy maroknyi emondmezei épp Bashere-t kérdezgették, aki egyik kezében ónkorsóval egy padon ült. Egyik lábát is feltette a padra. Úgy tűnt, részben jól szórakoznak, részben viszont meg vannak rémülve. A kivágódó ajtó miatt mindannyian odafordultak.

– Rand – kiáltott fel Bode –, ez az ember szörnyű dolgokat mond rólad.

– Azt mondja, te vagy az Újjászületett Sárkány – hadarta Larine. A lányok a terem többi részében nyilván nem hallották, mert eltátották a szájukat.

– Én vagyok – mondta Rand elcsigázottan.

Larine nagyot szippantott, és összefonta a karját a melle alatt.

– Amint megláttam azt a kabátot, láttam, hogy nagy lett a fejed, meg ahogy az aes sedai-okkal bántál. Még azelőtt tudtam, hogy olyan tiszteletlenül beszéltél Alanna sedai-jal és Verin sedai-jal. De azt nem tudtam, hogy elvakult futóbolond lett belőled.

Bode nevetése inkább volt döbbent, mint vidám.

– Ilyeneket még viccből sem lenne szabad mondanod, Rand. Tam ennél jobb nevelést adott neked. Te Rand al'Thor vagy. Most hagyd abba ezt az ostobaságot!

Rand al'Thor. Ez a neve, de szinte nem tudta, ki is ő valójában. Tam al'Thor nevelte fel, de az apja egy aiel törzsfő volt, aki már rég halott. Az anyja egy Hajadon volt, de nem aiel. Valójában ennyit tudott arról, hogy ki ő.

A saidin még mindig betöltötte őt. Finoman körülfonta Bode-t és Larine-t a Levegő áramlataival, és felemelte őket, míg a cipőjük már egy lábnyira a padlótól himbálózott.

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány. A tagadás mit sem változtat ezen. A „bárcsak” mit sem változtat ezen. Én már nem az az ember vagyok, akit még Emondmezőn ismertetek. Értitek már? Igen? – Észrevette, hogy kiabál, és hirtelen becsukta a száját. A gyomra ólomnehéz volt, és egész testében remegett. Miért tette ezt Alanna? Miféle aes sedai összeesküvés rejlik a csinos arc mögött? Egyikükben se bízz – mondta Moiraine.

Egy kéz érintette meg a karját, mire odakapta a fejét.

– Kérlek, engedd le őket – mondta Alanna. – Kérlek. Meg vannak rémülve.

Az nem kifejezés, hogy meg voltak rémülve. Úgy tűnt, Larine arcából az összes vér kiszaladt. Szája teljesen kerekre nyílt, mintha sikoltani akart volna, de elfelejtette, hogyan kell. A többi folyóközi lány összetömörült a Randtől elképzelhető legmesszebb, és nagy részük még sírt is. A szolgálólányok is szoros csoportban álltak, és sírtak, mint a többiek. A fogadós térdre esett, majd kiesett a szeme, és szó nélkül kacagott.

Rand visszaengedte a két lányt a földre, majd fürgén elengedte a saidint.

– Sajnálom. Nem akartalak megrémíteni benneteket. – Amint meg tudtak mozdulni, Bode és Larine az egymásba kapaszkodó lányokhoz menekült. – Bode? Larine? Sajnálom. Nem foglak bántani titeket, megígérem. – Nem néztek rá. Egyikük sem. Sulin persze őt nézte, és a többi Hajadon is. Kifejezéstelen arccal és fénytelen szemekkel.

– Ami történt, megtörtént – mondta Bashere letéve a korsóját. – Ki tudja? Talán így a legjobb.

Rand lassan bólintott. Valószínűleg így van. A legjobb, ha távol akarják tartani magukat tőle. Nekik az a legjobb. Csak azt kívánta, bárcsak egy kicsit többet beszélgethetett volna velük az otthonról. Egy kicsit tovább úgy, hogy csak Rand al'Thort látják. A térde még mindig imbolygott a kötéstől, de amint megmozdult, többé meg sem állt, míg ismét Jeade'en nyergében nem ült. A legjobb, ha félnek tőle. Legjobb, ha elfelejti Folyóközt. Eltűnődött, hogy az a bizonyos hegy a vállán könnyebb lesz-e valaha, vagy mindig csak egyre nehezebb.

Tizenegyedik fejezet

Leckék és tanárok

Amint Rand kilépett a szobából, Verin kiengedte visszatartott lélegzetét. Korábban egyszer már mondta Siuannak és Moiraine-nek, hogy mennyire veszélyes. Egyikük sem figyelt rá, és most, alig több mint egy évvel később, Siuan elcsendesítve és valószínűleg holtan, Moiraine pedig... Az utcákon terjengnek a híresztelések az Újjászületett Sárkányról. A legtöbbjük messze túl a hihetőség határán, és a hitelt érdemlőek közül egyik sem említ aes sedai-t. Lehet, hogy Moiraine úgy döntött, hagyja, hogy Rand azt higgye, a maga útját járja. De ő sosem hagyná, hogy eltávolodjon tőle, főleg most nem, amikor épp ekkora hatalomra tesz szert. Most, hogy ilyen hatalmas kockázatot jelent. Lehet, hogy Rand még erőszakosabban támadt neki, mint épp az imént nekik? Legutóbbi találkozásuk óta öregedett, az arca a küzdelem feszültségének nyomait viselte. A Fény tudja, épp elég oka lehet, de lehet, hogy az épelméjűségért folytatott küzdelemét is?

Tehát. Moiraine halott, Siuan halott, a Fehér Torony kettészakadt, és lehet, hogy Rand az őrület határán van. Verin ingerülten csettintett. Ha az ember kockáztat, akkor azért néha épp akkor kell megfizetni, amikor a legkevésbé számít rá, és úgy, ahogy azt sosem gondolná. Részéről majd' hetven év aprólékos munkája, lehet, hogy semmivé foszlik két fiatalember miatt. De még így is túl sokat élt már, és túl sok mindenen keresztülment, semhogy átadja magát a kétségbeesésnek. Lássuk a lényeget: foglalkozz azzal, amit meg lehet tenni, és ne sokat aggódj azok miatt, amiket talán sosem lehet. Ezt a leckét valaha ráerőltették, de ma már a szívébe zárta.

Az első tennivaló a lányok megnyugtatása. Még mindig nyugtalanok voltak, mint egy ijedt nyáj. Sírtak, egymásba kapaszkodtak és eltakarták az arcukat. Elég jól megértette: nem ez volt az első alkalom, amikor szembe kellett szállnia egy fókuszálni tudó férfivel, nem beszélve magáról az Újjászületett Sárkányról. A gyomra ugrált, mintha egy hajón lenne a tengeren. Megnyugtató szavakkal kezdte, itt megveregetve egy vállat, ott megsimogatva valakinek a haját, és megpróbált anyai hangon beszélni. Meggyőzve őket arról, hogy Rand már elment – ami a legtöbb esetben azt is jelentette, hogy kinyithatják a szemüket – sokat haladt afelé, hogy viszonylagos nyugalmat teremtsen. Legalább a zokogás alábbhagyott. De Janacy továbbra is élesen követelte, hogy valaki mondja neki, hogy Rand hazudott, hogy az egész csak egy trükk volt, míg Bodewhin csak visított, és meg akarta találni, és megmenteni a bátyját – maga Verin is sokat adott volna azért, hogy megtudja, hol van Mat –, és Larine azt bőgte, hogy azonnal, abban a pillanatban el kell hagyniuk Caemlynt.

Verin félrevonta az egyik szolgálót. A sápadt arcú nő, aki legalább húsz évvel idősebb volt, mint bármelyik folyóközi lány, nagy szemeket meresztett, a kötényével törölgette a könnyeit, és ő is reszketett. Miután megkérdezte a nevét, Verin így szólt:

– Hozz mindenkinek finom, friss teát, Azril. Legyen forró, rengeteg mézzel, és tégy bele egy kis brandyt is. – Szemügyre véve a fiatalabb lányokat, még hozzátette: – Ne legyen olyan kicsi az a brandy. Egy nagylelkű löttyintést mindegyikbe. Ez majd segít megnyugtatni az idegeket. És te, meg a többi szolgáló is igyatok egyet. – Azril szipogott, pislogott, megtörölte az arcát, majd pukedlizett. Ha ijedtségét nem is, de a könnyeit elapasztotta, hogy visszaküldték szokásos feladataihoz.

– A szobáikban szolgáld fel nekik – mondta Alanna, és Verin egyetértően bólintott. Egy kis alvás csodákat tesz majd. Csak néhány órája keltek fel, de a nehéz utazásra a brandy bizonyára megteszi majd a maga hatását.

A rendelés nyomán mozgolódás támadt.

– Itt nem rejtőzhetünk el – sikerült Larine-nek a szipogás és csuklás közepette kinyögni. – Mennünk kel! Most! Meg fog ölni minket!

Bodewhin arca nedvesen fénylett, de határozott képet vágott. Az a folyóközi konokság nem egy lánynak fog még bajt okozni.

– Meg kell találni Matet. Nem hagyhatjuk együtt... együtt egy olyan emberrel, aki tud... Nem hagyhatjuk! Még ha Randről is van szó, akkor sem lehet!

– Meg akarom nézni Caemlynt – cincogta Janacy, bár még mindig reszketett.

A többiek egyből csatlakoztak hármójukhoz. Néhányan a rettegésük ellenére félénken támogatták Janacyt, míg a többség rendíthetetlenül az indulás mellett voksolt. Az egyik fiatal lány Őrdombról – magas, csinos lány, Elle a neve, és a haja világos, ahhoz képest, hogy folyóközi – torkaszakadtából siránkozni kezdett.

Verin ennyit tehetett, ha nem akarta felképelni őket. A legfiatalabbaknak bocsánatos volt a dolog, de Larine, Elle meg a többiek befont hajjal, állítólag már nők. A legtöbbjüket eddig még nem érintették, és a veszély elmúlt. Másrészt mindannyian fáradtak voltak. Rand látogatása nagy sokkot jelentett, és elég valószínű, hogy a közeljövőben még nem egy hasonlóval kell majd szembenézniük, így féken tartotta ingerültségét.

Alanna nem. Még a Zöldek közt is híresen mozgékony volt, és ez mostanában csak egyre rosszabb lett.

– Most a szobáitokba mentek – mondta hűvösen, de csak a hangja volt hűvös. Verin felsóhajtott, amint a másik aes sedai a Levegőt és a Tüzet Illúzióvá szőtte. A szobát pihegés töltötte be, és a máris kerek szemek még jobban kimeredtek. Erre nem volt igazából szükség, de nem volt szokás egy másik nővérrel nyilvánosság előtt vitatkozni, és Verin igazából megkönnyebbült, amikor Elle kiabálása hirtelen abbamaradt. Az ő idegei sem voltak a legjobb állapotban. A képzetlen fiatal nők természetesen nem voltak képesek látni az áramlatokat, nekik úgy tűnt, Alanna minden szóval magasabbá válik. A hangja is erősödött, hogy illő legyen látszólagos magasságához, de a hanghordozása nem változott. – Novíciák akartok lenni, és a legelső lecke, amit egy novíciának meg kell tanulnia az, hogy engedelmeskedjék az aes sedai-oknak. Azonnal. Kifogások és szócséplés nélkül. – Alanna változatlanul állt a nagyterem közepén – legalábbis Verin számára –, de az Illúzió feje a mennyezet gerendáit érte. – És most futás! Aki nincs a szobájában mire ötig számolok, az halála napjáig bánni fogja. Egy. Kettő... – Mire kimondta volna a hármat, már őrült kavargás volt a lépcsőn, és a terem hátsó részében. Csoda, hogy senkit nem tapostak össze.

Alanna nem fárasztotta magát azzal, hogy a négyet kimondja. Amint az utolsó néhány folyóközi lány is eltűnt, eleresztette a saidart. Az Illúzió szertefoszlott, és az aes sedai röviden, elégedetten bólintott. Verin szerint a lányoknak most már szinte ahhoz is könyörögni kellene, hogy akárcsak kikukkantsanak a szobájuk ajtaján. Talán így a legjobb. Ahogy a dolgok állnak, nem akarja, hogy bármelyikük is kiszökjön megnézni Caemlynt, akit aztán vissza kell hozni.

Alanna persze másokra is hatással volt. A szolgálókat úgy kellett kiimádkozni az asztalok alól, ahová elbújtak, és egyiküket, aki elájult, miközben négykézláb megpróbált eljutni a konyhába, talpra kellett segíteni. Egy hangot sem hallattak, csak reszkettek, mint a falevelek az erős szélben. Verinnek mindegyiket egy kissé meg kellett löknie, hogy elinduljanak, és háromszor meg kellett ismételnie a parancsait a brandyvel és a teával kapcsolatban, mire Azril levette róla a tekintetét, pedig úgy bámulta, mintha épp akkor növesztett volna még egy fejet. A fogadós álla valahol a mellkasán volt, szemei úgy kidülledtek, mintha ki akartak volna esni üregükből. Verin Tomasra nézett, és az imbolygó fickó felé intett.

Tomas fanyar pillantást vetett rá vissza – mindig így tett, amikor Verin jelentéktelen dolgok eltakarítását bízta rá –, aztán Dilham mester vállát átkarolva megkérdezte, hogy nem innának-e meg ők ketten néhány kupáravalót a fogadó legjobb boraiból. Jó ember ez a Tomas, meglepő helyzetekben is ügyes. Ihvon hátát a falnak vetve, csizmás lábát az asztalra téve letelepedett. Egyik szemét az utcára nyíló ajtón, másikat Alannán tartotta. Nagyon elővigyázatosan figyelt Alannára. Több mint féltően aggályos volt, mióta Alanna másik őrzője, Owein, meghalt Folyóközben – és bölcsen több, mint óvatos az aes sedai vérmérsékletét illetően, bár általában a mainál jobban sikerült neki uralkodnia magán. Maga Alanna semmi érdeklődést nem mutatott az általa okozott bonyodalom tisztázása iránt. A semmibe bámulva, keresztbe font karral állt a nagyterem közepén. Bárki számára – aki nem aes sedai – úgy tűnt, ő maga a megtestesült nyugalom. Verin számára Alanna a szétrobbanás határán állt.

Verin megérintette a karját.

– Beszélnünk kell. – Alanna kiolvashatatlan szemekkel nézett vissza rá, aztán szó nélkül a magánétkező ajtaja felé libbent.

Verin a háta mögül hallotta, amint Dilham mester remegő hangon így szól:

– Gondolod, mondhatnám azt, hogy az Újjászületett Sárkány meglátogatta a fogadómat? Végeredményben tényleg bejött. – Verin egy rövid pillanatra elmosolyodott. Legalább a fogadós rendben lesz. A mosoly eltűnt az arcáról, amint becsukta az ajtót, elszigetelve magát és Alannát.

Alanna már fel-alá járkált a kis szobában. Kettéosztott selyemszoknyája úgy susogott, mint a hüvelyből kicsusszanó kard. Az arca most nem volt nyugodt.

– Micsoda arcátlan fickó! Hallatlanul arcátlan! Akadályoz minket! Korlátoz minket!

Verin egy pár pillanatig figyelt, mielőtt megszólalt. Tíz évig tartott neki, míg túltette magát Balinor halálán, és magához kötötte Ihvont. Alanna érzelmei még nem csillapodtak le Owein halála óta, és túlságosan sokáig benntartotta őket. Az a néhány sírásos roham, amit megengedett magának, nem volt elég a megkönnyebbülésre.

– Azt hiszem, a kapuk őrzésével távol tud minket tartani a Belvárostól, de nem tud minket itt tartani Caemlynben.

Ez a mondat megkapta azt a lesújtó pillantást, amit megérdemelt. Kis nehézség árán elmehetnének – akármilyen sokat tanult is Rand, arra kevés az esély, hogy észrevegye a védőköröket –, de ez azt jelentené, hogy lemondanak a folyóközi lányokról. Mióta nem találtak már ilyen leletet? Verin elképzelni sem tudta. Talán a Trallok Háborúk óta nem. Még a tizennyolc éves fiatal nők – ezt a határt szabták meg maguknak – is gyakran nehezen fogadták el a noviciátus rendszerét, mégis, hacsak öt évvel kitolták volna a határt, ő és Alanna kétszer ennyi lányt hozhatott volna magával, ha nem többet. A lányok közül öten – öten! – hordozták születésüktől fogva magukban a szikrát. Köztük Mat húga, Elle és a fiatal Janacy, ők végül fókuszálni fognak, függetlenül attól, hogy megtanítják-e nekik, vagy sem, és nagyon erősek lesznek. Ő és Alanna. Hátrahagytak még kettőt, akiket úgy egy év múlva kell felvenni, amikor már elég idősek, hogy elhagyják az otthonukat. Ez elég biztonságos. A képességgel született lányoknál képzés nélkül nagyon ritkán jelentkezett a dolog tizenöt éves koruk előtt. A többiek kivételesen ígéretesek voltak. Mindannyian. Folyóköz tiszta aranybánya volt.

Most, hogy a másik nő rá figyelt, Verin témát váltott. Természetesen nem állt szándékában magára hagyni ezeket a fiatalokat. Vagy elmozdulni Rand közeléből, ha nem muszáj.

– Szerinted igaza van a lázadókkal kapcsolatban?

Alanna egy pillanatra ökölbe szorította a kezét.

– Már a lehetőség is undort kelt bennem. Lehet, hogy tényleg ide jutottunk? – Hangja elveszett, és odébb bicegett. A válla lesüllyedt. Alig tudta visszatartani a könnyeit.

Most, hogy a másik nő haragja tompult, Verin kérdéseket akart feltenni, mielőtt az ismét felerősödik.

– Van valami esély arra, hogy a hentesed tud még valamit mondani arról, hogy mi történt Tar Valonban, ha leásol? – A nő igazából nem Alannáé volt, hanem a Zöld ajah ügynöke, akit Alanna azért fedezett fel, mert észrevett egy vészjelzést az üzlete előtt. Nem mintha Alanna elmondta volna Verinnek, mi volt az. Természetesen Verin sem fedett volna fel egyetlen Barna jelzést sem.

– Nincs. Semmivel sem tud többet a nekem átadott üzenetnél, és az is úgy kiszárította a száját, hogy alig tudta megformálni a szavakat. Minden hűséges aes sedai vissza a Toronyba. Mindent megbocsátunk. – Ez volt a lényege. Alanna szemében megvillant a düh, de csak egy pillanatra, s nem olyan erősen, mint korábban. – Ha nem volna az a sok szóbeszéd, sosem tudtad volna meg tőlem, hogy ki ő. – Ez, és a kiegyensúlyozatlan érzelmei. De legalább abbahagyta a járkálást.

– Tudom – mondta Verin az asztalhoz ülve – és méltányolom a bizalmat. Egyet kell értened velem abban, hogy az üzenet igazolja a szóbeszédeket. Hogy a Torony kettészakadt. Minden valószínűség szerint tényleg vannak valahol lázadók. A kérdés, hogy mit tegyünk az ügyben.

Alanna úgy nézett rá, mintha megőrült volna. Nem is csoda. Biztos, hogy Siuant a Torony Csarnoka eltávolította a Torony törvényeinek értelmében. Még a Torony törvényei elleni cselekedet javaslata is elgondolhatatlan. De akkor a kettészakadt Torony is elgondolhatatlan.

– Ha most nem tudsz válaszolni, akkor gondolkozz rajta. És gondolkozz ezen is: Siuan Sanchénak először is része volt a fiatal Rand al'Thor megtalálásában. – Alanna kinyitotta a száját – kétségkívül azért, hogy megkérdezze, Verin honnan tudja ezt, és hogy ő maga is részt vett-e benne –, de Verin nem adott rá lehetőséget. – Csak egy ostoba fajankó gondolhatná, hogy ez a tevékenység nem játszott szerepet a bukásában. Ekkora véletlen egybeesés nem létezik. Tehát, gondolhatod, hogy mi Elaida véleménye Randről. Ne feledd, hogy ő Piros volt. Mi volt a szándékod, amikor magadhoz kötötted?

A kérdés nem kellett volna, hogy meglepje Alannát, de mégis így történt. Kis tétovázás után kihúzott egy széket, és leült.

– Ez volt a logikus cselekedet, ha már itt volt az orrunk előtt. Már rég meg kellett volna tenni. Te nem tehetted – vagy nem lettél volna hajlandó megtenni. – A legtöbb Zöld nővérhez hasonlóan kissé elképesztette a többi ajah ragaszkodása, hogy egy nővérnek csak egyetlen őrzője legyen. Hogy a Zöldek mit gondoltak a Pirosakról, akik egyet sem tartottak, azt jobb nem is mondani. – Mindet meg kellett volna kötni az első adandó alkalommal. Túl fontosak, semhogy szabadon hagyjuk őket, Rand pedig a legfontosabb. – Arca hirtelen elpirult. Még jó darabig eltart majd, mire újra teljesen ura lesz érzelmeinek.

Verin tudta, mi okozta a pirulást. Alanna hagyta, hogy elszaladjon a nyelve. Korábban Perrin hetekig a szemük előtt volt, míg a fiatal lányokat tették próbára a Folyóközben, de Alanna gyorsan elnémult az ő megkötését illetően. A magyarázat egyszerűen Faile indulatos ígérete volt – melyet Perrin persze semmiképp sem hallhatott –, hogy ha Alanna ilyesmit tesz, akkor nem hagyja el élve Folyóközt. Ha Faile többet tudott volna az aes sedai és a gaidin közti kötelékről, akkor a fenyegetés nem működött volna, ha más nem is, a nő tudatlansága megállította Alanna kezét. Nagyon valószínű, hogy az ebből adódó csalódottság, valamint idegeinek rossz állapota vezetett oda, hogy ezt tette Randdel. Nem csak magához kötötte őt, de ráadásul az ő engedélye nélkül. Ilyet évszázadok óta senki sem tett.

Nos – gondolta Verin szárazon –, én is megszegtem néhány szokást a magam idején.

– Logikus? – kérdezte mosolyogva, hogy elvegye szavai élét. – Úgy beszélsz, mint egy Fehér. Nos. Most, hogy megkötötted, mit fogsz tenni vele? Figyelembe véve a leckét, amit adott nekünk. Emlékszem egy esti mesére kislánykoromból egy nőről, aki nyerget és zablát tett egy oroszlánra. Csodálatosan remek lovaglásnak találta a dolgot, de aztán rájött, hogy soha többé nem tud leszállni róla, és képtelen aludni.

Alanna megborzongott, és a karjait dörzsölgette.

– Még mindig nem vagyok képes elhinni, hogy Rand olyan erős. Bárcsak korábban megkötöttük volna. Én megpróbáltam... Nem sikerült... Ő olyan erős!

Verin alig tudta megállni, hogy ne borzongjon maga is. Ők nem kapcsolódhattak volna korábban. Addig nem, míg Alanna nem javasolta, hogy kapcsolódjanak, mielőtt megkötötte őt. Verin nem tudta biztosan, hogy ennek mi lett volna az eredménye. Akárhogy is, egy sor rendkívül rossz pillanatot éltek át, attól kezdve, hogy rájöttek arra, hogy képtelenek Randet elvágni az Igaz Forrástól, egészen addig a szemtelen könnyedségig, amivel Rand leárnyékolta őket, és úgy vágta el a kapcsolatukat a saidarral, mint a cérnát. Mindkettőjüket egyszerre. Figyelemreméltó. Hány aes sedai-ra lenne szükség, hogy leárnyékolják, és meg is tartsák őt? A teljes tizenháromra? Ez ugyan csak hagyomány volt, de az ő esetében szükséges lehet. Mindenesetre ez csak a későbbiekre való feltevés.

– Aztán meg ott van az amnesztia kérdése is.

Alanna szeme kerekre nyílt.

– Ugye azt nem hiszed el! Minden hamis Sárkányról keringtek mesék, hogy összegyűjti a fókuszálni tudó férfiakat, és minden ilyen mese hamisnak is bizonyult. Ők maguknak akarták a hatalmat, nem pedig megosztani másokkal.

– Ő nem egy hamis Sárkány – mondta Verin csendesen – és ez mindent megváltoztathat. Ha az egyik rémhír igaz, akkor a másik is igaz lehet, és Fehérhíd óta minden áldott lélek a kegyelemről beszél.

– De még ha igaz is, lehet, hogy senki nem jött el. Egyetlen tisztességes férfi sem akar fókuszálni. Ha egy maroknyinál több akarna, akkor minden héten lett volna néhány hamis Sárkányunk.

– Ő egy ta'veren, Alanna. Ő magához vonzza, amire szüksége van.

Alanna szája mozgott, és úgy ökölbe szorította az asztalon nyugvó kezét, hogy ujjai elfehéredtek. Az aes sedai-okra jellemző higgadtság utolsó foszlánya is elszállt, mivel Alanna láthatóan remegett.

– Nem engedhetjük... Fókuszáló férfiak rászabadulnak a világra? Ha ez igaz, akkor meg kell akadályoznunk. Muszáj! – Azon a határon volt, hogy megint felpattanjon, és a szeme villogott.

– Mielőtt eldönthetnénk, hogy mi a teendő velük – mondta Verin nyugodt hangon –, tudnunk kell, hol tartja őket. A királyi palota valószínűnek tűnik, de lehet, hogy nehéz lesz rájönni, mert a Belváros tiltott terület a számunkra. A következőket javaslom... – Alanna figyelmesen előrehajolt.

Sok mindent ki kellett dolgozni, bár a java csak később jön. Sok kérdést később kell majd megválaszolni. Meghalt-e Moiraine, és ha igen, akkor hogyan? Vannak-e lázadók, és mi legyen Verin és Alanna álláspontja velük kapcsolatban? Próbálják-e meg elvinni Randet Elaidához vagy a lázadókhoz? Hol vannak? Ez az információ értékes lenne, akármi is lesz a többi kérdésre a válasz. Hogyan vegyék hasznát a mégoly törékeny póráznak, amelyet Alanna Rand nyakára helyezett? Megpróbálja-e egyikük vagy mindkettőjük elfoglalni Moiraine helyét? Alanna most először hagyta Owein iránti érzelmeit a felszínre törni, és Verin örült, hogy elég sokáig magában tartotta őket ahhoz, hogy ilyen illóvá váljanak. Zavart állapotában Alanna várhatóan irányíthatóbb most, és Verin tudta, hogy néhányat e kérdések közül miként kell megválaszolni. Nem gondolta, hogy Alannának minden válasz tetszik majd. Legjobb, ha ezekről nem is tud, míg túl késő nem lesz, hogy megváltoztassa őket.

Rand vágtában sietett vissza a palotába. Lassan még a futó aielektől is eltávolodva, és kiáltásaikat éppúgy semmibe véve, mint ahogy figyelmen kívül hagyta az emberek felé rázott öklét, akik kénytelenek voltak félreugrani Jeade'en útjából, valamint az összeakadt és felfordult gyaloghintók és kocsik zűrzavarát. Bashere és a saldaeaiak kisebb lovaikon alig tudták tartani vele a lépést. Nem tudta biztosan, miért siet ennyire – a hír, amit vitt, nem volt olyan sürgős –, de ahogy a gyengeség kiment a karjából és lábából, egyre inkább ráébredt, hogy még mindig érzékeli Alannát. Érezte őt. Olyan, mintha az aes sedai bekúszott volna a fejébe, és befészkelte volna magát oda. Ha így érzi Alannát, akkor Alanna is ugyanígy érzi őt? Mi mást tehet? Mi mást? Meg kell szabadulnia tőle.

Büszkeség – lármázott Lews Therin, de Rand ezúttal nem próbálta meg elnémítani a hangját.

Fejében nem a palota lebegett úti célként. Az Utazáshoz a kiindulási pontot még jobban kell ismerni, mint a célt. A déli istállónál a csődör kantárját egy bőrmellényes lovászfiú markába lökte, és hosszú lábain a saldaeaiakkal a nyomában végigszaladt a folyosókon, ahol a szolgák tátott szájjal ámultak, gyorsan meghajolva vagy pukedlizve, ahogy elrobogott mellettük. A Nagy Csarnokban megragadta a saidint, megnyitotta a lyukat a levegőben, és áttört rajta a tanya közelében elhelyezkedő tisztásra, aztán rögtön elengedte a Forrást.

Nagyot sóhajtva térdre ereszkedett a halott levélágyon. A csupasz ágak alatt szinte megütötte a forróság, már jó ideje elvesztette a szükséges koncentrációt. Még mindig érezte az aes sedai-t, de itt már halványabban – ha a biztos tudat, hogy a nő abban az irányban van, halványnak mondható. Csukott szemmel is meg tudta volna mutatni az irányt.

Egy pillanatra ismét megragadta a saidint, a dühödt tüzet és jeget, a keserű, romlott iszapot. Kezében kardot tartott. Egy tűzből – Tűzből – készült kardot, melynek enyhén ívelt vörös pengéjén sötét gém látszott, bár nem emlékezett, hogy gondolt volna rá. A kard Tűzből volt, ugyanakkor a keményen a tenyerébe tapadó hosszú markolatot hűvösnek érezte. Az űr nem számított, a Hatalom nem számított. Alanna még mindig ott volt elméje valamelyik szegletében, és figyelte őt.

Keserűen felnevetve ismét elengedte a Hatalmat, és ott maradt térden. Olyan biztosan tudta előre. Csak két aes sedai. Persze tudja kezelni őket, hiszen korábban Egwene és Elayne együtt szintén nem okozott gondot neki. Mit tehetnek vele? Észrevette, hogy még mindig nevet. Úgy tűnt, nem képes abbahagyni. Hát, vicces is volt. Az őrült büszkesége. Túlzott önbizalom. Már korábban is bajba került miatta, és nem csak ő egyedül. Olyan biztos volt benne, hogy ő és a Százak Társasága biztonságosan el tudja zárni a Vájatot...

A levelek megzörrentek, ahogy talpra állt.

– Az nem én voltam – mondta rekedt hangon. – Az nem én voltam! Tűnj el a fejemből! Mindannyian tűnjetek el a fejemből! – Lews Therin hangja a távolból homályosan morgott. Alanna csendben, türelmesen várakozott elméje hátsó szegletében. Úgy tűnt, a hang fél az aes sedai-tól.

Rand nyugodt mozdulatokkal lesöpörte a leveleket térdéről. Nem hajlandó megadni magát. Ne bízz egyetlen aes sedai-ban sem – ezt mostantól nem felejti el. A férfi bizalom nélkül akár halott is lehetne. Lews Therin kacagott. Nem volt hajlandó megadni magát.

A tanyán semmi sem változott. Semmi és mégis minden. A tanyaház, az istálló a csirkékkel, kecskékkel és tehenekkel ugyanaz volt. Sora Grady kifejezéstelen, hideg tekintettel figyelte az érkezését az egyik ablakból. Most már ő volt az egyetlen nő, az összes többi feleség és szerető elment már azokkal a férfiakkal, akik nem állták ki Taim próbáját. Taim és tanítványai az istálló mögötti kemény, vörös agyagos, itt-ott gazos, nyílt területen voltak. Mind a hét tanítvány. Sora férjén, Juron kívül csak Damer Flinn, Eben Hopwill és Fedwin Morr maradt meg abból a bizonyos első válogatásból. A többiek újak voltak, és mind majd' olyan fiatalnak látszottak, mint Fedwin és Eben.

Az ősz hajú Damer kivételével a tanítványok egy sorban ültek, Randnek háttal. Damer előttük állt, és szemöldökét összehúzva mereven nézte az emberfej nagyságú követ, vagy harminc hossznyira.

– Most! – mondta Taim, és Rand megérezte, hogy Damer megragadja a saidint. Látta, amint gyakorlatlanul szövi a Tüzet és a Földet.

A kő felrobbant, mire Damer és a többiek a földre vetették magukat, hogy megmeneküljenek a repülő törmelék elől. Taim nem mozdult. A kő szilánkjai lepattantak a Levegőből szőtt védőernyőről, amit az utolsó pillanatban maga elé vetett. Damer kimerülten emelte fel a fejét, és letörölte a vért a bal szeme alatti vágásból. Rand szája megfeszült. Csak a szerencsén múlott, hogy egyik repülő kődarab sem találta el. Visszapillantott a tanyaházra. Még mindig ott volt, láthatóan sértetlenül. A csirkék szinte abba sem hagyták a kapirgálást. Úgy tűnt, ehhez már hozzászoktak.

– Talán legközelebb eszedbe jut, amit mondtam – mondta Taim nyugodtan, miközben hagyta, hogy a védőhálója eltűnjön. – Védd magad, amikor lesújtasz, különben még saját magadat is megölheted. – Úgy pillantott Randre, mintha mindvégig tudatában lett volna jelenlétének. – Folytassátok – mondta a tanítványainak, és Rand felé indult. Sasorrú arca ma könyörtelennek tűnt.

Mikor Damer leült a padra, a pattanásos képű Eben felállt, és nagy fülét idegesen huzigálva a Levegő felhasználásával felemelt egy követ az oldalt álló halomból. Az áramlatai imbolyogtak, úgyhogy egyszer el is ejtette a követ, mielőtt a helyére tehette volna.

– Biztonságos, ha így magukra hagyod őket? – kérdezte Rand, mikor Taim odaért hozzá.

A második kő az elsőhöz hasonlóan felrobbant, de ez alkalommal az összes tanítvány védőhálót szőtt. Így tett Taim is, körbevéve magát és Randet. Rand szó nélkül megragadta a saidint, és Taim védelmét félresöpörve, létrehozta a sajátját. Taim szája arra a jellegzetes majdnem-mosolyra görbült.

– Te mondtad, hogy hajtsam őket, Sárkány uram, tehát hajtom őket. Mindent a Hatalommal csináltatok velük, még a ház körüli munkákat is. A legújabb épp tegnap este kapta meg az első meleg ételét. Ha nem tudják megmelegíteni maguknak, akkor hidegen kell megenniük. A legtöbb esetben még mindig kétszer annyi ideig tart, mintha kézzel csinálnák, de hidd el, a lehető leggyorsabban tanulják a Hatalom használatát. Persze még mindig nincsenek túl sokan.

Rand a burkolt kérdést figyelmen kívül hagyva körülnézett.

– Hol van Haslin? Csak nem részeg megint? Megmondtam, hogy csak este kaphat bort. – Henre Haslin valaha Kardmester volt a Királynő Gárdájában, ő képezte az újoncokat, míg Rahvin el nem kezdte újraszervezni a Gárdát, és megszabadult mindenkitől, aki Morgase-hez volt hűséges, vagy elküldte őket Cairhienbe harcolni. Mivel Haslin már túl öreg volt egy hadjárathoz, a kezébe nyomták a nyugdíját, és útilaput kötöttek a talpára. Amikor Caemlynben elterjedt Morgase halálhíre, a borhoz menekült. De ő úgy gondolta, Rahvin – neki Gaebril – ölte meg Morgase-t, nem pedig Rand. Igazán taníthatna, amikor józan.

– Elküldtem – mondta Taim. – Mire jó egy kard? – Újabb kő robbant fel. – Én alighanem leszúrnám vele magam, és sosem éreztem a hiányát. Most már övék a Hatalom.

Öld meg! Most öld meg! Lews Therin hangja tompán kongott az Űrön keresztül. Rand elfojtotta a visszhangot, de az őt körülvevő ürességre hirtelen szinte ráfeszülő dühöt nem tudta elfojtani. Az Űr azonban érzelemmentesen tartotta a hangját.

– Találd meg őt, Taim, és hozd vissza. Mondd meg neki, hogy meggondoltad magad. Mondd ezt meg a tanítványaidnak is. Mondj nekik, amit akarsz, de azt akarom, hogy Haslin itt legyen, és minden nap leckét adjon nekik. Ők a világ részei kell, hogy legyenek, nem pedig attól különálló emberek. Mit tegyenek, ha nem tudnak majd fókuszálni? Amikor leárnyékoltak az aes sedai-ok, még mindig megszökhettél volna, ha tudtad volna forgatni a kardot, ha tudtad volna, hogyan harcolj puszta kézzel.

– Meg is szöktem. Itt vagyok.

– Úgy hallottam, a követőid szabadítottak ki. Egyébként te is Tar Valonban végezted volna, mint Logain, megszelídítve. Ezeknek az embereknek nem lesznek követőik. Találd meg Haslint.

Taim könnyedén meghajolt.

– Ahogy Sárkány uram parancsolja. Ez hozta Sárkány uramat ide? Haslin és a kardok? – Hangjában tisztán érződött a lenézés, de Rand nem törődött vele.

– Aes sedai-ok vannak Caemlynben. A városba tett kirándulásoknak véget kell vetni, neked és a tanítványaidnak is. Csak a Fény a megmondhatója, mi történik, ha egyikük összefut egy aes sedai-jal, és a nő felismeri, hogy kivel áll szemben. – Vagy ha a férfi ismeri fel a nőt, ami egészen biztos. Valószínűleg ijedtében elrohanna vagy lesújtana, de akármit tesz is, az megjelöli őt, és a végzetét jelenti. Rand látta, hogy Verin vagy Alanna úgy elbánna bármely tanítvánnyal, mint egy gyerekkel.

Taim vállat vont.

– Egy aes sedai fejével már most is meg tudják ugyanazt tenni, mint egy ilyen kővel. Ezen már rég túl vannak. A minta csak alig különbözik. – A válla fölött hátrapillantva felemelte a hangját. – Összpontosíts, Adley. Összpontosíts. – A többi tanítvány előtt álló nyúlánk fickó megrezzent, és elvesztette a saidint, aztán megint kitapogatta. Amint Taim visszafordult Randhez, még egy kő felrobbant. – Egyébként én magam is... eltávolíthatom őket, ha neked nem áll szándékodban.

– Ha holtan akarnám őket látni, már megöltem volna őket. – Rand úgy gondolta, ha megpróbálnák megölni vagy megszelídíteni, akkor képes lenne megtenni. Remélte, hogy képes lenne rá. De megpróbálják-e, miután megkötötték őt? Ezt a dolgot nem állt szándékában tudatni Taimmal, mert még Lews Therin sustorgása nélkül sem bízott eléggé benne, hogy megmutassa neki bármely gyenge pontját, amit elrejthet. Fény, miféle kötést hagytam, hogy Alanna rám tegyen? – Amikor eljön az ideje, hogy aes sedai-okat kell ölni, majd tudtodra adom. Addig egy rossz szóval sem kell illetni őket, hacsak meg nem próbálják leszedni a fejedet. Igazából tartsátok magatokat távol az aes sedai-októl, amennyire csak lehet. Semmiféle incidenst nem akarok. Semmit, ami ellenem fordíthatja őket.

– Szerinted még nem fordultak ellened? – motyogta Taim. Rand ezt is elengedte a füle mellett. Ezúttal azért, mert nem volt biztos a válaszban.

– És nem akarom, hogy bárki meghaljon vagy megszelídítsék, mert nem fér a bőrébe. Gondoskodj róla, hogy ezt tudják. Te tartozol felelősséggel értük.

– Ahogy kívánod – mondta Taim ismét vállat vonva. – Előbb-utóbb néhányan meg fognak halni, hacsak nem akarod örökre ide bezárva tartani őket. Még ha ezt tennéd is, akkor is valószínűleg néhányan meg fognak halni. Ez szinte elkerülhetetlen, ha le nem lassítom a leckéket. Nem kellene ennyire jól gazdálkodni velük, ha engednél tovább keresni.

Már megint itt tartottak. Rand a tanítványokra nézett. Egy izzadó, szőkés hajú, kék szemű fiatalember keményen dolgozott, hogy helyére tegyen egy követ. Folyton elvesztette a saidint, és a kő apró ugrásokkal haladt a földön. Néhány órán belül érkezik a szekér a palotából a tegnap dél óta érkezett új jelentkezőkkel. Ezúttal négyen vannak. Néhanap csak ketten-hárman jöttek, bár általában nőtt a számuk. Tizennyolcan érkeztek, mióta egy héttel ezelőtt kihozta ide Taimot, és közülük csak hárman tudnak megtanulni fókuszálni. Taim erősködött, hogy ez figyelemreméltó szám, ha arra gondolunk, hogy ezek csak úgy besétáltak Caemlynbe, egy lehetőséget keresve. Arra is nem egyszer felhívta a figyelmet, hogy ebben az ütemben úgy hat év múlva vehetik fel a versenyt a Toronnyal. Randnek nem volt szüksége emlékeztetőkre, hogy tudja, nincs hat éve. Ezért nem volt ideje hagyni, hogy lelassuljon a képzésük.

– Hogyan csinálnád?

– A kapuk használatával. – Taim gyorsan megtanulta a kapuk használatát. Általában nagyon gyorsan tanult meg mindent, amit Rand megmutatott neki. – Két vagy akár három falut is meglátogathatok naponta. A falvak kezdetben könnyebbek lesznek még a kisvárosoknál is. Itt hagyom Flinnt, hogy figyelje a leckéket – ő jutott a legtovább, annak ellenére, amit láttál – és magammal viszem Gradyt, Hopwillt vagy Morrt. De ehhez megfelelő lovakat kell biztosítanod. Az a gebe, ami a kocsinkat húzza, nem jó.

– De mi a szándékod? Csak belovagolsz egy faluba, és közlöd, hogy fókuszálni tudó férfiakat keresel? Szerencséd, ha a falu lakói nem próbálnak meg felakasztani ezért.

– Ennél egy kicsit megfontoltabb lennék – mondta Taim szárazon. – Azt fogom mondani, hogy az Újjászületett Sárkány követésére toborzok férfiakat. – Egy kicsit megfontoltabban. Nem sokkal. – Ettől eléggé megrémülnek majd, hogy ne essenek a torkomnak, amíg össze nem gyűjtöm azokat, akik jönni akarnak. Ezzel kiválasztunk mindenkit, aki nem támogat téged. Gondolom, nem akarsz olyan embereket kiképezni, akik az első adandó alkalommal ellened fordulnak. – Kérdőn felhúzta a szemöldökét, de nem várta meg a szükségtelen választ. – Ha már biztos távolságra vittem őket a falutól, akkor idehozhatom őket a kapun keresztül. Néhányan talán pánikba esnek, de nem hiszem, hogy túl nehéz lenne őket kezelni. Ha már úgy döntöttek, hogy követnek egy férfit, aki tud fókuszálni, akkor aligha ellenezhetik, hogy kipróbáljam őket. Azokat, akik nem felelnek meg, elküldöm Caemlynbe. Ideje saját hadsereget felállítanod, ahelyett, hogy másokétól függj. Bashere esetleg meggondolhatja magát, és meg is fogja tenni, ha Tenobia királynő azt mondja neki. Azonkívül ki tudhatja, mit tesznek ezek az úgynevezett aielek. – Ezúttal szünetet tartott, de Rand tartotta a száját. Maga is ugyanezen a gondolatmeneten haladt végig, persze nem az aielekkel kapcsolatban, de Taimnak erről nem kell tudnia. Egy pillanat elteltével a férfi úgy folytatta, mintha soha nem is említette volna a témát. – Ajánlok egy fogadást. Te nevezed meg a tétet. Az első nap, amikor toborzok, annyi fókuszálni tudó embert találok, mint ahányan maguktól egy hónap alatt sétálnak be Caemlynbe. Amint Flinn, és még néhányan felkészülnek, hogy nélkülem elmenjenek toborozni... – Széttárta a kezét. – Nem egész egy év alatt egyenrangúak leszünk a Fehér Toronnyal. Sőt minden férfi egy újabb fegyver lesz.

Rand tétovázott. Kockázatos dolog elengedni Taimot. A férfi túl agresszív. Mit tenne, ha szembetalálkozna egy aes sedai-jal valamelyik toborzó útján? Lehet, hogy megtartaná szavát, és meghagyná az életét, de mi történne, ha a nő rájönne, kicsoda ő? Mi lenne, ha az aes sedai elzárná a Hatalomtól, és elfogná? Ekkora veszteséget Rand nem engedhet meg magának. Nem tud egyszerre tanítványokat képezni, és minden mással is foglalkozni. Hat év, hogy felvehesse a versenyt a Toronnyal. Ha az aes sedai-ok nem találják meg előbb ezt a helyet, hogy elpusztítsák a tanítványokkal együtt, mielőtt eleget tudnának, hogy megvédhessék magukat. Vagy kevesebb, mint egy év. Végül rábólintott. Lews Therin hangja távoli őrült zsongás volt a fejében.

– Megkapod a lovakat.

Tizenkettedik fejezet

Kérdések és válaszok

– Nos? – kérdezte Nynaeve a tőle telhető legnagyobb türelemmel. Nehezére esett az ölében tartani a kezét, ahogy az ágyán ült. Elnyomott egy ásítást. Korán volt még, és már három napja nem aludt jól. A vesszőből font kalitka üres volt, a szürkebegyet szabadon engedték. Azt kívánta, bárcsak ő maga is szabad lehetne. – Nos?

Elayne a saját ágyán térdepelt, feje és válla kinn a ház mögötti apró utcácskára nyíló ablakban. Onnan még épp megpillanthatta a Kis Torony hátulját, ahol a nővérek nagy része már épp a Torony ma reggel érkezett küldöttét fogadta. Épp csak megpillanthatta, de ahhoz ez is elég volt, hogy lássa a kihallgatás elleni védőkört, mely körülzárta a fogadót. Olyan fajta volt, amely mindenkit megakadályozott, aki a Hatalom segítségével próbált meg hallgatózni. A tudás megosztásának ára.

Egy pillanattal később Elayne visszaült a sarkára. Arcán bosszúság tükröződött.

– Semmi. Azt mondtad, azok az áramlatok észrevétlenül átcsúszhatnak. Nem hiszem, hogy észrevettek, de természetesen nem is hallottam semmit.

Ez a mondat a rozoga, támlátlan széken a sarokban ülő Moghediennek szólt. Az, hogy a nő nem izzadt, a végtelenségig bosszantotta Nynaeve-ot. Azt állította, hogy elég sok időt kell a Hatalommal való munkával eltölteni ahhoz, hogy az ember elérje a szükséges mértékű közönyt, hogy az ember ne vegyen tudomást a forróságról vagy a hidegről. Ez nem volt sokkal jobb, mint az aes sedai-ok homályos ígéretei, hogy ez is eljön „egyszer csak”. Nynaeve és Elayne erősen izzadt, míg Moghedien úgy nézett ki, mintha csak egy kora tavaszi nap lenne. Pedig Fény micsoda forróság volt!

– Azt mondtam, át kellene csúszniuk. – Moghedien sötét szeme védekezően villant, bár jobbára Elayne-en tartotta a pillantását. Mindig arra összpontosított, aki az a'dam karkötőjét viselte. – Kellene. Ezernyi módon lehet védőkört fonni. Napokig is eltarthat, míg lyukat lehet fúrni bele.

Nynaeve alig tudta befogni a száját. Már napok óta próbálkoztak. Három nap telt el Tarna Feir érkezése óta, és a Csarnok még mindig szigorúan őrizte Elaida üzenetét, amit a Piros nővér hozott. Sheriam és Myrelle, meg az ő társaságuk tudta – Nynaeve nem lepődött volna meg azon, ha ők előbb megtudták volna, mint a Csarnok –, de még Siuant és Leane-t is kizárták azokról a naponta összehívott gyűlésekről. Legalábbis azt állították.

Nynaeve észrevette, hogy a szoknyáját tépdesi, ezért lecsillapította a kezeit. Valahogy meg kell tudniuk, mit akar Elaida – és ami még fontosabb, a Csarnok válaszát. Valahogyan meg kell tudniuk.

– Mennem kell – sóhajtott Elayne. – Meg kell mutatnom még néhány nővérnek, hogyan kell ter'angrealt készíteni. – Salidarban nagyon kevés aes sedai-nak mutatkozott meg erre a tehetsége, de mind meg akarta tanulni, és sokan úgy gondolták, meg tudják tanulni, ha Elayne elég gyakran megmutatja nekik. – Akár ezt is felveheted – tette hozzá levéve a karkötőt. – Ki akarok próbálni valami újat a ter'angreal készítésben, amikor a nővérek már végeztek, azután pedig órám van a novíciákkal. – Úgy tűnt, egyiktől sem valami boldog, legalábbis nem úgy, ahogy kezdetben volt. Minden óra után bosszankodva jött vissza, és prüszkölt, mint egy macska. A legfiatalabb lányok túlbuzgók voltak, és olyan dolgokra akartak átugrani, amikről még fogalmuk sem volt, hogyan kell kezelni, és az idősebbek – bár egy kissé körültekintőbbek voltak – sokkal inkább vitatkoztak, sőt egyszerűen ellenszegültek a parancsainak, mert hat-hét évvel fiatalabb volt náluk. Elayne úgy morogta, hogy „ostoba novíciák”, meg „önfejű féleszűek”, mintha már tíz éve beavatott lenne. – Lesz időd a kérdéseidre. Talán több szerencséd lesz, mint nekem azzal, hogy hogyan kell felderíteni egy férfit.

Nynaeve a fejét rázta.

– Ma délelőtt Janyának és Delanának kell segítenem a jegyzeteikkel. – Nem állta meg, hogy el ne fintorodjon. Delana a Szürke, Janya pedig a Barna ajah tagja volt a Csarnokban, de Nynaeve egy fikarcnyi információhoz sem jutott tőlük. – Aztán még egy leckét kapok Theodrintől. – További időpocsékolás. Salidarban mindenki pazarolja az időt. – Viseld te – mondta, miközben Elayne épp egy szögre akasztotta a karkötőt a ruháik mellé.

Az aranyhajú nő mesterkélten felsóhajtott, de visszatette a karkötőt a csuklójára. Nynaeve véleménye szerint Elayne túlságosan is bízott az a'damben. Igaz, hogy amíg a nyakörv Moghedien nyakán van, addig bármely fókuszálni tudó nő megtalálhatja, és irányíthatja őt a karkötő segítségével. Ha senki nem viseli a karkötőt, akkor Moghedien tíz hossznyit sem távolodhat el tőle, különben émelyegve térdre esik. Ugyanez történik, ha csak egy kicsit is elmozdítja a karkötőt onnan, ahol hagyták, vagy megpróbálja maga kioldani a nyakörvet. Lehet, hogy a karkötő a szögre akasztva is megtartaná, de egy Kitaszított talán megtalálná a kivezető utat, ha elég lehetőséget kap rá. Egyszer Tanchicóban Nynaeve csak néhány percre hagyta magára Moghedient leárnyékolva és a Hatalommal megkötözve, de sikerült megszöknie. Amint ismét elfogták, Nynaeve-nek szinte az első kérdése az volt, hogyan csinálta, bár a válasz kicsikarásáért majdhogynem ki kellett tekernie a nyakát. Úgy tűnik, a lekötött árnyékolás sérülékeny, ha a leárnyékolt nőnek van egy kis ideje és türelme. Elayne erősködött, hogy az a'dammel szemben ez nem működne – nincs rajta megtámadható csomó, és a nyakörvvel a nyakán Moghedien sem lenne képes megpróbálni engedély nélkül megérinteni a saidart –, de Nynaeve inkább nem kockáztatott.

– Lassan végezd a másolást – mondta Elayne. – Régebben én is másoltam Delanának. Utálja a tintapacákat és a hibákat. Ha kell, képes ötvenszer is leíratni veled ugyanazt, hogy tiszta, hibátlan lapot kapjon.

Nynaeve savanyú képet vágott. Lehet, hogy az ő kézírása nem olyan tiszta és kifinomult, mint Elayne-é, de azért ő sem valami bugris, aki épp most tanulta meg, hogy a toll melyik végét kell a tintába mártani. A fiatalabb nő észre sem vette ezt, és egy búcsúmosoly kíséretében kilibbent a szobából. Lehet, hogy csak segítőkész akart lenni. Ha az aes sedai-ok valaha is megtudnák, hogy Nynaeve mennyire gyűlöli a másolást, akkor elkezdenék büntetésként alkalmazni vele szemben.

– Talán el kellene menned Randhez – mondta hirtelen Moghedien. Most máshogy ült. Egyenesebb háttal. Sötét szemét határozottan Nynaeve-ra szegezte. Miért?

– Hogy érted ezt? – kérdezte Nynaeve.

– Neked és Elayne-nek el kellene menned Caemlynbe Randhez. Ő királynő lehetne, te pedig... – Moghedien mosolya egyáltalán nem volt kellemes. – Előbb-utóbb leültetnek, és kiderítik, hogyan tudsz ilyen csodálatos felfedezéseket tenni, miközben reszketsz, mint egy kislány, akit édességlopáson kaptak, amikor megpróbálsz fókuszálni nekik.

– Én nem! – Nem fog itt magyarázkodni ennek a nőnek. Miért lett Moghedien egyszerre ilyen arcátlan? – Csak ne feledd, bármi történik is velem, ha rájönnek az igazságra, téged egy héten belül lenyakaznak.

– Miközben rád sokkal hosszabb szenvedés vár. Semirhage egyszer öt éven keresztül kínozott egy embert minden ébren töltött idejében. Még a férfi ép elméjét is megtartotta, de a végén még Semirhage sem tudta tovább életben tartani. Nem hiszem, hogy ezek közül a gyerekek közül akármelyik is rendelkezne Semirhage képességeinek csak a tizedével is, de te első kézből fogod megtudni, hogy mit tudnak.

Hogy mondhatja ezt ez a nő? A megszokott alázatos nyugtalanságát levedlette, mint kígyó a bőrét. Mintha egyenlő félként tárgyalnának meg valami mindennapos témát. Nem, rosszabb. Moghedien hozzáállása jelezte, hogy ez számára teljesen hétköznapi, de Nynaeve számára keserves. Nynaeve azt kívánta, bárcsak nála lenne a karkötő. Megnyugtató lenne. Lehetetlen, hogy Moghedien érzelmei is éppoly nyugodtak, és hűvösek legyenek, mint az arca és a hangja.

Nynaeve-nek elakadt a lélegzete. A karkötő! Ez az. A karkötő nem volt a szobában. Gyomra jéggé dermedt, és hirtelen úgy érezte, az izzadtság erősebben csurog az arcán. Logikusan az, hogy a karkötő ott van-e, vagy sem, semmi különbséget nem jelent. Elayne-en van – Kérlek, Fény, add, hogy nem vette le! –, és az a'dam másik fele szorosan Moghedien nyakára simul. Csakhogy a logikának ehhez semmi köze nem volt. Nynaeve még sosem volt együtt a nővel anélkül, hogy a karkötő ott ne lett volna. Vagy inkább, amikor csak így tett, szinte minden katasztrófába fulladt. Moghedien akkor még nem viselte az a'damet, de az sem változtat semmin. Ő az egyik Kitaszított. Magukban voltak, és Nynaeve nem tudta irányítani. Megmarkolta a szoknyáját, hogy ne kapjon az övén lógó késhez.

Moghedien mosolya elmélyült, mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Biztos lehetsz benne, hogy ebben szívből a javadat akarom. Ez – keze egy pillanatra a nyakörv felé rebbent, de vigyázott, hogy hozzá ne érjen – Caemlynben éppúgy fogva tart engem, mint itt. Jobb ott a rabszolgaság, mint itt a halál. De ne sokat tétovázz a döntéssel. Ha ezek az úgynevezett aes sedai-ok elhatározzák, hogy visszatérnek a Toronyba, mi lehetne szebb ajándék az új Amyrlin Trónnak, mint te. Egy nő, aki oly közel áll Rand al'Thorhoz! És Elayne. Ha Rand csak a fele úgy érez iránta, mint Elayne Rand iránt, akkor Elayne fogva tartása olyan kötelék lesz, amit Rand sosem lesz képes elszakítani.

Nynaeve felállt, de nehezére esett egyenesben tartani a térdeit.

– Most beágyazhatsz és kitakaríthatod a szobát. Elvárom, hogy makulátlan tisztaság legyen, amikor visszajövök.

– Mennyi időd van? – kérdezte Moghedien, mielőtt Nynaeve az ajtóhoz ért volna. Mintha csak azt kérdezte volna, felforrt-e a víz a teához. – Még néhány nap, míg megküldik a választ Tar Valonnak? Néhány óra? Hogyan fogják kiegyenlíteni Rand al'Thort, sőt Elaida állítólagos bűneit, szemben az ő becses Fehér Tornyuk egységével?

– Fordíts különleges figyelmet az éjjeliedényekre – mondta Nynaeve anélkül, hogy megfordult volna. – Azt akarom, hogy tiszták legyenek. – Kiment, mielőtt Moghedien megszólalhatott volna, majd határozott mozdulattal bezárta maga mögött az ajtót.

A szűk, ablaktalan folyosón mélyet sóhajtva, háttal nekidőlt a durva faajtónak. Beletúrt az övtáskájába, és előkotort egy kis zsákocskát, aztán két fodros lúdmenta levelet pottyantott a szájába. Eltart egy darabig, mire a lúdmenta megnyugtatja az égő gyomrot, de úgy rágta meg, és nyelte le, mintha a sietségtől gyorsabban hatna. Az utolsó néhány percben egymást követték az ütések, amint Moghedien egymás után sorolta azokat a dolgokat, amiket Nynaeve tudott. Minden bizalmatlansága ellenére elhitte, hogy a nő retteg. Tévedés. Ó, Fény, tévedés. Biztos volt benne, hogy Moghedien szinte éppoly keveset tud Elayne-ről, és Randről, mint az aes sedai-ok. Tévedés. És hogy javasolja neki, hogy menjen el hozzá.

Túlságosan szabadon beszélgettek előtte. Még mit kotyogtak ki, és mi hasznát veheti Moghedien?

A kis ház előszobájából újabb beavatott lépett be, és Nynaeve felegyenesedett, miközben övtáskájába gyömöszölte a lúdmentát, és elsimította a ruháját. A legelső kivételével az összes szobát hálófülkékké alakították. Beavatottak meg szolgálók laktak bennük, hárman-négyen egy szobában, amely nem volt sokkal nagyobb az övéknél, és néha kettőnek jutott egy ágy. A másik beavatott vékony volt, szinte cingár, szürke szemekkel és gyors mosollyal. Az illiani Emara nem szerette Siuant és Leane-t – amit Nynaeve könnyen megértett –, és azt gondolta, finoman el kellene küldeni őket, ahogy az elcsendesített nőkkel ez mindig történni szokott. Ettől eltekintve kellemes társaság volt, és még csak nem is neheztelt Nynaeve és Elayne „extra helyéért”, vagy azért, mert „Marigan” végezte helyettük a házimunkát. Ezért jó páran megorroltak rájuk.

– Hallom, másolni fogsz Janyának és Delanának – mondta magas hangján, ahogy elviharzott a szobája felé. – Fogadd meg a tanácsomat, és írj, amilyen gyorsan csak tudsz. Janyát jobban érdekli az, hogy minden szót leírj, mint egy pár paca.

Nynaeve Emara után bámult. Delinának gyorsan írj. Janyának lassan. Jó csomó tanácsot kapott már. Akárhogy is, most nem engedhette meg magának, hogy a nyavalyás másolás miatt aggódjon. Vagy akár Moghedien miatt, míg lehetősége nem lesz, hogy mindent megtárgyaljon Elayne-nel.

Fejét rázva és magában morogva elsietett. Lehet, hogy természetesnek vette a dolgokat, hagyta, hogy kicsússzanak a kezéből, de ideje, hogy felrázza magát, és ezt abbahagyja. Tudta, kit kell megtalálnia.

Az elmúlt néhány napon csend telepedett Salidarra, bár az utcák ugyanolyan zsúfoltak voltak, mint mindig. Egyrészt a kovácsműhelyek a falu határában csendesek voltak. Mindenkinek megmondták, hogy amíg Tarna itt van, tartsa a száját a Caemlynbe tartó követről, Logainről, akit biztonságosan eldugtak az egyik katonai táborban, sőt még magukról a katonákról is, meg hogy miért gyűjtötték őket össze. Szinte bármiről veszélyes volt beszélni, ha az ember nem suttogott. A beszélgetések halk zsongása nyugtalan volt.

A helyzet mindenkit érintett. A szolgálók, akik általában sietni szoktak, most tétován mozogtak, és rémült pillantásokat vetettek a hátuk mögé. Még az aes sedai-ok is bizalmatlannak tűntek a nyugodt felszín alatt, számító pillantásokkal méregették egymást. Az utcákon kevés katona volt, mintha Tarna nem látott volna mindent az első nap, és nem vonta volna le a maga következtetéseit. Ha a Csarnok rossz választ ad, mindenki nyakára hurok kerül. Még azok az uralkodók és nemesek is, akik távol akarták tartani magukat a Toronybéli zavaroktól, valószínűleg felakasztanának minden katonát, akire lecsaphatnak, hogy a lázadás szellemét csírájában elfojtsák. Érezve a bizonytalanságot, az a kevés katona is gondosan kifejezéstelen arccal és nyugtalanul ráncolt homlokkal járkált. Kivéve a Kis Torony előtt türelmesen várakozó Gareth Bryne-t. Minden nap ott volt, még a nővérek érkezése előtt, egész addig, míg távoztak. Nynaeve azt gondolta, azért tölti ott az időt, mert azt akarta, hogy ne feledkezzenek meg róla, és arról, hogy mit tesz értük. Az egyetlen alkalommal, amikor Nynaeve látta a nővéreket kijönni, úgy tűnt, nem örülnek Gareth látványának.

Csak az őrzők látszottak ugyanolyannak a Piros nővér érkezése után is. Az őrzők és a gyerekek. Nynaeve összerezzent, amikor a hajukban szalagot viselő kislányok felrebbentek előtte, mint a csirkék, és izzadtan, porosan nevetgélve elszaladtak. A gyerekek nem tudják, mire vár Salidar, és ha tudnák sem valószínű, hogy megértenék. Minden őrző habozás nélkül követné az aes sedai-ját, akármit is dönt.

A halk beszélgetések jórészt az időjárásról szóltak. Az időjárásról, meg a máshol történt furcsa eseményekről. Kétfejű, beszélő borjúkról, légyrajok által megfojtott férfiakról, egy faluban az éjszaka közepén eltűnő összes gyerekről és olyan emberekről, akiket fényes nappal halálra sújtott valami láthatatlan dolog. Mindenki, aki csak egy kicsit is gondolkodott, tudta, hogy a szárazság és az évszakhoz nem illő hőség a Sötét Úr kezének érintésétől van. Még az aes sedai-ok nagy része is kételkedett Nynaeve és Elayne állításában, hogy a többi esemény is valóságos, és hogy a Sötét Úr börtönéből buzog fel a gonosz, növekszik és szétterül a Mintán, ahogy a börtön pecsétjei gyengülnek. Az emberek többsége nem volt képes tisztán gondolkodni. Néhányan mindenért Randet hibáztatták. Mások azt mondták, hogy a Teremtő megharagudott, amiért a világ nem sorakozott fel az Újjászületett Sárkány mögött, vagy mert az aes sedai-ok nem fogták el, és nem szelídítették meg, vagy mert az aes sedai-ok szembe helyezkedtek az uralkodó amyrlinnel. Nynaeve már olyan véleményt is hallott, hogy az időjárás azonnal helyreáll, amint a Torony újra egységes lesz. Keresztülnyomakodott a tömegen.

– ...esküszöm, hogy igaz! – suttogta egy könyékig lisztes szakács. – Az Eldar túloldalán nagy fehérköpeny hadsereg gyűlt össze, és csak Elaida parancsát várják a támadásra. – Az időjárásról és a kétfejű borjúkról szól mesék mellett a fehérköpenyekről szóló történetek voltak a leggyakoribbak, de hogy a fehérköpenyek parancsra várnak Elaidától... Ez a nő agylágyulást kapott a hőségtől!

– A Fény legyen a tanúm rá, hogy igaz – susogta egy őszes fuvaros egy homlokát ráncoló nőnek, kinek jó szabású gyapjúruhája jelezte, hogy egy aes sedai szolgálója. – Elaida halott. A Piros nővér azért jött, hogy felkérje Sheriamot, legyen ő az új amyrlin. – A nő minden szót elfogadva bólintott.

– Én azt mondom, Elaida jó amyrlin – mondta egy durva kabátot viselő ember, miközben a vállára emelt egy köteg rőzsét. – Ugyanolyan jó, mint akármelyik. – Ő nem suttogott a társainak. Hangosan beszélt, de nagyon figyelt, hogy körbe ne nézzen, nehogy meglássa, ki hallotta a szavait.

Nynaeve keserűen legörbítette a száját. A férfi azt akarta, hogy hallják, amit mond. Hogyan fedezte fel Elaida ilyen gyorsan Salidart? Tarna bizonyára nem sokkal azután elhagyta Tar Valont, hogy az aes sedai-ok gyülekezni kezdtek a faluban. Siuan már korábban rámutatott, hogy még mindig elég sok Kék nővér hiányzik – az eredeti üzenet, hogy gyülekezzenek Salidarban, a Kékeknek szólt –, és Alviarin kiválóan alkalmazta a kérdést. Gyomrot összehúzó gondolat, de nem olyan fájdalmas, mint a legkézenfekvőbb magyarázat: Elaidának titkos támogatói vannak itt Salidarban. Mindenki ferdén nézett mindenkire, és nem a favágó volt az első ember, akitől Nynaeve ugyanezt hallotta, ugyanilyen tálalásban. Lehet, hogy az aes sedai-ok nem mondják ki, de Nynaeve gyanította, hogy néhányan szívesen tennék. Ez az egész szinte felforralta Salidart, és a főzet nem lett túl finom. Nynaeve szándéka ettől csak még helyesebbnek tűnt.

Időbe telik, míg megtalálja, akit keres. Játszadozó gyerekek csoportjaira van szüksége, de nincs túl sok gyerek Salidarban. Birgitte biztos az utcán játszó fiúkra figyel, akik egy apró kavicsokkal töltött zsákocskával dobálóznak, és hangosan nevetnek, valahányszor sikerül eltalálniuk egymást. Akit eltaláltak, az is velük nevet. Ennek sincs sokkal több értelme, mint a fiúk többi játékának. Vagy a férfiakénak.

Birgitte persze nem volt egyedül. Ritkán szokott egyedül maradni, hacsak nem törekedett rá. Areina állt mellette, az arcán csurgó verítéket törölgette, és próbálta nem kimutatni, hogy unja a gyerekeket. A sötét hajú Areina, aki egy-két évvel volt fiatalabb, mint Nynaeve, ugyanolyan hajfonatot viselt, ahogy Birgitte a maga aranyszőke haját befonta, bár az övé alig ért a válla alá, míg Birgittéé rendesen a derekáig ért. Az öltözködésében is Birgittét másolta – halványszürke kabátot és terjedelmes bronzbarna nadrágot viselt, amit a bokájánál összefogva magas sarkú, rövid szárú csizmájába dugott –, ahogy az íjával és a derekára kötött tegezzel is. Nynaeve nem hitte, hogy Areina valaha is tartott íjat a kezében, mielőtt Birgittével találkozott volna. Nynaeve rá sem hederített a nőre.

– Beszélnem kell veled – mondta Birgittének. – Négyszemközt.

Areina rápillantott, kék szeme szinte lenéző volt.

– Azt gondoltam volna, hogy egy ilyen szép napon viselni fogod a kendődet, Nynaeve. Jaj, hiszen te izzadsz, mint egy ló. Mi a baj?

Nynaeve arca megfeszült. Ő előbb összebarátkozott ezzel a nővel, mint Birgitte, de a barátság elolvadt, amikor elérték Salidart. Areina több mint csalódott volt, amikor megtudta, hogy Nynaeve nem teljes jogú aes sedai. Csak Birgitte kifejezett kérése tartotta vissza Areinát attól, hogy közölje az aes sedai-okkal, hogy Nynaeve annak álcázta magát. Areina emellett letette a Kürtvadászok esküjét, és Birgitte mindenképp jobb mintát jelentett ehhez az élethez, mint Nynaeve. Belegondolni is rémes, hogy valaha sajnálta ezt a nőt a sérüléseiért!

– Az arcod alapján – mondta Birgitte egy izzadt vigyor kíséretében – vagy készen állsz, hogy megfojts valakit – valószínűleg Areinát –, vagy lecsúszott a ruhád a csomó katona között, és nem volt rajtad alsónemű. – Areina felkacagott, de közben döbbentnek látszott. Hogy miért, azt Nynaeve nem tudta, hiszen a nőnek rengeteg ideje volt, hogy hozzászokjon Birgitte úgynevezett humorához, ami jobban illett volna valami borotválatlan fickóhoz, akinek az orra belelóg a korsóba és a hasa tele van sörrel.

Nynaeve egy percig figyelte a fiúk játékát, hogy bosszúsága esetleg lecsillapodjon. Felesleges feldühödnie, amikor szívességet akar kérni.

Seve és Jaril ott volt a zsákkal ügyeskedő, hajigáló fiúk között. A Sárgáknak igazuk volt velük kapcsolatban, időre volt szükségük. Közel két hónap telt el Salidarban félelem nélkül, és már ugyanolyan hangosan nevettek és kiabáltak, mint a többiek.

Hirtelen belehasított egy gondolat. Még mindig „Marigan” gondoskodik róluk, ha kelletlenül is, de elintézi, hogy fürödjenek és egyenek, de most, hogy a fiúk megint beszélnek, akármikor elmondhatják, hogy a nő nem az anyjuk. Lehet, hogy már meg is tették. Lehet, hogy ez nem vet fel kérdéseket, de esetleg igen, és a kérdések a fejükre dönthetik a gondosan felépített kártyavárat. Nynaeve gyomra ismét jéggé dermedt. Miért nem gondolt erre korábban?

Összerezzent, amikor Birgitte megérintette a karját.

– Mi a baj, Nynaeve? Úgy nézel ki, mintha meghalt volna a legjobb barátod, de előbb még az utolsó leheletével meg is átkozott volna.

Areina feszes háttal távozott, egy pillantást vetve rájuk a válla fölött. Minden további nélkül elnézte, ha Birgitte férfiakkal iszik vagy flörtöl, sőt megpróbálta utánozni is, de prüszkölt, ha Birgitte kettesben akart maradni Nynaeve-vel vagy Elayne-nel. A férfiak nem jelentettek veszélyt. Areina könyvében csak nők lehettek barátok, de csak ő lehetett Birgitte barátja. Az a gondolat, hogy valakinek két barátja van, idegennek tűnt számára. Nos, elég, ez betette a kaput neki.

– Tudnál szerezni lovakat nekünk? – Nynaeve megpróbált határozott hangon beszélni. Nem ezt akarta kérni, de Seve és Jaril miatt ez is kitűnő kérdés lett. – Mennyi időbe telik?

Birgitte elhúzta őt az utcáról egy keskeny átjáró szájához két viharvert ház közé, és óvatosan körülnézett, mielőtt válaszolt. Senki sem volt elég közel, hogy kihallgassa őket, vagy egyáltalán felfigyeljen rájuk.

– Egy-két nap. Uno épp most mondta nekem...

– Uno nem! Ebből őt kihagyjuk. Csak te, én, Elayne és Marigan. Kivéve, ha Juilin és Thom időben visszatér. És gondolom, Areinához ragaszkodsz.

– Areina bizonyos értelemben őrült – mondta Birgitte lassan –, de az élet majd kifacsarja belőle, vagy őt magát facsarja ki. Tudod, hogy sosem ragaszkodnék ahhoz, hogy velünk tartson, ha te és Elayne nem akarjátok.

Nynaeve csendben maradt. Ez a nő úgy viselkedett, mintha ő lenne féltékeny. Semmi köze nincs hozzá, ha Birgitte olyan szeszélyes nővel akar barátkozni, mint Areina.

Birgitte az öklével megdörgölve a száját, majd összehúzta a szemöldökét.

– Thom és Juilin jó emberek, de a baj elkerülésének legjobb módja, ha vigyázol, nehogy valakinek baja legyen veled. Egy tucat fegyveres – vagy fegyvertelen – shienari nagyon afelé mutatna. Nem értelek sem téged, sem Unót. Ő kemény, és akár a Végzet Vermébe is követne téged és Elayne-t. – Arcán hirtelen mosoly bontakozott ki. – Ezenkívül ő egy jóvágású fickó.

– Nincs szükség senkire, hogy fogja a kezünket – mondta Nynaeve gyorsan. Jóvágású? Az a festett szemkendő és a sebhelyek villantak át az agyán. Birgittének a férfiakat illetően rendkívül furcsa ízlése van. – Mindent meg tudunk oldani, ami az utunkba kerül. Azt hiszem, ezt már bebizonyítottuk, ha szükség volt rá egyáltalán.

– Tudom, hogy meg tudjuk oldani, de úgy fogjuk vonzani a bajt, mint trágyadomb a legyeket. Altara szinte forr. Minden nap újabb mese terjed el a Sárkányra felesküdtekről, és fogadok a legjobb selyemruhámban a te egyik régi alsóinged ellenében, hogy ezek jórészt inkább csak útonállók, akik négy magányos nőt csak olcsó prédának tekintenek. Minden másnap be kell majd bizonyítanunk, hogy ez nem így van. Murandy még rosszabb. Úgy hallom, tele van a Sárkányra felesküdtekkel, banditákkal és cairhieni menekültekkel, és attól félnek, hogy az Újjászületett Sárkány akármelyik nap lerohanhatja őket. Gondolom, nem Amadicián, hanem inkább Caemlynen áll szándékodban átvágni. – Bonyolult hajfonata kissé meglibbent, ahogy oldalra billentette a fejét, és kérdőn felvonta a szemöldökét. – Elayne egyetért veled Unóval kapcsolatban?

– Majd fog – morogta Nynaeve.

– Értem. Nos, ha egyetért, szerzek annyi lovat, amennyire szükségünk van. De azt akarom, hogy elmondja nekem, miért ne vigyük magunkkal Unót.

Birgitte hajthatatlan hangnemétől Nynaeve megdühödött. Ha tényleg édesdeden megkérné Elayne-t, hogy magyarázza el Birgittének, miért ne vigyék magukkal Unót, akkor jó eséllyel ott találják majd a férfit az első kanyarban, amint rájuk vár, és Birgitte nem győz majd csodálkozni, hogy hogyan tudta meg, hogy elmennek, és hogy merre indulnak. Lehet, hogy ez a nő Elayne őrzője, de Nynaeve néha eltűnődött, melyikük is igazából a főnök. Amikor megtalálja Lant – amikor, és nem ha – olyan esküt akar tétetni vele, hogy a férfi minden döntését tiszteletben tartsa majd.

Mély, megnyugtató lélegzeteket vett. Semmi értelme egy kőfallal vitatkozni. Elsőként előrángathatja azt az érvet, hogy ő kutatta fel Birgittét.

Ösztönösen egy lépéssel beljebb ment az átjáróba, Birgitte pedig követte. Megpróbált fesztelennek látszani, miközben az utcán hullámzó sokaságot figyelte. Még mindig nem vetettek feléjük többet egy-egy odavetett pillantásnál. Azért lehalkította a hangját.

– Meg kell tudnunk, hogy Tarna mit mond a Csarnoknak, és hogy ők mit mondanak neki. Elayne és én megpróbáltunk rájönni, de a találkozók köré kihallgatás elleni védőkört vonnak. Azonban csak a Hatalommal. Annyira lefoglalja őket, hogy esetleg valaki kihallgatja őket a Hatalom segítségével, hogy úgy látszik, megfeledkeztek arról, hogy valaki az ajtóra tapaszthatja a fülét. Ha valaki ki akarná...

Birgitte tompa hangon közbevágott.

– Nem.

– Legalább vedd fontolóra! Elayne-t vagy engem tízszer valószínűbb, hogy elkapnak. – Arra gondolt, hozzáteszi, hogy Elayne elég ügyes, de a másik nagyot szippantott.

– Azt mondtam, nem! Sok minden voltál már, mióta ismerlek téged, Nynaeve, de ostoba még sosem. Fény, egy-két napon belül közhírré teszik.

– Nekünk most kell tudnunk – sziszegte Nynaeve nagyot nyelve. – Te tökkelütött férfieszű. – Ostoba? Persze, hogy sosem volt ostoba! Nem szabad feldühödnie. Ha meg tudja győzi Elayne-t, hogy menjenek, akkor egy-két nap múlva már nem lesznek itt. Jobb még egyszer nem kinyitni azt a kígyókkal teli zsákot.

Birgitte borzongva – Nynaeve szerint egy kicsit hivalkodva – az íjára támaszkodott.

– Engem egyszer elkaptak, amikor az aes sedai-ok után kémkedtem. Három nappal később úgy dobtak ki, hogy a lábam sem érte a földet, és amint szerezni tudtam egy lovat, eltűntem Shaemalból. Nem vagyok hajlandó még egyszer keresztülmenni ezen, csak azért, hogy feleslegesen egy-két napot nyerjek nektek.

Nynaeve megőrizte a nyugalmát. Nehezére esett nyugodt képet vágni és nem a fogát csikorgatni, sem pedig a hajfonatát cibálni. Nyugodt volt.

– Soha nem hallottam azt a történetet, hogy az aes sedai-ok után kémkedtél. – Amint kimondta ezeket a szavakat, máris szerette volna visszaszívni. Birgitte titkának az volt a lényege, hogy ő volt a történetek Birgittéje. Ezt sosem lett volna szabad felhozni.

Birgitte arca egy pillanatra kővé vált, és minden érzelmét elrejtette. Már ez is elég volt, hogy Nynaeve reszketni kezdjen, hiszen a másik nő titkában túl sok fájdalom volt összegyűjtve. Végül a kő újra hús-vér arccá változott, és Birgitte felsóhajtott.

– Az idő megváltoztatja a dolgokat. Magam is alig ismerem fel már a felét azoknak a meséknek, a másik felét pedig már egyáltalán nem. Erről ne is beszéljünk többet. – Ez egészen világos, hogy nem csak egy javaslat volt.

Nynaeve kinyitotta a száját, de nem tudta pontosan, mit is akar mondani – a saját kételyei Birgittét illetően azt jelentették, hogy nem akart a nő fájdalmában vájkálni, de hogy két egyszerű kérésnek így ellenszegüljön! – Ekkor az átjáró szájából hirtelen meghallották egy harmadik nő hangját.

– Nynaeve! Tanya és Delana látni akar téged, most rögtön.

Nynaeve kis híján felugrott ijedtében, a szíve a torkában kalimpált.

Az átjáró szájában a novíciák ruháját viselő Nicola állt, kissé megrökönyödve. Birgitte is meghökkent, aztán szórakozottan figyelte a nő meghajlását.

Nynaeve-nek kétszer is nagyot kellett nyelnie, mire egy szót ki tudott nyögni. Mennyit hallott meg ez a nő?

– Ha azt gondolod, hogy így beszélhetsz egy beavatottal, Nicola, akkor jobb, ha megtanulod, hogy ez nem így van, ellenkező esetben valaki megtanít rá.

Ez a beszéd tökéletesen illett egy aes sedai-hoz, de a karcsú nő sötét szemei mérlegelve vizsgálgatták Nynaeve-ot.

– Sajnálom, beavatott – mondta pukedlizve. – Majd megpróbálok figyelmesebb lenni.

A pukedli pontosan elég mélyre sikerült egy beavatottnak, de ha a hangszíne hűvös is volt, annyira azért mégsem, hogy azért le lehessen szidni. Nem Areina volt az egyetlen utazótársuk, aki csalódott, amikor megtudta az igazságot Elayne-ről és Nynaeve-ról, de Nicola úgy egyezett bele, hogy megtartja a titkot, mint ha meglepődött volna azon, hogy egyáltalán megkérik rá. Később, amikor a vizsgálat felfedte, hogy meg tud tanulni fókuszálni, a mérlegelés beköltözött a nő szemeibe.

Nynaeve mindent túlságosan is jól értett. Nicolából hiányzott a vele született szikra – tanítás nélkül soha nem érintené meg a saidart –, de a tehetsége és az az erő, amivel egy nap rendelkezni fog, már most közmondásos volt. Ha két évvel ezelőtt bukkan fel, amikor már évszázadok óta nem leltek hasonló erejű novíciára, igazi izgalmat okozott volna. Ez azonban még Elayne, Egwene és Nynaeve előtt történt. Nicola soha nem szólt semmit. Nynaeve mégis biztos volt benne, hogy elszánta magát, hogy felveszi a versenyt Elayne-nel és Nynaeve-vel, sőt talán jobbá akart válni náluk. Soha nem lépte át az illendőség határát, de gyakran megközelítette.

Nynaeve élesen bólintott. A megértés nem akadályozta meg abban, hogy tripla adag birkanyelv gyökeret akarjon adni a nőnek a tiszta hülyeségre.

– Nézz a dolgod után. Menj és mondd meg az aes sedai-oknak, hogy néhány percen belül ott leszek.

Nicola ismét pukedlizett, de ahogy elfordult, Nynaeve utána szólt.

– Várj! – A nő azonnal megállt. Már nem látszott, de Nynaeve egy pillanatra biztos volt benne, hogy az elégedettséget látta megvillanni az arcán. – Mindent elmondtál nekem?

– Engem azért küldtek, hogy szóljak neked, beavatott és így tettem – a hangja olyan volt, mint az egy hete a kancsóban álló víz.

– Mit mondtak? A pontos szavakat akarom!

– A pontos szavakat, beavatott? Nem tudom, hogy vissza tudok e emlékezni a pontos szavaikra, de megpróbálom. Ne feledd, ők mondták, én csak ismétlem. Janya sedai valami ilyesmit mondott: „Ha az ostoba lány nem kerül elő hamarosan, esküszöm, hogy egész nagymama koráig nem tud majd kényelmesen leülni.” – És Delana sedai azt mondta: „Ha nem kerül elő negyed órán belül, akkor jobb, ha örökre elbújik előlem.” – A nő szeme maga volt az ártatlanság, de ugyanakkor figyelmes is volt. – Ez körülbelül húsz perccel ezelőtt történt, beavatott, talán egy kicsit több is.

Nynaeve kis híján megint nyelt egyet. Csak azért, mert az aes sedai-ok nem tudnak hazudni, nem kell minden fenyegetést szó szerint venni, de a különbség néha egész elenyésző. Ha Nicola nem lett volna ott, bárki más jelenlétében felkiáltott volna: „Ó Fény!”, és elsietett volna. De az ő szeme előtt ezt nem teheti meg. Olyan nő előtt nem, aki úgy tűnik, minden gyengeségét megjegyzi.

– Ez esetben azt hiszem, semmi szükség, hogy előttem rohanj! Folytasd tovább a dolgodat! – Hátat fordítva Nicolának, mintha a világon semmi gondja nem lenne, így szólt Birgittéhez: – Később még beszélgetünk. Azt javaslom, semmit se tégy addig az ügyben. – Ha szerencséje van, ez távol tartja őt Unótól. Ha nagy szerencséje van.

– Megfontolom a javaslatodat – mondta Birgitte higgadtan, de az arcán látható részvét és ámulat egyáltalán nem higgadtságról árulkodott. A nő jól ismerte az aes sedai-okat. Bizonyos értelemben többet tudott róluk, mint ők maguk saját magukról.

Ezzel nem lehetett mást tenni, mint elfogadni és reménykedni. Amint Nynaeve elindult végig az utcán, Nicola mellé lépett.

– Mondtam neked, hogy nézz a dolgod után!

– Azt mondták, menjek vissza, amikor megtaláltalak, beavatott. Ez valami gyógynövény? Miért használsz gyógynövényeket? Azért, mert nem tudsz... Bocsáss meg, beavatott. Ezt nem kellett volna szóba hoznom.

Nynaeve a kezében tartott lúdmentás zsákocskára pislogott – nem emlékezett rá, hogy elővette. – Most visszatömködte az övtáskájába. Az egész zsákocskányi gyógynövény levelet el akarta rágni. A bocsánatkérést és az indoklást elengedte a füle mellett, hiszen biztos volt, hogy az egyik hamis, a másik pedig szándékos volt.

– Azért használok gyógynövényeket, mert a Gyógyítás nem mindig szükséges.

A Sárgák rosszallnák, hogyha ez visszajutna a fülükbe? Ők lenézték a gyógynövényeket, és úgy tűnt, csak az olyan betegségek érdeklik őket, amelyekhez Gyógyításra volt szükség. Az egyszerű feladatokkal nem szerettek foglalkozni. Mit aggódik, mit mond Nicolának és hogy az visszajut-e az aes sedai-okhoz? Végül is ez a nő csak novícia, függetlenül attól, hogy hogyan néz rá és Elayne-re. Teljesen mindegy, hogyan néz rájuk.

– Maradj csöndben! – mondta bosszúsan. – Gondolkodni akarok.

Nicola tényleg csöndben maradt, ahogy végighaladtak a zsúfolt utcákon, de Nynaeve-nek úgy tűnt, hogy a nő léptei vontatottak. Lehet, hogy csak képzelődött, de Nynaeve térdei megfájdultak az erőlködéstől, nehogy gyorsabban haladjon nála. Semmilyen körülmények között nem engedheti meg magának, hogy Nicola sietni lássa őt.

A helyzet égette őt belülről. Akárkit elküldhettek volna érte, de Nicolánál rosszabbat szinte elképzelni sem lehetett. Birgitte valószínűleg épp ebben a percben rohan, hogy megtalálja Unót. A Nővérek pedig valószínűleg épp most mondják Tarnának, hogy készen állnak letérdelni és megcsókolni Elaida gyűrűjét. Seve és Jaril valószínűleg épp most mondják meg Sheriamnak, hogy korábban egyáltalán nem ismerték „Marigant”. Ez egy ilyen nap volt és az olvadt napkorong még csak negyedórája volt túl a delelőn, a felhőtlen égbolton.

Janya és Delana annak a kis háznak az előszobájában vártak rá, amelyet még három aes sedai-jal osztottak meg. Természetesen mindegyiküknek külön hálószobája volt. Minden ajahnak volt egy háza találkozókra, de az aes sedai-ok a faluban szétszórva éltek, attól függően, hogy mikor érkeztek. Janya a szemöldökét összeráncolva, összeszorított ajkakkal a padlót nézte és úgy tűnt, nem vette észre érkezésüket. Delana, aki olyan szőke volt, hogy nem lehetett megmondani róla, hogy őszül-e már, azonnal rájuk szegezte sápadt kék szemét, amint beléptek az ajtón. Nicola szinte ugrott egyet ijedtében. Nynaeve sokkal jobban érezte volna magát, ha ő nem tesz ugyanígy. A Szürke nővér szemei általában nem különböztek a többi aes sedai-tól, de amikor komolyan összpontosított valakire, akkor az olyan volt, mintha senki más nem létezne. Egyesek szerint, Delana azért volt sikeres közvetítő, mert a felek inkább megegyeztek, csak hogy Delana ne bámulja őket tovább. Az ember azon kezdett gondolkozni, hogy mi rosszat tett, még akkor is, amikor semmit sem csinált. A Nynaeve gondolataiba ötlő lista miatt akkorát pukedlizett, mint talán még soha.

– Ó! – mondta Janya pislogva, mintha padlóból ugrottak volna elő. – Itt vagytok?

– Bocsáss meg a késésért – mondta Nynaeve sietősen. Hadd halljon Nicola, amit csak akar. Delana rábámult, nem pedig Nicolára. – Nem figyeltem oda az időre és...

– Nem baj! – Delana mély torokhangon beszélt, kiejtése Uno shienarijára emlékeztet. Furcsán, dallamos hangon beszélt ahhoz képest, hogy milyen kövér volt, de Delana kövérségéhez mérten furcsán kecsesen is mozgott.

– Nicola, elmehetsz. Faolainnek fogsz segíteni a következő órádig! – Nicola azonnal pukedlizett egyet, és elsietett. Lehet, hogy szerette volna hallani, amit az aes sedai mond Nynaeve-nek a késésért, de az aes sedai-okkal senki sem packázott.

Nynaeve-ot az sem zavarta volna, ha Nicolának szárnyai nőnek. Azt viszont észrevette, hogy nem volt tintásüveg az asztalon, sem toll, sem papír. Semmi, amire szüksége lenne. Neki kellett volna ezeket magával hoznia? Delana még mindig őt bámulta. Ez a nő soha nem bámult senkit ilyen hosszan. Ok nélkül soha nem bámult senkire.

– Kérsz egy hűvös mentateát? – kérdezte Janya, és ettől Nynaeve-nek pislognia kellett. – Szerintem a tea megnyugtat. Mindig azt tapasztalom, hogy elsimítja a beszélgetéseket. – A Barna nővér válaszra sem várva nekiállt megtölteni az össze nem illő csészéket a kék csíkos teáskannából a tálalónál. A bútordarab egyik lábát egy nagy kő helyettesítette. Lehet, hogy az aes sedai-oknak több helyük volt, de az ő bútoraik is viharvertek voltak.

– Delana és én úgy döntöttünk, hogy a jegyzeteink várhatnak egy kicsit. Inkább csak beszélgetünk most. Mézet? Én magam jobban kedvelem a teát méz nélkül. Az az édes elveszi a tea ízét. A fiatal nők mindig mézzel isszák. Milyen csodálatos dolgokat csinálsz! Te és Elayne. – Delana hangosan megköszörülte a torkát, mire Janya kérdőn oda pillantott. Egy szempillantásnyi idő múlva így szólt. – Ó, igen!

Delana az asztaltól az egyik széket a csupasz padló közepére húzta. Nádfonatos szék volt. Abban a pillanatban, amikor Janya szóba hozta a beszélgetést, Nynaeve már tudta, hogy egyáltalán nem ez fog történni. Delana a szék felé intett, mire Nynaeve leült a légszélére.

„Köszönöm, aes sedai”-t mormolva elfogadott egy csészét a repedt tálcáról. Nem kellett sokáig várnia.

– Beszélj nekünk Rand al'Thorról! – mondta Janya. Úgy tűnt, akar még mondani valamit, de Delana megint megköszörülte a torkát. Janya pislogva elhallgatott, és belekortyolt a teájába. A két nő Nynaeve székének egy-egy oldalán állt. Delana rápillantott, sóhajtott, majd magához fókuszálta a harmadik csészét. A csésze keresztül lebegett a szobán. Delana ismét úgy nézett rá, hogy attól szinte úgy érezte, lyukak fúródnak a fejébe, Janya pedig láthatóan elmerült a gondolataiban, és talán egyáltalán nem is látta őt.

– Már mindent elmondtam, amit tudok – sóhajtott Nynaeve. El is kellett mondania mindent. Amit ő tudott, az nem árthatott Randnek – nem jobban, minthogy tudták, hogy kicsoda ő – és talán segíthet, ha eléri, hogy a Nővérek férfiként nézzenek rá. Nem egy fókuszáló férfiként, hanem csak egy egyszerű férfiként. Ez nem egyszerű feladat, ha az Újjászületett Sárkányról van szó. – És nem tudok semmi többet.

– Ne dacoskodj! – csattant fel Delana. – És ne idegeskedj!

Nynaeve visszatette a csészéjét a tálcára, és megtörölte a kezét a szoknyájában.

– Gyermekem! – mondta Janya, és hangja teli volt szánalommal. – Tudom, hogy azt hiszed, már mindent elmondtál, de Delana... Én nem hiszem, hogy bármit is szándékosan visszatartanál...

– Miért ne tenné? – kérdezte Delana. – Egy faluban született vele. Látta, ahogy felnő. Lehet, hogy őhozzá hűségesebb, mint a Fehér Toronyhoz – a nő pengeéles pillantása ismét Nynaeve-ra szegeződött. – Mondj el valamit nekünk, amit még nem hallottunk. Már az összes mesédet hallottam leányom, úgyhogy tudni fogom.

– Próbáld meg gyermekem! Biztos vagyok benne, hogy nem akarod magadra haragítani Delanát.

– Miért... – Janya az újabb torokköszörülés hatására ismét elhallgatott.

Nynaeve remélte, hogy a kezében remegő teáscsészéből észrevették, hogy ő maga is reszket. Úgy jött ide, hogy rettegett – nem, nem rettegett, de azért legalábbis aggódott – azon, hogy milyen mérgesek lehetnek, és most itt van ez. Az aes sedai-ok megtanítják az embert, hogy gondosan figyeljen. Lehet, hogy az ember így sem érti meg, hogy pontosan mit akarnak, de több az esély rá, mintha csak fél füllel figyelne, ahogy a legtöbben általában teszik. Igazából egyikük sem mondta, hogy azt hiszik, bármit is visszatart. Csak meg akarták ijeszteni őt, hátha ki tudnak rázni belőle valamit. Nynaeve nem félt tőlük, legalábbis nem nagyon, ugyanakkor rettentően dühös volt.

– Amikor kisfiú volt, – mondta óvatosan – elfogadta a büntetést mindenféle vita nélkül, ha úgy gondolta, kiérdemelte, de ha nem úgy gondolta, akkor az utolsó pillanatig harcolt az igazáért.

Delana szinte felhorkant.

– Ezt már mindenkinek elmondtad, aki hajlandó volt meghallgatni! Valami mást! Gyorsan!

– Lehet őt vezetni és meggyőzni, de kényszeríteni nem! Nagyon megmakacsolja magát, ha azt hiszi...

– Már ezt is hallottam – Delana széles csípőjére téve a kezét egészen lehajolt, míg a feje egy magasságba került Nynaeve-vel. Nynaeve azt kívánta, bárcsak Nicola bámulná őt ismét. – Valami olyat mondj, amit még nem hallott minden szakács és mosónő itt Salidarban.

– Próbáld meg, gyermekem – mondta Janya, és érdekes módon itt abbahagyta.

A két nő keményen dolgozott. Janya részvéttel teli ösztönözte, Delana pedig kegyetlenül belevájt, és Nynaeve megpróbálta az utolsó morzsát is összekaparni, amire vissza tudott emlékezni. Ettől sem jutott egy lélegzetvételnyi levegőhöz sem, hisz mindent elmondott már olyan sokszor, hogy már szinte az ízüket is érezte. Delana mutatott erre rá kedvesen, vagy talán nem is olyan kedvesen. Mire Nynaeve-nek sikerült egy kortyintást innia teájából, az már szinte állott volt, és túl édes. Láthatóan Janya tényleg azt hitte, hogy a fiatal nők szeretik a sok mézet. A délelőtt lassan múlt. Nagyon lassan.

– Ez sehová sem vezet – mondta végül Delana, és úgy nézett Nynaeve-ra, mintha mindez az ő hibája volna.

– Akkor mehetek? – kérdezte Nynaeve kimerülten. Úgy érezte, minden csepp izzadságot kipréseltek belőle. Erőtlennek érezte magát. Ugyanakkor szerette volna felpofozni mindkét aes sedai hűvös arcát. Delana és Janya egymásra pillantott. A Szürke nővér vállat vont, majd a tálalóhoz lépett egy újabb csésze teáért.

– Természetesen elmehetsz! – mondta Janya. – Tudom, hogy ez nehéz volt számodra, de tényleg jobban kell ismernünk Rand al'Thort, mint ő saját magát, ha el akarjuk dönteni, mi a legjobb. Ellenkező esetben minden katasztrófával végződhet. Ó, igen! Nagyon jól dolgoztál gyermekem, de sohasem számítottam kevesebbre tőled. Aki olyan felfedezésekre képes, mint te, a hátrányoddal... semmi mást, csak kitűnő munkát várok el tőled. És, nehogy azt gondold...

Jó darabig eltartott, mire abbahagyta és Nynaeve végre kitántoroghatott. Valóban remegő térdekkel tántorgott. Mindenki ő róla beszélt. Hát persze. Hallgatnia kellett volna Elayne-re, és ráhagyni az ügynevezett felfedezéseket. Moghediennek igaza van. Előbb-utóbb meg akarják majd tudni, hogyan tette a felfedezéseit. Tehát el kell dönteniük, hogy mi a legjobb teendő a katasztrófa elkerülésére. Semmi nyom arról, hogy mit szándékoznak Randdel.

A nap már jócskán túl volt a delelőn, amely így megmutatta, hogy már lekéste a megbeszélt időpontot Theodrinnel. Ezúttal legalább jó kifogása volt. Theodrin háza – az övé, és még vagy egy tucat másik nőé – a Kis Torony mögött helyezkedett el.

Nynaeve lelassított, ahogy a hajdani fogadó elé ért.

Az őrzők beszélgetése bizonyíték volt arra, hogy a találkozó még tart. A visszamaradt düh képessé tette arra, hogy meglássa a védőkört. Egy nagyrészt Tűzből és Levegőből, leheletnyi Víz segítségével készült szoros kupola villódzott a szeme előtt az egész épületet körülvéve, szívfájdítóan megbonthatatlan csomóval. Ha hozzáérne ahhoz a csomóhoz, az olyan lenne, mintha felajánlaná a bőrét egy cserzővargának, mert a zsúfolt utcán rengeteg aes sedai volt. Időnként néhány őrző előre-hátra lépett a számukra láthatatlan csillogásban, ahogy a csoportok változtak. Ez volt az a védőkör, amelyen Elayne-nek nem sikerült áthatolnia. A kihallgatás elleni védelem, mely a Hatalommal készült.

Theodrin háza még vagy száz hossz távolságban állt az utca vége felé, de Nynaeve befordult a hajdan volt fogadó utáni második zsúptetős ház melletti udvarra. A ház mögötti aprócska gazos területet rozzant fakerítés szegélyezte, melynek kapuja egy teljesen rozsdás sarokvason lógott. Gyilkosan nyikorgott, mikor kinyitotta a kaput. Sietve körülnézett – sem az ablakokból, sem pedig az utcáról nem láthatja meg senki –, összefogta a szoknyáját, és beszaladt a keskeny átjáróba, mely végül elérte az ő és Elayne közös szobáját.

Egy pillanatra izzadt tenyerét a szoknyájába törülgetve tétovázott, amint eszébe jutott, amit Birgitte mondott neki. Nem hős, mint Birgitte, de azért elég bátor. A világ sok mindenre megtanította. Már a puszta gondolatra, hogy mit tennének vele a Nővérek, ha rajtakapnák, meg akart fordulni, és hanyatt-homlok Theodrinhez rohanni. Elenyészően kicsi az esély, hogy talál egy ablakot pont azon a szobán, ahol a Nővérek tanácskoznak. Lehetetlenül kicsi.

Megpróbálva kicsit megnedvesíteni a száját – hogy száradhat ki így a szája, mikor egész teste fürdik az izzadtságban? – közelebb osont. Egyszer tudni akarta, milyen érzés olyan bátornak lenni, mint Birgitte vagy Elayne, nem pedig gyávának.

A védőkör meg sem bizsergette, amikor keresztüllépett rajta. Egyáltalán semmilyen érzést nem keltett. Ezt Nynaeve előre tudta. Egyáltalán nem ártalmas hozzáérni, de azért a durva kőfalhoz lapult. Arcát súrolták a repedésekbe kapaszkodó kúszónövények.

Lassan a legközelebbi szárnyas ablak felé araszolt – aztán kis híján megfordult, és elment. Az ablak szorosan be volt zárva, de a rég kitört üveget olajos vászon pótolta, ami beengedi ugyan a fényt, de Nynaeve természetesen nem láthatott át rajta. Nem is hallott semmit. Ha volt is valaki a túloldalon, zaj nem szűrődött ki. Mély levegőt véve a következő ablakhoz lopakodott. Az egyik ablaktáblát itt is vászon helyettesítette, de a megmaradt üvegen keresztül Nynaeve az egyébként üres szobában egy valaha díszes, ma már rozoga, papírokkal és tintásüvegekkel borított asztalt látott, meg néhány széket.

Egy káromkodást mormolva, amit Elayne-től hallott – a lány elképesztő dolgokat tudott mondani – tovább tapogatózott a durva kőfal mentén. A harmadik ablak tárva nyitva volt. Egész közel nyomta az orrát. Aztán visszarettent. Nem hitte volna, hogy bármit is talál, de Tarna odabenn volt. Nem a Csarnok tagjaival, de Sheriam, Myrelle és a társaságuk többi tagja ott volt. Ha nem vert volna olyan hevesen a szíve, akkor meghallotta volna a pusmogásukat, mielőtt benézett.

Letérdelve olyan közel csúszott az ablakhoz, amennyire csak lehetett anélkül, hogy bentről meglássák. Az ablakpárkány a fejét dörzsölte.

– ...biztos, ezt az üzenetet akarjátok visszaküldeni velem? – Ez az acélos hang bizonyára Tarnáé. – Időt kértek még, hogy megfontoljátok?

– A Csarnok... – kezdte Sheriam.

– A Csarnok – gúnyolódott a Torony követe. – Ne higgyétek, hogy vakon nem látom, hol a hatalom. Az úgynevezett Csarnok úgy gondolkodik, ahogy ti hatan mondjátok nekik.

– A Csarnok további időt kért – mondta Beonin határozottan. – Ki tudja megmondani, milyen döntésre jutnak?

– Elaidának meg kell várnia a döntésüket – mondta Morvrin meglehetősen jól utánozva Tarna jeges hangnemét. – Nem tud egy kicsit várni, hogy ismét egységben lássa a Tornyot?

Tarna válasza még hidegebb volt.

– Elviszem a ti... a Csarnok üzenetét az amyrlinnek. Meglátjuk, mit gondol majd róla. – Egy ajtó kinyílt, aztán erős csattanással bevágódott.

Nynaeve sikítani tudott volna csalódottságában. A választ már tudta, de a kérdést nem. Bárcsak Janya és Delana egy kicsit előbb elengedte volna! Azért ez is több a semminél. Jobb annál, hogy „Visszatérünk, és engedelmeskedünk Elaidának.”. Semmi értelme nem volt ott maradni, és várni, hogy valaki meglássa őt.

Épp elindult, amikor Myrelle megszólalt.

– Lehet, hogy csak egy üzenetet kellene küldenünk. Lehet, hogy egyszerűen fel kellene szólítani őt. – Nynaeve összehúzott szemmel a helyén maradt. Kit?

– A formákat be kell tartani – mondta Morvrin mogorván. – Követni kell a megfelelő ceremóniákat.

– Minden törvénynek meg kell felelni. A legkisebb hibát is felhasználhatják ellenünk – mondta Beonin a leghatározottabban.

– És ha már elkövettünk egy hibát? – Carlinya lehet, hogy életében először volt heves. – Meddig kell még várni? Meddig merünk várni?

– Ameddig szükséges – válaszolta Morvrin.

– Ameddig muszáj – tette hozzá Beonin. – Nem azért vártam ennyi ideig az engedelmes gyermekre, hogy most elálljak az összes tervünktől.

Valamiért ezután csönd lett, bár Nynaeve azért hallotta, hogy valaki az morogja „engedelmes”, mintha csak vizsgálgatná a szót. Milyen gyermek? Novícia vagy beavatott. Ennek semmi értelme. A Nővérek sosem vártak novíciákra vagy beavatottakra.

– Már túl messzire mentünk ahhoz, hogy visszaforduljunk, Carlinya – mondta végül Sheriam. – Vagy idehozzuk őt, és vigyázunk, hogy azt tegye, amit kell, vagy mindent a Csarnokra bízunk, és reménykedünk, hogy nem vezetnek minket katasztrófába. – A hangja alapján az utóbbi bolond remény lehet.

– Egy apró hiba – mondta Carlinya hidegen, még a szokásosnál is hidegebben –, és mindannyian lándzsára tűzött fejjel végezzük.

– De ki fogja feltűzni a fejünket? – kérdezte Anaiya elgondolkodva. – Elaida, a Csarnok vagy Rand al'Thor?

A hosszú csendben szoknyasuhogás hallatszott, az ajtó kinyílt, majd ismét becsukódott.

Nynaeve megkockáztatott egy gyors bekukucskálást. A szoba üres volt. Bosszús hangot hallatott. Csekély vigasz, hogy várni akarnak, hiszen a végső válasz még bármi lehet. Anaiya megjegyzése megmutatta, hogy ők még mindig ugyanúgy gyanakodnak Randre, mint Elaidára. Lehet, hogy még jobban. Elaida nem gyűjti össze a fókuszálni tudó férfiakat. És ki az az „engedelmes gyermek”? Nem, ez nem fontos. Akár ötven tervük is lehet, amiről semmit sem tud.

A védőkör tovatűnt, és Nynaeve kis híján felugrott ijedtében. Már rég el kellett volna tűnnie innen. Talpra állt, és élénken leporolta a térdét, amint ellépett a faltól. Csak egyetlen lépést tett meg. Aztán megállt kétrét görnyedve, keze megfagyott a ruháján éktelenkedő koszfoltok fölött, ahogy szembe találta magát Theodrinnel.

Az alma arcú nő elkapta a pillantását, de egy szót sem szólt.

Nynaeve gyors átgondolás után elvetette az ostoba állítást, hogy elejtett valamit, és azt kereste. Ehelyett felegyenesedett, és lassan elsétált a nő mellett, mintha semmiféle magyarázattal nem tartozna. Theodrin egymásba font karral, csendben csatlakozott hozzá. Nynaeve a lehetőségeit latolgatta. Leütheti Theodrint, és elmenekülhet. Letérdelhet, és könyöröghet. Mindkét lehetőségben sok rossz volt az ő gondolkodásmódja szerint, de a kettő között más nem volt.

– Higgadt maradtál? – kérdezte Theodrin egyenesen előre nézve.

Nynaeve összerezzent. Ez volt az aes sedai utasítása a tegnapi próbálkozás után, hogy letörjék a gátlását. Maradj higgadt, nagyon higgadt, csak csendes, nyugodt dolgokra gondolj.

– Természetesen – nevetett Nynaeve gyengén. – Mi idegesítene fel?

– Az jó – mondta Theodrin derűsen. – Ma meg akarok próbálni valamit, ami egy kicsit... közvetlenebb.

Nynaeve rápillantott. Semmi kérdés? Semmi vád? Ahogy ez a nap eddig telt, nem gondolta volna, hogy ilyen könnyen megússza.

Nem nézett vissza a kőépületre, így nem látta meg a nőt, aki egy második emeleti ablakból figyelte őket.

Tizenharmadik fejezet

A por alatt

Azon tűnődve, hogy kibontsa-e hajfonatát, Nynaeve rosszindulatú pillantást vetett kirojtosodott piros csíkos törülközője alól a székek hátán lógó, és a tisztára söpört padlódeszkákon heverő ruhájára és alsóingére. Egy másik, lényegesen nagyobb, zöld-fehér csíkos törülköző szolgált jelenleg ruházatául.

– Most már tudjuk, hogy a sokk nem használ – morgott Theodrinra, és arca megrándult. Fájt az álla és arcában még mindig szúrást érzett. Theodrinnak gyors reflexei és erős karjai voltak.

– Most tudtam fókuszálni, de egy pillanatra a saidar volt a legutolsó gondolatom. – A levegőért való küzdelem fojtogató pillanatában a gondolat elszállt és az ösztön vette át a helyét.

– Akkor fókuszáld szárazra a dolgaidat! – morogta Theodrin.

Nynaeve jobban érezte magát attól, hogy látta, amint Theodrin a törött tükörbe bámul, és a szemét dörzsöli. A bőre máris megduzzadt egy kissé, és Nynaeve gyanította, hogy a horzsolások nélkül is szép látványt nyújt majd. Az ő karja sem volt olyan gyenge. Ez a horzsolás a legkevesebb, amit Theodrin megérdemel.

Talán a domani is ugyanezt gondolta, mert felsóhajtott.

– Ezt többet nem próbálom meg, de így vagy úgy meg foglak rá tanítani, hogy behódolj a saidarnak anélkül, hogy előtte dühösnek kéne lenned.

Nynaeve összehúzott szemmel méregetve elázott ruhadarabjait, majd elgondolkodott egy pillanatra. Azelőtt soha nem csinált ilyesmit. Szigorúan tiltották, hogy a Hatalommal végezzenek házimunkát, és ennek jó oka volt. A saidar nagyon vonzó dolog. Minél többet fókuszál az ember, annál többet akar fókuszálni, és minél többet akar fókuszálni, annál nagyobb a kockázata, hogy végül túl sokat ragad magához és elcsendesíti vagy megöli magát. Az édes Igaz Forrás most könnyen betöltötte őt. Ha ma délelőtt más nem is, Theodrin vizes vödre bizonyíték erre. A Vízből szőtt egyszerű minta egy pillanat alatt az összes nedvességet a földre facsarta a ruhájából egy kis tócsába, mely aztán gyorsan csatlakozott a vödörből korábban kiömlött vízhez.

– Nem vagyok az a behódolós fajta – válaszolta Nynaeve. Kivéve, ha egyébként is semmi értelme harcolni. Bolond, aki még akkor is folytatja, amikor már nincs semmi esély. Víz alatt nem tud levegőt venni, a karjaival csapkodva nem tud repülni – és nem tud fókuszálni kivéve, ha dühös.

Theodrin a tócsáról Nynaeve-ra emelte a pillantását, és karcsú csípőjére tette az öklét.

– Nagyon is tisztában vagyok ezzel – mondta túlságosan is egyenletes hangon. – Attól, amit nekem tanítottak, te egyáltalán nem fogsz tudni fókuszálni. Én azt tanultam, hogy higgadtnak kell lenni a fókuszáláshoz, belül hűvösnek és nyugodtnak, nyitottnak, a végsőkig rugalmasnak – a saidar ragyogása körülvette, és a Víz áramlatai összegyűjtötték a pocsolyát egy gömbbé, mely furcsán, oda nem illően állt a padlón. – Előbb be kell hódolnod, mielőtt irányíthatsz, de te, Nynaeve... akármilyen erősen akarsz behódolni – és én láttam, hogy megpróbálod –, körmöd szakadtáig kapaszkodsz, amíg eléggé fel nem dühödsz ahhoz, hogy megfeledkezz róla. – A Levegő áramlatai felemelték a remegő vízgömböt. Nynaeve egy pillanatra azt gondolta, hogy a másik nő hozzá akarja vágni, de a vízgömb átlebegett a szobán, ki a nyitott ablakokon. Hatalmas fröccsenéssel ért földet, és egy macska döbbent haraggal nyávogott. Lehet, hogy Theodrin szintjén a tiltás már nem volt érvényben.

– Miért nem hagyod annyiban? – Nynaeve megpróbált okosnak hangzani, de úgy gondolta, nem sikerült neki. Akart ő fókuszálni, amikor csak kedve tartja. De a régi mondás szerint: ha a vágyaknak szárnyuk volna, a disznók repülni tudnának. – Semmi értelme pazarolni a...

– Hagyd ezt! – mondta Theodrin, amint Nynaeve a Víz hullámaival dolgozni kezdett a haján. – Engedd el a saidart, és hagyd, hogy magától megszáradjon és vedd föl a ruháidat!

Nynaeve szeme összeszűkült.

– Ugye nincs még egy meglepetésed számomra?

– Nincs. Kezdd felkészíteni az elmédet! Bimbódzó virág vagy, mely érzi a Forrás melegét, és készen állsz, hogy kinyílj a meleg hatására. A saidar a folyó, és te vagy a partja. A folyó erősebb, mint a partja, mégis a part szorítja maga közé és vezeti. Ürítsd ki az elméd, csak a bimbó legyen benne. Semmi sem járjon a gondolataidban, csak a bimbó. Te vagy a bimbó...

Alsóingét áthúzva a fején, Nynaeve felsóhajtott, amint Theodrin hangja hipnotikusan zümmögött. Novíciáknak való gyakorlatok. Ha ezek működtek volna, már régóta akkor fókuszálna, amikor csak akarna. Ezt most abba kellene hagynia, és utánanézni, hogy igazából mit tehet. Például meggyőzhetné Elayne-t, hogy menjenek el Caemlynbe, de azt akarta, hogy Theodrin sikeres legyen, még ha ez tíz vödör vízbe is kerül. Egy beavatott nem sétálhat csak úgy ki. Egy beavatott nem dacoskodik. Még jobban utálta, hogyha szemére vetették azt, amit nem képes megtenni, mint amikor megmondták neki, hogy mit kell tennie.

Ezután még órák teltek el, ahogy egymással szemben ültek egy düledező tanyáról származó romos asztal két oldalán, és órákig ismételgették azokat a gyakorlatokat, amelyeket a novíciák is épp akkor végeztek. A bimbózó virág és a folyópart. A nyári szellő és a csevegő patak. Nynaeve megpróbált a szél szárnyán lebegő pitypanggá válni, megpróbált a tavaszi esőt beszívó földé válni, megpróbált a talajban lassan előre araszoló gyökérré válni. Mindezt eredmény nélkül, vagy legalábbis anélkül az eredmény nélkül, amit Theodrin akart. A nő még azt is javasolta, hogy Nynaeve képzelje el magát egy szerető karjaiban, aminek borzalmas vége lett, mivel ettől Lanra kellett gondolnia. Hogy merészelt Lan így eltűnni! De ahányszor a csalódottság meggyújtotta a harag szikráját, mint izzó szénaszál száraz füvet, meg tudta ragadni a saidart, de Theodrin újra elengedtette vele, csillapítva, nyugtatgatva őt. A nő őrjítően ragaszkodott ahhoz, amit akart. Nynaeve úgy érezte, Theodrin órákat adhatna az öszvéreknek csökönyösségből. Ő sosem volt csalódott, derűs nyugalma szinte már művészi volt. Nynaeve az ő fejére akarta a borítani a vödörnyi hideg vizet, és megnézni, neki hogy tetszik. Aztán figyelembe véve az állában érzett fájdalmat, rájött, hogy ez talán mégsem olyan jó ötlet.

Theodrin Meggyógyította a fájást, mielőtt Nynaeve elment, de körülbelül ennyi is volt az ő képessége e téren. Egy perccel később Nynaeve viszonozta a Gyógyítást. Theodrin szeme időközben belilult, és Nynaeve igazán utálta, hogy nem hagyhatta úgy, hogy emlékeztesse a nőt egy kicsit arra, óvatosabban cselekedjen a jövőben. A viszonzás jogos volt, és Theodrin reszkető bámulata a Szellem, a Levegő és a Víz áramlatai láttán, némi elégtétellel töltötte el Nynaeve-ot a saját bámulatáért, amikor a vödör tartalma a fejére ömlött. Természetesen ő is reszketett a saját Gyógyításától, de az ember nem akarhat mindent.

Odakint a nap már félúton járt a nyugati látóhatár felé. Az utcán meghajlások és pukedlik sora hullámzott végig a tömegen, aztán a felemelkedő sokaság utat engedett Tarna Feirnek, aki úgy suhant végig az utcán, mint királynő a disznóólban. Piros rojtos kendője szembetűnő lobogóként volt karjára terítve. Még ötven hossz távolságból is nyilvánvaló volt a hozzáállása: ahogy a fejét tartotta, a szoknyáját felemelte a porból, és ahogyan semmibe vette még azokat is, akik udvariasak voltak vele. Első itt töltött napján sokkal kevesebb volt az udvariaskodás és sokkal több a hangoskodás, de egy aes sedai a Nővérek számára itt Salidarban is aes sedai. Két beavatott, öt novícia és majd egy tucat szolgáló töltötte azzal a szabadidejét, hogy kidobálta a konyhai szemetet az erdőbe és elásta csak azért, hogy a nőt meggyőzzék erről.

Amint Nynaeve elosont, mielőtt Tarna megláthatta volna őt, a gyomra olyan hangosan megkordult, hogy egy kosár fehérrépát cipelő férfi döbbenten pillantott rá. A reggeli ideje elment azzal, hogy Elayne megpróbálta feltörni a védőkört, a déli étkezés ideje pedig Theodrin gyakorlataival telt, és mára még nem végeztek. Theodrin utasítása az volt, hogy ma éjjel ne aludjon. Talán a kimerültség működik majd ott, ahol a sokk nem. Minden gátlást fel lehet törni – mondta Theodrin, hangjában teli önbizalommal –, és én feltöröm a tiédet. Csak egyszer kell sikerülnie. Egyszer sikerüljön fókuszálnod, harag nélkül, és tiéd a saidar. E pillanatban Nynaeve egy kis ételt szeretett volna magáénak tudni. A kukták persze már takarítottak és már majdnem kész voltak, de az ürühúsból készült pörkölt, és a roston sült sertéshús illata körbelengte a konyhákat, és szinte csavarta az orrát Meg kellett elégedjen két szerencsétlen kis almával és egy darabka kecskesajttal, meg egy kenyér sarkával. Ez a nap semmivel sem lesz már jobb.

Szobájába visszatérve, Elayne-t az ágyán kuporogva találta. A fiatalabb nő rápillantott anélkül, hogy felemelte volna a fejét, aztán újra a repedezett mennyezetet bámulta.

– Az elképzelhető legnyomorultabb nap áll mögöttem – sóhajtotta Elayne. – Escaralde ragaszkodik ahhoz, hogy megtanuljon ter'angrealt készíteni, amikor pedig még nem elég erős hozzá, és Varilin készített valamit – nem tudom mit – és a kő, amin dolgozott, egyszer csak átváltozott valami... lángszerűvé, épp a kezében. Dagdara kivételével senki sem lett volna képes meggyógyítani őt ott, és meghalt volna, és nem hiszem, hogy elég idő volt ahhoz, hogy odahívjunk valakit, aki meg tudta volna gyógyítani. Aztán „Mariganre” gondoltam, ha nem tudjuk megtanulni, hogyan kell kifürkészni egy fókuszáló férfit, akkor talán megtanulhatjuk, hogy kell kideríteni, hogy mit tett. Mintha emlékeznék, hogy Moiraine utalt arra, hogy ez lehetséges, azt hiszem emlékszem rá. Mindenesetre rá gondoltam, és valaki megérintette a vállamat, mire úgy felsikoltottam, mintha megszúrtak volna. Csak valami szegény fuvaros volt, aki meg akart kérdezni tőlem valamit egy rémhírrel kapcsolatban, de őt is úgy megijesztettem, hogy majdnem elszaladt.

Végül mélyet sóhajtott, és Nynaeve elvetette azt a gondolatot, hogy hozzá vágja utolsó almájának csutkáját, és közbeszólt a pillanatnyi csendben.

– Hol van „Marigan”?

– Már befejezte a rendrakást – és jó munkát végzett, – úgyhogy elküldtem a saját szobájába. Még mindig rajtam van a karkötő, látod? – Karját a levegőbe emelte, aztán hagyta, hogy visszaessen a matracra, de a szavak áradata nem lassult. – Egyfolytában szörnyen siránkozott, hogy mennyire el kéne menekülnünk Caemlynbe, és egy perccel sem bírtam tovább, mindezek után. A novíciáim borzalmasak voltak ma. Az a szörnyű Keathlyn nőszemély...

– Az a nagyorrú?

– ...egyfolytában azt pusmogta, soha nem lesz hajlandó hagyni, hogy egy lány parancsolgasson neki, és Faolain is berohant, és azt akarta tudni, hogy miért van Nicola az osztályban – honnan kéne nekem azt tudni, hogy Nicola neki dolgozik ma? Aztán Ibrella úgy döntött, kipróbálja, mekkora lángot tud létrehozni, és kis híján az egész osztályt felgyújtotta, és Faolain ott helyben mindenki előtt leszidott, amiért nem tartom irányításom alatt az osztályt, és Nicola azt mondta, hogy ő...

Nynaeve feladta, hogy akár egy szót is közbeszólhasson – lehet, hogy mégis hozzá kellett volna vágni az almacsutkát – és egyszer csak felkiáltott.

– Azt hiszem, Moghediennek igaza van!

A név hallatára a másik nő becsukta a száját, és fel is ült. Nynaeve nem bírta megállni, hogy körbe ne nézzen, hogy nem hallotta-e valaki, pedig a saját szobájukban voltak.

– Ez őrültség, Nynaeve!

Nynaeve nem tudta, hogy Elayne a javaslatra vagy Moghedien nevének hangos kimondására gondolt, és nem állt szándékában megkérdezni. Leült a saját ágyára, Elayne-nel szemben, és eligazgatta a szoknyáját.

– Nem, nem az. Jaril és Seve most már bármelyik nap elmondhatja valakinek, hogy „Marigan” nem az anyjuk, ha eddig még nem tették. Készen állsz a kérdésekre, amelyek ezután következnek? Én nem! Az aes sedai-ok bármelyik nap elkezdhetnek abban vájkálni, hogy hogyan tudok én bármit is felfedezni anélkül, hogy reggeltől estig dühös lennék. Ezt minden második aes sedai megemlíti, akivel szóba állok, és Dagdara mostanában furcsán néz rám. Emellett semmit sem fognak tenni, csak itt ülnek. Hacsak úgy nem döntenek, hogy visszamennek a Toronyba. Odalopakodtam, és kihallgattam, amit Tarna Sheriamnak mondott...

– Mit csináltál?

– Odalopakodtam, és kihallgattam – mondta Nynaeve egyenletes hangon. – Azt az üzenetet küldik Elaidának, hogy még időre van szükségük, hogy átgondolják a dolgokat. Ez azt jelenti, legalábbis számításba veszik, hogy elfelejtsék a Piros ajahot és Logaint. Én nem tudom hogyan, de bizonyára képesek rá. Ha még sokáig itt maradunk, lehet, hogy úgy végezzük, hogy ajándékként átadnak Elaidának. Ha most elmegyünk, legalább megmondhatjuk Randnek, hogy ne számoljon egyetlen aes sedai-jal sem, aki támogatja őt. Megmondhatjuk neki, hogy ne bízzon az aes sedai-okban.

Elayne szemöldökét összeráncolva maga alá húzta a lábait.

– Ha még mindig gondolkoznak, az azt jelenti, hogy nem döntöttek. Szerintem maradnunk kellene. Lehet, hogy segíthetünk nekik a jó döntésben. Ezen kívül, ha csak nem győzöd meg Theodrint, hogy velünk jöjjön, soha nem fogod megtörni a gátlásodat, ha elmegyünk.

Nynaeve oda sem figyelt erre. Mit csinált eddig Theodrin? Vizes vödrök. Ne aludjon éjszaka. Mi következik? Ennyi erővel akármivel próbálkozhat, amíg valami sikerül. Az, hogy akármi és minden bekövetkezhet, túl sok volt Nynaeve számára.

– Segíteni nekik a döntésben? Nem fognak hallgatni ránk! Siuan is alig figyel ránk, de ha ő félvállról vesz minket, mi legalább a markunkban tartjuk őt.

– Akkor is maradnunk kellene. Legalább addig, amíg a Csarnok dönt. Aztán ha a rosszabb a legrosszabbra fordul, akkor legalább tényt közölhetünk Randdel, nem pedig lehetőséget.

– És miből fogjuk megtudni? Arra nem számíthatunk, hogy másodszor is megtalálom a megfelelő ablakot. Ha addig várunk, amíg közhírré teszik, akkor lehet, hogy őrizni kezdenek minket. Legalábbis engem. Minden aes sedai tudja, hogy Rand és én Emondmezőről származunk.

– Siuan elmondja nekünk, mielőtt közhírré teszik – mondta Elayne nyugodtan. – Ugye te sem gondolod, hogy ő és Leane megadóan visszamegy Elaidához!

Erről van szó. Elaida leszedné Siuan és Leane fejét, mielőtt egyet pukedliznének.

– Még mindig nem gondolsz Jarilra és Sevére – tartott ki Nynaeve az álláspontja mellett.

– Majd kigondolunk valamit. Mindenesetre nem ők az első menekült gyermekek, akire valaki olyan vigyáz, aki nem a rokonuk. – Elayne valószínűleg azt gondolta, hogy gödröcskés mosolya megnyugtató. – Csak bele kell vessük magunkat. Legalább azt meg kellene várnunk, míg Thom visszatér Amadiciából. Őt nem hagyhatom hátra.

Nynaeve széttárta a karját. Ha kinézetről leolvasható a jeliem, akkor Elayne-nek úgy kéne kinéznie, mint egy kőbe vésett öszvér. A lány Thom Merrilint érezte apja helyett apjának, aki még kiskorában meghalt. Néha úgy tűnt, azt hiszi, még a vacsoraasztalhoz sem találna oda, ha a férfi nem fogná a kezét.

Az egyetlen figyelmeztető jel, amit Nynaeve megérzett, az volt, hogy valaki a közelben megragadja a saidart. Hirtelen kivágódott az ajtó, és a Levegő áramlatán Tarna Feir lépett a szobába. Nynaeve és Elayne talpra ugrott. Egy aes sedai mégiscsak aes sedai, és Tarna hangjában csak visszautasítás volt.

A szőke hajú Piros nővér tüzetesen megvizsgálta őket. Arca dölyfös volt, mint a téli márvány.

– Szép! Andor királynője és a rokkant vad.

– Még nem, aes sedai – válaszolta Elayne hűvös udvariassággal. – Nem, amíg meg nem koronáznak a Nagy Csarnokban. És csak akkor, ha az anyám halott – tette hozzá.

Tarna mosolya egy hóvihart is megfagyasztott volna.

– Természetesen megpróbálták titokban tartani előtted, de a pletyka megteszi a hatását – átható pillantása befogta a keskeny ágyakat, a rozzant széket, a ruhákat a falba vert szegeken és a repedezett vakolatot. – Azt kell gondoljam, jobb lakosztályt érdemelnél, figyelembe véve a csodás dolgokat, amiket tettél. Ha a Fehér Toronyban lennél, ahová tartozol, nem lennék meglepve, ha mostanra mindkettőtöket próbára tettek volna a kendőért.

– Köszönöm... – mondta Nynaeve, hogy megmutassa, éppoly udvarias tud lenni, mint Elayne. Tarna ránézett. Kék szeme olyan hideg volt, hogy arca többi része szinte melegnek látszott mellette. – Aes sedai – tette hozzá sietve Nynaeve.

Tarna visszafordult Elayne-hez.

– Az amyrlin különösen a szívébe fogadott téged és Andort. El se hinnéd, hogy milyen kutatást folytat utánad. Tudom, hogy nagy örömét lelné benne, ha visszatérnél velem Tar Valonba.

– Nekem itt a helyem, aes sedai. – Elayne hangja még mindig kellemes volt, de állát már megemelte és felvette a versenyt Tarna rátartiságával. – Akkor térek vissza a Toronyba, amikor a többiek.

– Értem – mondta a Piros nővér tompa hangon. – Hát rendben. Most hagyj magunkra. A vaddal akarok kettesben beszélni.

Nynaeve és Elayne összenéztek, de Elayne nem tehetett mást, csak pukedlizett és kiment.

Mikor az ajtó becsukódott, Tarna hihetetlenül megváltozott. Leült Elayne ágyára, keresztbe tette a lábát, fejét hátradöntötte a lepattogzó fejtámlának, és karját összefonta a hasán. Arca megenyhült és még el is mosolyodott.

– Nyugtalannak látszol! Ne légy! Nem foglak megharapni.

Nynaeve könnyen elhitte volna ezt, hogyha a nő pillantása is megváltozik. A szemei nem mosolyogtak, sőt tízszer keményebbnek látszottak, és százszor hidegebbnek. Nynaeve megborzongott ettől.

– Nem vagyok nyugtalan – mondta feszesen, letéve földre a lábait, hogy ne remegjenek.

– Megsértődtél?

– Miért?

– Azért, mert vadnak szólítottalak. Én is vad vagyok, tudod. Maga Galina Casban verte ki belőlem a gátlásomat. Ő már jóval azelőtt ismerte az ajahomat, mielőtt én, és személyes érdek fűzte hozzám. Mindenkihez személyes érdek fűzi, aki szerinte a Piros ajahot fogja választani. – Nevetve csóválta a fejét, de a szemei olyanok voltak, mint a jeges kések. – Hány órát töltöttem el üvöltve és sírva mire megtaláltam a saidart anélkül, hogy szorosan bezártam volna a szememet, hiszen úgy nem lehet szőni, ha nem látod az áramlatokat. Úgy tudom, Theodrin finomabb módszereket használ veled.

Nynaeve lábai akarata ellenére megremegtek. Azt csak nem próbálja meg Theodrin. Biztos nem. Lábai megfeszítése semmit nem ért, gyomra remegésével szemben. Tehát nem kéne megsértődnie, igaz? Csak engedje el a rokkant szót a füle mellett, mi?

– Miről kívánt beszélni velem, aes sedai?

– Az amyrlin biztonságban akarja látni Elayne-t, de te sok tekintetben legalább olyan fontos vagy. Talán még fontosabb. Amit te tudsz Rand al'Thorról, az talán felbecsülhetetlen értékű. Az is, amit Egwene al'Vere tud. Tudod, hogy hol van?

Nynaeve szerette volna letörölni az izzadságot az arcáról, de az oldala mellett tartotta a kezét.

– Már régóta nem láttam őt, aes sedai. – Hónapok teltek el azóta, hogy utoljára találkoztak Tel'aran'rhiodban. – Megkérdezhetem mit... – Salidarban senki sem nevezte Elaidát amyrlinnek, de ez a nő bizonyára tiszteli őt – ...szándékszik tenni az amyrlin Randdel kapcsolatban?

– Szándékszik, gyermekem? Ő az Újjászületett Sárkány. Az amyrlin tudja ezt, és meg szándékszik adni neki minden tiszteletet, amit megérdemel. – Tarna hangjába egy leheletnyi élénkség vegyült. – Gondolkozz, gyermekem! Ez a nyáj vissza fog térni a karámba, amint megvilágosodik előttük, hogy mit tesznek, de minden nap létfontosságú lehet. A Fehér Torony háromezer éve irányítja az uralkodókat. Több háborút és még sokkal rosszabb dolgokat akadályozott meg a Torony. A világ katasztrófa küszöbén áll, ha al'Thor nem kapja meg ezt az irányítást. Nem irányíthatod, amit nem ismersz, mint ahogy én sem tudtam fókuszálni csukott szemmel. Neki az a legjobb, hogy ha te visszatérsz velem, és átadod a róla szóló tudásodat az amyrlinnek most, mintsem hetek, vagy hónapok múlva. Neked is ez a legjobb. Itt soha nem válsz aes sedai-já. A Fogadalmi Pálca a Toronyban van. A próbatételt csak a Toronyban lehet elvégezni.

Nynaeve arcán csurgott a veríték, de nem volt hajlandó pislogni. Ez a nő azt képzeli, hogy őt meg lehet vesztegetni?

– Az az igazság, hogy sosem töltöttem sok időt a közelében. Tudod, én a faluban laktam, ő pedig a nyugati erdőben egy tanyán. Leginkább arra emlékszem, hogy ő olyan fiú volt, aki sosem hallgatott az érvekre. Őt mindig bele kellett kényszeríteni vagy rángatni abba, amit tennie kellett. Ez persze még gyerekkorában volt. Akár meg is változhatott azóta. A legtöbb férfi általában csak magasra nőtt fiú, de ő megváltozhatott.

Egy hosszú pillanatig Tarna csak nézte őt. A jeges pillantás alatt nagyon hosszúnak tűnt az a pillanat.

– Nos – mondta végül, és olyan gyorsan talpra ugrott, hogy Nynaeve kis híján hátrahőkölt, bár az aprócska szobában nem volt hová hátralépni. Nyugtalanító mosolya az arcán maradt. – Milyen furcsa csoport gyűlt itt össze. Bár én egyiküket sem láttam, de úgy tudom Siuan Sanche és Leane Sharif is Salidart ékesíti. Nem az a fajta társaság, amelyhez egy bölcs nő szívesen csatlakozna. Sokkal jobban tennéd, ha velem jönnél. Reggel indulok. Tudasd velem ma este, hogy várhatom-e, hogy találkozom veled az úton.

– Attól tartok, nem...

– Gondold át, gyermekem! Ez lehet életed legfontosabb döntése. Gondold meg jól. – A nyájas mosoly tovatűnt az arcáról, és Tarna kiviharzott a szobából.

Nynaeve térdei megadták magukat, mire ő letottyant az ágyra. Ez a nő az érzelmek olyan sorozatát futtatta végig rajta, hogy azzal szinte nem tudott mit kezdeni. Nyugtalanság és harag keveredett az életörömmel. Azt kívánta, bárcsak a Piros nővérnek lenne módja arra, hogy kapcsolatba lépjen a Randet kereső aes sedai-okkal a Toronyban. Ó, nem akar légypiszoknyi semmiség lenni, amikor megpróbálják az ő Randről szóló értékelését használni. Megpróbálták megvesztegetni őt. Megpróbálták megijeszteni. És az utóbbi elég jól sikerült. Tarna annyira biztos volt benne, hogy az aes sedai-ok le fognak térdelni Elaida előtt, hogy ez már szinte előre eldöntött ügy volt, csak az ideje volt kérdéses. És ez célzás volt Logainre? Nynaeve gyanította, hogy Tarna többet tud Salidarról, mint azt a Sheriam-féle Csarnok gyanította. Talán Elaidának tényleg vannak itt támogatói.

Nynaeve továbbra is várta Elayne visszatérését, és amikor jó fél óra eltelt, anélkül, hogy visszajött volna, elment, hogy megkeresse őt. Először fel-alá járkált az utcákon aztán már szaladgált, időnként megállva, hogy felmásszon egy-egy kocsira, hordóra vagy kőpillérre és végignézzen a tömeg feje fölött. A nap már alig valamivel volt a fák csúcsa fölött, mire morogva visszatért szobájába, és ott találta Elayne-t, aki láthatóan maga is épp csak akkor érkezett.

– Hol jártál? Azt hittem, Tarna esetleg elkapott valahol.

– Ezeket szereztem meg Siuantól. – Elayne kinyitotta a kezét. Két csavart kőgyűrű hevert a tenyerén.

– Igazi? Jó ötlet magunkkal vinni, de jobb lett volna, ha megpróbálod megszerezni az igazit.

– Nem gondoltam meg magam, Nynaeve! Még mindig azt hiszem, hogy maradnunk kell.

– Tarna...

– Csak meggyőzött engem. Ha elmegyünk, Sheriam és a Csarnok a Torony egységét fogja választani Rand helyett. Egyszerűen tudom. – Kezét Nynaeve vállára tette, és Nynaeve hagyta magát leültetni az ágyára. Elayne leült szemben a saját ágyára és elszántan előrehajolt. – Emlékszel, mit mondtál nekem a szükség felhasználásáról ahhoz, hogy megtaláljunk valamit Tel'aran'rhiodban? Meg kell találjuk a módját, hogy meggyőzzük a Csarnokot, hogy ne menjen vissza Elaidához.

– Hogyan? Mit? Ha Logain nem elég...

– Tudni fogjuk, amikor rátalálunk – mondta Elayne határozottan. Nynaeve szórakozottan babrálta csuklóvastagságú hajfonatát.

– Beleegyezel, hogy elmenjünk, ha nem találunk semmit? Nem igazán tetszik az a gondolat, hogy itt üljünk és megvárjuk, amíg úgy döntenek, hogy őrizet alá vesznek minket.

– Beleegyezek, azzal a feltétellel, hogy te is beleegyezel, hogy maradjunk, ha valami hasznosat találunk. Nynaeve, én is nagyon szeretném Randet látni, de lehet, hogy itt több jót tudunk tenni.

Nynaeve egy kicsit tétovázott mielőtt végül kinyögte.

– Megegyeztünk! – Ez elég biztonságosnak tűnt. Mivel fogalmuk sem volt róla, hogy mit is keresnek valójában, el sem tudta képzelni, hogy találnak egyáltalán valamit.

Ha eddig úgy tűnt, lassan telik ez a nap, most már szinte csak csúszott-mászott előre. Beálltak az egyik konyhánál a sorba, ahol szeletelt sonkát, fehérrépát és borsót kaptak. Úgy tűnt, a nap már órák óta ül a fák csúcsán. Salidar lakóinak nagy része napnyugtával lefeküdt aludni, de néhány fény azért megjelent az ablakokban, különösen a legnagyobb épületben. A Csarnok ma este lakomát ad Tarna tiszteletére. A hajdani fogadóból időnként harmonikazene hallatszott. Az aes sedai-ok találtak egy harmonikást a katonák között, megborotválták, és valamiféle libériát adtak rá. A fogadó előtt elhaladó emberek gyors pillantásokat vetettek az épület felé, mielőtt tovább siettek vagy olyan erősen próbáltak nem oda figyelni, hogy szinte reszkettek az erőlködéstől. Gareth Bryne megint kivétel volt. Ő az utca közepén, egy faládán ülve vacsorázott. Bárki, aki kinéz a Csarnokból, észre kell, hogy vegye őt. A nap rettentő lassan kúszott le a fák mögé. Hirtelen besötétedett, szürkületről nem is igazán lehetett beszélni, és az utcák kiürültek. A harmonikás új dallamba csapott. Gareth Bryne még mindig a ládáján ült egy fénykör szélén, mely a Csarnok díszvacsoráját világította meg. Nynaeve megrázta a fejét. Nem tudta eldönteni, hogy a férfi csodálatra méltó-e vagy bolond. Kicsit ez is, kicsit az is, gyanította.

Theodrin utasításai egész addig nem jutottak az eszébe, míg ágyba nem került – nyakában a foltos kőből készült ter'angreallal és Lan nehéz arany pecsétgyűrűjével – és a gyertyát ki nem oltották. Ehhez már túl késő van. Theodrin sosem fogja megtudni, hogy alszik-e. De hol van Lan?

Elayne légzésének hangja lelassult, Nynaeve kis sóhajjal magához ölelte kispárnáját és...

...Üres ágya lábánál állt, és ködösen látta Elayne-t Tel'aran'rhiod furcsa éjszakai fényében. Itt senki sem láthatja őket. Sheriam vagy az ő köréből valaki járhat ugyan erre, esetleg Siuan vagy Leane. Igaz, nekik kettőjüknek joguk van meglátogatni az Álmok Világát, de a ma esti keresésben egyikük sem szívesen válaszolna kérdésekre. Elayne nyilvánvalóan vadászatként látta ezt a dolgot. Tudatosan vagy sem, de úgy kiöltözött, mint Birgitte. Zöld kabátot és fehér nadrágot viselt. A kezében tartott ezüst íjra pislogott, mire az egy rezdülésre eltűnt.

Nynaeve leellenőrizte a saját öltözékét, és felsóhajtott. Mély nyakkivágása körül arannyal hímzett, virágokkal díszített szoknyáján tekergőző vonalakkal hímzett kék selyem báli ruhát viselt. Lábán érezte a tánchoz való bársonypapucsokat. Nem igazán fontos, hogy az ember mit viselt Tel'aran'rhiodban, de mi foglalhatta el az elméjét, hogy ezt választotta?

– Csak rájössz, hogy ez esetleg nem működik? – kérdezte, miközben ruhája átváltozott a jó, egyszerű folyóközi gyapjúruhává és erős cipőkké. Elayne-nek nincs joga így mosolyogni. Ezüst íj, persze! – Legalább halvány fogalmunk kéne, hogy legyen, hogy mit keresünk.

– Működnie kell, Nynaeve. A Tudós Asszonyok szerinti a szükség mindennek a kulcsa. Minél erősebb a szükség, annál jobb, és nekünk mindenképpen szükségünk van valamire, vagy a segítség, amit Randnek ígértünk, szertefoszlik, kivéve azt, amit Elaida adni akar. Nem hagyom, hogy ez megtörténjen, Nynaeve. Én nem fogom hagyni.

– Higgadj le. Én sem fogom hagyni, ha bármit is tehetünk. Akár folytathatjuk is. – Megfogva Elayne kezét, Nynaeve becsukta a szemét. Szükség. Remélte, hogy belsőjének valami kis része talán tudja, mire van szükségük. Lehet, hogy semmi sem fog történni. Szükség. Hirtelen úgy tűnt, minden kezd elcsúszni körülötte és érezte, hogy Tel'aran'rhiod egyszerre megbillen.

Szemei azonnal felpattantak. Amikor a szükséget használták, minden lépést szükségképpen vakon kellett megtenniük, és miközben minden egyes lépés közelebb vitte őket ahhoz, amit kerestek, minden egyes lépés viperákkal teli terembe is taszíthatta őket, vagy egy vadászat közben megzavart oroszlán leharaphatta a lábukat.

Itt nem voltak oroszlánok, de ami volt, az zavaró volt. Egyszer csak fényes dél lett, de ez nem zavarta Nynaeve-ot, hiszen az idő itt másképp folyt. Ő és Elayne egymás kezét fogták egy köves utcán, melyet tégla- és kőépületek szegélyeztek. A házakat és üzleteket finoman megmunkált párkányok és domborművek díszítették. A cseréptetőket díszes kupolák ékesítették, az utca fölött kő vagy fahidak íveltek át néha három, négy emelet magasságban. Az utcasarkokon nagy kupacban állt a szemét, régi ruhák és a törött bútor; patkányok rohangáltak fel-alá, néha megállva, hogy félelem nélküli, kihívó pillantásokat vessenek rájuk. Azok, akik a Tel'aran'rhiod meredélyére álmodták magukat, a lét és nemlét határán libegtek. Egy férfi sikoltva lezuhant az egyik hídról, és eltűnt, mielőtt az utcakőre csapódott volna. Egy tépett ruhájú nő üvöltve rohant feléjük egy tucat hossznyi távolságból, aztán semmivé vált. Az utcákon félbeszakadt sikolyok és kiáltások visszhangzottak, néha pedig durva, őrült nevetés hallatszott.

– Ez nem tetszik nekem – mondta Elayne nyugtalan hangon.

A távolban egy hatalmas csontfehér torony meredt a város fölé, messze magasabbra nyúlva a többinél. Többet közülük hidak kötöttek össze, és sokkal magasabbak voltak annál, ahol ők most álltak. Tar Valonban voltak, mégpedig azon a részén, ahol Nynaeve legutóbb megpillantotta Leane-t. Leane nem beszélt szívesen arról, amivel foglalkozott, ezzel növelve a varázslatos aes sedai-ok köré szőtt áhítatot és legendákat.

– Nem baj – mondta Nynaeve szilárdan. – Tar Valonban senki sem tud az Álmok Világáról. Senkivel nem futunk össze. – Felfordult a gyomra, amint egy véres arcú férfi hirtelen megjelent előttük, és feléjük tántorgott. A férfinak nem volt keze, csak csonkjai, melyekből ömlött a vér.

– Nem úgy értettem – mondta Elayne.

– Térjünk a tárgyra – mondta Nynaeve és behunyta a szemét. Szükség.

Váltás.

Most a Toronyban voltak, az egyik falikárpitokkal díszített kanyargós folyosón. Egy novícia ruhát viselő, kövér lány tűnt hirtelen fel előttük, nem egész háromhossznyi távolságra, majd szeme még kerekebbre nyílt, amikor meglátta őket.

– Kérem! – nyögte. – Kérem? – és eltűnt.

Elayne-nek hirtelen tágra nyílt a szeme.

– Egwene!

Nynaeve hirtelen megfordult, de a folyosó üres volt.

– Láttam őt! – erősködött Elayne. – Tudom, hogy láttam!

– Azt hiszem, ő is képes megérinteni a Tel'aran'rhiodot egy közönséges álomban éppúgy, mint bárki más – mondta Nynaeve. – Folytassuk, amiért itt vagyunk. – Kezdte egyre kényelmetlenebbül érezni magát. Ismét megfogták egymás kezét. Szükség.

Váltás.

Nem egy közönséges raktárszobában álltak. A falak mentén polcok sorakoztak, és a szoba közepén is két rövid sorban. A polcokon gondosan elrendezve különböző formájú és méretű dobozok. Némelyik egyszerű fából, némelyik faragott vagy lakkozott díszítéssel, bennük ruhákba csomagolt dolgok: kis szobrocskák, különös formájú figurák, fémből vagy üvegből, kristályból vagy kőből, esetleg mázas porcelánból. Nynaeve már tudta, hogy az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos tárgyakat látnak. Az a legvalószínűbb, hogy ter'angrealokat, talán néhány angrealt, és sa'angrealt is. Egy ilyen eltérő tárgyakból álló gyűjtemény, amit ennyire rendesen elraktároztak, sehol máshol nem lehetett, csak a Toronyban.

– Nem hiszem, hogy van értelme itt továbbmenni – mondta Elayne csüggedten. – Nem tudom, itt hogyan jöhetnénk rá bármire is.

Nynaeve megrántotta a hajfonatát. Ha tényleg van itt valami, amit használhatnának – kell, hogy legyen, ha csak a Tudós Asszonyok nem hazudtak –, akkor meg kell találni a módját, hogy elérjék azt a Valódi Világban is. Az angrealokat és egyéb hasonló dolgokat általában nem őrizték túl szigorúan. Amikor ő még a Toronyban volt, csak lelakatolták, és egy novícia vigyázott rájuk. Itt az ajtó vastag deszkákból készült, nehéz fekete vaszárral. Semmi kétség, hogy be volt zárva, de Nynaeve úgy gondolt rá, mintha nyitva lenne, és meglökte az ajtót.

Az ajtó kitárult az őrök szobája felé. Az egyik fal mentén egymásra rakott keskeny ágyak sorakoztak, a másik mentén pedig rozzant alabárdok. A súlyos, ütött-kopott székekkel körülvett asztal mögött újabb ajtó volt vaspántokkal és egy kis, rácsos kémlelőnyílással.

Amint Nynaeve visszafordult Elayne felé, hirtelen rádöbbent, hogy az ajtó becsukódott.

– Ha itt nem találjuk meg, amire szükségünk van, lehet hogy valahol máshol igen. Úgy értem, lehet, hogy valami más majd megteszi. Most legalább van némi útmutatásunk. Azt hiszem, ezek olyan ter'angrealok, amelyekről eddig senki sem tudta megállapítani, hogyan kell őket használni. Ez lehet az egyetlen oka, hogy így őrzik őket. Lehet, hogy még fókuszálni is veszélyes a közelükben.

Elayne savanyú pillantást vetett rá.

– De ha megint megpróbáljuk, lehet, hogy csakugyan ide jutunk vissza? Hacsak... hacsak a Tudós Asszonyok nem mondták meg neked, hogyan kell kizárni egy helyet a keresésből.

– Nem – semmit sem mondtak el túl lelkesen –, de egy olyan helyen, ahol ki lehet nyitni egy zárat azzal, hogy azt gondoljuk, hogy nyitva van, bármi lehetséges.

– Pontosan ezt tesszük. Rögzítjük az agyunkban, hogy amit mi akarunk, az nem Tar Valonban van.

Összehúzott szemöldökkel a polcokat méregetve még hozzátette:

– És fogadok, hogy ez egy ter'angreal, amelyről senki sem tudja, hogyan kell használni. – Bár azt el sem tudta képzelni, hogy ez hogyan győzhetné meg a Csarnokot arról, hogy Randet támogassa.

– Egy olyan ter'angrealra lenne szükségünk, ami nem Tar Valonban van – mondta Elayne, mintha meg akarná győzni saját magát. – Hát jó, folytassuk.

Kinyújtotta a kezét, és egy pillanattal később Nynaeve megfogta. Nynaeve nem tudta biztosan, hogy lett ő az, aki ragaszkodott a keresés folytatásához. Ő el akarta hagyni Salidart, nem pedig okot találni az itt maradásra, de azzal biztosíthatná, hogy a salidari aes sedai-ok támogatják Randet...

Szükség. Egy ter'angreal, ami nem Tar Valonban van. Szükség.

Váltás.

Akárhol is voltak most, a hajnali város biztosan nem Tar Valon volt. Nem egész húsz hossznyi távolságban a széles kövezett út egy kövekkel szegélyezett csatorna fölött átívelő fehér kőhídba torkollott, melynek mindkét végén szobrok álltak. Ötven hossznyira a másik irányban újabb híd állt. Mindenütt karcsú, erkélyekkel díszített tornyok álltak, mint a díszes, szeletekre vágott, cukrozott gyümölcsön átszúrt lándzsák. Minden épület fehér volt, az ajtónyílások, az ablakok, a nagy, néha dupla vagy tripla ívű boltozatok is. A hatalmasabb épületeken fehérre festett kovácsoltvas erkélyek voltak, finom mívű rácsokkal, melyek elrejtettek mindenkit, aki lenézett az utcákra és csatornákra. A skarlátvörös vagy arany díszítésű kupolák a tornyokhoz hasonlóan hegyes csúcsokban emelkedtek.

Szükség.

Váltás.

Ez akár egy másik város is lehetett volna. A keskeny, egyenetlen kövű utcát mindkét oldalról öt-hat emelet magas épületek zárták körül, melyek fehér vakolata sok helyen levált, és kilátszott alóla a tégla. Itt nem voltak erkélyek. Mindenütt legyek zümmögtek, és a földre vetülő árnyékok miatt nem volt könnyű megmondani, hogy még mindig nappal van-e.

Egymásra pillantottak. Valószínűtlennek tűnt, hogy itt rátalálnak egy ter'angrealra, de már túl messzire mentek, hogy most megálljanak. Szükség.

Váltás.

Nynaeve tüsszentett, mielőtt kinyitotta volna a szemét, és még egyet kellett tüsszentenie, miután kinyitotta. Minden lépésével porfelhőket vert fel. Ez a raktárhelység egyáltalán nem olyan volt, mint az előbb a Toronyban. A kis szoba zsúfolva volt ládákkal, fonott kosarakkal, és hordókkal, egymás hegyére-hátára felpakolva. És alig volt egy keskeny kis folyosó közöttünk, és mindent vastag porréteg fedett. Nynaeve annyira tüsszögött, hogy azt hitte, leesik a cipője – mire a por tovatűnt. Elayne önelégülten mosolygott. Nynaeve egy szót sem szólt, csak határozottan por nélkül gondolt a szobára. Neki is eszébe juthatott volna.

Végignézve a rendetlenséget, felsóhajtott. A szoba nem volt nagyobb, mint az, ahol testük álomban feküdt Salidarban, de ezt az egészet átkutatni...

– Hetekig fog tartani.

– Megpróbálhatnánk még egyszer! Az esetleg megmutatná, mit kell átnéznünk. – Elayne hangja ugyanolyan kétségekkel teli volt, mint Nynaeve gondolatai.

Akkor sem volt rossz javaslat. Nynaeve becsukta a szemét, és még egyszer jött a Váltás.

Ismét kinyitotta a szemét, és a szűk folyosó végén állt, távol az ajtótól, szemben egy faládával, amely a dereka fölé ért. A vaspántokat vastagon borította a rozsda, és maga a láda úgy nézett ki, mintha az elmúlt húsz évben egyfolytában kalapáccsal ütötték volna. Nem túl valószínű tárolóhely bármi hasznos dolog, különösen egy ter'angreal számára. Nynaeve ezt nem tudta elképzelni, de Elayne rögtön odaállt mellé, és ugyanazt a ládát bámulta.

Nynaeve az egyik kezét a fedelére tette – a csuklópántok csendesen fognak kinyílni –, és felnyomta. A zsanérok még csak meg sem nyikkantak. A ládában két súlyos, rozsdás kard, és ugyanolyan barna, lyukas mellvért feküdt, egy halom, rongyokba csavart csomagon, ami úgy tűnt, valakinek a régi ruháit és néhány konyhafelszerelését tartalmazza.

Elayne egy kis teáskannát babrált, melynek törött volt a csőre.

– Ha nem is hetekig, de az éjszaka hátralévő részét mindenképpen.

– Még egyszer? – javasolta Nynaeve – Ártani nem fog. – Elayne vállat vont. Becsukták a szemüket.

Szükség.

Nynaeve kinyúlt és a keze hozzáért valami kemény kerek dologhoz, ami szétmálló rongyokba volt bugyolálva. Amikor kinyitotta a szemét, Elayne keze is ott volt már az övé mellett. A fiatal nő szélesen vigyorgott.

Nem volt könnyű kivenni. A tárgy nem volt kicsi és meg kellett emelniük a rongyos kabátokat, rozsdás lábasokat és a csomagokat, melyek szétmállva apró figurákat, vésett állatokat és mindenféle szemetet fedtek fel. Mikor kiemelték, egymás között kellett tartaniuk a széles, lapos korongot, amely rohadó rongyokba volt csomagolva. Mikor kicsomagolták a rongyokból, kiderült, hogy egy vastag kristályból készült lapos tál az, ami majdnem két láb átmérőjű, és kavargó felhőknek látszó mély, vésett minta volt rajta.

– Nynaeve! – mondta Elayne lassan. – Azt hiszem, hogy ez egy...

Nynaeve összerezzent és majdnem elejtette a tálat, amint az hirtelen halvány vízszínű kékre változott, és a belekarcolt felhők lassan emelkedni kezdtek. Egy szívdobbanásnyi idő elteltével a kristály ismét tiszta volt, a vésett felhők elcsendesedtek. Csakhogy Nynaeve biztos volt abban, hogy a felhők nem ugyanazok voltak, mint az előbb.

– Ez egy... – kiáltott fel Elayne. – Ez egy ter'angreal! És akármiben le merném fogadni, hogy valami köze van az időjáráshoz. De nem vagyok elég erős ahhoz, hogy egyedül működtessem.

Nynaeve levegő után kapkodva megpróbálta lecsillapítani a szívverését.

– Ne csináld ezt! Nem veszed észre, hogy elcsendesítheted magad, amikor egy ter'angreallal babrálsz úgy, hogy nem tudod, mire való?

Az ostoba lánynak volt annyi hidegvére, hogy meglepett pillantást vessen Nynaeve-ra.

– Ez az, amit keresünk, Nynaeve! És szerinted, van valaki, aki többet tud a ter'angrealokról, mint én?

Nynaeve nagyot szippantott. Önmagában az, hogy a nőnek igaza van, nem jelenti azt, hogy nem fér rá egy kis figyelmeztetés.

– Nem azt mondom, hogy ez nem csodálatos, ha a segítségével lehet valamit tenni az időjárással – valóban csodálatos –, de nem értem, hogy lehet ez az, amire szükségünk van. Ez nem fogja sem így, sem úgy megváltoztatni a Csarnok döntését Randdel kapcsolatban.

– Nem mindig arra van szükséged, amit akarsz – idézte Elayne. – Ezt Lini szokta mondani, amikor nem engedett el lovagolni vagy fára mászni, de lehet, hogy ez a mondás itt is megállja a helyét.

Nynaeve megint nagyot szippantott. Lehet, hogy itt igaz a mondás, de itt és most ő mást akart. Olyan sokat kért volna?

A tál tovatűnt a kezükből, és most Elayne rezzent össze, és valami olyasmit motyogott, hogy ezt sosem fogja megszokni. A láda is csukva volt már.

– Nynaeve, amikor én belefókuszáltam a tálba, éreztem... Nynaeve, ez nem az egyetlen ter'angreal ebben a szobában. Azt hiszem, angrealok is vannak, talán még sa'angrealok is.

– Itt? – kérdezte Nynaeve hitetlenkedve, miközben körülnézett a telezsúfolt kis szobában. De ha egy van, miért ne lehetne kettő vagy tíz vagy száz? – Fény, nehogy még egyszer fókuszálj! Mi van, ha véletlenül működésre bírod valamelyiket. Elcsendesítheted...

– Pontosan tudom, hogy mit teszek Nynaeve! Tényleg tudom! Most pontosan meg kell tudnunk, hol van ez a szoba.

Ez nem bizonyult könnyű feladatnak. Bár a vaspántok vastag rozsdának tűntek csak, az ajtó nem jelentett akadályt, legalábbis Tel'aran'rhiodban nem. A gond utána kezdődött. A homályos, keskeny folyosónak odakinn csak egy apró ablaka volt a végén, és azon át sem látszott más, csak egy hámló, fehérre vakolt fal az utca túloldalán. Lemásztak a rozoga kőburkolatú lépcsőkőn, de ez sem használt semmit. Az első utcán, amit odakinn megláttak, bármelyik negyedében voltak is a városnak, és akárhol is volt a város, a házak teljesen egyformának tűntek. Az utca mentén álló apró boltokon nem voltak feliratok, és a fogadókat is csak kékre festett ajtajuk jelezte. Úgy tűnt, a vörös ajtók kocsmákat jeleznek.

Nynaeve valamiféle jellegzetességet keresve előresietett. Valami olyat keresett, ami pontosan megjelöli azt, hogy hol vannak. Valamit, ami elárulja, melyik város ez. Minden utca ugyanolyannak tűnt, mint az előző, de Nynaeve gyorsan talált egy – az előzőekkel ellentétben – egyszerű, kőből épült hidat, szobrok nélkül. A híd ívének közepéről csak a csatornát látta, mely további csatornákkal futott össze mindkét irányban. További hidakat látott, további épületeket hámló fehér vakolattal.

Hirtelen észrevette, hogy egyedül van.

– Elayne! – saját kiáltásának visszhangján kívül csend volt. – Elayne! Elayne!

Az aranyhajú nő előbukkant a sarkon, a híd lábának közelében.

– Hát itt vagy! – mondta Elayne. – Ehhez képest egy nyúl ürege jól megtervezett hely. Egy pillanatra félrefordítottam a fejemet, és te már eltűntél. Találtál valamit?

– Semmit. – Nynaeve még egyszer végigpillantott a csatornán, mielőtt csatlakozott Elayne-hez. – Egyáltalán semmi használhatót.

– Legalább biztosan tudjuk, hol vagyunk. Ebou Dar. Az kell, hogy legyen.

Elayne rövid kabátja és bő szárú nadrágja zöld selyemköntössé változott, kézfejére lógó csipkével, és magas, kifinomult hímzéssel díszített gallérral, melynek keskeny kivágása meglehetősen mély dekoltázst engedett látni.

– Egyetlen más város sem jut eszembe, ahol ennyi csatorna van, kivéve Illiant, és ez biztos, hogy nem Illian.

– Remélem is, hogy nem – mondta Nynaeve alig hallhatóan. Soha eszébe sem jutott volna, hogy a véletlenszerű keresés Sammael tanyájára vezetné őket. Észrevette, hogy az ő ruhája is megváltozott. Utazáshoz illő sötétkék lett, és egy lenvászon porköpeny is tartozott hozzá. Eltüntette a köpenyt, de a többit meghagyta.

– Ebou Dar tetszene neked, Nynaeve. Az ebou dari Tudós Asszonyok többet tudnak a gyógynövényekről, mint bárki más. Bármit képesek meggyógyítani. Muszáj is nekik, mert az ebou dariak – legyenek nemesek vagy közemberek, férfiak vagy nők – akár egy tüsszentés miatt is képesek párbajra menni – kuncogott Elayne. – Thom azt mondta, régen leopárdok éltek itt, de elmentek, mert túl ingerlékenyeknek találták Ebou Dar lakóit.

– Ez mind nagyon is rendben van – mondta Nynaeve –, de tőlem akár halomra is ölhetik egymást. Elayne! Ennyi erővel akár félre is tehettük volna a gyűrűket, és alhattunk volna. Még akkor sem találnék vissza abba a szobába, ha megkapnám a nagy kendőt, amikor oda érek. Bárcsak lehetne valahogy egy térképet készíteni... – Nynaeve elfintorodott. Ez olyan volt, mintha a valódi világban szárnyakat kért volna. Ha térképet tudnának készíteni a Tel'aran'rhiodról, akkor el tudnák vinni a tálat is.

– El kell jöjjünk Ebou Darba és meg kell keresnünk. – mondta Elayne határozottan. – A valódi világban. Legalább azt tudjuk, hogy a város melyik részében kell keresni.

Nynaeve arca felderült. Ebou Dar csak néhány száz mérföldnyire feküdt Salidartól az Eldar mentén.

– Ez nagyon jó gondolatnak tűnik, és legalább elhagyjuk Salidart, mielőtt minden a fejünkre zúdul.

– Komolyan, Nynaeve. Még mindig ez a legfontosabb a számodra?

– Ez az egyik fontos dolog. Tudsz valami mást is, amit tennünk kéne itt? – Elayne megrázta a fejét – Akkor, akár vissza is mehetünk. Szeretnék ma éjjel egy kicsit rendesen is aludni. – Azt nem lehetett megmondani, hogy mennyi idő telt el a valódi világban, míg az ember Tel'aran'rhiodban volt. Néha egy óra is egy órát jelentett, máskor egy napot vagy akár többet is. Szerencsére úgy tűnik, ez a másik irányban nem működött, vagy legalábbis nem annyira, mert különben az ember éhen halhatott volna álmában.

Nynaeve kilépett az álomból...

...És felpattanó szemei a párnájára szegeződtek, amely ugyanolyan lucskos volt az izzadságtól, mint ő maga. A nyitott ablakon egy lélegzetvételnyi levegő sem áramlott be. Salidar csendbe burkolódzott. A leghangosabb hang az éjszakai szürke gémek kiáltásai voltak. Felülve kikötötte a zsinórt a nyakában, és levette a csavart kőgyűrűt, miközben keze megállt, hogy egy pillanatra megfogja Lan nehéz, vastag aranygyűrűjét. Elayne is mocorgott, aztán ásítva felült, és fókuszálva meggyújtott egy gyertyacsonkot.

– Szerinted van ennek értelme? – kérdezte Nynaeve halkan.

– Nem tudom. – Elayne elhallgatott, miközben kezével eltakart egy ásítást. Hogy tudott ez a nő csinosnak kinézni, miközben ásított, a haja rendetlen volt, és a párna piros ráncot nyomott az egyik arcára? Ez egy olyan titok volt, amit az aes sedai-oknak kellene kivizsgálniuk. – Azt viszont tudom, hogy az a tál lehet képes tenni valamit az időjárással. És azt is tudom, hogy egy csomó elrejtett ter'angreal és angreal került jó kezekbe. Az a kötelességünk, hogy átadjuk őket a Csarnoknak. Pontosabban Sheriamnak. És azt is tudom, hogy ha ettől nem kezdik el támogatni Randet, akkor tovább vadászok, amíg találok valamit, amitől igen. És azt is tudom, hogy aludni akarok. Beszélhetünk erről majd reggel? – Válaszra sem várva eloltotta a gyertyát, ismét összegömbölyödött, és amint a feje a párnára ért, máris az álom lassú, mély lélegzetvételei hallatszottak felőle.

Nynaeve ismét nyújtózott egyet, és a mennyezetet bámulta a sötétben. Legalább hamarosan útra kelnek Ebou Darba. Talán holnap. Egy, vagy maximum két napra van szükségük ahhoz, hogy felkészüljenek az útra, és megállítsanak egy arra haladó folyami hajót. Legalább...

Hirtelen eszébe jutott Theodrin. Ha két napig tart, hogy elkészüljenek, Theodrin kétszer akar majd találkozni vele, az biztos. És azt várta, hogy Nynaeve nem alszik ma éjjel. Semmiképpen sem tudhatja meg az igazat, de...

Mélyet sóhajtva kimászott az ágyból. Nem volt túl sok hely a szobában, de az egészet kihasználva fel-alá kezdett járkálni, percenként egyre mérgesebbé válva. Mást sem akart, csak eltűnni innen. Megmondta már, hogy ő nem az a behódolós fajta, de lehet, hogy majd megtanul menekülni. Olyan csodálatos lenne fókuszálni, amikor csak akar. Észre sem vette a könnyeket, melyek csurogni kezdtek az arcán.

Tizennegyedik fejezet

Álmok és rémálmok

Nynaeve és Elayne láttán, Egwene nem kilépett az álomból, hanem kiugrott. Nem Cairhienben alvó testébe tért vissza – még csak épp, hogy elkezdődött az éjszaka –, hanem egy villogó tűszúrásnyi, fényekkel teli hatalmas feketeségbe, ahol sokkal több fénypötty volt, mint a legtisztább éjszakai égen a csillagok. Mindegyik élesen és egyértelműen látszott, ameddig a szem ellátott. Ha Egwene-nek lettek volna itt szemei, akkor ezt látta volna. Egwene alaktalanul lebegett a Tel'aran'rhiod és a valódi világ közötti végtelenségben, az álom és a valóság közti keskeny résben.

Ha lett volna itt szíve, az úgy vert volna, mint egy őrült dob. Nem hitte, hogy meglátták őt, de mi a Fényt csináltak ott, a Toronynak azon a részén, ahol semmi érdekes nem volt? Ezeken az éjszakai kirándulásokon gondosan elkerülte az amyrlin dolgozószobáját, a novíciák szállását, de még a beavatottak szálláshelyeit is. Mindig úgy tűnt, hogyha nem Nynaeve vagy Elayne, vagy mindkettő, jelenik meg ezeken a helyeken, akkor valaki más van ott. Persze odamehetett volna Nynaeve-hoz vagy Elayne-hez, – ők mindenképpen tudtak titkot tartani – de valami azt súgta, hogy ne tegye. Korábban már álmodott olyat, hogy megtette, és az mindig rémálomnak tűnt számára. Nem olyan fajta rémálom volt ez, amitől az ember hideg verítékben ébred fel, hanem olyan, amitől háborogva forgolódik. Az a többi nő. Az aes sedai-ok Salidarban tudták, hogy az Álmok Világában idegenek bolyonganak a Toronyban? Ez legalábbis furcsa volt a számára. Ha nem tudták, Egwene-nek nem volt módja figyelmeztetni őket. Sehogy sem figyelmeztethette őket. Ez az egész olyan csalódást keltő!

A sötétség hatalmas csillogó óceánja kavargott körülötte, és úgy tűnt, mozog, miközben ő nyugodtan állt. Hal módjára otthon érezte magát ebben az óceánban. Magabiztosan úszott, és igazából gondolnia se kellett rá jobban, mint egy halnak. Azok a villogó fények álmok voltak, a világ összes emberi lényének az összes álma. Álmok az összes világból és helyről, amelyek nem igazán azok a világok voltak, amelyeket ismert, olyan világok, amelyek egyáltalán nem hasonlítottak erre. Először Verin sedai beszélt neki róluk, és a Tudós Asszonyok megerősítették, hogy így van, és ő maga is megpillantott olyan dolgokat, amikor bekukucskált, melyeket egyszerűen képtelen volt elhinni, még egy álomban is. Nem rémálmokat – hiszen azok mindig fakó vörös, kék vagy homályos szürke színűek voltak, mint a mély árnyékok –, hanem lehetetlen dolgokkal teli álmokat. Jobb elkerülni az ilyen dolgokat, hiszen ő egyértelműen nem tartozik ezekhez a világokhoz. Olyan volt bekukkantani egy-egy ilyen álomba, mintha az ember hirtelen törött tükrökkel lenne körülvéve. Minden örvénylik, és az ember azt sem tudja, merre van a fent és a lent. Ettől szinte ki akarta üríteni a gyomrát, és ha itt nem is volt gyomra, az érzés visszatért, amikor ő maga visszalépett a testébe. A hányással nem tudta felébreszteni magát.

Néhány hasonló dolgot megtanult magától, azon kívül, amit a Tudós Asszonyok megtanítottak neki, és olyan helyekre is elkalandozott, amerre ők eltorlaszolták volna az utat. És mégis... Nem volt kétsége afelől, hogy többet tudna, sokkal többet, ha lenne egy Álomjárója, aki a válla mögül figyel. Igaz, hogy ő megmondaná, hogy ez még túl veszélyes, az pedig teljes mértékben tilos, mégis, javaslatokat tudna tenni, hogy mivel próbálkozzék. Már rég túl volt az egyszerű dolgokon, amiket könnyedén összerakott – most talán nem is volt az olyan egyszerű. Egwene elért arra a pontra, amikor maga is ki tudta találni a következő lépést. De ezek olyan lépések voltak, amilyeneket a Tudós Álomjárók már rég megtettek. Amit neki egyedül egy hónapig tartott elsajátítani, azt ők egy éjszaka vagy egy óra alatt meg tudták tanítani neki. Amikor úgy döntöttek, hogy már készen áll rá. Addig sosem. Ez nagyon bántotta őt, hiszen mást sem akart, csak tanulni. Mindent megtanulni. Most rögtön.

Minden fénypont ugyanolyannak látszott, mint az összes többi, mégis megtanult felismerni néhányat. Nem tudta pontosan, hogy hogyan, és ez halálosan ingerelte. Ezt még a Tudós Asszonyok sem tudták. Mégis, ha egyszer sikerült azonosítania, melyik álom melyik személyhez tartozik, akkor már úgy megtalálta ismét annak az embernek az álmait, mint nyíl a céltáblát, függetlenül attól, hogy az illető a világ végére ment is el. Az a fény Berelain volt, Mayene úrnője, az a nő, akit Rand megtett Cairhien uralkodójának. Egwene kényelmetlenül érezte magát, amikor belenézett Berelain álmaiba. Általában ugyanolyanok voltak, mint bármely más női álmai – minden nőt egyaránt érdekelt a hatalom, a politika és a legfrissebb öltözködési divat –, de Berelain néha férfiakról álmodott. Olyan férfiakról, akiket Egwene ismert, és ezeknek az álmoknak Egwene még az emlékétől is elpirult.

A kisebb tompa ragyogás Rand volt. Az ő álmait saidinból szőtt védőkör őrizte. Egwene kis híján megállt – rettentően bosszantotta, hogy valami, amit sem látni, sem érezni nem tud, kizárja őt, mint egy kőfal –, de inkább tovább lépett. Egy újabb jelentéktelen éjszaka nem vonzotta őt.

Ez a hely ugyanúgy ferdítette el a távolságot, ahogyan Tel'aran'rhiod az időt. Rand Caemlynben alszik, hacsak át nem ruccan Tearbe, és Egwene nagyon kíváncsi volt arra, hogyan csinálja ezt. Épp csak egy kis távolságra Rand álmától Egwene észrevett egy másik fényt, amit felismert. Bair az Cairhienben, több száz mérföld távolságban Randtől. Egwene tökéletesen biztosan tudta, hogy akárhol is legyen Rand, ezt az éjszakát biztos nem Cairhienben tölti. Hogyan csinálja ezt?

A fénypontokkal pettyezett mező sebesen eltávolodott, amint Egwene elviharzott a Tudós Asszonyok álmából. Ha látta volna Amyst vagy Melaine-t is, akkor talán nem menekült volna el, de ha a másik két Álomjáró nem alszik és álmodik, akkor lehet, hogy épp álmot járnak. Lehet, hogy egyikük épp ott van, ahol ő, készen állva arra, hogy lecsapjon rá és kidobja őt az álomból, vagy bele az Álomjáró saját álmába. Nem bízott abban, hogy ezt meg tudná akadályozni, egyelőre nem. A másik könyörületére kellene hagyatkoznia, egyszerűen csak része lenne az ő álmának. Elég nehéz dolog visszatartania magát az embernek valaki másnak az álmában, amikor az álmodó csak egyszerű ember, akinek fogalma sincs arról, hogy mi történik, bár nem nehezebb, mint kilépni belőle, mielőtt véget ér ez az álmuk. Nem valószínű, hogy felébrednek, míg az ember benne van az álmukban. Egy Álomjáró esetében, aki ugyanúgy tisztában van az álmaival, mint a valódi világgal, ez lehetetlen. Ez lenne a legjobb része a dolognak.

Egwene rájött, hogy ostoba volt. Hasztalanul menekült. Ha Amys vagy Melaine rátalált volna, akkor ő már rég máshol járt volna. Egyébként pedig épp feléjük is rohanhat. A fénypontok rohanása nem lelassult mellette, hanem egyszerűen megtorpant. Így működtek itt a dolgok. Bosszúsan átgondolta, hogy mit tegyen ezután. Azon kívül, hogy megtanuljon amennyit csak lehet Tel'aran'rhiodról, az volt itt a legfőbb célja, hogy végigböngéssze a világ néhány eseményét. Időnként úgy tűnt, a Tudós Asszonyok még azt sem mondanák meg, hogy felkelt a nap, ha nem látná a saját szemével. Azt mondták, nem szabad felizgatnia magát. Hogy is ne lehetne ideges, amikor olyan dolgokon rágódik, amiket nem ismer. Korábban ezt csinálta a Fehér Toronyban is, amikor megpróbált elcsípni valamit Elaida és Alviarin szándékaiból. Csak néhány utalást talált. Gyűlölte a tudatlanságot, mert az számára olyan volt mintha hirtelen megvakult és megsüketült volna.

Nos, most már az egész Tornyot lehúzta a listájáról. Muszáj volt, hiszen már nem lehetett többé biztos abban, hogy mely részei biztonságosak. Tar Valon többi részét már régebben kirekesztette, miután már kis híján negyedszer futott össze egy bronzbarna bőrű nővel, aki ezúttal mindenre elégedetten bólintva tanulmányozott egy istállót, amelyen látszott, hogy frissen festették kékre. Akárki is volt, ő egy pillanatra sem véletlenül álmodta magát Tel'aran'rhiodba. Nem tűnt el úgy, ahogyan egy alkalmi álmodó szokott, és úgy látszott, mintha a nő ködből lett volna. Nyilvánvalóan egy ter'angrealt használt, ami azt jelenti, hogy szinte biztos, hogy ő aes sedai. Egwene csak egy ter'angrealról tudott, amely fókuszálás nélkül lehetőséget adott arra, hogy valaki belépjen az Álmok Világába, ami Nynaeve-nél és Elayne-nél volt. Azonban ez a nyúlánk nő még nem volt régóta aes sedai. A gyönyörű nő – aki botrányosan vékony ruhát viselt – egykorúnak látszott Nynaeve-vel, nem pedig kortalannak.

Egwene megpróbálhatta volna követni őt – végül is a Fekete ajahhoz is tartozhatott, és ők elloptak ilyen álom ter'angrealokat –, de összevetve annak kockázatát, hogy rátalálnak, sőt akár el is foghatják, azzal a ténnyel, hogy senkinek sem mondhatja el amit megtudott, amíg ismét nem beszélhet Nynaeve-vel és Elayne-nel, vagy amíg fel nem fedez valamit, ami olyan iszonyú, hogy minden tőle függ... Végül is a Fekete ajah az aes sedai-ok ügye, és csak úgy nem mondhatja el a dolgot akárkinek. Egyáltalán nem is volt választási lehetősége.

Elgondolkozva figyelte a legközelebbi fényeket a feketeségben. Egyiket sem ismerte föl. Tökéletes nyugalomban álltak körülötte. Villódzó csillagok, megfagyva a tiszta fekete jégben.

Mostanában túl sok idegen volt az Álmok Világában, ami zavarta a lelki nyugalmát. Kettő, de ez a kettő már túl sok volt. A bronzszín bőrű nő, meg egy másik, határozottan csinos nő, aki céltudatos léptekkel mozgott, miközben kék szeme villogott elszánt arcán. Az elszánt nő – ahogy Egwene magában elnevezte – bizonyára egyedül is képes belépni a Tel'aran'rhiodba – szilárdnak tűnt, nem pedig ködből kifaragott alaknak –, és akárki is volt ő, és akármilyen okból került oda, gyakrabban járkált a Torony körül, mint Nynaeve, Elayne és Sheriam meg az összes többi együttvéve. Úgy tűnt, mindenütt előkerül, a Tornyon kívül. Sőt, kis híján meglepetést okozott Egwene-nek legutóbbi kirándulásán Tearbe. Természetesen nem egy találkozás éjszakáján, de a nő a Kő szívében járkált, mérgesen morogva magában. És ott volt Caemlynben is, Egwene legutóbbi két kirándulása alkalmával.

Az elszánt nő legalább akkora eséllyel volt a Fekete ajah tagja, mint a másik, és ráadásul bármelyikük lehetett Salidarból, vagy mindkettő, de Egwene eddig még sosem látta őket együtt, vagy akárkivel Salidarból. Egyébként pedig bármelyikük lehetett magából a Toronyból is. Ott is elég nagy a megosztottság, hogy az egyik oldal kémkedjen a másik után, és előbb-utóbb a Torony aes sedai-ai tudomást fognak szerezni Tel'aran'rhiodról, ha eddig még nem tették! A két idegen csupán kérdéseket villantott fel, válaszok nélkül. Egwene csak arra tudott gondolni, hogy kerülje őket.

Persze mostanában megpróbált mindenkit elkerülni az Álmok Világában. Megszokta, hogy vissza-visszanéz a válla fölött, arra gondolva, valaki épp akkor lopakodik mögé, és hogy észrevegye a dolgokat. Úgy gondolta, korábban megpillantotta Randet, Perrint, még Lant is látta a szeme sarkából. Ez persze lehetett a képzelet szüleménye vagy az, hogy véletlenül megérintette az álmaikat, de mindennek a tetejében olyan izgatott lett tőle, mint egy macska a kutyákkal teli udvarban.

Összehúzta a szemöldökét – vagy összehúzta volna, ha lett volna arca. Az egyik fény olyan... Nem volt ismerős. Egwene nem ismerte, de úgy tűnt... vonzza őt. Ahányszor csak másfelé nézett, ezen a fényponton mindig megakadt a pillantása.

Lehet, hogy megpróbálhatná megint megtalálni Salidart. Ez azt jelenti, hogy meg kell várni, míg Nynaeve és Elayne elhagyja Tel'aran'rhiodot – persze már egy pillantásra felismerte az ő álmaikat, még álmában is vígan – gondolta kuncogva –, és eddigi tucatnyi kísérlete, hogy megpróbálja beazonosítani Salidart ily módon, csak annyi eredményt hozott, mint amikor megpróbált átjutni a Rand álmait őrző védőkörökön. A távolságnak és a helyszínnek itt igazán semmi köze sem volt bármihez a valódi világban. Amys azt mondta, hogy itt nincs is helyszín. Másrészt ez ugyanolyan jó volt, mint... A pont, melyre egyfolytában visszatért a pillantása, ijesztően közeledni kezdett felé, és ami az előbb még csak egy távoli csillag volt, az pillanatok alatt telihold méretűre duzzadt. Egwene-ben fellobbant a félelem szikrája. Könnyű volt megérintenie egy álmot és belekukucskálni – ahogy az ember ujjával finoman hozzáér a vízfelszínhez, de meg nem töri azt –, de ez elvileg csak az ő akaratától függött. Az Álomjáró keresi az álmot, nem pedig az álom őt. Azt akarta, hogy a csillagos kép eltűnjön. Csak ez az egyetlen fénypont mozgott, és ahogy növekedett, fénnyel töltötte be Egwene látókörét.

Kétségbeesetten megpróbált elmenekülni. Fehér fény. Semmi más csak fehér fény, mely elnyelte őt...

Elbűvölt ámulattal pislogott. Hatalmas fehér oszlopok erdeje nyújtózott előtte. Az oszlopok többsége elmosódott volt, különösen azok, amelyek messze voltak, de az egyetlen élesen látható alak Gawyn volt, aki egyszerű zöld kabátjában robogott felé a fehér padlócsempéken. Arcán aggodalom és megkönnyebbülés keveredett. Egyébként csak majdnem volt Gawyn arca. Lehet, hogy Gawyn nem olyan nagyszerű, mint féltestvére Galad, de azért ő is jóképű férfi, bár az arca kicsit... közönségesnek tűnt. Egwene megpróbált megmozdulni, de nem tudott. Háta az egyik oszlopnak feszült és a csuklói a feje fölé voltak láncolva.

Ez csak Gawyn álma lehet. A számtalan fénypont között Egwene pont az övé mellett állt meg, és valahogy belecsöppent. A kérdésre, hogy hogyan, majd később válaszol. Most azt akarta tudni, hogy a férfi miért álmodik arról, hogy fogva tartja őt. Határozottan rögzítette elméjében az igazságot. Ez egy álom, valaki másnak az álma. Egwene pedig önmaga, nem pedig akármi, amit a férfi akart volna. Semminek a valódiságát sem fogadta el itt. Itt semmi sem érintheti meg az igazi énjét. Ezek az igazságok egyhangúan ismétlődtek a fejében. Ettől nehéz volt bármi másra gondolni, de amíg keményen tartja őket, megkockáztathatja, hogy itt marad. Legalábbis addig, amíg megtudja, hogy a férfi milyen különleges furcsaságokat forgat a fejében. Fogva tartani őt?!

A padlócsempékből hirtelen egy hatalmas lángnyelv csapott ki. Fanyar, sárga füstfelhők áramlottak felé, és ebből a pokolból, Rand lépett elő arannyal hímzett vörös ruhában, mint egy király, és szembe állt Gawynnal. Aztán a tűz és a füst eltűnt. Csakhogy a férfi alig hasonlított Randre. A valódi Rand ugyanolyan magas, mint Gawyn, de ez a kép egy fejjel magasabb volt Gawynnál. Az arc is csak halványan emlékeztet Randéra, durvább és keményebb volt, egy gyilkos hideg arca. A férfi gúnyosan mosolygott.

– Nem lesz a tiéd a lány! – vicsorogta.

– Te nem fogod megtartani! – válaszolta Gawyn nyugodtan, és hirtelen mindkét férfi kardot tartott a kezében.

Egwene-nek leesett az álla. Nem Gawyn tartja fogva őt. Arról álmodik, hogy megmenti! Randtől! Ideje kilépni ebből az őrületből. Arra összpontosított, hogy kívül legyen, újra a sötétségben, hogy ismét kívülről nézhesse ezt az egészet. Semmi sem történt.

A kardok hatalmas csattanással csaptak össze, és a két férfi halálos táncba kezdett. Halálos tánc lett volna, ha nem egy álomról van szó. Az egésznek semmi értelme sem volt – kardvívásról álmodni! –, és ez nem rémálom volt. Minden normálisnak látszott, még ha kissé elmosódott színekben is. „Egy férfi álmai olyan labirintust alkotnak, melyeket még ő maga sem ismerhet ki” – mondta egyszer Bair.

Egwene lehunyta a szemét, és egész elméjével összpontosított. Kívül. Kívül van, és onnan néz befelé. Semmi más számára nem maradt hely a fejében. Kívülről néz befelé. Kívülről néz befelé. Kívül!

Ismét kinyitotta szemét. A harc a tetőfokára hágott. Gawyn pengéje Rand mellkasába vágott, és amint Rand összeesett, az acél kiszabadult, és fényes ívet írt le a levegőben. Rand feje végiggurult a padlón, szinte Egwene lábáig. A lányra bámulva állt meg. A lány torkából sikoltás tört fel, mielőtt elfojthatta volna. Ez egy álom. Csak egy álom, de azok a halott, mereven bámuló szemek nagyon is valódinak tűntek.

Aztán Gawyn előtte termett, kardja már a hüvelyébe csúsztatva. Rand feje és teste eltűnt. Gawyn a lányt fogva tartó béklyókért nyúlt, és azok is tovatűntek.

– Tudtam, hogy eljössz – lehelte és összerezzent. Egwene önmaga volt! Egy pillanatra sem volt képes elfogadni, hogy valóban csapdába került.

Gawyn mosolyogva a karjaiba emelte.

– Örülök, hogy tudtad – mondta. – Ha tudtam volna, előbb jövök. Nem lett volna szabad ilyen sokáig veszélyben hagynom téged. Meg tudsz bocsátani nekem?

– Bármit meg tudok bocsátani neked – most két Egwene létezett. Az egyik elégedetten befészkelte magát Gawyn karjaiba, ahogy a férfi vitte a palota színes falikárpitokkal és hatalmas, gazdag aranydíszítésű tükrökkel szegélyezett folyosóján, a másik pedig valahol agya hátsó részében rohangált.

Ez kezd komollyá válni. Hiába összpontosított olyan erősen, ahogyan csak tudott, hogy kívülre kerüljön, mégis ott maradt, a másik önmaga szemén keresztül látva dolgokat. Gyorsan elnyomta magában a kíváncsiságot, hogy Gawyn mit álmodik róla. Az ilyen fajta érdeklődés veszélyes. Semmit nem fogad el ebből! De semmi sem változott.

Ahova nézett, a folyosó meglehetősen valóságosnak tűnt, bár amit a szeme sarkából látott, az mind elmosódott volt. Az egyik tükörben megpillantotta saját magát, és ez odavonta figyelmét. Meg akart fordulni, hogy megnézze, amint elhaladtak előtte, de valódi énje csak utas volt annak a nőnek a fejében, aki Gawyn álmaiban szerepel. A nő, akit egy pillanatara meglátott a tükörben, önmaga volt – egyetlen olyan vonása sem volt, amelyre rámutathatott volna, hogy akár csak egy cseppet is különbözik valódi arcától –, de valahogy az egész... a gyönyörű volt a megfelelő szó rá. Elképesztően gyönyörű. Így látja őt Gawyn?

Nem! Semmi kíváncsiság! Kifelé!

A folyosó egy szempillantás alatt vadvirágokkal borított hegyoldallá változott, a virágok gazdag illata hullámzott a lágy szellőben. A valódi Egwene lelkileg összerezzent. Ezt ő tette? A határ közte és a másik nő között egyre vékonyodott. Dühödten összpontosított. Ez nem a valóság, nem hajlandó elfogadni, ő saját maga. Kifelé! Kívül akar lenni, és onnan betekinteni.

Gawyn finoman lefektette őt a hegyoldalban egy köpönyegre, és egészen álomszerűen viselkedett. Mellé térdelve félresimított egy hajtincset az arcából, aztán megsimította a lány arcát, és ujja megállt a szája sarkánál. Egwene-nek nehezére esett, hogy bármire is összepontosítson. Lehet, hogy nincs hatalma a test fölött, mely bezárta őt, de ugyanazt érezte, amit az érzett, és a férfi ujjaitól úgy érezte, szinte szikrát vet a bőre.

– A szívem a tiéd – mondta Gawyn lágy hangon. – A lelkem, mindenem. – Gawyn kabátja most skarlátvörös volt, melyet finom ívű, hímzett arany levelek és ezüst oroszlánok díszítettek. Előkelő mozdulattal megérintette a fejét és a szívét. – Amikor rád gondolok, más gondolat számára nem marad hely. A parfümöd illata eltölti az agyamat, és lángra lobbantja véremet. A szívem úgy ver, hogy nem hallom, amint a világ szétroppan. Te vagy a napom, a holdam és a csillagok, te vagy számomra a menny és a föld, értékesebb, mint az élet vagy a lélegzetvétel, vagy... – Hirtelen fintorral elhallgatott. – Bolond beszéd – morogta magában.

Egwene szeretett volna tiltakozni, hogyha ura lett volna hangszálainak. Nagyon jó volt ilyen dolgokat hallani, még akkor is, hogy ha Gawyn egy kissé túllőtt a célon. Csak egy kissé.

Amikor a férfi elfintorodott, Egwene érezte, hogy valami felbomlik, de...

Csattanás.

Gawyn finoman lefektette őt a hegyoldalban egy köpönyegre, és egészen álomszerűen viselkedett. Mellé térdelve félresimított egy hajtincset az arcából, aztán megsimította a lány arcát, és ujja megállt a szája sarkánál. Egwene-nek nehezére esett, hogy bármire összepontosítson. Lehet, hogy nincs hatalma a test fölött, mely bezárta őt, de ugyanazt érezte, amit az érzett, és a férfi ujjaitól úgy érezte, szinte szikrát vet a bőre.

Nem! Nem engedheti meg magának, hogy elfogadja a férfi álmának bármely részét!

Gawyn arcán látszott a fájdalom. Kabátja most hideg szürke volt. Ökölbe szorított keze a térdén pihent.

– Nincs jogom hozzá, hogy úgy beszéljek veled, ahogy szeretnék – mondta mereven. – A bátyám szeret téged. Tudom, hogy Galad gyötrődik, úgy félt téged. Legalább fele részben azért lett fehérköpeny, mert azt hiszi, az aes sedai-ok rosszul bántak veled. Tudom, hogy ő... – Gawyn szorosan lehunyta szemét. – Ó, Fény, segíts! – sóhajtotta.

Csattanás.

Gawyn finoman lefektette őt a hegyoldalban egy köpönyegre, és egészen álomszerűen viselkedett. Mellé térdelve félresimított egy hajtincset az arcából, aztán megsimította a lány arcát, és ujja megállt a szája sarkánál.

Nem! Kezdi elveszíteni azt a kevés uralmát is a dolgok felett! Ki kell jutnia! Mitől félsz? Nem tudta biztosan, hogy ez a saját gondolata volt-e, vagy a másik Egwene-é. A határ kettőjük között már csak egy fátyolszövet volt. Ez Gawyn. Gawyn.

– Szeretlek! – mondta a férfi tétován. Ismét zöld kabátját viselte, melyben kevésbé látszott jóképűnek, mint valójában volt. Megráncigálta egyik gombját, mielőtt leengedte volna a kezét. Úgy nézett a lányra, mintha félne attól, amit meglát az arcán. Gawyn megpróbálta titkolni az érzelmeit, de nem járt túl sok sikerrel. – Ezt még soha egyetlen nőnek sem mondtam, soha nem is akartam. El sem tudod képzelni, milyen nehéz ezt neked mondani. Nem mintha nem akarnám – tette hozzá sietve, egyik kezével felé nyúlva –, de bátorítás nélkül kimondani olyan, mint kardomat félredobva, csupasz mellkassal szembeszállni egy pengével. Nem mintha azt hinném, hogy te... Fény! Ezt nem tudom kellőképpen elmondani. Lehetséges, hogy te... esetleg... idővel... érzel majd... valamit irántam? Valamit, ami több mint barátság?

– Te édes őrült – nevetett Egwene lágyan. – Szeretlek. – A „szeretlek” visszhangzott agyának abban a részében, amely valódi önmaga volt. Érezte, hogy eltűnik a határvonal, és egy pillanat alatt rájött, hogy ez már nem is zavarja, és akkor megint már csak egy Egwene volt. Egyetlen Egwene, aki boldogan kulcsolta a karját Gawyn nyaka köré.

Nynaeve a támla nélküli széken üldögélve a holdfényben öklével elnyomott egy ásítást, és pislogott. Úgy érezte, mintha homokot szórtak volna a szemébe. Ez most működni fog, ó igen, ez működni fog. Épp-csak köszön majd Theodrinnek, és utána elalszik. Ha nem előtte! Nagy nehezen talpra rángatta magát. A szék kőkemény volt – a feneke már rég elzsibbadt –, de ez a kényelmetlenség már láthatólag nem volt elegendő. Talán, ha sétál egy kicsit odakinn. Előrenyújtott karral az ajtóhoz tapogatózott.

Hirtelen távoli sikoltás hasított az éjszakába, és ugyanakkor a szék erősen hátba vágta őt, amitől döbbent kiáltással a durva ajtónak esett. Elképedve bámulta a széket, amely az oldalán feküdt a padlón, és egyik lába elferdült.

– Mi az? – kiáltotta Elayne hirtelen felegyenesedve az ágyában. Újabb sikolyok és kiáltások hallatszottak egész Salidarban. Néhány a saját házukból, meg valami elmosódott moraj és zörgés, ami mintha mindenhonnan hallatszott volna. Nynaeve üres ágya zörögni kezdett, aztán egy lábnyit előrecsúszott a padlón. Elayne felemelkedett, és kis híján kilökte Nynaeve-ot a szobából.

– A gonosz bugyogása. – Nynaeve meghökkent azon, hogy milyen hűvös a hangja. Semmi értelme nincs fel-alá ugrálni, és fejvesztetten csapkodni a karjaival, de legbelül épp ezt tette. – Mindenkit fel kell ébreszteni, aki még alszik – nem tudta, hogy hogyan tudna bárki is aludni ebben a lármában, de aki mégis, az meghalhatott, mielőtt felébredt volna.

Válaszra sem várra kisietett a szobából és belökte a következő ajtót – és lebukott, amint egy fehér mosdótál vadul elrobogott a levegőben éppen ott, ahol az előbb még a feje volt, majd összetört mögötte a falon. Ezen a szobán négy nő osztozott, két ágyban, melyek alig voltak nagyobbak az övénél. Az egyik ágy már felfordulva állt a földön, és a két nő épp megpróbált kimászni alóla. A másikon Emara és Ronelle, egy másik beavatott, verdesett és nyögdécselt szorosan becsavarva az ágyneműjükbe.

Nynaeve kirángatta az egyik nőt a felfordult ágy alól, egy leesett állú, csontsovány szolgálólányt, akit Mulindának hívtak, és az ajtó felé lökte.

– Menj! Ébressz fel mindenkit a házban, aki még alszik, és segíts, akinek csak tudsz! Menj! – Mulinda botladozva elment, majd Nynaeve talpra rángatta a remegő hálótársát is. – Segíts, Satina! Segíts kiszabadítani Emarát és Ronelle-t!

Lehet, hogy reszketett, de a kövérkés nő bólintott, és elszántan nekilátott. Persze nem csak az ágyneműt kellett kitekerni. Olyan volt, mintha élne, mint egy szőlőinda, amely addig szorítja, amire rátekeredett, míg az össze nem roppan. Nynaeve és Satina alighogy lefejtette a két nő torkáról, amikor a kancsó elugrott a mosdóállványról és nekicsapódott a mennyezetnek. Satina ijedtében elvesztette a fogást, és az ágynemű hirtelen kipattant Nynaeve kezéből, egyenesen vissza oda, ahol volt. A két nő egyre gyengébben küzdött, egyikük már alig hörgött, a másiknak meg már a hangja is elakadt. Az ablakon besütő kevés holdfényben is látszott, hogy arcuk megduzzadt és sötét lett.

Nynaeve ismét mindkét kezével rángatva az ágyneműt megnyitotta magát a saidarnak, és semmit sem talált. Behódolok, a Fény égessen meg! Behódolok! Szükségem van a Hatalomra! Semmi. Az ágy nekicsapódott a térdének, és Satina felnyüszített.

– Ne csak álldogálj ott! – kiáltott fel Nynaeve. – Segíts!

Az ágynemű hirtelen ismét kirántotta magát a markából, de ahelyett hogy Emarára és Ronelle-re tekeredett volna, most olyan erővel lendült a másik irányba, hogy egymásra zuhantak, és kész csoda, hogy nem sérültek meg. Nynaeve észrevette Elayne-t az ajtóban, aztán olyan erővel csukta be a száját, hogy a fogai összecsattantak. Az ágynemű a plafonról lógott. A Hatalom. Persze.

– Mindenki ébren van – mondta Elayne, miközben átnyújtott neki egy köntöst. Ő már fölvett egyet az inge fölé. – Néhány zúzódás és horzsolás, egy-két csúnya vágás, amit kezelni kell, ha lesz rá idő, és azt hiszem, még néhány napig mindenkinek rossz álmai lesznek, de ennyi az egész itt. – Még mindig sikolyok és kiáltások hallatszottak az éjszakában. Satina megint ugrott egyet ijedtében, amint Elayne hagyta, hogy az ágynemű leessen, de az többet nem mozdult, csak feküdt a padlón. A felfordult ágy recsegve bár, de felemelkedett. Elayne az ágyon fekvő nyöszörgő nők fölé hajolt. – Azt hiszem, ők leginkább csak elkábultak. Satina, segíts nekem lábra állítani őket.

Nynaeve barátságtalan pillantással mustrálgatta a köntöst a kezében. Hát persze, hogy elkábultak, amikor teljesen összekötözték őket. Fény, de hiszen hasztalan próbált segíteni. Úgy rohant be, mint egy őrült, hogy átvegye az irányítást. De a Hatalom nélkül egyszerűen hasztalan próbálkozott.

– Nynaeve, tudnál nekem segíteni? – Elayne egyenesen tartotta a dülöngélő Emarát, miközben Satina szinte a vállán vitte Ronelle-t az ajtóhoz. – Szerintem Emara hányni fog, és jobb, ha azt odakinn teszi. Azt hiszem, az éjjeliedények eltörtek. – A szobában terjengő szag igazolta őt. A cserepek csikorogtak a padlón, ahogy megpróbáltak kicsúszni a felfordult ágy alól.

Nynaeve mérgesen bújt bele a köntösbe. Most érezte a Forrást, egyfajta meleg ragyogást, épp a látókörén kívül, de szándékosan figyelmen kívül hagyta. Évekig megvolt a Hatalom nélkül. Most is meglesz nélküle. Emara karját a vállára emelve segített a nyöszörgő nőt kivezetni az utca felé. Majdnem sikerült is nekik időben kiérni.

Amikor kiértek, és miután megtörölték Emara száját, már mindenki összegyűlt a ház előtt, köntösben, vagy épp abban, amiben aludtak. A tiszta égen csüngő telihold fényesen világított. A többi házból is sikoltozó, üvöltő emberek özönlöttek az utcára. A kerítés deszkái egymás után zörögni kezdtek. Egy vödör hirtelen, ugrálva megindult az utcán. Egy tűzifával megrakott kocsi hirtelen előregurult, a kocsirúd árkot szántott a kemény földbe. Az utca vége felől az egyik házból füst kezdett felszállni, és vízért kiáltozó emberek hangja hallatszott.

Egy utcán fekvő ember sötét alakja vonta magára Nynaeve pillantását. A kinyújtott karja melletti pislákoló lámpa alapján az egyik éjjeliőr lehetett. Nynaeve látta a férfi bámuló szemét villogni a holdfényben, az arcát borító vért, az ütés nyomát a halántékán, ahol valami kemény tárgy megütötte, mint valami balta. Azért megnézte a férfi nyakán a pulzusát. Üvölteni akart dühében. Az embereknek hosszú életük után a saját ágyukban kellene meghalniuk, a családjukkal és barátokkal körülvéve. Minden más csak pazarlás. Puszta, nyomorúságos pazarlás!

– Tehát ma éjjel rátaláltál a saidarra, Nynaeve. Jó.

Nynaeve megijedt, és felpillantott Anaiyára. Most jött csak rá, hogy valóban megragadta a saidart, de még azzal együtt is hasztalan próbálkozott. Felemelkedve elcsigázottan leporolta a térdét, és megpróbált nem a halott emberre nézni. Változtatott volna a dolgon, ha ő gyorsabb?

Anaiyát körülölelte a Hatalom ragyogása. De nem csak őt. Az összefüggő fény magába foglalt még legalább két teljesen felöltözött aes sedai-t, egy köntöst viselő beavatottat és három novíciát, akik közül ketten csupán alsóinget viseltek. Közülük az egyik Nicola volt. Nynaeve látott más ragyogó csoportokat is tucatszám mozogni az utcán. Tagjaik közül néhányan aes sedai-ok voltak, de a legtöbbjük nem.

– Nyisd meg magad a kapcsolódáshoz – folytatta Anaiya. – És te is, Elayne és... Mi baj van Emarával és Ronelle-lel? – Mikor megtudta, hogy csak elkábultak, valamit morgott magában, aztán azt mondta nekik, hogy amint kitisztult a fejük, találjanak egy kört, és csatlakozzanak hozzá. Sietve kiválasztott még négy beavatottat egy csoportból Elayne körül. – Sammael, ha róla van szó, nem pedig valaki másról, most megtanulja, hogy korántsem vagyunk gyámoltalanok. Gyorsan, öleljétek meg a Forrást, de maradjatok meg azon a ponton. Legyetek nyitottak és rugalmasak.

– Ez nem valamelyik Kitaszított – kezdte Nynaeve, de az anyáskodó aes sedai határozottan közbevágott.

– Ne vitatkozz, gyermekem, csak nyisd meg magad. Vártunk valamilyen támadást, ha nem is pontosan ilyet, és kész tervünk van rá. Gyorsan, gyermekem. Nincs idő a hasztalan fecsegésre.

Nynaeve becsukta a száját, és megpróbálta elérni azt a határt, amikor az ember megöleli a saidart, a behódolás pillanatában. Ez nem volt könnyű. Kétszer is érezte, hogy a hatalom nem csak beleáramlik, hanem rajta keresztül Anaiyába is, és mind a kétszer visszatántorodott. Anaiya szája megfeszült és úgy bámult Nynaeve-ra, mintha azt hinné, szándékosan tette. Harmadszorra olyan érzés volt, mintha nyakon csípték volna. A saidar végigsöpört Nynaeve-on Anaiya felé, és amikor megpróbálta visszahúzni, rájött, hogy az ő áramlását megfogták, és beleolvasztották a nagyobb áramlásba.

Bámulat lett úrrá rajta. A többiek arcát nézte és azon tűnődött, vajon ők is ugyan ezt érzik-e. Része lett valaminek, ami több, mint ő, nagyobb, mint ő. Nemcsak az Egyetlen Hatalomnak. A fejében érzelmek kavarogtak: félelem, remény és megkönnyebbülés – és igen, bámulat sokkal inkább, mint bármi más –, valamint nyugalomérzet, ami biztos az aes sedai-ok felől jött, és nem tudta volna megmondani, melyik érzelem a sajátja. Dermesztő érzésnek kellett volna lennie, de Nynaeve közelebb érezte most magát ezekhez a nőkhöz, mint korábban bármikor bármely nővérhez. Mintha mindannyian egy húsból és vérből valók lennének. Egy Ashmanaille nevű nyúlánk Szürke nővér melegen rámosolygott, mintha felismerné a gondolatait.

Nynaeve-nek elakadt a lélegzete, amikor hirtelen észrevette, hogy már nem érez dühöt. A harag eltűnt, feloldódott a csodálkozásban. Mégis valahogy most, amikor az irányítást átvette a Kék nővér, a saidar áramlása folytatódott. Nicolára pillantva nem látott nővéri mosolyt, csak figyelmes vizsgálódást. Válaszul Nynaeve megpróbált visszahúzódni a kapcsolódásból, de semmi sem történt. Amíg Anaiya meg nem töri a kört, Nynaeve a része marad, és nincs más választása.

Elayne sokkal könnyebben csatlakozott, miután az ezüst karkötőt köntöse zsebébe csúsztatta. Nynaeve arcát kiverte a hideg veríték. Mi történhetett volna, ha Elayne úgy lép be a kapcsolatba, hogy közben az a'dammel hozzá van kapcsolva Moghedienhez? Fogalma sem volt róla, amitől a kérdés csak rosszabb lett. Nicola összehúzott szemöldökkel vizsgálgatta előbb Nynaeve-ot, aztán Elayne-t. Nyilvánvalóan nem tudta elkülöníteni, hogy melyik érzelem kié, de Nynaeve még azt sem tudta volna megmondani, melyik a sajátja. Az utolsó két nő ugyanilyen könnyen került a körbe. Shimoku, egy csinos, sötét szemű kandori nő, aki épp a Torony kettéválása előtt vált beavatottá, és Calindin, egy taraboni, aki sötét haját sok vaskos fonatban viselte, és már jó tíz éve beavatottként élt. Az egyik nő alig volt több novíciánál, a másik pedig minden morzsányi tudásért megküzdött, de minden gond nélkül sikerült csatlakozniuk.

Nicola hirtelen megszólalt, de a hangja olyan volt, mintha félálomban beszélne.

– Az oroszlános kard, az elkötelezett lándzsa és a nő, aki átlát a dolgokon. Hárman a hajón, és a férfi, aki halott, mégis él. A nagy csata lezajlott, de a világnak nincs vége a csatával. A visszatérés kettéosztotta az országot, és a védelmezők tartják egyensúlyban a szolgákat. A jövő pengeélen táncol.

Anaiya Nicolára bámult.

– Mi volt ez, gyermekem?

Nicola pislogott.

– Mondtam valamit, aes sedai? – kérdezte gyenge hangon. – Olyan... furcsán... érzem magam.

– Nos, ha felfordult a gyomrod – mondta Anaiya szaporán –, akkor intézd el mielőbb. A kapcsolódás néhány nővel furcsa dolgokat művel az első alkalommal. De nincs időnk a gyomrodat dédelgetni. – Bizonyítandó, amit mondott, fölemelte a szoknyáját, és nekiindult, végig az utcán. – Maradjatok a közelemben mindannyian, és kiáltsatok, ha láttok valamit, amivel foglalkozni kell.

Ez aligha jelenthetett problémát. Az utcákon hemzsegtek az emberek. Hangosan kérdezgették, mi történt, vagy egyszerűen csak kiabáltak, és minden mozgott. Ajtók csapódtak és ablakok vágódtak ki, pedig senki sem ért hozzájuk. A házakból recsegés-ropogás és csörömpölés hallatszott, edények, szerszámok, kövek, bármi, amit nem rögzítettek, a levegőbe ugorhatott, és elkezdhetett repülni, bármelyik pillanatban. Egy nagydarab szakács, gyűrött ingében szinte hisztérikusan nevetve elkapott egy vödröt a levegőben, de amikor egy mindössze alsóruhát viselő magas fickó megpróbált elütni egy darab tűzifát, eltört a karja. Kötelek tekeredtek a karok és lábak köré, és még az emberek ruhája is kúszni kezdett. Találtak egy szőrös férfit, akinek a fejére tekeredett az inge, és olyan erővel csapkodott a kezeivel, hogy visszatartotta azokat is, akik megpróbálták lefejteni róla, mielőtt az megfojtaná. Egy nő, akinek sikerült magára húznia valami ruhát, egy tető szélébe kapaszkodott, és torkaszakadtából sikoltozott, amint a ruhája megpróbálta őt átdobni a ház fölött, vagy a levegőbe emelni.

Ezeket a dolgokat nem volt nehezebb megoldani, mint megtalálni őket. Anaiya ügyesen bánt a Hatalom áramlataival a kapcsolaton keresztül – és mások is a többi körben –, és egy csapat dühös bikát sem okozott volna problémát megállítani, nem beszélve egy teáskannáról, aminek repülni támadt kedve. És ha valamit megállítottak, mindegy hogy a Hatalommal vagy anélkül, az ritkán lendült neki újra. Csak egyszerűen túl sok volt belőlük. Még arra sem volt idő, hogy megálljanak Gyógyítani, hacsak nem volt életveszélyes állapotban az illető. A horzsolásokkal, vérző sebekkel és törött csontokkal várni kellett, amíg a kerítésdeszkákat a földhöz csapták, remélve, hogy senkinek sem törik be a fejét. Megállították a vadul pörgő hordókat, mielőtt eltörték valakinek a lábát.

Nynaeve-ben egyre nőtt a feszültség. Annyi elfojtandó dolog, mind apró, de az a férfi, akinek betörte a fejét egy serpenyő, vagy az a nő, akit saját inge fojtott meg, éppúgy halott volt, mintha a Hatalom sújtotta volna agyon. Ez nem csak az ő feszültsége volt – gondolta – a körben minden nőből érződött, még az aes sedai-ból is. De nem tehetett mást, mint menetelt a többiekkel, figyelte, ahogy Anaiya szövi közös áramlataik együttesét, és harcba száll az ezernyi apró veszéllyel. Nynaeve elveszettnek érezte magát attól, hogy ő csak csatornaként szolgál, hogy csak egyike a tucatnyi nőnek.

Végül Anaiya szemöldökét ráncolva megállt. A feloszló kapcsolat meglepte Nynaeve-et. Egy pillanatra megtántorodott, és értetlenül bámult. A sikolyokat és kiáltásokat sóhajok és sírás váltotta föl. A halványan megvilágított utca csendes volt, csak azok okoztak némi zajt, akik megpróbáltak segíteni a sebesülteken. A hold állása alapján kevesebb, mint egy óra telhetett el, de Nynaeve-nek úgy tűnt, mintha legalább tíz óra lett volna. Fájt a háta, ahol a szék megütötte, remegett a térde és égett a szeme. Hatalmasat ásított.

– Egyáltalán nem az történt, amit a Kitaszítottaktól vártam – morogta Anaiya félig-meddig csak magának. Az ő hangja is fáradt volt, de rögtön nekiugrott a következő tennivalónak, vállon ragadva Nicolát. – Alig állsz a lábadon. Pihenés kell neked. Menj, feküdj le gyermekem! Reggel viszont rögtön beszélni akarok veled, még a reggeli előtt. Angla, te itt maradsz, te még kapcsolódhatsz velem, és kölcsönadhatsz egy kis erőt, a Gyógyításhoz. Lanita, ágyba!

– Nem a Kitaszítottak voltak – mondta Nynaeve. Valójában csak motyogta. Fény, milyen fáradt volt. – A gonosz buggyant elő. – A három aes sedai rábámult. Egyébként a többi beavatott és a novíciák is, kivéve Elayne-t. Még Nicola is, aki még nem távozott. Nynaeve ez egyszer nem törődött vele, milyen súlya van az aes sedai-nak az ő szemében, túl fáradt volt ehhez.

– Láttunk ilyet Tearben – mondta Elayne. – A Kőben. – Igazából csak az utórezgéseit látták. – Ha Sammael megtámadna minket, ő nem tűzifával hajigálna. – Ashmanaille kifürkészhetetlen pillantást váltott Bharatine-nel, egy Zöld nővérrel, aki nagydarab volt, mégis kecsesen mozgott, és hosszú orra elegánsnak tűnt.

Anaiyának a szeme sem rebbent.

– Úgy tűnik, rengeteg energiád maradt Elayne. Te is segíthetsz a Gyógyításban. És te is, Nynaeve... Már megint elvesztetted, igaz? Úgy nézel ki, mint akit ágyba kellene tenni, de egyedül kell eljutnod odáig. Shimoku, állj fel, és menj aludni, gyermekem. Calindin, te velem jössz!

– Anaiya sedai – szólalt meg Nynaeve óvatosan. – Elayne és én találtunk ma este valamit. Ha beszélhetnénk veled egye...

– Holnap, gyermekem. Ágyba veled! Most, mielőtt még összeesel! – Anaiya meg sem várta, hogy Nynaeve engedelmeskedik-e. Maga után húzva Calindint, gyorsan odalépett egy nyögdécselő férfihez, akinek feje egy nő ölében feküdt, aki fölé hajolt. Ashmanaille a másik irányba húzta Elayne-t, és Bharatine Anglát vitte magát. Mielőtt eltűnt volna a tömegben, Elayne a válla fölött visszanézet Nynaeve-re, és enyhén megcsóválta a fejét.

Talán nem ez volt a legjobb időpont és hely, hogy előhozakodjék a tállal és Ebou Darral. Volt valami furcsa Anaiya reakciójában. Mintha csalódott lett volna, amikor megtudta, hogy igazából nem a Kitaszítottak támadása volt. Miért? Túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy végiggondolja. Lehet, hogy Anaiya irányította az áramlatokat, de a saidar egy jó órán keresztül áramlott Nynaeve-ben, ami épp elég hosszú idő ahhoz, hogy elcsigázzon bárkit. Még azt is, aki jól kialudta magát.

A tántorgó Nynaeve megpillantotta Theodrint. A domani nő, oldalán egy pár fehér ruhás novíciával, sántikált és mindenütt megállt, ahol olyan sérülést talált, amit az ő Gyógyítási képességével kezelni tudott. Nem látta meg Nynaeve-et.

Lefekszem – gondolta Nynaeve mogorván. Anaiya sedai mondta, hogy feküdjek le. Miért tűnt Anaiya csalódottnak? Valami gondolat piszkálta az agyát, de túl álmos volt ahhoz, hogy megragadja. Léptei vontatottak voltak, kis híján elbotlott a sima utcán. Le fog feküdni, és Theodrin azt csinál, amit akar.

Tizenötödik fejezet

Egy rakás homok

Egwene szeme kinyílt, és a semmibe bámult. Egy percig csak feküdt az ágyán, és lustán babrálgatta a Nagy Kígyós gyűrűt, mely egy zsinóron a nyakába volt akasztva. Ha az ujján hordta, túl sok furcsálkodó pillantást kapott. Könnyebb beilleszkedni a Tudós Asszonyok tanítványaként, ha senki sem hiszi azt, hogy ő aes sedai. Természetesen nem is az. Ő csak beavatott, bár oly régóta tett úgy, mintha aes sedai lenne, hogy néha maga is szinte megfeledkezett róla, hogy nem az.

Az ajtónyíláson beszűrődő kora reggeli napfény alig világította meg a sátorbelsőt. Úgy érezte, mintha nem aludt volna egy percet sem, és lüktetett a halántéka. A nap óta, amikor Lanfear kis híján megölte őt és Aviendhát, és amikor a Kitaszított és Moiraine megölte egymást, mindig fájt a feje a Tel'aran'rhiodba tett látogatások után, bár sosem annyira, hogy az komolyan zavarja őt. Még otthon, Nynaeve tanított neki néhány dolgot a gyógynövényekről, és sikerült is találnia néhány megfelelő gyógynövényt itt, Cairhienben. A szépálomgyökértől álomittas lenne – vagy esetleg ugyanolyan elcsigázott, mint most –, de minden bizonnyal kitörölné még a fejfájás utolsó nyomait is.

Feltápászkodva kiegyengette átizzadt ingét, amely megcsavarodott a testén, és a több rétegben leterített szőnyegen keresztül a mosdótálként használt metszett kristálytálhoz lépett, melyben hajdanán valószínűleg borpuncsot tartottak valami nemesember számára. Mindenesetre most tiszta víz volt benne éppúgy, mint a kék mázas kancsóban. A vizet szinte nem is érezte hűsnek, ahogy az arcára fröcskölte. A sátor sötét falára akasztott apró, aranykeretes tükörben megpillantotta magát, és az arca elpirult.

– Miért, mit hittél, mi fog történni? – suttogta. Nem hitte volna, hogy ez lehetséges, de az arca a tükörben még jobban elvörösödött.

Ez csak egy álom volt. Nem olyan, mint a Tel'aran'rhiodban, ahol minden, ami az emberrel történt, valósággá vált, amikor fölébredt. De mindenre úgy emlékezett, mintha csak valóság lett volna. Úgy érezte, szinte kigyullad az arca. Csak egy álom, ami ráadásul Gawyné. Nincs joga hozzá, hogy így álmodjon róla.

– Az egészet ő csinálta – mondta mérgesen a tükörképének. – Nem én! Nekem nem volt választásom! – Szomorúan becsukta a száját. Egy férfit próbál hibáztatni az álmai miatt, és egy tükörnek beszél, mint valami buta liba.

A sátor kijáratánál megállva előregörnyedt, hogy kikukkantson. Alacsony sátra az aiel tábor szélén állt. Cairhien szürke falai körülbelül két mérföld távolságra magasodtak nyugatra, a csupasz dombokon túl, és a város kezdetéig semmi sem volt köztük, csak a kiégett föld, ahol hajdanán Kapuntúl ölelte körül a várost. Az éles napfényben a nap még épp csak kikandikált a látóhatár fölül, de az aielek máris nyüzsögtek a sátrak körül.

Hát, ma reggel nem sikerült korán felkelnie. Miután az egész éjszakát a testén kívül töltötte – ismét elpirult. Fény most már élete hátralévő részében egy álom miatt fog pirulni? Nagyon félt, hogy talán így lesz –, ezek után akár délutánig is tudott volna aludni. A készülő zabkása illata nem versenyezhetett nehéz szempilláival.

Elcsigázottan visszament a takaróihoz, és halántékát dörzsölgetve összeesett. Ahhoz is túl fáradt volt, hogy elkészítse a szépálomgyökeret, de aztán úgy gondolta, ahhoz is túl fáradt, hogy ez zavarja őt. A tompa fájdalom úgyis egy órán belül el szokott múlni. Mire ismét felébred, tovatűnik.

Összességében nem volt meglepő, hogy Gawyn töltötte ki az álmait. Ezek az álmai néha megismétlődtek, bár nem pontosan ugyanúgy. Az ő változataiban bizonyos zavarba ejtő események egyszerűen nem történtek meg, vagy talán csak elkendőzte őket. Gawyn jóval több időt töltött versek idézgetésével, és azzal, hogy a karjában tartotta őt, miközben nézték a napfelkeltét, vagy a naplementét. Az sem okozott neki nehézséget, hogy kimondja, szereti őt. És ugyanolyan jóképű volt, mint a valóságban. A többi már a saját álma volt: örökké tartó, gyöngéd csókok. A férfi letérdelt, miközben ő a két kezébe fogta a fejét. Az álmok egy része értelmetlen volt. Kétszer, közvetlen egymás után azt álmodta, hogy megfogja a férfi vállát, és megpróbálja az akarata ellenére más irányba fordítani őt.

Egyszer a férfi durván ellökte a kezét, máskor meg valahogy Egwene tűnt erősebbnek nála. A kétféle álom ködösen összevegyült. Egy másik álomban Gawyn egy ajtót próbált rácsukni, és Egwene tudta, hogyha az ajtónyíláson beömlő egyre keskenyedő fényes rés eltűnik, akkor ő meghal.

Álmok röpködtek a fejében. Nem mind szólt Gawynról, és a legtöbbje rémálomnak tűnt.

Egyszer csak Perrin jelent meg előtte, egy farkassal a lábainál, vállain pedig egy sas és egy sólyom ült, a feje fölött egymást bámulva. Látszólag észre sem véve őket, Perrin megpróbálta elhajítani a fejszéjét, míg végül futásnak eredt, és a fejsze a levegőben úszva üldözte őt. Máskor megint csak Perrin elfordult a kolompártól, és futott, egyre gyorsabban futott, hiába kiabált utána Egwene, hogy jöjjön vissza. Mat furcsa szavakat mondott, amelyeket Egwene majdnem megértett – az Ősi Nyelven gondolta –, és az ő vállán két varjú ült, éles körmökkel a kabáton keresztül a húsába vágva. Úgy tűnt, Mat sem veszi inkább észre őket, mint Perrin a sast és a sólymot, mégis dac, aztán pedig mogorva belenyugvás ült ki az arcára. Egy másik álmában egy árnyékba burkolódzó arcú nő hatalmas veszélybe sodorta a fiút, amiről Egwene nem tudta micsoda, csak azt, hogy valami végzetes. Sok álma érintette Randet. Nem mind volt rossz, de mind furcsa volt. Elayne, amint térdre kényszeríti őt, fél kézzel. Elayne, Min és Aviendha, amint csendes körben ülnek körülötte, és mind a hárman egymás után ráteszik a kezüket. Rand, amint sétál egy égő hegy felé, és valami recseg-ropog a csizmája talpa alatt. Egwene mocorgott és nyöszörgött. A recsegő valamik a Sötét Úr börtönének pecsétjei voltak, melyek minden lépéssel egyre apróbb szilánkokra törtek. Egwene-nek nem kellett látni őket, hogy tudja.

A félelmen hízva, az álmai egyre rosszabbak lettek. Két furcsa nő, akiket korábban a Tel'aran'rhiodban látott, elfogta őt, és egy asztal elé vonszolta, ahol csuklyát viselő nők ültek, és amikor levették a csuklyájukat, mindegyik Liandrin volt. A Fekete nővér, aki korábban elfogta őt Tearben. Egy kemény arcú seanchan nő átnyújtott neki egy ezüst karkötőt és nyakörvet, melyeket egy ezüstpóráz kötött össze. Ez egy a'dam volt. Ettől felsikított, mert a seanchanok egyszer már rátették az a'damet. Előbb meghalna, semhogy hagyja, hogy ez még egyszer megtörténjen. Rand szökdécselt végig Cairhien utcáin nevetve, miközben épületeket és embereket robbantott fel, villámokkal és tűzzel, és további férfiak is rohantak vele, akik a Hatalommal dobálództak. Az a rettentő kegyelem volt az oka, amit kihirdetett Cairhienben, de egészen biztos, hogy egyetlen férfi sem választaná azt, hogy fókuszáljon. A Tudós Asszonyok elfogták őt Tel'aran'rhiodban, majd eladták, mint valami állatot az Aiel Pusztán túli területen, és ugyanezt tették a cairhieniekkel, akiket a Pusztában találtak. Saját testén kívül állt, és figyelte, ahogy elolvad az arca, széttörik a koponyája, és elmosódottan látta, ahogy különböző figurák kemény botokkal döfködik őt. Döfködik őt. Döfködik...

Zihálva felegyenesedett, mire Cowinde az ágya mellett visszaült a sarkára, majd fejét lehajtotta fehér gyapjú köntöse kámzsájában.

– Bocsáss meg, aes sedai, csak fel akartalak ébreszteni, hogy megtörjem az éjszaka kötelékét.

– Azért nem kellett volna lyukat ütni a bordáim közé – morogta Egwene, de rögtön megbánta, amit mondott.

Cowinde mélykék szeme bosszúságot tükrözött, amit aztán gyorsan elrejtett a gai'shain készséges belenyugvó álarca mögé. A gai'shain, aki felesküdött, hogy alázatosan engedelmeskedik, és nem nyúl fegyverhez egy éven és egy napon át, elfogadja, ami történik, legyen az goromba szó, pofon, vagy akár a szívébe szúrt kés. Ugyanakkor egy aiel számára egy gai'shain megölése felért egy gyermek meggyilkolásával. Erre nem volt mentség, az elkövetőt saját bátyja vagy nővére szúrta le. Egwene mégis biztos volt benne, hogy ez csak álarc. A gai'shainok szívósan dolgoztak rajta, de mégiscsak aielek, és náluk kevésbé jámbor embereket Egwene el sem tudott képzelni. Még az olyanok is, mint Cowinde, aki nem volt hajlandó letenni a fehér ruhát még akkor sem, amikor letelt az egy éve és egy napja. Visszautasítása nem volt más, mint makacs büszkeség és dac, legalább annyira, mint amikor egy férfi nem hajlandó visszavonulni tíz ellenséggel szemben sem. Az aielek ji'e'tohja keverte őket ilyen bonyodalmakba.

Ez volt az egyik oka, amiért Egwene megpróbált odafigyelni, hogyan beszél a gai'shainokkal, különösen az olyanokkal, mint Cowinde. Nekik nem volt módjuk visszavágni anélkül, hogy megsértsenek mindent, amiben hisznek. Másrészt Cowinde hajdanán a Lándzsa Hajadonja volt. És ismét az lesz, ha valaha sikerül meggyőznie őt, hogy szabaduljon meg attól a köntöstől. Ha a Hatalom nem lenne, valószínűleg össze tudná kötözni Egwene-t, miközben a lándzsáját élesítgeti.

– Nem akarok reggelizni! – mondta neki Egwene. – Csak menj ki, és hagyj aludni!

– Nem reggelizel? – kérdezte Amys, miközben elefántcsont, ezüst és arany nyakláncai és karkötői csilingeltek, ahogy bekukkantott a sátorba. Ő nem viselt gyűrűket – az aielek nem szoktak –, de egyébként három nőnek is elegendő ékszert hordott. – Azt hittem, legalább az étvágyad helyrejött már.

Bair és Melaine követte őt be a sátorba, mindkettőjük rengeteg ékszert viselt. Ez a három nő különböző törzsekből származott, de míg a legtöbb Tudós Asszony, aki átlépte a Sárkány Falat, közel maradt a törzséhez, ők hárman egymáshoz közel állították fel a sátraikat. Helyet foglaltak a fényes rojtokkal díszített párnákon az ágy lábánál, és sötét kendőiket igazgatták, melyek nélkül szinte sosem lehetett aiel nőt látni, legalábbis a Far Dareis Mai tagjait nem. Amys haja éppoly ősz volt, mint Bairé, de míg Bair arca nagymamásan ráncos volt, Amys furcsán fiatalnak tűnt, talán leginkább a haja és arca közötti nagy különbség miatt. Azt mondta, a haja gyermekkorában is majdnem ilyen halvány volt.

Általában Bair vagy Amys vezette a beszélgetést, de ma Melaine, a szőke hajú, zöld szemű nő beszélt először.

– Ha nem eszel, nem leszel jobban. Megfontoltuk, hogy megengedjük, hogy velünk gyere a legközelebbi találkozóra az aes sedai-okkal. Minden alkalommal megkérdezik, hogy mikor jössz...

– És minden alkalommal bolondot csinálunk a vízföldiekből – szúrta közbe Amys csípősen. Ő nem volt egy keserű nő, de úgy tűnt, a salidari aes sedai-ok megkeserítik őt. Lehet, hogy csak azért, mert találkoznia kellett velük. A Tudós Asszonyok szokás szerint kerülték őket. Különösen azok a Tudós Asszonyok, akik tudnak fókuszálni, mint Amys és Melaine. Emellett nem örültek annak, hogy az aes sedai-ok kicserélték Nynaeve-ot és Elayne-t a tárgyalásokon. Egwene sem örült ennek. Gyanította, hogy a Tudós Asszonyok úgy érezték, sikerült elbűvölniük őket a Tel'aran'rhiod komolyságával.

Abból a kevésből, amit a találkozókról hallott, Egwene leszűrhette, hogy az aes sedai-ok egyáltalán nem voltak elbűvölve. Az aes sedai-okat egyébként is nagyon kevés dolog bűvöli el.

– De lehet, hogy újra át kell gondolnunk! – folytatta Melaine nyugodtan. Nemrég megkötött házassága előtt szúrós volt, mint egy súrolókefe, és úgy tűnt, ez mostanában sem változott. – Nem szabad visszatérned az Álmokba, míg a tested vissza nem nyeri régi erejét.

– Beesettek a szemeid – mondta Bair aggódó, hajlékony hangon, amely illett az arcához. Ugyanakkor sok tekintetben ő volt hármójuk közül a legkeményebb. – Rosszul aludtál?

– Hogy másképp alhatott volna? – kérdezte Amys mogorván. – Tegnap éjjel háromszor is megpróbáltam bepillantani az álmaiba, de semmit sem találtam. Senki nem alhat jól, ha nem álmodik.

Egwene szája egy szempillantás alatt kiszáradt, nyelve a szájpadlásához tapadt. Pont azon az éjszakán kellett ellenőrizniük, amikor néhány órát nem töltött a testében.

Melaine összehúzta szemöldökét. Nem Egwene-re, hanem Cowinde-re, aki még mindig lehajtott fejjel térdelt.

– A sátram mellett van egy rakás homok – mondta majdnem olyan élesen, mint régen. – Szemenként fogod átkutatni, míg találsz egy piros homokszemet. Ha nem azt találod meg, amelyiket én akarom, akkor újra fogod kezdeni. Most menj! – Cowinde egyszerűen csak meghajolt, míg arca a színes szőnyegekre ért, aztán elillant. Melaine, Egwene-re nézett, majd elmosolyodott.

– Meglepettnek tűnsz. Ha nem cselekszik helyesen magától, akkor majd én elintézem, hogy úgy tegyen. Mivel még ragaszkodik hozzá, hogy engem szolgáljon, én vagyok felelős érte.

Bair hosszú haja meglebbent, ahogy megrázta a fejét.

– Ez nem fog menni. – Szögletes vállán megigazgatta a kendőjét. Egwene egy szál ingben is izzadt, pedig a nap még fel sem kelt igazán, de az aielek sokkal nagyobb forrósághoz voltak szokva. – Juricet és Beirát addig vertem, míg a karom el nem fáradt, de hiába mondom el nekik százszor, hogy tegyék le a fehér ruhát, még naplemente előtt újra felveszik a köntösüket.

– Ez undorító! – morogta Amys. – Mióta behatoltunk a Vízföldre, egynegyede azoknak, akiknek lejárt az ideje, visszautasította, hogy visszatérjen a törzséhez. A jelentőségén túl csavarják a ji'e'tohot.

Ez Rand miatt volt. Mindenki számára felfedte azt, amit korábban csak a törzsfők és a Tudós Asszonyok tudtak: hogy valamikor az összes aiel megtagadta, hogy fegyverhez nyúljon vagy erőszakos cselekedet hajtson végre. Most néhányan úgy gondolták, hogy a legjobb, ha gai'shainok lesznek. Mások épp emiatt nem voltak hajlandók elfogadni Randet car'a'carnnak és mind a mai napig naponta néhány ember elment, hogy csatlakozzon a shaidókhoz az északi hegyekben. Néhányan egyszerűen eldobták fegyvereiket, és eltűntek. Senki sem tudta, mi jött rájuk. Elvitte őket a pusztaság, ahogy az aielek hívták ezt. Az egészben az volt a legfurcsább Egwene számára, hogy egyetlen aiel sem okolta Randet, kivéve a shaido tagjait. Rhuidean próféciája szerint, a car'a'carn egyszer majd visszaviszi és elpusztítja őket. Úgy tűnt, senki sem tudja biztosan hová, de azt, hogy valahogyan elpusztítja majd őket, ugyanolyan nyugalommal fogadták el, mint ahogy Cowinde nekiállt a reménytelen feladatnak.

Ebben a pillanatban Egwene-t az sem érdekelte volna, ha az összes aiel Cairhienben felveszi a fehér köntöst. Ha ezek a Tudós Asszonyok akár csak megsejtik, hogy ő mit akar... Száz kupac homokot is átkutatott volna önként, de nem hitte, hogy ő ennyivel megúszná. Az ő büntetése sokkal rosszabb lenne. Amys egyszer azt mondta, ha nem pontosan azt teszi, amit mond – az Álmok Világa ugyanis túl veszélyes –, akkor többé nem fogja tanítani őt. A többiek kétség kívül egyetértenének vele, és Egwene ettől a büntetéstől félt a legjobban. Ennél akár ezer kupac homok is jobb a perzselő napfényben.

– Ne nézz ilyen megrökönyödve! – kuncogta Bair. – Amys nem dühös az összes vízföldire, rád pedig semmiképpen sem, aki olyanná váltál, mintha lányunk lennél. Ez a te aes sedai nővéred, az, akit Carlinyának hívnak, javasolta, hogy akaratod ellenére is tartsunk itt.

– Javasolta? – Amys halvány szemöldöke szinte a hajáig húzódott fel. – Az a nő annyi mindent mondott!

– És megtanulta, hogy jobban vigyázzon a nyelvére – mondta Bair skarlátvörös párnáján hintázva. – Fogadok, hogy megtanulta! Amikor otthagytuk őket, még mindig kiabált, és próbált megszabadulni a ruháján lévő skarlátvörös cicomáktól. Ezek a cicomák – közölte bizalmasan Egwene-nel –, úgy néznek ki, mint egy vörös vipera, ha az ember szeme olyan tompa, mint egy vízföldié, de nem mérgesek. Ám azért tekeregnek a ruha szélén.

Amys nagyot szippantott a levegőből.

– El is tűntek volna, ha arra gondol, hogy tűnjenek el. Ez a nő semmit sem tanul. Azok az aes sedai-ok, akiket a legendák korában szolgáltunk, nem lehettek ilyen bolondok. – A hangja meglágyult.

Melaine meglehetősen nyíltan kuncogott, és Egwene egyszer csak észrevette, hogy ő maga is kacarászik. Az aiel humor időnként megmagyarázhatatlan volt, de ez nem. Ő csak háromszor találkozott Carlinyával, de a merev, jegesen fölényes nő képe, amint ugrabugrálva próbál megszabadulni ruhájába bújt kígyóktól – épp csak megtudta állni, hogy ne nevessen fel hangosan.

– Legalább a humorotok jó formában van – mondta Melaine. – A fejfájásod nem jött vissza?

– A fejem rendben van – hazudta Egwene, és Bair bólintott.

– Jó! Kicsit aggódtunk, amikor nem múlt el. Ha egy darabig nem lépsz be az álomba, akkor a fejfájások is el fognak maradni. Ne félj, nem marad semmilyen káros hatása, a test a fájdalmat felhasználva jelzi, hogy hagyjuk pihenni.

Ettől Egwene majdnem ismét elnevette magát, de nem a humor miatt. Az aielek figyelmen kívül hagyták a nyílt sebeket vagy törött csontokat, ha épp nem volt idejük foglalkozni velük.

– Mennyi ideig kell még kívül maradnom? – kérdezte. Gyűlölt hazudni nekik, de a semmittevést még jobban gyűlölte. Az első tíz nap az után, hogy Lanfear megütötte őt valamivel, bármi volt is az, elég rossz volt. Akkor még gondolkozni sem tudott, mert majd széthasadt a feje.

Amint újra képes volt gondolkodni, akkor „a tétlenség nyughatatlan kezei”, ahogy anyja nevezte, visszavezették őt Tel'aran'rhiodba, a Tudós Asszonyok háta mögött. Pihenés közben semmit nem tanul az ember.

– Azt mondtad, a következő találkozóra?

– Talán – válaszolta Melaine vállat vonva. – Meglátjuk, de most enned kell. Ha nem kívánod az ételt, akkor valami olyan baj van, amit mi nem ismerünk.

– Ó, tudok enni! – Az odakinn készülő zabkása tényleg jó illatú volt. – Azt hiszem, inkább csak úgy lustálkodtam – fárasztó munka volt fölállni, anélkül, hogy megrándult volna, még nem volt jó érzés megmozdítani a fejét. – Tegnap este újabb kérdések jutottak eszembe.

Melaine álmélkodva forgatta szemét.

– Mióta megsérültél, minden korábbi kérdésedből öt újabb ágazik szerte.

Ez csak azért volt, mert Egwene megpróbálta összerakni magának a dolgokat. Ezt persze nem mondhatta meg, így hát csak előásott egy tiszta inget a sátor fala mellett álló ládák egyikéből, és felvette az izzadt ing helyett.

– A kérdések jók! – mondta Bair. – Kérdezz csak nyugodtan.

Egwene gondosan megválogatta szavait. Ugyanakkor kényelmesen folytatta az öltözködést. Ugyanolyan fehér algode blúzt és buggyos gyapjúszoknyát húzott, mint amit a Tudós Asszonyok viseltek.

– Megtörténhet, hogy az embert akarata ellenére behúzzák valaki másnak az álmába?

– Természetesen nem – válaszolta Amys. – Hacsak nem vagy kétbalkezes.

De rögtön ezután Bair így szólt:

– Kivéve, ha erős érzelmek kötnek hozzá. Ha megpróbálod megfigyelni valakinek az álmát, aki szerelmes beléd vagy gyűlöl téged, akkor lehet, hogy belekerülsz. Vagy, ha te vagy szerelmes belé vagy gyűlölöd őt. Ez az oka, amiért nem merjük megpróbálni megfigyelni Sevanna álmait, vagy akár beszélni a shaido Tudós Asszonyokkal az álmaikban. – Még mindig meglepte Egwene-t, hogy ezek a nők és a többi Tudós Asszony mindannyian meglátogatták a shaido Tudós Asszonyokat és beszéltek velük. A Tudós Asszonyok elvileg az ellenségeskedések, csatározások fölött álltak, de Egwene azt gondolta, hogy a car'a'carnnal való szembenállás és a fogadalmuk, hogy megölik őt, a shaidót jóval túl vitték ezen. – Kilépni valakinek az álmából, aki gyűlöl téged vagy szerelmes beléd – fejezte be Bair – olyan, mintha megpróbálnál kimászni egy sima falú, mély gödörből.

– Erről van szó. – Úgy tűnt, Amys kezdi visszanyerni a humorát, és hosszan Melaine-re pillantott. – Ezért van az, hogy egyetlen Álomjáró sem követi el azt a hibát, hogy megpróbálja megfigyelni a férje álmait. – Melaine mereven előre bámult, és arca elsötétült. – Legalábbis kétszer nem próbálja meg – tette hozzá.

Bair elvigyorodott, amitől arcán a ráncok elmélyültek, de szándékosan nem nézett Melaine-re.

– Elég nagy sokkot okozhat, különösen, ha férfi dühös rád. Ha – hogy egy légből kapott példát vegyünk –, a ji'e'toh elviszi őt tőled, és te, mint valami ostoba gyerek elég bolond vagy ahhoz, hogy azt mondd neki, hogy nem menne el, ha szeretne téged.

– Ez messzire eltér attól, amit kérdezett – mondd mereven Melaine vöröslő arccal. Bair hangosan kuncogott.

Egwene elnyomta kíváncsiságát és bámulatát. A tőle telhető legfesztelenebb hangon szólalt meg.

– És mi történik, ha meg sem próbálsz benézni? – Melaine hálás pillantást vetett rá, mire Egwene egy cseppet bűnösnek érezte magát. Annyira azért nem, hogy később ne kérdezze meg az egész történetet. Ha valamitől Melaine ennyire elpirult, az bizonyára nagyon mókás.

– Én hallottam efféle dologról – mondta Bair – amikor még fiatal voltam, és épp csak elkezdtem tanulni. Mora, Colrada Hold Tudós Asszonya képzett engem, és ő azt mondta, hogyha az érzelem nagyon erős, a szerelem vagy a gyűlölet pedig nagyon erős, akkor semmi másnak nem hagy helyet az embernek a szívében. Ilyenkor már pusztán attól is belekerülhet az ember az álomba, hogy hajlandó tudomást venni róla.

– Én soha nem hallottam ilyesmiről – mondta Melaine. Amys is kétkedőnek látszott.

– Én is csak Morától hallottam ezt – mondta Bair –, de ő egy igazán figyelemre méltó nő volt. Állítólag közel háromszáz éves volt, amikor meghalt egy kígyóharapástól, mégis olyan fiatalnak látszott, mint akármelyiktek. Én még csak fiatal lány voltam, de nagyon jól emlékszem rá. Ő sok mindent tudott és képes volt erősen fókuszálni. Minden törzsből hozzá jártak a Tudós Asszonyok, hogy tanuljanak tőle. Azt hiszem, az ilyen hatalmas szerelem vagy gyűlölet ritka, de ő azt mondta, hogy vele kétszer is megtörtént ez. Egyszer azzal a férfivel, akivel először összeházasodott, és egyszer harmadik férje riválisával.

– Háromszáz? – kiáltott fel Egwene, miközben félig bekötötte puha, térdig érő csizmáját. Pedig biztos, hogy az aes sedai-ok sem élnek olyan sokáig.

– Azt mondtam, állítólag – válaszolta Bair mosolyogva. – Egyes nők lassabban öregszenek, mint mások, mint például Amys, és ha ez olyan nő, mint Mora, akkor mesék születnek róla. Egy nap majd elmesélem nektek a történetet, hogy Mora hogyan mozdított meg egy hegyet. Állítólag...

– Egy napon? – kérdezte Melaine túlzott udvariassággal. Nyilvánvalóan még mindig neheztelt azért, ami Bael álmában történt, és azért, amit a többiek tudtak. – Gyerekkoromban minden mesét hallottam Moráról. Mindet tudom fejből. Azt hiszem. Ha Egwene valaha is befejezi az öltözködést, akkor gondoskodnunk kell róla, hogy egyen valamit. – Szeme villanásán látszott, hogy figyelemmel akar kísérni minden falatot, hogy Egwene lenyelte, és nyilvánvaló volt, hogy Egwene egészségét illető gyanakvása még nem múlt el. – És meg kell válaszolnunk a többi kérdését is.

Egwene kétségbeesetten keresgélt újabb kérdés után. Rendszerint rengeteg kérdés merült fel benne, de az éjszaka eseményei csak ezt az egyetlen kérdést hagyták számára. Ha ennyiben hagyja a dolgot, akkor a Tudós Asszonyok esetleg elgondolkozhatnak azon, hogy ez csak azért ötlött fel benne, mert Egwene elosont, és kémkedett valakinek az álmában. Újabb kérdés. Valami, ami nem az ő furcsa álmairól szól. Némelyiknek valószínűleg van valami jelentése, ha utána tudna járni. Anaiya állította, hogy Egwene Álmodó, aki képes megjósolni a jövendő események menetét, és ez a három nő is azt gondolta, hogy ez így lehet, de azt mondták, Egwene-nek mindent belülről kell megtanulnia. Ezen kívül nem volt biztos benne, hogy meg akarná tárgyalni másokkal az álmait Ezek a nők máris többet tudtak arról, hogy mi folyik a fejében, mint ami neki tetszett.

– Ő... és mi van azokkal az Álomjárókkal, akik nem Tudós Asszonyok? Úgy értem, szoktatok más nőket is látni Tel'aran'rhiodban?

– Néha – mondta Amys. – De nem gyakran. Egy nő vezető nélkül, aki taníthatná őt, nem valószínű, hogy felismeri, hogy nem csupán élénk álmokban van része.

– És persze – tette hozzá Bair – a maga tudatlanságában az álom könnyedén meg is ölheti, mielőtt rájönne valamire...

Most, hogy biztonságos távolba került a veszélyes témától, Egwene megnyugodott. Több választ kapott, mint amit remélhetett volna. Azt már korábban is tudta, hogy szereti Gawynt – valóban? – suttogta egy hang. Ezt önként ismerted be? –, és Gawyn álmai nyilvánvalóan azt jelezték, hogy ő is szereti Egwene-t. Bár természetesen, ha a férfiak képesek olyan dolgokat mondani éberen, amiket nem úgy gondolnak, akkor nagyon valószínű, hogy ilyeneket álmodni is tudnak. De most, hogy a Tudós Asszonyok megerősítették azt, hogy a férfi olyan erősen szereti őt, hogy az mindenen túltesz...

Nem! Ezzel később kell majd foglalkozni. Még arról sincs fogalma, hogy Gawyn merre járhat. Most az a fontos, hogy tisztában van a veszéllyel. Legközelebb képes lesz felismerni Gawyn álmait, és elkerüli őket. Ha tényleg akarod, suttogta a vékony hang. Remélte, hogy a Tudós Asszonyok az egészség jelének tekintik az arcán megjelenő pírt. Azt kívánta, bárcsak tudná, mit jelentenek az álmai. Ha jelentenek valamit.

Elayne ásítva fölmászott egy kőpillérre, hogy jól lásson a tömeg feje fölött. Ma nem voltak katonák Salidarban, de az utcák zsúfolásig tele voltak emberekkel, akik az ablakokban bámészkodó társaikkal együtt csendesen várakoztak, és mindannyian a Kis Torony irányába néztek. Csak a lábak csosszanását és a szállongó por miatti néhány köhintést lehetett hallani. A kora reggeli hőség ellenére az emberek alig mozdultak. Csak egy-egy legyezővel vagy kalappal verdestek, hogy némi szellőt érezzenek.

Leane két zsúptetős ház közötti területen állt, egy magas, kemény arcú férfi karjába fűzte sajátját, akit Elayne korábban még sosem látott. Nagyon is a férfi karjára támaszkodott. Semmi kétség, hogy ő Leane egyik ügynöke. Az aes sedai-ok legtöbb kémje nő, de úgy tűnt, Leane ügynökei mind férfiak. Jórészüket inkább távol tartotta, de Elayne már korábban is észrevette, hogy a nő egyszer-kétszer megsimogat egy-egy ismeretlen arcot, az idegen szemekbe mosolyogva. Elayne-nek fogalma sem volt arról, hogy Leane hogyan csinálja ezt. Biztos volt benne, hogy ha kipróbálná ezeket a domani trükköket, a fickó bizonyára azt hinné, hogy jóval többet ígér, mint amennyit akart. De ezek a férfiak úgy vették a simogatást és a mosolyt Leane-től, mintha egy nagy láda aranyat kaptak volna, és boldogan távoztak.

Odébb a tömegben Elayne kiszúrta Birgittét, aki ezen a reggelen bölcsen távol tartotta magát tőle. A változatosság kedvéért az a szörnyű Areina sehol sem volt látható. Az elmúlt éjszaka több mint mozgalmas volt, és Elayne csak akkor jutott ágyba, amikor az ég már kezdett világosodni. Valójában egyáltalán nem feküdt volna le, ha Birgitte nem szól Ashmanaille-nek, hogy szerinte Elayne bizonytalannak látszik. Teljesen mindegy, hogy nézett ki, persze a kötelék az őrzővel kétirányú. Na és, mi van, ha egy kicsit fáradt volt? Rengeteg tennivaló volt még, és ő még mindig sokkal erősebben tudott fókuszálni, mint az aes sedai-ok fele itt Salidarban. A kötelék azt tudatta vele, hogy Birgitte nem aludt még, nem pedig ő! Elayne-t ágyba küldték, mint valami novíciát, miközben Birgitte cipelte a sebesülteket és a törmelékeket tisztította el egész éjszaka!

Odapillantott Leane-re, aki most egyedül állt a tömegben szorongva, s megpróbált egy jó megfigyelőhelyet találni. A magas férfinek nyomát sem látta.

Nynaeve álomittas szemmel, ásítva mászott fel Elayne mellé, és metsző pillantást vetett a bőrmellényes favágóra, aki épp előtte akart felmászni oda. Elayne azt kívánta, bár Nynaeve ne tette volna ezt. Az ásítást, nem pedig a metsző pillantást. A saját álla is hasonlóképpen megreccsent egy ásítástól, mielőtt meg tudta volna akadályozni. Birgittének volt némi mentsége – némi, talán egy kevés –, de Nynaeve számára nem. Theodrin sehogy sem várhatta el tőle, hogy az elmúlt éjszaka után ébren maradjon, és Elayne hallotta, hogy Anaiya ágyba küldi őt. Mégis, mikor Elayne benyitott a szobájukba, ott találta őt egy kicsavarodott lábú, támla nélküli széken egyensúlyozva, pedig minden második percben lebukott a feje, miközben azt motyogta, hogy majd ő megmutatja Theodrinnek és mindenki másnak.

Az a'dam karkötő természetesen félelmet továbbított Elayne felé, de e mellett még valamit, ami akár élvezet is lehetett. Moghedien az ágya alatt elbújva töltötte az éjszakát érintetlenül, és mivel jól elbújt, egyetlen darab szemetet sem kellett fölszednie. A felfordulás első hullámának elcsitulása után még egy jót alhatott is. Úgy tűnik, a régi mondás a Sötét Úr szerencséjéről, néha igaznak bizonyul.

Nynaeve újabb ásításba kezdett, mire Elayne elkapta róla a szemét. Még így is a szája elé kellett tennie az öklét, de még ezzel sem sikerült elnyomnia saját ásítását. A csoszogó lábak és a köhögések hangja egyre türelmetlenebbé vált.

A nővérek még mindig a Kis Toronyban voltak Tarnával, de a Piros nővér pej herélt ménje már az utcán állt, a hajdani fogadó előtt, és körben egy tucat őrző tartotta lova kantárszárát. Színét változtató köpenyük miatt nehéz volt rájuk nézni. Ők alkotják majd a díszkíséretet Tarna útjának első néhány mérföldjén, vissza Tar Valonba. A tömeg nemcsak a Torony követének indulását várta, bár a legtöbben ugyanolyan kimerültnek látszottak, mint amilyennek Elayne érezte magát.

– Az ember azt gondolhatná, hogy ő... ő... – ásította Nynaeve.

– Ó, vér és hamu! – morogta Elayne, vagy legalábbis próbálta. A sóhajtás után szinte már csak krákogni tudott a szájába tömködött öklével. Leane azt szokta mondani – közvetlenül, mielőtt kimosná az ember száját –, hogy az ilyen megjegyzések a lassú és tompa agy jelei, de néha semmi mással nem lehet ilyen tömören kifejezni az ember érzéseit. Szeretett volna többet is mondani, de nem tudott.

– Miért nem rendeznek díszfelvonulást a tiszteletére? – morogta Nynaeve. – Nem tudom, miért övezi ezt a nőt ekkora hűhó. – És megint ásított. Megint!

– Azért, mert ő egy aes sedai, te álomszuszék – mondta Siuan csatlakozva hozzájuk. – Két álomszuszék – tette hozzá Elayne-re pillantva. – Még a végén állva elalusztok. – Elayne hirtelen becsukta a száját, és hideg pillantást vetett a nőre. Pillantása, mint mindig, lepergett Siuanról, mint az eső a mázas tetőcserépről. – Tarna aes sedai, leányok – folytatta Siuan, a várakozó lovak felé pillogva. De lehet, hogy a kőépület elé húzott tiszta kocsi ragadta meg a tekintetét. – Az aes sedai az aes sedai, és ezen semmi sem változtat. – Nynaeve rápillantott, de Siuan nem vette észre.

Elayne örült, hogy Nynaeve befogta a száját. A nyilvánvaló válasz bántó lett volna.

– Mennyi a tegnap esti áldozatok száma?

Siuan – le sem véve a szemét arról a helyről, ahol Tarna előbukkan majd, így válaszolt:

– Hét halott itt a faluban. Közel száz a katonák táboraiban. Azt a sok kardot, harci bárdot meg hasonlókat, ami mindenfelé hevert, senki sem tudta fókuszálással megfékezni. Most már odakint vannak a nővérek. Gyógyítanak.

– Gareth úr? – kérdezte Elayne, egy cseppnyit aggodalmasan. Lehet, hogy a férfi hidegen viselkedik vele mostanában, de gyermekkorában mindig melegen mosolygott rá, és a zsebe mindig tele volt cukorkával.

Siuan úgy felhördült, hogy az emberek megfordultak, hogy megnézzék mi az.

– Az az ember – morogta. – Még egy oroszlánhalnak is beletörne a foga.

– Úgy tűnik, remek hangulatod van ma reggel – mondta Nynaeve. – Végül is megtudtad, hogy mi a Torony üzenete? Gareth Bryne megkérte a kezedet? Valaki meghalt, és rád hagyta a...?

Elayne megpróbált nem Nynaeve-re pillantani, hiszen még az ásítás hangjától is ropogott az állkapcsa.

Siuan kimért pillantást vetett Nynaeve-re, de ezúttal Nynaeve ugyanolyan szemtelenül viszonozta, még ha kissé bepárásodott is a szeme.

– Ha megtudtál valamit – törte meg Elayne a csendet –, mondd el nekünk.

– Ha valaki azt állítja magáról, hogy aes sedai, pedig nem az – morogta Siuan, mintha csak valami haszontalan gondolatot öntene szavakba –, akkor máris nyakig ül egy fazék forró vízben, ez igaz. De ha ráadásul még egy ajahot is megnevez, akkor annak az ajahnak joga van először kikérdezni őt. Mesélt már nektek Myrelle arról a nőről, akit Chachinben fogott el, és azt állította, hogy a Zöld ajah tagja? A lány valaha novícia volt, de kudarcot vallott a beavatottak vizsgáján. Egyszer kérjétek meg, hogy mesélje el, amikor van egy-két órája rá. Elég hosszú mese. A bolond lány valószínűleg azt kívánta, bárcsak elcsendesítették volna, mielőtt Myrelle végez vele. Bárcsak elcsendesítették volna, és levágták volna a fejét is.

Valami oknál fogva a fenyegetés nem volt nagyobb hatással rájuk, mint a metsző pillantás Nynaeve-re, még csak össze sem rezdültek, lehet, hogy mindketten csak túlzottan fáradtak voltak.

– Mond el, amit tudsz! – mondta Elayne halkan. – Vagy legközelebb, amikor egyedül vagyunk, megtanítalak kesztyűbe dudálni, aztán szaladhatsz sírni Sheriamnak, ha akarsz. – Siuan szeme összeszűkült, és Elayne hirtelen élesen felkiáltva a csípőjéhez kapott.

Siuan visszahúzta a kezét, amivel megcsípte őt, és meg se próbálta elrejteni.

– Nem szeretem, ha fenyegetnek, leányom. Legalább olyan jól tudod, mint én, hogy Elaida mit mondott. Előbb tudtad, mint bárki más itt.

– Gyertek vissza és minden meg van bocsátva? – kérdezte Nynaeve hitetlenkedve.

– Többé-kevésbé. Meg persze volt egy csomó üres duma arról, hogy most sokkal nagyobb szükség van a Torony összefogására, mint valaha. Meg egy kis sikamlós köntörfalazás arról, hogy senkinek sem kell félnie, kivéve azoknak, akik „valódi részt vállaltak a lázadásban”. A Fény tudja, hogy mit jelent ez. Én nem.

– És miért tartják ezt titokban? – kérdezte Elayne. – Csak nem gondolják azt, hogy bárki is visszamegy Elaidához! Hiszen csak elő kell húzniuk Logaint. – Siuan egy szót sem szólt, csak a várakozó őrzőkre pillantott.

– Még mindig nem értem, miért kérnek több időt. – morogta Nynaeve. – Tudják, mit kell tenniük. – Siuan csendben maradt, de Nynaeve szemöldöke lassan felemelkedett. – Te nem tudtad a válaszokat.

– De most már tudom. – Siuan elharapta a szavakat, és mondott valamit magában az „ijedős bolondokról”. Elayne magában egyetértett vele.

A hajdani fogadó bejárati ajtaja hirtelen felpattant. Fél tucat nővér jött ki rajta, rojtos sálaikba burkolózva, minden ajahból egy. Őket Tarna követte, majd jöttek a többiek is. Ha a tömeg valamiféle ünnepséget várt, akkor keserűen kellett csalódniuk. Tarna nyeregbe szállva lassan végigjáratta szemét a nővéreken, kiolvashatatlan arccal a tömegre pillantott, aztán megsarkantyúzta lovát. Az őt körülvevő őrzők vele együtt indultak el. A bámészkodók aggodalmasan zsongani kezdtek, mint egy megzavart kaptár, miközben utat adtak neki.

A morajlás egészen addig tartott, míg Tarna el nem tűnt a szemük elől, és ki nem ért a faluból. Romanda felmászott a kocsira, és finoman helyére igazította sárga rojtos kendőjét. Halálos csend lett. A szokásokhoz híven a legidősebb ülnök tette meg a Csarnok nyilatkozatát. Romanda nem úgy mozgott, mint valami idős nő, arca pedig éppoly kortalan volt, mint a többieké. Ugyanakkor az ősz hajtincsek figyelemre méltó kort jeleztek az aes sedai-ok esetében is. A tarkóján összefogott kontya pedig teljesen ősz volt, sötét hajszálaknak nyoma sem volt benne. Elayne eltűnődött, hány éves is lehet, de egy aes sedai-tól a korát megkérdezni a lehető leggorombább dolognak számított.

Romanda a Levegő egyszerű szálainak fonata segítségével messze hangzóvá tette magas szoprán hangját, mely úgy szállt el Elayne-ig, mintha szemtől szembe állnának egymással.

– Sokan közületek aggódtak az elmúlt néhány napban, de szükségtelenül. Ha Tarna sedai nem jött volna el hozzánk, mi magunk küldtünk volna követeket a Fehér Toronyba. Végül is aligha lehet azt mondani, hogy bujkálunk itt. – Szünetet tartott, mintha időt akarna hagyni a tömegnek, hogy nevessen, de ők egyszerűen csak bámultak rá, mire megigazította kendőjét. – A célunk nem változott. Az igazságot keressük, hogy azt tehessük, ami helyes...

– Helyes, de kinek? – motyogta Nynaeve.

– ...És sem elgyengülni, sem kudarcot vallani nem fogunk. Feladataitok elvégzése biztosítja, hogy kezeink alatt védelmet élveztek most, és azután is, hogy mi visszatérünk a minket megillető helyre, a Fehér Toronyba. A Fény ragyogjon mindannyiótokra. A Fény ragyogjon mindannyiunkra.

A zajongás ismét felerősödött, és a tömeg lassan mozgolódni kezdett, amint Romanda lemászott. Siuan arca olyan volt, mintha kőből faragták volna ki, ajkait úgy összeszorította, hogy szinte elfehéredtek. Elayne kérdéseket akart feltenni, de Nynaeve leugrott a kőpillérről, és a háromemeletes kőépület felé kezdett tolakodni. Elayne gyorsan követte őt. Tegnap éjjel Nynaeve készen állt arra, hogy gondolkodás nélkül elmondja mindazt, amit megtudtak, pedig gondosan kell előadni, hogyha hasznát akarják venni, hogy megingathassák a Csarnok döntését. És nyilvánvalóan úgy tűnt, hogy meg kell változtatniuk a döntést. Romanda nyilatkozata egy szekérderéknyi semmi volt. Ez persze felidegesítette Siuant.

Két tagbaszakadt fickó között átkígyózva – akik metsző pillantást vetettek Nynaeve után, mert ő az előbb rálépett a lábukra – Elayne hátrapillantott a válla fölött, és meglátta, hogy Siuan őt és Nynaeve-et figyeli. Ez csak egy pillanatig tartott, mert a nő abban a pillanatban, hogy észrevette, hogy Elayne meglátta, úgy tett, mintha kiszúrt volna valakit a tömegben, és leugrott, mintha oda akarna menni hozzá. Elayne homlokát ráncolva továbbsietett. Siuan ideges. Vagy mégsem? A bosszúsága és tudatlansága mennyire volt színlelés? Nynaeve ötlete, hogy meneküljenek el Caemlynbe – Elayne nem volt biztos benne, hogy lemondott-e már róla –, több mint ostobaság volt, de ő maga is alig várta már Ebou Dart, hogy valami valóban hasznosat tegyenek. Ez a sok titok és gyanú, mind olyan viszkető pont, amit nem érhetett el. Bárcsak Nynaeve ne avatkozott volna közbe!

Elayne épp akkor érte utol Nynaeve-et, amikor Nynaeve elcsípte Sheriamot annak a kocsinak a közelében, amelynek a tetejéről Romanda beszélt. Morvrin is ott volt, Carlinya is, és mindannyian viselték a kendőjüket. Ma reggel az összes aes sedai kendőt viselt. Carlinya csigákba rendezett, sötét, rövid haja volt az egyetlen jele Tel'aran'rhiodban átélt szörnyűségeknek.

– Beszélnünk kell veled négyszemközt – mondta Nynaeve Sheriam-nak. – Úgy, hogy más ne hallja.

Elayne felsóhajtott. Nem a legjobb kezdet, de nem is a legrosszabb. Sheriam egy pillanatig vizsgálgatta őket, aztán Morvrinra és Carlinyára pillantott, majd így szólt:

– Hát jó, menjünk be.

Mikor megfordultak, Romanda beállt az ajtó elé. A csinos sötét szemű nő sárga rojtos kendője csupa virág és inda volt, kivéve Tar Valon lángját, mely vállai között a hátán díszelgett. Nynaeve-et semmibe véve, melegen Elayne-re mosolygott, de Elayne már szinte várta az aes sedai mosolyát, és majdnem félt tőle. Sheriamra, Carlinyára és Morvrinra is rámosolygott, bár egészen más arckifejezéssel. Addig bámulta őket egyenesen tartott fejjel és kifejezéstelen arccal, míg mindannyian pukedliztek egyet, és így mormogtak: „Engedelmeddel, nővér”. Csak ekkor lépett félre, de azért hangosan megköszörülte torkát.

A köznép persze sosem vette észre, de Elayne azért hozzájutott néhány szórványos hírhez az aes sedai-októl Sheriamról és az ő kis tanácsáról. Néhányan azt hitték, hogy ők csak Salidar egyik napról a másikra történő kormányzásával foglalkoznak, felszabadítva a Csarnokot a fontosabb ügyekre. Néhányan tudták, hogy hatást gyakorolnak a Csarnokra, de hogy mennyire, az egyénenként változott. Romanda úgy gondolta, túlságosan is. És ami még rosszabb volt, volt köztük két Kék, viszont Sárga nővér egy sem. Elayne érezte a hátán a nő pillantását, ahogy követte a többieket az ajtónyíláson keresztül.

Sheriam az egyik szúette faburkolatú magán étkezőbe vezette őket, közvetlen a hajdani nagyterem mellett, ahol a fal mellé állított asztal papírokkal volt teleszórva. Szemöldöke a magasba szökött, amikor Nynaeve megkérte őket, hogy készítsenek védőkört a kihallgatás ellen, de azért minden további megjegyzés nélkül megszőtte a védőkört a szobában. Elayne, visszaemlékezve Nynaeve kirándulására, ellenőrizte, hogy mindkét ablak szorosan zárva legyen.

– Nem kisebb híreket várok, minthogy Rand al'Thor útban van idefelé – mondta Morvrin szárazon. A másik két aes sedai gyors pillantást váltott. Elayne elnyomta a felháborodását. Ezek komolyan azt hiszik, hogy Nynaeve és ő Randdel kapcsolatos titkokat tartanak vissza. Ők és az ő titkaik!

– Nem erről van szó – mondta Nynaeve – de valamiről, ami bizonyos értelemben legalább ilyen fontos – és kibukott belőle a történet az Ebou Darba vezető útjukról és arról, hogy hogyan találták, meg a ter'angreal tálat. Nem hibátlan sorrendben és a Torony említése nélkül, de végül is minden lényeges pontot említett.

– Biztos vagy benne, hogy ez a tál egy ter'angreal? – kérdezte Sheriam, mikor Nynaeve kifogyott a szóból. – Képes hatást gyakorolni az időjárásra?

– Igen, aes sedai – válaszolta Elayne egyszerűen. Kezdetnek az egyszerűség a legjobb. Morvrin a fogait csikorgatta. Ez a nő mindenben kételkedett.

Sheriam kendőjét megemelve bólintott.

– Akkor jó munkát végeztetek. Küldünk egy levelet Merilille-nek. – Merilille Ceandevin volt az a Szürke nővér, akit azért küldtek el Ebou Darba, hogy meggyőzze a királynőt, támogassa Salidart. – Minden részletre szükségünk van, amit tudtok.

– Ő sosem fogja megtalálni – tört ki Nynaeve-ból, mielőtt Elayne kinyithatta volna a száját. – Elayne és én meg tudjuk találni. – Az aes sedai-ok pillantása szinte jeges lett.

– Az ő számára valószínűleg lehetetlen lenne – vetette közbe Elayne sietősen. – Mi láttuk, hogy hol van a tál, és még a mi számunkra is nehéz lesz. De mi legalább tudjuk, hogy láttuk. Ha leírnánk egy levélben, az egyszerűen nem volna ugyanaz.

– Ebou Dar nem beavatottaknak való hely – mondta Carlinya hidegen. Morvrin hangsúlya egy kicsit kedvesebb volt, bár még mindig zsémbes.

– Mindannyian azt kell tegyük, amihez a legjobban értünk gyermekeim. Gondoljátok, hogy Edesina, Afara vagy Guwisin el akart menni Tarabonba? Mit tehetnek, hogy rendet teremtsenek abban a zavargó országban? De meg kell próbálnunk, így hát elmentek. Kiruna és Bera e pillanatban valószínűleg a Világ Gerincén járnak, úton, hogy megkeressék Rand al'Thort az Aiel Pusztán, mert azt gondoltuk – csak gondoltuk – mikor elküldtük őket, hogy talán ott van. Semmivel sem hiábavalóbb az útjuk attól, hogy igazunk volt, mert Rand azóta elhagyta a Pusztát. Mindannyian tesszük, amit tehetünk, amit tennünk kell. Ti ketten beavatottak vagytok. A beavatottak nem rohangásznak el Ebou Darba, vagy bárhova máshova. Nektek az a dolgotok, hogy itt maradjatok és tanuljatok. Még ha teljes jogú nővérek lennétek, akkor is itt tartanálak titeket. Az elmúlt száz évben senki sem tett olyan felfedezéseket, mint ti, ilyen számban ennyire rövid idő alatt.

Nynaeve önmagához hűen figyelmen kívül hagyta, amit nem akart meghallani, és Carlinyára összpontosított.

– Nagyon jól végeztük a dolgunkat egyedül is, köszönöm szépen. Kétlem, hogy Ebou Dar olyan rossz lenne, mint Tanchico.

Elayne úgy gondolta, Nynaeve nem veszi észre, hogy halálos szorításban tartja hajfonatát. Hát Nynaeve sosem fogja megtanulni, hogy az egyszerű udvariasság néha elnyeri azt, ami az őszinteség biztosan elveszít.

– Megértem az aggodalmait, aes sedai – mondta Elayne. – De akármilyen udvariatlanul is hangzik, én sokkal inkább képes vagyok megtalálni azt a ter'angrealt, mint bárki más itt Salidarban. Sőt Nynaeve és én sokkal jobban tudjuk, hol kell keresni, mint ahogy azt papírra tudnánk vetni. Ha elküldesz minket Merilille sedai-hoz, az ő irányítása alatt biztos vagyok benne, hogy rövid időn belül megtalálnánk. Az út Ebou Darba csak néhány napig tart a folyón, a visszaút szintén csak néhány nap, és közben ugyancsak pár napot eltöltünk Ebou Darban Merilille sedai szeme előtt. – Nehezére esett nem mélyet sóhajtania. – Közben üzenetet küldhetnél Siuan valamelyik kémjének Caemlynbe, hogy az már ott legyen, amikor Merana sedai és a követség megérkezik.

– A Fény szerelmére! Miért tennénk ezt? – dörögte Morvrin.

– Azt hittem, hogy Nynaeve már elmondta, aes sedai. Nem vagyok biztos benne, de azt hiszem, a tálhoz egy fókuszálni tudó férfire is szükség van, hogy működésbe lehessen hozni.

Ezt természetesen kisebb zűrzavart okozott. Carlinya levegő után kapkodott, Morvrin magában morgott és Sheriamnak szó szerint tátva maradt a szája. Maga Nynaeve is elámult egy pillanatra, de Elayne biztos volt benne, hogy elrejtette döbbenetét, mielőtt a többek észrevették volna. Túlságosan is megrökönyödtek, semhogy túl sokat észrevehettek volna. Ez valójában hazugság volt, tisztán és egyszerűen. A dolog kulcsa az egyszerűség volt. Állítólag a Legendák Korában a legnagyobb eredményeket az együtt fókuszáló férfiak és nők érték el, valószínűleg összekapcsolódva. Nagyon valószínű, hogy voltak ter'angrealok, melyek működtetéséhez férfiakra volt szükség. Akárhogy is, ha ő nem képes működésbe hozni a tálat egyedül, akkor biztos, hogy Salidarban senki más sem tudja. Talán Nynaeve-et kivéve. Ha a dologhoz Randre van szükség, akkor sem hagyhatják ki az esélyt, hogy tegyenek valamit az időjárással, és mire „felfedezi”, hogy több nő összefogva működtetheti a tálat, addigra az aes sedai-ok Salidarban olyan szorosan fognak kötődni Randhez, hogy azt már nem lehet szétszakítani.

– Nagyon is rendben van – mondta végül Sheriam. – De ez mit sem változtat a tényeken, hogy ti beavatottak vagytok. Levelet küldünk Merilille-nek. Mi már beszélgettünk kettőtökről...

– Beszélgetés! – csattant fel Nynaeve. – Mást sem tesztek, ti és a Csarnok! Beszélgetés! Én és Elayne meg tudnánk találni ezt a ter'angrealt, de ti inkább csak locsogtok, mint a kotlós tyúkok. – A szavak egymás hegyén-hátán buktak ki belőle. Nynaeve olyan erősen markolta a hajfonatát, hogy Elayne szinte várta, mikor marad a kezében. – Csak ültök itt, és abban reménykedtek, hogy Thom, Juilin meg a többiek visszajönnek, és azt fogják mondani, hogy a fehérköpenyek nem fognak ránk omlani, mint a ház, mikor valójában könnyen meglehet, hogy a fehérköpenyekkel a sarkukban érnek vissza. Csak ültök itt, és rágódtok Elaida problémáján, ahelyett, hogy azt tennétek, amit ígértetek, miközben ügyetlenül keresgélitek Randet. Tudjátok már, hogy álltok hozzá, most, hogy úton van a követetek Caemlynbe? Tudjátok, hogy miért ültök itt és beszélgettek? Én tudom! Féltek! Féltek a megosztott Toronytól, féltek Randtől, a Kitaszítottaktól, a Fekete ajahtól. Anaiya tegnap este kikotyogta, hogy kész tervetek volt arra az esetre, hogyha a Kitaszítottak támadást indítanak. Az a sok összekapcsolódó kör a gonosz buborékainak tetején – végül is hisztek ti ebben? –, de mind hibásan illeszkedett, és a legtöbbjében több volt a novícia, mint az aes sedai. Mindez azért, mert csak kevés aes sedai tudott róla előre. Azt hiszitek, hogy a Fekete ajah itt van Salidarban. Féltetek, hogy a tervetek eljut Sammaelhez vagy valamelyik másik Kitaszítotthoz. Nem bíztok egymásban. Nem bíztok senkiben! Ezért nem küldtök el minket Ebou Darba? Azt hiszitek, hogy mi a Fekete ajahhoz tartozunk, vagy elszaladunk Randhez, vagy... vagy...! – Erősen fröcskölve és zihálva elhallgatott. Az egész kifakadás alatt alig vett levegőt.

Elayne első ösztöne azt súgta, hogy valahogy magyarázza ki a dolgot, de hogy hogyan, azt nem tudta volna megválaszolni. Talán nem lesz nehezebb, mint elsimítani egy hegyvonulatot. Az aes sedai-ok feledtették el vele az aggodalmat, hogy Nynaeve-nek sikerült-e mindent tönkretennie. Azok a kifejezéstelen arcok, azok a szemek, melyek úgy tűntek, képesek átlátni a kövön, semmit se kellett volna, hogy közvetítsenek. Számára azonban mégis közvetítettek valamit. Nem látszott az a hideg harag, amit bárkinek éreznie kellett volna, aki elég bolond ahhoz, hogy nekirohanjon az aes sedai-oknak. Ez csak valami álca volt, és az egyetlen dolog, amit itt el kellett rejteni, az igazság volt. Az igazság, amit maguknak sem akartak beismerni. Féltek.

– Befejezted végre? – kérdezte Carlinya, és a hangja képes lett volna mentében megfagyasztani a napot.

Elayne tüsszentett, és beverte a fejét a felfordult üst oldalába. Az orrát odaégett leves szaga töltötte el. A kora reggeli napfény már úgy felforrósította a nagy főzőedény sötét belsejét, hogy olyan érzés volt, mintha még mindig a tűz fölött lett volna. Elayne-en csorgott a veríték. Nem, inkább ömlött róla. A nagy darab, durva habkövet ledobva, négykézláb kihátrált, és metsző pillantást vetett a mellette levő nőre. Vagy inkább a nő felére, ami egy valamivel kisebb, szintén az oldalán fekvő üstből látszott ki. Ő bökte oldalba Nynaeve-et, és gúnyosan mosolygott, amikor a lány ettől bevágta a fejét a vasba, és felkiáltott. Nynaeve vészjósló pillantással hátrált ki, amelyet cseppet sem enyhített szutykos keze mögé rejtett ásítása. Elayne nem hagyott neki időt, hogy megszólaljon.

– Muszáj volt felrobbannod mi? Öt percig sem voltál képes visszafogni magad. Minden a kezünkben volt, de neked muszáj volt mindent tönkretenni.

– Egyébként sem engedtek volna el minket Ebou Darba – morogta Nynaeve. – És nem én tehetek mindenről – nevetséges módon felemelte a fejét, így le kellett néznie, hogy lássa Elayne-t. – Az aes sedai-ok uralkodnak a félelmükön – mondta olyan hangnemben, amely megfelelő lenne egy részeg csavargó lehordására, aki az ember lova elé tántorodott. – Nem engedik, hogy a félelem uralkodjék el rajtuk. Vezess és mi boldogan fogunk követni. Vezetned kell, nem pedig rettegni, remélve, hogy a bajok majd maguktól tovatűnnek.

Elayne arca felforrósodott. Ő egyáltalán nem ezt várta, és nyilvánvalóan nem is így értette.

– Hát lehet, hogy mindketten túlléptük a józan ész határát, de... – léptek zaja hallatszott, mire elhallgatott.

– Tehát az aes sedai-ok aranygyermekei úgy döntöttek, hogy pihennek egy kicsit. Igaz? – Faolain mosolya korántsem volt barátságos. – Tudjátok, hogy nem élvezetből vagyok itt. A mai napot a saját munkámmal szándékoztam tölteni. Olyasmivel, ami nem olyan szörnyen lealacsonyító, mint amit ti tesztek, aranygyermekek. Ehelyett azt kell ellenőriznem, ahogy a beavatottak sikálják a lábasokat büntetésből. Figyelnem kell, nehogy elosonjatok, mint a szerencsétlen novíciák szoktak. Most pedig vissza a munkához. Én sem mehetek el, amíg nem végeztek, és nem áll szándékomban itt tölteni az egész napot.

A sötét, göndör hajú nő, aki hasonlított Theodrinra, valamivel több volt beavatottnál, de kevesebb egy aes sedai-nál. Elayne és Nynaeve is hasonló helyzetben lenne, ha Nynaeve nem úgy viselkedett volna, mint egy macska, akinek ráléptek a farkára. Nynaeve és maga Elayne is kelletlenül tért vissza a munkához. Sheriam megmondta nekik, mennyi ideig kell „szabad idejüket” a konyhában tölteniük az elképzelhető legpiszkosabb munkával. De azt is világossá tette számukra, hogy Ebou Darról szó sem lehet. A levél, ha eddig még nem küldték el, éjfélre már biztos úton fesz Merilille-nek.

– Bocsánat – mondta Nynaeve, és Elayne felé pislogott. Nynaeve bocsánatkérései ritkák voltak, mint nyáron a hóesés.

– Én is sajnálom, Nynaeve.

– Úgy bizony – mondta Faolain. – Nagyon is jól látom. Most pedig vissza a munkához! Még mielőtt okot találok rá, hogy Tianához küldjelek titeket, amikor itt végeztek.

Elayne gyászos pillantást vetve Nynaeve-re, visszakúszott az üstbe, és olyan vehemenciával támadt a habkővel az üst égett aljára, mintha csak Faolain lenne ott. Csak úgy repkedett a kőpor! A feketére égett zöldségdarabokról nem is beszélve. Nem, nem is Faolain. Az összes aes sedai, akik csak üldögélnek, pedig tehetnének is valamit. Márpedig el fog jutni Ebou Darba, és meg fogja találni azt a ter'angrealt, és arra fogja használni, hogy Sheriamot és a többieket Randhez kösse. Térden állva! Akkorát tüsszentett, hogy majd kiesett a cipőjéből.

Sheriam elfordult onnan, ahol a kerítés résén át nézte a két fiatal nőt, és elindult a keskeny átjárón a gaz között.

– Most már bánom. – Átgondolva Nynaeve és Elayne szavait, valamint hangnemét, hozzátette: – Egy kicsit.

Carlinya megvetően mosolygott. Ehhez nagyon értett.

– El akarod mondani a beavatottaknak, amit kevesebb, mint két tucat aes sedai tud? – Hirtelen becsukta a száját, és éles pillantást vetett Sheriamra.

– A kémek ott bukkannak fel, ahol a legkevésbé számítasz rájuk – mondta Sheriam lágy hangon.

– Ezeknek a lányoknak egy dologban igazuk van – mondta Morvrin. – Al'Thor miatt szinte belülről remegek. Milyen lehetőségünk maradt vele kapcsolatban?

Sheriam nem volt biztos benne, hogy nem futottak e már végleg ki a lehetőségekből. Csendben tovább sétáltak.

II. KÖTET

Tizenhatodik fejezet

A Kerék meséi

A Sárkány Jogarával térdén, Rand a Sárkány Trónján üldögélve lustálkodott. Vagy legalábbis úgy tűnt, mintha lustálkodna. A trónokat nem pihenésre tervezték, és úgy érezte, ezt az egyet különösen nem, de ez csak a nehézségek egy része volt. Az, hogy érezte Alanna jelenlétét a fejében, szintén részét képezte annak, ami nyugtalanította. Ha szólna a Hajadonoknak, ők talán... Nem. Hogyan is gondolhatott erre? Eléggé ráijesztett ahhoz, hogy kordában tartsa, azóta nem tett kísérletet a Belsőváros meglátogatására. Tudná, ha megpróbálta volna. Alanna pillanatnyilag kisebb problémát jelentett, mint a szék gyenge párnázottsága.

Bár az ezüsttel hímzett kék kabátja gallérjáig be volt gombolva, a hőség nem zavarta – tényleg kezdte megtanulni Taim trükkjét –, de ha a türelmetlenség megizzasztana, úgy csöpögne, mintha most mászott volna ki a folyóból. Nem jelentett gondot, hogy ne verejtékezzen. Az viszont igen, hogy ne mozduljon. Andort egészben és sértetlenül kívánta átadni Elayne-nek, és ma reggel tehetné meg az első lépést ebbe az irányba. Ha egyáltalán eljönnek.

– ...továbbá – a trón előtt álló magas, csontos férfi csaknem monoton hangon beszélt – ezernégyszázhuszonhárom menekült Murandy-ból, ötszázhatvanhét Altarából és százkilenc Illianból. Hozzá kell tennem persze, hogy amennyiben a számlálás a városban alapos volt. – Halwin Norry ősz hajának néhány megmaradt fürtje úgy állt füle mögött, mintha írótollakat dugott volna oda, mióta alkalmasnak találtatott arra, hogy ő legyen Morgase főpapja. – Felfogadtam további huszonhárom papot a számláláshoz, de ez továbbra is nyilvánvalóan kevés arra, hogy...

Rand nem figyelt tovább. Bár hálás volt ennek az embernek, hogy nem futamodott meg, mint azt mások tették, nem volt biztos benne, hogy Norry számára a könyvében lévő számokon kívül más is létezik. Az e héten meghaltak számát és a földekről behozott fehérrépa árát ugyanabban a sivár hangnemben közölte; a nincstelen, magányos menekültek temetésének elrendelésénél sem mutatott több szomorúságot, vagy örömöt, mint a kőművesek felfogadásánál, akik a városfal javítását ellenőrizték. Illian csak egy másik ország volt számára, nem Sammael otthona, és Rand csak egy újabb uralkodó.

Hol lehetnek? – kérdezte magától dühösen. – Miért nem tett Alanna próbát arra, hogy uralkodjon felettem? Moiraine-t soha nem lehetett ilyen könnyen elijeszteni.

Hol vannak a halottak? – suttogta Lews Therin. – Miért nem hallgatnak végre?

Rand keserűen felkuncogott. Ez minden bizonnyal egy vicc akart lenni.

Sulin a trónemelvény egyik oldalán könnyedén ült sarkán, míg a vörös hajú Urien a másikon. Ma húsz Aethan Dor, Vöröspajzsos, várakozott a Nagy Csarnok oszlopai között a Hajadonokkal. Néhányan viselték a vörös fejpántot. Álltak, guggoltak vagy üldögéltek, néhányan halkan beszélgettek, de mint általában, úgy néztek ki, mintha egyetlen szívdobbanás alatt képesek lennének harcba vetni magukat, bár a Hajadonok és két Vöröspajzsos kockázott. Úgy tűnt, legalább egy szempár mindig figyeli Norryt; kevés aiel bízott meg egy vízföldiben ilyen közel Randhez.

Váratlanul Bashere jelent meg a Csarnok magas ajtajánál. Mikor biccentett, Rand felállt. Végre. A fenébe is, végre. A zöld-fehér bojt meglendült, ahogy a seanchan lándzsa sárkánymintás végét megmozdította.

– Jó munkát végzett, Norry mester. A jelentéséből semmi sem maradt ki. Intézkedem, hogy rendelkezésére bocsássák az aranyat, amire szüksége van. De most, ha megbocsát nekem, egyéb ügyekkel kell foglalkoznom.

A férfi se kíváncsiságnak, se sértettségnek nem adta jelét, amiért ilyen hirtelen félbeszakították. Csak megállt szó közben és meghajolt.

– Ahogy Sárkány uram parancsolja – mondta ugyanabban a száraz hangnemben, és három lépést hátrált, mielőtt megfordult volna. Nem is pillantott Bashere-ra, mikor elhaladt mellette. Csak a számítások léteznek.

Rand türelmetlenül biccentett Bashere-nak, majd mereven és egyenes háttal visszaült a trónra. Az aielek elcsendesedtek. Ez kétszer olyan ugrásra késznek mutatta őket.

Mikor a saldaeai belépett, nem volt egyedül. Két férfi és két nő követte szorosan, egyikük se fiatal már, selyembe és brokátba burkolózva. Próbáltak úgy tenni, mintha Bashere nem létezne, és ez csaknem sikerük is nekik, de az őket figyelő aielek az oszlopok között más lapra tartoztak. Az aranyhajú Dyelin csak egy lépést vétett el, de az egyként őszülő és szigorú arcú Abelle és Luan szemöldöküket ráncolták a cadin'sort viselő alakokat látva, és ösztönösen most nem viselt kardjuk markolata felé mozdult kezük. A kövérkés, sötéthajú Ellorien, aki csinos lehetett volna, ha arca nem olyan elszántan merev, megkövülten és villámló tekintettel állt meg, de gyorsan magára talált, és egy hosszú lépéssel csatlakozott a többiekhez. Az első pillantás, amelyet Randre vetettek, szintén hátralépésre késztette őket, kivétel nélkül mindegyiküket. Gyors, csodálkozó pillantásokat váltottak. Talán azt hitték, idősebb lesz.

– Sárkány uram – szólalt meg Bashere hangosan, megállva az emelvény előtt –, Napkelte ura, Hajnal hercege, a Fény Igaz Védelmezője, aki előtt hódolattal térdel a világ, elhoztam eléd Dyelin úrhölgyet a Taravin házból, Abelle urat a Pendar házból, Ellorien úrhölgyet a Traemane házból és Pelivar urat a Coelan házból.

A négy andori ajkait összeszorítva éles, ferde tekinteteket vetett Bashere-ra. Volt valami a hangjában, ami azt sugallta, négy lovat hozott Rand elé. Azt mondani, hogy tartásuk merevebbé vált, olyan lenne, mintha azt mondanánk, a víz nedvesebb lett, mégis úgy tűnt, mintha Randet figyelnék. Legalábbis leginkább Randet. Szemük nem tudta elkerülni az oroszlános trónt, mely a feje mögött fénylett és csillogott emelvényén.

Legszívesebben felnevetett volna sértett arcuk láttán. Sértettek, de mégis óvatosak, és talán egy kis elismerés is férkőzött haragjukba. Bashere-ral együtt dolgozták ki a címek listáját, de a világ letérdeléséről szóló rész számára is új volt, Bashere saját, utólagos adaléka. Ezt a tanácsot is Moiraine adta annak idején. Szinte újra hallotta ezüstös hangját. Az emberekben az marad meg legmélyebben, ahogyan először látnak téged. Ez a világ menete. Ha egy trónról ereszkedsz alá, viselkedhetsz úgy, mint egy falusi paraszt, valamely részük mindig emlékezni fog rá, hogy egy trónról szálltál le. De ha csak egy fiatalembert látnak, aki egy faluból érkezett, soha nem engedik meg, hogy trónra lépjen, függetlenül a jogaitól és az erejétől. Nos, ha ezen egy vagy két cím segít, minden könnyebbé válhat.

Én voltam a Napkelte ura – mormolta Lews Therin. – Én vagyok a Hajnal hercege.

Rand mozdulatlanul tartotta arcát.

– Nem üdvözöllek benneteket – ez a ti országotok és a királynőtöké ez a kastély –, de örülök, hogy elfogadtátok meghívásomat. – Öt nap után, és csak néhány órával előbb jeleztek vissza, de ezt nem említette. Felállt, nekitámasztotta a Sárkány Jogarát a trónnak, és lesietett az emelvényen. Visszafogottan mosolygott. – Soha ne légy rosszindulatú, ha nem feltétlenül muszáj – mondta Moiraine –, de mindenekelőtt soha ne légy túl barátságos. Soha ne légy mohó. Öt párnázott támlájú, kényelmes szék felé intett, melyeket körben állítottak fel az oszlopok között.

– Csatlakozzatok hozzám. Beszélgetünk és megiszunk némi jégbe hűtött bort.

Természetesen követték, ugyanolyan kíváncsian és talán ugyanolyan ellenségesen figyelve az aieleket, mint őt, mindkettőt rosszul leplezve. Mikor mindannyian helyet foglaltak, gai'shainok tűntek fel, szótlanul, fehér ruháikba burkolózva, bort és arany serlegeket hozva, melyeket már beborított a hűvös pára. Mások a székek mögé álltak, toll-legyezőikkel finoman hűsítve a levegőt. Minden szék mögé, Randét kivéve. Felfigyeltek erre persze, észrevéve az izzadság hiányát arcán. De a gai'shainok sem izzadtak ruháikban, ahogyan a többi aiel sem. Rand a nemesek arcát figyelte borospohara felett.

Az andoriak nagyon büszkék voltak arra, hogy becsületesebbek másoknál, és soha nem felejtették el megemlíteni, hogy náluk a Házak Játéka sem olyan elterjedt, mégis azt hitték, képesek a Daes Daemart játszani, ha a szükség úgy hozza. A szokások alapján képesek is voltak rá, de az igazság az volt, hogy a cairhieniek és még a teariek is gyengének tartották őket, ha igazán finom vagy keresztlépésekre volt szükség a Nagy Játékban. Ez a négy nagyrészt megőrizte higgadtságát, de olyasvalaki számára, akit Moiraine oktatott, valamint Tear és Cairhien tanított, sokat elárultak magukról minden szemmozdulatukkal, arcvonásaik minden apró változásával.

Először arra figyeltek fel, hogy Bashere-nak nem jutott szék. Gyors pillantások cikáztak közöttük, kissé felderülve, különösen, mikor ráébredtek, hogy Bashere elhagyta a tróntermet. Mindannyian halvány, elégedett mosollyal néztek utána. Legalább annyira gyűlölniük kellett a saldaeai sereget Andorban, mint a naeait, és ez nem keveset jelentett. Nyilvánvaló volt, mit gondoltak: talán az idegenek befolyása nem is olyan nagy, mint amitől féltek. Hiszen Bashere-t úgy kezelték, mintha nem lenne több egy magas rangú szolgánál.

Dyelin szemei enyhén kitágultak, csaknem ugyanabban a pillanatban, mint Luanéi, és csak egy pillanattal korábban, mint a másik kettőé. Egy pillanatig olyan áthatóan nézték, mintha nem is akarnának már másfelé nézni. Bashere talán külországi volt, de Saldaea vezértábornoka volt, háromszoros nagyúr, és Tenobia királynő nagybátyja. Ha Rand szolgaként használja őt...

– Kiváló bor – poharába bámulva, Luan habozott, mielőtt hozzátette volna –, Sárkány nagyúr. – Mintha kötéllel húzták volna ki belőle a szavakat.

– Délről – mondta Ellorien egy korty után. – A Tunaighan hegyekből származik. Csodálkozom, hogy sikerült jeget szereznie Caemlynben ebben az évben. Az emberek ezt az évet már „a tél nélküli év”-ként emlegetik.

– Csak nem hiszed, hogy időt és energiát vesztegetnék jég fellelésére – szólalt meg Rand –, mikor annyi baj árasztotta el a világot?

Abelle szögletes arca elsápadt, és láthatóan kényszerítenie kellett magát, hogy újra kortyoljon. Másrészről Luan megfontoltan kiürítette poharát, és egy gai'shain elé tartotta megtöltésre, akinek szikrázóan zöld szemei furcsán ellentmondtak napbarnított arca erőltetett lágyságának. A vízföldiek kiszolgálása olyan volt, mintha szolgák lennének, és az aielek meglehetősen megvetően gondolkodtak a szolgákról. Hogy ez hogyan egyeztethető össze a gai'shain fogalmának meglétével, Rand soha nem tudott rájönni, de így volt.

Dyelin ezek után szilárdan a térdén tartotta poharát, és mintha teljesen elfeledkezett volna róla. Ilyen közelről Rand láthatta az ősz szálakat aranyszínű hajában; még mindig csinos volt, bár a haját kivéve semmiben sem hasonlított Elayne-re vagy Morgase-re. A trónöröklésben ő volt a következő, így legalábbis unokatestvérnek kell lennie, és ráadásul közelinek. Szemöldökét összehúzva nézett rá, úgy tűnt, mintha helytelenítően meg akarná rázni a fejét, de végül inkább megszólalt:

– Tisztában vagyunk a világ bajaival, még inkább azokkal, melyek Andort érintik. Azért hívattál ide minket, hogy ezekre gyógyírt találjunk?

– Ha ismertek ilyet – válaszolt Rand egyszerűen. – Ha nem, máshol kell keresnem. Sokan úgy gondolják, ők ismerik a megfelelő gyógymódot. Ha nem találom meg azt az egyet, amit akarok, elfogadom a hozzá legközelebb állót. – Ez elcsendesítette őket. Errefelé jövet Bashere végigvezette őket azon az udvaron, ahol Arymillát, Lirt és a többieket hagyta, hogy lehűtse rosszindulatukat. Úgy tűnt, magukra találtak a palotában. – Úgy gondolom, segíteni szeretnétek nekem helyrehozni Andort. Hallottátok a nyilatkozatomat?

– Jutalmat tűztél ki annak, aki híreket hoz Elayne-ről – mondta Ellorien határozottan, arca, ha lehet, még merevebbé vált. – Akit most, hogy Morgase halott, királynővé kell tenni.

Dyelin bólintott.

– Ez számomra is helyénvalónak tűnik.

– De nem számomra! – csattant fel Ellorien. – Morgase elárulta a barátait és mellőzte legrégibb híveit. Véget kell vetnünk a Trakand ház igényének az oroszlános trónra. – Úgy tűnt, megfeledkezett Randről. Mint mindannyian.

– Dyelin – szólalt meg Luan szinte udvariatlanul. A nő megrázta fejét, mintha már hallotta volna ezt korábban is, de a férfi folytatta. – Neki van a legalaposabb igénye. Én Dyelin mellett szólok.

– Elayne a leányörökös – mondta az aranyhajú asszony nyugodtan. – Én Elayne mellett szólok.

– Van egyáltalán bármi jelentősége annak, hogy mi mit mondunk? – kérdezte Abelle. – Ha megölte Morgase-t, akkor... – Abelle hirtelen elharapta a mondatot egy fintorral az arcán, majd Randre nézett, nem igazán kihívóan, de egyértelműen úgy, mintha a legrosszabbra számítana tőle. És reménykedne ebben.

– Valóban elhiszitek ezt? – Rand szomorúan az emelvényen álló oroszlános trón felé pillantott. – A Fény szerelmére, miért ölném meg Morgase-t? Csakhogy mindezt átadhassam Elayne-nek?

– Néhányan nem tudják, mit higgyenek – mondta Ellorien kimérten. Némi pír még mindig elcsúfította arcát. – Az emberek sok mindent mondanak, nagyrészt ostobaságokat.

– Mint például? – Elloriennek szegezte a kérdést, de Dyelin válaszolt, határozottan a szemébe nézve.

– Hogy harcolni fogsz az Utolsó Csatában, és legyőzöd a Sötét Urat. Hogy valójában hamis Sárkány vagy, az aes sedai-ok bábuja, esetleg mindkettő. Hogy Morgase törvénytelen fia vagy, netán egy teari Nagyúr vagy egy aiel – újra ráncolta a szemöldökét egy pillanatra, de folytatta. – Hogy egy Sötét Urat tisztelő aes sedai fia vagy. Hogy magad vagy a Sötét Úr, netán a Teremtő emberi köntösben. Hogy elpusztítod a világot, megmented azt, leigázod, és egy új Kort hozol. Annyi történet, ahány száj meséli. A legtöbben úgy gondolják, megölted Morgase-t. Sokan hozzáadják Elayne-t. Azt mondják, a nyilatkozat csak arra való, hogy elrejtse a bűnödet.

Rand sóhajtott. Néhány ezek közül a pletykák közül rosszabb volt bárminél, amit valaha is hallott.

– Nem akarom hallani, melyiket hiszitek el.

Vajon miért néz rá Dyelin még mindig szemrehányóan? Nem ő volt az egyetlen. Luan is így tett. Abelle és Ellorien pedig olyan pillantásokat vetett rá, melyeket eddig csak Arymilla társaságától látott, ha úgy gondolták, nem figyel rájuk. Lám, lám. – Ez Lews Therin volt, suttogás közben rekedten kacagva. – Én látlak téged. Ki lát engem?

– Ennek ellenére segítetek nekem, hogy helyreállítsam Andort? Nem szeretném, ha Andor egy újabb Cairhien lenne, vagy ami még rosszabb, egy Tarabon vagy Arad Doman.

– Valamennyire ismerem a Karaethon-ciklust – szólalt meg Abelle. – Én hiszek abban, hogy te vagy az Újjászületett Sárkány, de abban semmi sem szól uralkodásodról, csak arról, hogy harcolsz a Sötét Úrral a Tarmon Gai'don idején.

Rand olyan szorosan markolta a kelyhet, hogy a bor sötét felszíne reszketni kezdett. Mennyivel egyszerűbb lenne, ha ez a négy is olyan lenne, mint a teari Nagyurak vagy a cairhieniek, de közülük egy sem akar több hatalmat felhalmozni magának, mint amennyivel már most is rendelkezik. Mindazonáltal a bor elnyugodott. Úgy sejtette, őket még az Egyetlen Hatalommal sem lehet megfélemlíteni. Valószínűleg azt mondanák, öljem meg őket, és utána égjek el ezért!

Égj el! – visszhangozta Lews Therin rosszkedvűen.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy nem akarok uralkodni Andor felett? Ha Elayne ül az oroszlános trónon, elhagyom Andort. És soha nem térek vissza, ha rajtam múlik.

– Ha a trónra bárki is igényt formálhat – jelentette ki Ellorien határozottan –, akkor az Dyelin. Ha komolyan gondolod, amit mondtál, koronáztasd meg és távozz. Így Andor helyreáll, és biztos lehetsz benne, hogy az andori katonák követnek majd az Utolsó Csatában, ha úgy lesz, ahogy meg van írva.

– Én ezt továbbra is visszautasítom – mondta Dyelin kemény hangon, majd Randhez fordult. – Én várakozom és figyelek, Sárkány nagyúr. Ha Elayne-t élve és megkoronázva látom, és elhagyod Andort, elküldöm híveimet, hogy kövessenek téged, így Andorban mindenki hasonlóan cselekszik majd. De ha az idő csak múlik, és te még mindig itt uralkodsz, vagy ha az aiel vadembereid azt teszik itt, amit, ahogy hallottam, Cairhienben és Tearben tettek – úgy nézett a Hajadonokra és Vöröspajzsosokra, de még a gai'shainokra is, mintha már látná, ahogy fosztogatnak és gyújtogatnak –, vagy szabadon engeded azokat az... embereket, akik az amnesztiád alapján jöttek ide, akkor ellened fordulok, akár velem tart Andor, akár nem.

– És én melletted lovagolok majd – mondta Luan határozottan.

– Mint ahogy én is – tette hozzá Ellorien, Abelle visszhangjától kísérve.

Rand hátravetette fejét, és félig jókedvűen, félig elkeseredetten felnevetett. Fény! És én még azt hittem, a tisztességes ellenállás jobb lesz, mint mikor a hátam mögött settenkedtek, vagy a talpamat nyalták!

Nyugtalanul néztek rá, kétségtelenül azt hitték, már az őrület kerítette hatalmába. Talán így is volt. Most már semmiben sem volt biztos.

– Higgyétek azt, amit hinnetek kell – mondta, majd felállt, a fogadás végét jelezve. – Én mindent úgy gondoltam, ahogy mondtam. De fontoljátok meg jól! Tarmon Gai'don egyre közelít. Nem tudom, mennyi időtök van még a gondolkodásra.

Elbúcsúztak tőle – a fejüket gondosan meghajtották, ahogyan egyenlők között szokás, és ez már több volt, mint amire érkezésükkor méltatták –, de mikor elindultak, Rand megfogta Dyelin ruhájának ujját.

– Lenne egy kérdésem a számodra. – A többiek megálltak, félig visszafordulva. – Egy magánjellegű kérdésem.

Egy pillanattal később a nő bólintott, és társai kicsit eltávolodtak tőlük a trónteremben. Figyelmesen szemlélték őket, de nem voltak elég közel ahhoz, hogy bármit is halljanak.

– Olyan... furcsán néztél rám – mondta. Te és Caemlyn valamennyi nemese. Minden andori nemes. – Miért?

Dyelin merően nézett rá, végül enyhén bólintott, mintegy önmagának.

– Mi volt az édesanyád neve?

Rand pislogott.

– Az anyám? – Kari al'Thor volt az anyja. Így gondolt rá, hiszen csecsemőkorától ő nevelte, míg meg nem halt. De úgy döntött, elárulja a nőnek a hideg igazságot, melyre a Pusztában jött rá. – Az anyámat Shaielnek hívták. A Lándzsa Hajadonja volt. Az apám Janduin volt, a Taardad aielek klánfőnöke. – A nő szemei kételkedve tágra nyíltak. – Erre bármilyen általad választott esküt hajlandó vagyok letenni. Mi köze van ennek ahhoz, amit tudni szeretnék? Mindketten rég halottak már.

Megkönnyebbülés suhant át arcán.

– Véletlen hasonlóság ezek szerint, semmi egyéb. Nem állítom, hogy nem ismered a szüleidet, de a kiejtésed nyugat-andori.

– Hasonlóság? Folyóközben nőttem fel, de a szüleim azok, akiket megneveztem. Kihez hasonlítok, hogy így néztél rám?

Dyelin habozott, majd felsóhajtott.

– Nem hinném, hogy van jelentősége. Valamikor majd el kell mesélned nekem, hogy lehetnek aielek a szüleid, ha Andor területén nőttél fel. Huszonöt évvel ezelőtt, vagy talán régebben is volt már, Andor leányörököse eltűnt egy éjszaka. Tigraine-nek hívták. Egy férjet, Taringailt és egy fiút, Galadot, hagyott hátra. Tudom, hogy csak véletlen, mégis őt látom, ha rád nézek. Megrázkódtatás volt számomra.

Rand is megrázkódtatást érzett. Fázott. Annak részletei villantak agyába, amit a Tudós Asszonyoktól hallott. Egy aranyhajú, fiatal vízföldi, selyemben... egy fiú, akit szeretett, egy férj, akit nem... Shaiel volt a neve. Soha nem mondott másikat... Van valami az arcodban őbelőle...

– Hogy tűnt el Tigraine? Érdekel Andor történelme.

– Örülnék, ha nem neveznéd ezt történelemnek, Sárkány nagyúr. Még fiatal lány voltam, mikor történt, de már nem gyerek, és gyakran időztem a palotában. Egy reggel Tigraine nem volt a palotában, és soha többet nem látták. Néhányan Taringail kezét vélték ebben látni, de ő félőrült volt a szomorúságtól. Taringail mindennél jobban szerette volna látni, hogy a lánya Andor királynője lesz, a fia pedig Cairhien királya. Taringail cairhieni volt. A házasság célja az volt, hogy véget vessen a háborúnak Cairhiennel, és így is történt, de mikor Tigraine eltűnt, úgy hitték, Andor fel akarja bontani a szerződést. Emiatt a cairhieniek ármánykodni kezdtek, és ez Laman Büszkeségéhez vezetett. És bizonyára tudod, hogy ennek mi lett a következménye – tette hozzá szárazon. – Az apám azt mondta, Gitara sedai nagyot tévedett.

– Gitara? – Meglepetésére ez a név nem csengett számára ismeretlenül. Valahol már hallotta ezt a nevet. Hallott egy Gitara Morosoról, egy aes sedai-ról, aki rendelkezett a Jövendőmondás képességével, aki kijelentette, hogy a Sárkány a Sárkánybérc lejtőin fog újjászületni, és ezzel elindította Moiraine-t és Siuant hosszú kutatóútján. És Gitara Moroso volt az, aki évekkel azelőtt azt mondta „Shaiel”-nek, hogy ha nem szökik titokban a Pusztába, és nem lesz a Lándzsa Hajadonja, katasztrófába taszítja Andort és a világot.

Dyelin bólintott, kissé türelmetlenül.

– Gitara Modrellein királynő tanácsadója volt – mondta élénken –, de több időt töltött Tigraine-nel és a bátyjával Luc-kel, mint a királynővel. Mikor Luc elvágtatott északra, hogy aztán soha ne térjen vissza, azt suttogták, Gitara megjövendölte neki, hogy őt a dicsőség vagy a végzet a Fertőben várja. Mások szerint azt mondta neki, hogy ott találja meg az Újjászületett Sárkányt, vagy hogy az Utolsó Csata az ő útján múlik. Ez egy évvel azelőtt volt, hogy Tigraine eltűnt. Én a magam részéről nem hiszem, hogy Gitarának ehhez bármi köze lenne. A királynő tanácsadója maradt, míg Modrellein meg nem halt. Megszakadt a szíve, hogy Luc után Tigraine is elhagyta, mondták akkoriban. Ezzel kezdődött az öröklés. – A többiekre nézett, akik türelmetlenül toporogtak, gyanakodva bámultak feléjük, de nem tudta megállni, hogy hozzá ne tegyen még egy dolgot. – Egészen más Andort találtál volna itt mindez nélkül. Tigraine lenne a királynő, Morgase csak a Trakand ház úrnője és Elayne egyáltalán nem született volna meg. Morgase csak azután ment feleségül Taringailhez, hogy övé lett a trón. Ki tudná megmondani, hogy mi minden változott volna még meg?

Ahogy nézte, amint csatlakozik a többiekhez és elmegy, egy dologra gondolt, ami megváltozott volna: ő nem lenne itt Andorban, mivel meg sem született volna. Minden önmagába fordult vissza, mint egy végtelen kör. Tigraine titokban a Pusztába ment, ami miatt Laman Damondred kivágta az aielektől kapott Avendoralderat, hogy trónt készítsen belőle, mely tett áthozta az aieleket a Világ Gerincén, hogy megöljék őt – csak egyetlen csoport volt, de a népek az Aiel Háborúnak hívták –, és az aielekkel érkezett a Shaiel nevű Hajadon, aki meghalt, mikor életet adott a gyermeknek. Oly sok élet változott meg vagy fejeződött be, csak hogy életet adhasson neki a megfelelő helyen és időben, az életét adva ezért. Kari al'Thor volt az az anya, akire emlékezett, ha homályosan is, mégis azt kívánta, bárcsak ismerte volna Tigraine-t vagy Shaielt vagy bárhogyan is hívatta magát, még ha csak egy rövid időre is. Bárcsak láthatta volna őt.

Haszontalan álmodozás. Régóta halott már. Elmúlt. Miért nyugtalanítja akkor még mindig?

Az Idő Kereke és az emberek életének kereke forog, szánalom és könyörület nélkül – mormolta Lews Therin.

Tényleg itt vagy? – gondolta Rand. – Ha több vagy, mint egy hang és néhány régi emlék, válaszolj nekem! Csend. Most szüksége lett volna Moiraine vagy bárki más tanácsára.

Hirtelen ráébredt, hogy a Nagy Csarnok egyik fehér márványfalát bámulja, északnyugat felé nézve. Alanna felé. Nem volt Culain Kopójában. Nem! Égesd el! Nem fogja Moiraine-t egy olyan nővel helyettesíteni, aki hátba támadhatja őt emiatt. Nem fog egyetlen nőben sem megbízni, akit a Fehér Torony megérintett. Hármat kivéve. Elayne, Nynaeve és Egwene. Remélte, hogy megbízhat bennük. Még ha csak egy kicsit is.

Valamilyen oknál fogva felnézett a hatalmas, boltozatos mennyezetre, melynek színezett ablakain csaták és királynők ábrázolásai váltakoztak a Fehér Oroszlán képeivel. Azok az életnagyságnál nagyobb nők mintha rosszallón nézték volna, csodálkozva azon, hogy mit keres itt. Képzelődik, természetesen, de miért? Mert megtudott valamit Tigraine-ről? Képzelődés vagy őrület?

– Érkezett valaki, akivel szerintem találkoznod kellene. – Bashere szólalt meg a könyökénél, mire tekintete elszakadt a nőktől ott fenn. Tényleg visszanéztek rá? Bashere magával hozta egyik lovasát, egy magasabb fickót – persze nem túlzottan, csak Bashere mellett tűnt annak – sötét szakállal és kidülledő, zöld szemmel.

– Csak ha Elayne az – mondta Rand, durvábban, mint amilyennek szánta – vagy valaki, aki bizonyítékot hoz arra, hogy a Sötét Úr halott. Cairhienbe megyek ma reggel. – Nem volt ilyen szándéka, míg ki nem mondta ezeket a szavakat. Egwene ott volt. És a fenti királynők nem voltak ott. – Már hetek óta nem jártam arra. Ha nem tartom a szememet rajtuk, valamelyik nagyúr vagy úrhölgy bejelenti igényét a Naptrónra. – Bashere furcsállva nézett rá. Túl sokat magyarázkodott.

– Úgy lesz, ahogy mondod, de előtte találkoznod kellene ezzel az emberrel. Azt állítja, hogy Brend nagyúrtól jött, és azt hiszem, igazat mond. – Az aielek egy pillanat alatt talpon termettek. Ők tudták, ki használja ezt a nevet.

Rand a maga részéről meglepetten bámult Bashere-ra. Az utolsó dolog, amire számított volna, az egy követ Sammaeltől.

– Hozzátok elém.

– Hamad – mondta Bashere, fejével intve, és a fiatalabb saldaeai elsietett.

Néhány perccel később Hamad egy csapat saldaeaival tért vissza, akik körültekintően őrizték a férfit, aki középen lépdelt. Első pillantásra a férfin nem volt semmi, ami indokolta volna fokozott elővigyázatosságukat. Nem látszott nála fegyver. Szürke kabátot viselt, magasított gallérral, és göndör szakállt bajusz nélkül, mindkettőt az illiani divat szerint. Orrcsonkja és széles, vigyorgó szája volt. Mikor közelebb ért, Rand megállapította, hogy mosolya soha nem változik egy hajszálnyit sem. A férfi egész arca a jókedv megkövült álarcának tűnt. Ennek ellentéteként, sötét szemei félelemmel eltelve bámultak ki ebből a maszkból.

Tíz lépésnyire Bashere felemelte kezét, és az őrök megálltak. Az illiani, aki Randet figyelte, láthatóan nem vette ezt észre, míg Hamad nem szegezett egy kardot a mellkasához, hogy megállítsa vagy keresztüldöfje. Épp csak egy pillantást vetett az enyhén hullámos pengére, majd azok a rémült szemek abban a vigyorgó arcban, visszatértek Randre. Keze az oldala mellett lógott, olyan erősen rángatózva, mint amennyire mozdulatlan volt az arca.

Rand közelebb lépett volna hozzá, de hirtelen ott termett Sulin és Urien, nem igazán elállva az útját, de úgy helyezkedtek, hogy át kellett volna nyomakodnia közöttük.

– Kíváncsi lennék, mit tettek vele? – mondta Sulin a férfit tanulmányozva. Néhány Hajadon és Vöröspajzsos előjött az oszlopok közül, és voltak, akik elkendőzték az arcukat. – Ha nem egy Árnyfatty, akkor is megérintette az Árnyék.

– Olyasvalaki, aki olyasmire lehet képes, amire nem is számítunk – szólalt meg Urien. Ő egyike volt azoknak, akik skarlát kendőt viseltek a halántékukra csomózva. – Egy érintéssel ölni, például. Egy kedves üzenet, melyet az ellenségnek küldenek.

Mindketten Randre néztek, bár nem közvetlenül, de ő bólintott. Talán igazuk van.

– Hogy hívnak? – kérdezte.

Sulin és Urien oldalra lépett egy lépést, mikor látták, hogy ott marad, ahol állt.

– Én... én Sammaeltől jöttem – mondta a férfi mereven, a vigyoron keresztül. – Üzenetet hoztam az... az Újjászületett Sárkánynak. Neked.

Ez legalább egyenes volt. Árnybarát volt vajon, vagy csak egyike azon szerencsétlen lelkeknek, akiket Sammael csapdába ejtett, azokon a szörnyű módokon, amikről Asmodean beszélt?

– Mi az üzenet? – kérdezte Rand.

Az illiani szája próbálkozott, erőlködött. A hang, amelyen végül megszólalt, semmi hasonlatosságot nem mutatott ahhoz, melyen korábban beszélt. Mélyebb volt, tele önbizalommal, és más volt a hangsúlya.

– Más oldalakon fogunk állni, te és én, ha eljön a nap, mikor a Nagyúr visszatér, de miért kellene legyilkolnunk egymást és hagyni, hogy Demandred és Graendal harcoljon a világért a csontjaink felett? – Rand felismerte ezt a hangot Lews Therin valamely emlékmorzsájából, mely a fejében volt. Lews Therin szótlanul vicsorgott odabenn. – Sok mindent meg kell értened – folytatta az illiani, vagy Sammael. – Miért marjuk egymást tovább? Én rágós falat lennék, még akkor is, ha nem támad hátba Semirhage vagy Asmodean, míg velem vagy elfoglalva. Fegyverszünetet kínálok kettőnk között a Visszatérés Napjáig. Ha te nem támadsz ellenem, én se támadok ellened. Ígéretet teszek, hogy nem terjeszkedek keletre a Maredo alföldön túlra, és nem megyek északabbra Lugardnál vagy nyugatabbra Jehannah-nál. Mint láthatod, neked sokkal nagyobb rész maradna. Nem beszélhetek a többi Kiválasztott nevében, de legalább azt tudnád, hogy nem kell félned tőlem, vagy bármitől azokról a földekről, melyeket uralok. Megígérem, hogy nem segítek nekik, ha ártani próbálnak neked, ahogy nem segítek nekik védekezni sem ellened. Eddig nagyon eredményes voltál abban, hogy eltávolítsd a Kiválasztottakat a csatamezőről. Biztos vagyok benne, hogy ezt ugyanilyen jól folytatod majd, még jobban is talán, hiszen tudod, hogy a déli határ biztonságban van, és a többiek az én segítségem nélkül harcolnak. Úgy sejtem, a Visszatérés Napján majd csak mi ketten leszünk már, te és én, ahogy ennek lennie kell. Ahogy meg lett írva. – A férfi fogai kattanva zárultak, elrejtőzve a dermedt vigyor mögött. A szeméből úgy tűnt, közel áll az őrülethez.

Rand csak bámult. Fegyverszünet Sammaellel? Még ha bízhatna is abban, hogy a férfi megtartja szavát, még ha azt is jelentené, hogy egy veszélyforrást félretehet, míg a többivel nem végez, ez azt is jelentené ugyanakkor, hogy ezreket bízna Sammael kegyelmére, márpedig a férfi soha nem rendelkezett ezzel a tulajdonsággal. Érezte, hogy dühe végigsiklik az űr felszínén, és észrevette, hogy megragadta a saidint A perzselő csábítás és a dermesztő szenny áradata mintha dühét visszhangozta volna. Lews Therin. Elég ahhoz, hogy őrült legyen őrületében. A visszhang egybecsengett a saját dühével, hogy végül már nem tudta elválasztani őket egymástól.

– A következő üzenetet vidd vissza Sammaelnek! – mondta hidegen. – Minden halált, mit ébredése óta okozott, a lába elé helyezek, és elégtételt követelek. Minden gyilkosságot, amit valaha elkövetett vagy okozott, a lába elé teszek, és elégtételt követelek. Megszökött az igazságszolgáltatás elől Rorn M'doi-nál, Nol Caimaine-nél és Sohadránál... – Még több Lews Therin emlékeiből, de a fájdalom, melyet amiatt érzett, ami ott történt, az a szenvedés, amelyet Lews Therin szemei láttak, úgy égett az űrben, mintha Randé lenne. – De látni fogom, ahogy most igazság szolgáltatik. Mondd meg neki, nincs fegyverszünet a Kitaszítottakkal! Nincs fegyverszünet az Árnyékkal!

A küldött felemelte egyik görcsös kezét, hogy letörölje az izzadságot arcáról. Nem, nem az izzadságot. Mikor elvette kezét, az vörös volt. Karmazsin cseppek szivárogtak pórusaiból, és feje búbjától a lábujjáig remegett. Hamad levegőért kapkodott és hátralépett, de nem ő volt az egyetlen. Bashere fintorogva csavargatta bajszát, még az aielek is megdöbbentek. Vörössé színeződve, az illiani rángatózó kupaccá omlott össze, vér gyűlt össze körülötte egy sötéten csillogó tavacskába, melyet beszennyezett hulladékával.

Rand végignézte halálát, az űrbe burkolózva, semmit sem érezve. Az űr kizárta az érzelmeket, és egyébként sem tehetett volna semmit. Ha képes is lett volna Gyógyítani, nem hitte, hogy megállíthatta volna ezt.

– Úgy gondolom – mondta Bashere lassan –, Sammael talán megkapja a válaszát, ha a követe nem tér vissza. Már hallottam arról, hogy kivégezték a rossz hír hozóját, de még soha nem értesültem arról, hogy megölték a hírhozót, hogy veled tudassák, a hír rossz volt.

Rand bólintott. A halál nem változtatott semmin. Éppannyira nem, mint az, amit Tigraine-ről megtudott.

– Gondoskodj az eltemetéséről! Egy ima nem árthat, bár már nem is segíthet. – Miért tűnnek azok a királynők a színes ablakaikon még mindig rosszallónak? Biztosan láttak életük során hasonló szörnyűséget, talán épp ezekben a termekben. Továbbra is meg tudta volna mutatni, merre van Alanna, érezte őt; az űr sem volt pajzs ez ellen. Megbízhat Egwene-ben? Neki is titkai vannak. – Cairhienben töltöm az éjszakát.

– Furcsa vég egy furcsa embernek – mondta Aviendha, az emelvényt megkerülve. A mögötte levő kis ajtók gardróbszobákba vezettek, onnan pedig el lehetett jutni a fenti folyosókra.

Rand csaknem közé és a közé lépett, ami a vörös-fehér kövön hevert, de inkább megállt. Egy kíváncsi pillantás után Aviendha nem törődött a testtel. Mikor a Lándzsa Hajadonja volt, minden bizonnyal több embert látott meghalni, mint ő. Mikor feladta a lándzsát, talán már annyit megölt, mint amennyit ő holtan látott.

Őrá figyelt most, végigfuttatva rajta a szemeit, hogy megbizonyosodjon róla, nem sérült meg. Néhány Hajadon rámosolygott, és utat nyitott neki Randhez, ha szükséges, félrelökve a Vöröspajzsosokat, de ő ott maradt, ahol volt, megigazítva kendőjét, és tanulmányozta őt. Még jó, hogy bármit is gondolnak a Hajadonok, csak azért maradt mellette, mert a Tudós Asszonyok megparancsolták neki, hogy kémkedjen számukra, mivel azon vette észre magát, hogy szeretné itt azonnal a karjaiba venni. Még jó, hogy nem akarja őt. Ő ajándékozta neki azt a csontszín karkötőt a tövises rózsákkal, melyet viselt, s mely illett természetéhez. Ez volt az egyetlen ékszere, egy ezüst nyaklánc kivételével, melynek bonyolult mintája a kandoriak szerint hópelyheket ábrázolt. Nem tudta, kitől kaphatta.

Fény! – gondolta undorodva. Vágyik Aviendha és Elayne után, miközben tudja, hogy egyiküket sem kaphatja meg. – Rosszabb vagy annál, mint amilyet Mat valaha is kigondolhatott volna. Még Matben is volt annyi józanság, hogy távol maradjon egy nőtől, ha tudta, hogy ártana neki.

– Nekem is el kell mennem Cairhienbe – mondta Aviendha.

Rand elfintorodott. A cairhieni éjszaka egyik vonzereje épp az volt, hogy nem kellene az éjszakát vele egy szobában töltenie.

– Semmi köze nincs ahhoz, hogy... – élesen nekikezdett, majd beleharapott duzzadt alsó ajkába, miközben kékeszöld szeme csak úgy szikrázott. – Beszélnem kell a Tudós Asszonyokkal, Amysszal.

– Természetesen – válaszolta neki. – Nem látok okot arra, hogy ne tedd. – Még mindig adódhat lehetőség arra, hogy valahogyan itt hagyhassa a lányt.

Bashere érintette meg a karját.

– Meg akartad nézni a lovasaimat, hogyan gyakorlatoznak, ma délután – hangneme komoly volt, de szigorú szeme adott igazi súlyt szavainak.

Fontos lett volna, de Rand most szükségét érezte annak, hogy Caemlynen kívül legyen, Andortól távol.

– Holnap. Vagy holnapután.

El kell tűnnie ezeknek a királynőknek a szeme elől, akiket megdöbbentett, hogy egy vérükből való – Fényre, hiszen az volt! – szétszaggatja az országukat, mint azt már nem eggyel tette. El Alannától. Ha csak egyetlen éjszakára is, de el kellett tűnnie.

Tizenhetedik fejezet

Egy élet kereke

Rand a Levegő egy fonatával magához ragadta a trón mellől fegyverövét és a jogart. Az átjárót ott, az emelvény előtt nyitotta meg, egy fénycsíkot teremtve, mely pörögve szélesedett, míg a túloldalon meg nem pillantottak egy üres, sötét faborítású csarnokot, mely több mint hatszáz mérföldre volt Caemlyntől, Cairhien királyi épületében, a Nap Palotájában. Mivel ezt az utat használta, a teremben nem volt semmi bútorzat, de a sötétkék padlóburkolat és a fával fedett falak csillogtak a fényezéstől. Bár nem volt ablaka, a terem mégis szélesnek tűnt; nyolc aranyozott állólámpa világított éjjel-nappal, és a tükrök megsokszorozták az olaj táplálta fényeket. Megállt, hogy felkösse kardját, míg Sulin és Urien kinyitották a folyosóra vezető ajtót, és elkendőzött Hajadonokat és Vöröspajzsosokat engedtek át előtte.

Pillanatnyilag teljesen nevetségesnek találta óvatosságukat. Az egyetlen útra, a széles folyosóra, melyen keresztül el lehetett jutni ebbe a terembe, már harminc vagy még több Far Aldazar Din, Sastestvér zsúfolódott össze, valamint mintegy két tucatnyi Berelain mayene-i katonái közül, vörösre festett mellvértben és cserép alakú sisakokban, mely hátul egészen nyakszirtükig leért. Ha létezett hely, ahol Rand biztos lehetett benne, hogy nincs szüksége Hajadonokra, akkor az Cairhien volt, még inkább, mint Tear.

Egy Sastestvér már előre is sietett az előszobába, mikor Rand megérkezett, és a mayene-iek ügyetlenül megragadták rövid kardjukat és lándzsáikat, mikor követte a magas aielt. Valódi hadsereg tömörült a Far Aldazar Din mögött, szolgák különböző libériákban, a teari Kő Védelmezői kifényesített páncélban és fekete-arany kabátban, egy cairhieni katona, aki leborotválta haját homloka felett, és akinek páncélja sokkal ütött-kopottabb volt a teariekénál, két fiatal aiel nő, akiket sötét szoknyájuk és laza, fehér blúzuk alapján Rand a Tudós Asszonyok tanítványainak vélt. Megérkezésének híre gyorsan el fog terjedni. Ahogyan mindig.

De legalább Alanna távol volt tőle. Verin is, de mindenekelőtt Alanna. Még mindig érezte őt, még ilyen távolságból is, bizonytalan érzésként, hogy valamerre nyugatra van tőle. Mint ahogy azt érzi az ember, mikor egy kéz már csak egy hajszálra van attól, hogy megérintse a nyakát hátulról. Volt egyáltalán valami mód, hogy megszabaduljon tőle? Egy pillanatra megragadta a saidint, de ez sem jelentett különbséget.

Soha nem szabadulsz azokból a csapdákból, amelyekbe magadat ejted – Lews Therin mormolása zavartnak tűnt. – Csak egy nagyobb erő törheti meg az erőt, és akkor újra csapdába esel. Mindörökre csapdában lennél, és meghalni se tudnál.

Rand megborzongott. Néha valóban úgy tűnt, hogy a hang hozzá beszél. Ha csak időnként értelmessé válna, amit mond, könnyebb lenne elviselni, hogy a fejében van.

– Üdvözöllek, car'a'carn – mondta a Sastestvérek egyike. Szürke szemei egy szintben voltak Rand szemeivel, orrán keresztben egy heg világított fehéren, napbarnított arcában. – Corman vagyok a Mosaada Goshienek közül. Találj árnyékra ma.

Randnek nem volt alkalma válaszolni, mert egy rózsaszín arcú mayene-i tiszt abban a pillanatban tolakodott elé. Igazából nem tolakodott – túl gyenge volt ahhoz, hogy félrelökjön egy férfit, aki egy fejjel magasabb nála és fele olyan széles, különösen, ha az a férfi egy aiel. Bár talán elég fiatal volt ahhoz, hogy azt higgye, képes lehet rá. Áttuszkolta magát Rand elé, közvetlenül Corman mellé, karjában egy karmazsinszínű sisakkal, melyet egyetlen vörös toll ékesített.

– Sárkány nagyuram, Havien Nurelle vagyok, a Szárnyas őrség úrkapitánya – sisakjának oldalát szárnyakkal díszítették –, Berelain sur Paendrag Paeron, Mayene Úrnőjének szolgálatában és természetesen az ön szolgálatában is.

Corman csaknem elmosolyodva pillantott oldalra.

– Üdvözöllek, Havien Nurelle – mondta Rand komolyan. A fiú erre pislogott. Fiú? Ha belegondolunk, nem lehetett fiatalabb Randnél. Megrémült magától. – Ha te és Corman megmutatnátok nekem... – hirtelen észrevette, hogy Aviendha eltűnt. Csaknem összetörte magát, hogy elkerülje a nőt, majd mikor hetek után először beleegyezett, hogy a közelében lehessen, azonnal eltűnik, amint hátat fordít neki. – Vezessetek Berelain és Rhuarc elé – parancsolta dühösen. – Ha nincsenek együtt, vezessetek ahhoz, aki közelebb van, majd kerítsétek elő a másikat. – Minden bizonnyal a Tudós Asszonyokhoz rohant, hogy elmondja nekik, mit tett eddig. Talán itt kellene hagynia ezt a nőt.

Azt szeretnéd, ami nem lehet a tiéd. Ami nem lehet a tiéd, azt szeretnéd megszerezni. Lews Therin őrülten nevetett. Ez már nem zavarta Randet annyira, mint korábban. Végül is, ki lehetett bírni.

Azon vitatkozva, ki van közelebb, Corman és Havien hátrahagyták embereiket, de továbbra is hosszú menetet alkottak, mivel a Hajadonok és a Vöröspajzsosok szorosan követték őket a keresztboltozatos előszoba teljes hosszában. A folyosó furcsán sötétnek tűnt annak ellenére, hogy állólámpák világították meg. Alig lehetett színeket látni, néhány falikárpitot kivéve, melyeket a cairhieniek szigorúan elrendezve helyeztek fel, akár madarakat vagy virágokat, akár szarvast és rá vadászó leopárdot vagy harcoló nemeseket hímeztek rá. Az útjukból elsiető cairhieni szolgák egyenruhája általában kimerült színes csíkokban a kézelőn és a mellükre hímzett, házukat jelölő címerben. Néha láthatták egy-egy galléron vagy ingujjon valamelyik Ház színeit, nagyon ritkán egy teljes kabáton vagy ruhán. Csak a magasabb rangú szolgák öltöztek színesebben. A cairhieniek szerették a rendet, és nem kedvelték a hivalkodást. Alkalmanként láthattak egy arany tálat vagy a Tengeri Nép egy vázáját tartó oszlopot, de az is egyszerű volt, szigorú vonalakkal, mintha el akartak volna rejteni minden görbületet, ha volt egyáltalán neki. Ha a csarnok keresztoszlopos folyosón vezetett keresztül, és volt ott egy kert, annak útjai precíz hálózatot alkottak, minden virágágyásnak azonos volt a mérete, a bokrokat és a fákat gondosan nyesték és kiszámítottan helyezték el. Ha a hőség bármilyen virágnak megkegyelmezett volna, minden bizonnyal azok is egyenes vonalban bontanák szirmaikat.

Rand azt kívánta, bárcsak láthatná Dyelin ezeket a vázákat és tálakat. A shaidók egész Cairhienben bármit elvittek, amit meg tudtak mozdítani és mindent elégettek, amit nem bírtak el, de ez a fajta viselkedés ellentmondott a ji'e'tohnak. Azok az aielek, akik Randet követték és felszabadították a várost, szintén vettek el, de szabályok alapján: ha részt vettek egy csatában, elvehették a zsákmány ötödét, és egy szöggel sem többet. Bael kelletlenül beleegyezett, hogy ez ne történjen meg Andorban, de Rand nem hitte volna, hogy bárki, akinek nem volt a kezében egy pontos lista, meg tudta volna mondani, hogy innen bármi is eltűnt.

Vitatkozásba merülve Cormannak és Haviennek nem sikerült rátalálnia Rhuarcra és Berelainre, mielőtt azok találtak volna rájuk.

Egyedül jöttek, kíséret nélkül, hogy az oszlopcsarnokok egyikében találkozzanak vele, ami miatt Rand úgy érezte, mintha felvonulást vezetne. Rhuarc cadin'sorban, sötétvörös hajában ősz tincsekkel tornyosult Berelain, egy sápadt, gyönyörű fiatal nő fölé, akinek kék-fehér ruhájának kivágása elég mély volt ahhoz, hogy Rand láthassa keblét, mikor meghajolt. Rhuarc shoufája leengedve ölelte körül a nyakát, és nem viselt fegyvert egy nehéz, aiel késen kívül. Berelain az Úrnő Koronáját viselte fényes, fekete, meztelen válláig göndörödő hajában, mely egy repülő, arany sólymot formázott.

Talán jobb is, hogy Aviendha távozott: néha nagyon erőszakosan tudott bánni azokkal a nőkkel, akikről azt gondolta, hogy el akarják őt csábítani.

Hirtelen ráébredt, hogy Lews Therin dallamtalanul dúdol. Valami zavarta őt, de mi...? Dúdolás. Mint mikor egy férfi csodál egy nőt, aki nem tud erről.

Hagyd abba! – kiáltott Rand magában. – Ne bámulj a szememen keresztül! Semmi sem utalt rá, hogy meghallotta volna – volt ott egyáltalán bármi, ami meghallhatta? –, de a dúdolás abbamaradt.

Havien fél térdre ereszkedett, de Berelain szinte azonnal szórakozottan intett neki, hogy emelkedjen fel.

– Remélem, minden rendben van Sárkány nagyurammal és Andorral – olyanfajta hangja volt, amire a férfiak felfigyeltek. – És a barátaiddal, Mat Cauthonnal és Perrin Aybarával is.

– Minden a legnagyobb rendben – válaszolta neki. Mindig érdeklődött Mat és Perrin után, hiába mondta el a nőnek nem egyszer, hogy egyikük úton van Tear felé, a másikat pedig akkor látta utoljára, mielőtt elment volna a Pusztába. – És veled minden rendben van?

Berelain Rhuarcra nézett, miközben Rand oldalához csatlakozva elindultak a folyosó következő kiszélesedése felé.

– Olyan jól vagyok, amennyire az várható volt, Sárkány nagyuram.

– Minden rendben van, Rand al'Thor – szólalt meg Rhuarc. Nem lehetett az arcán érzelmeket látni, de az ő arcán csak a legritkábban tűnt fel ilyesmi.

Rand tudta, hogy mindketten megértették, miért hozta Berelaint ide. Hideg fejjel mérlegelt indokai voltak. A nő volt az első uralkodó, aki önként támogatta őt. Megbízhatott benne, mert a nőnek szüksége volt rá, most még inkább, mint bármikor szövetségük során, hogy távol tartsa Teart Mayene torkától. A Nagyurak mindig is próbálkoztak azzal, hogy a saját tartományukként kezeljék Mayene-t. Másrészről, mint idegennek egy kis nemzetből, mely több száz mérföldre van délre, nem volt oka arra, hogy valamelyik cairhieni társaságot előnyben részesítse a másikkal szemben, reménye sem lehetett arra, hogy magához ragadhatja a hatalmat, és tudta, hogyan kell irányítani egy országot. Kemény indokok. Ahogyan a cairhieniek az aielekről gondolkodtak, és annak alapján, ahogy az aielek a cairhieniekhez viszonyultak, vérfürdőt okozott volna, ha Rhuarcot nevezi ki föléjük, és Cairhien abból már eleget látott.

A megegyezés úgy tűnt, jól működik. Mint Semaradridot és Weiramont Tearben, a cairhieniek is elfogadtak egy mayene-it kormányzóként, pusztán azért, mert nem volt aiel, és Rand ajánlotta. Berelain tudta, hogy mit csinál, és legalább meghallgatta Rhuarc tanácsait, aki a Cairhienben maradt klánfőnökök nevében beszélt. Kétségtelenül meg kellett birkóznia a Tudós Asszonyokkal is – ők legfeljebb egy nappal azután mondanának le a beavatkozásról, miután egy aes sedai már megtette, és ez nem volt túl valószínű.

– És Egwene? – kérdezte Rand. – Már jobban van?

Berelain enyhén összeszorította ajkait. Nem kedvelte Egwene-t. De persze Egwene se szívlelte a nőt. Amennyire tudta, erre semmi okuk nem volt, mégis így éreztek.

Rhuarc széttárta karjait:

– Amennyit Amys megosztott velem, annak alapján igen. – Amys Tudós Asszony volt, de ugyanakkor a felesége. Az egyik felesége; kettő volt neki ugyanis. Ez egyike volt azon aiel szokásoknak, melyeket Rand különösnek talált. – Azt mondta, hogy Egwene-nek csak pihenésre, könnyű testmozgásra, bőséges étkezésre és friss levegőre van szüksége. Azt hiszem, minden nap sétál, ha lehűl a levegő.

Berelain fintorogva nézett rá. A halvány izzadságréteg az arcán semmit nem vont le szépségéből, de Rhuarc abszolút nem izzadt.

– Szeretném látni. Ha a Tudós Asszonyok megengedik – tette hozzá Rand. A Tudós Asszonyok éppolyan féltékenyen őrködtek kiváltságaik felett, mint bármelyik aes sedai, akivel Rand valaha is találkozott, különösen a főnökökkel, a klánfőnökökkel és mindenekelőtt a car'a'carnnal szemben. – De még előtte...

Zaj ütötte meg a fülüket, mikor elértek egy helyre, ahol a folyosó egyik falát oszlopokból álló korlát helyettesítette. Gyakorlókardok csattogása. Lenézett, mikor elhaladt ott. Legalábbis ez volt a szándéka, de amit odalent látott, elnémította, és megállásra késztette. Néhány merev hátú, egyszerű szürke ruhába öltözött cairhieni felügyelete alatt, egy tucatnyi izzadó nő gyakorolt párokban. Néhányan nadrágszoknyás lovaglóruhát viseltek, mások férfikabátot és térdnadrágot. Legtöbbjük ügyetlennek tűnt, de lelkesnek, míg néhányan gördülékenyen suhantak egyik tartásból a másikba, de még bizonytalanul forgatták durván esztergált pengéiket. Mindannyiuk arcán komor elszántság tükröződött, mely azonban bármikor elkeseredett kacagásba válthatott, ha egyikük észrevette, hogy hibázott.

A merev hátú férfi tapsolt egyet, mire a nők levegő után kapkodva gyakorlókardjaikra támaszkodtak, néhányan láthatóan alig bírták mozgatni megdolgoztatott karjukat. Rand látóterén kívülről szolgák suhantak elő, jobbra-balra meghajolva és pukedlizve, miközben tálcáikról kancsókat és poharakat kínáltak körbe. De ha szolgák voltak, az egyenruhájuk nagyon különösnek tűnt Cairhienben. Fehéret viseltek. Ruhák, kabátok és térdnadrágok, mind hófehérben.

– Ez meg mi? – kérdezte Rand.

Rhuarc undorodó hangot hallatott.

– A cairhieni nők közül néhányan le vannak nyűgözve a Hajadonoktól – válaszolt Berelain mosolyogva. – Hajadonok szeretnének lenni ők is. Csak éppen a kardé, nem a lándzsáé. – Sulin felháborodottan megmerevedett, és a Hajadonok jelbeszédbe kezdtek; a gesztusaik sértettnek tűntek. – Ezek itt nemesi Házak leányai – folytatta Berelain. – Én engedélyeztem nekik, hogy itt maradjanak, mivel a szüleik nem egyeztek volna bele. Már csaknem tucatnyi iskola van a városban, amely kardforgatást tanít nőknek, de néhányan szeretnék elkerülni a figyelem felkeltését. És nem csak a nőkről van szó, természetesen. A fiatalabb cairhienieket általában lenyűgözik az aielek. Átvették a ji'e'tohot is.

– Eltorzítják azt – morogta Rhuarc. – Sokan kérdezősködtek a szokásainkról, és ki ne tanítana olyasvalakit, aki a helyes útra szeretne lépni. Még ha fagyilkos, akkor is. – Úgy nézett ki, mintha fel akarna robbanni. – De meghallgatták, amit mondtak nekik, és megváltoztatták a maguk szája íze szerint.

– Nem igazán változtatták meg – ellenkezett Berelain. – Szerintem csak alkalmazták. – Rhuarc felemelte szemöldökét, mire felsóhajtott. Havien arcán szégyen látszott, amiért úrnőjének ellentmondtak. Sem Rhuarc, sem Berelain nem vette észre, hogy Rand figyelmesen nézi őket. Az volt az érzése, hogy ez a szóváltás már sokszor lejátszódott.

– Megváltoztatják – vetette ellen Rhuarc megfontoltan. – Azok a fehér ruhás ostobák ott lenn, ragaszkodnak hozzá, hogy ők gai'shainok. Gai'shainok! – A többi aiel felmorajlott, a Hajadonok újra jelbeszédbe kezdtek. Havien láthatóan kényelmetlenül kezdte érezni magát. – Milyen csatában vagy rajtaütésen vettek ők részt? Milyen tohot szenvedtek ők el? Jóváhagytad Berelain Paeron, hogy megtiltsuk a párbajozást a városban, de ők bárhol harcolnak, ahol azt hiszik, senki sem láthatja őket, és a vesztes fehérbe öltözik. Ha valamelyikük megüt egy másikat, miközben mindketten fel vannak fegyverkezve, akit megütöttek, párbajt kér, és ha elutasítják, fehérbe öltözik. Mi köze van ennek a becsülethez és a kötelességhez? Mindent megváltoztatnak, és olyan dolgokat tesznek, amik még egy sharamant is pirulásra késztetnek. Ennek véget kellene vetni, Rand al'Thor.

Berelain akaratosan felszegte állát, kezei ökölbe szorultak ruháján.

– A fiatal férfiak mindig párbajoznak – hangsúlya olyan határozott volt, hogy az ember csaknem megfeledkezett arról, milyen fiatal ő is. – De mióta elkezdődött ez az egész, egyetlen egy sem halt meg párbajban. Egyetlen egy sem. Ez már önmagában elegendő ok arra, hogy folytatni engedjük őket. Mindemellett nekem kellett szembenéznem azoknak a fiatal nőknek az apjával és az anyjával, akik nem egyszer nagy hatalommal bírtak. De nem fogom visszavonni, amit ígértem nekik.

– Tartsd itt őket, ha akarod – válaszolta Rhuarc. – Engedd meg nekik, hogy megtanulják forgatni a kardot, ha ezt akarják. De tiltsd meg, hogy azt állítsák, a ji'e'tohot követik. Vess véget annak, hogy fehéret viselnek és gai'shainnak vallják magukat. – Jeges, kék szemei még mindig Berelaint fürkészték, de a nő nagy, barna szemei már Randen állapodtak meg.

Ő csak egyetlen pillanatig habozott. Úgy gondolta, megérti, miért hajszolják a fiatal cairhieniek a ji'e'tohot. Huszonévesen kétszer is látniuk kellett, hogy az aielek legyőzik őket, és kíváncsiak voltak, mi ennek a titka. Vagy úgy érezték, hogy vereségük megmutatta, hogy az aiel út jobb, mint az övék. Az aielek nyilván felháborodtak, mikor látták szokásaik gyenge utánzatát, de valójában annak néhány módja, ahogy egy aiel gai'shainná lehetett, ugyanilyen különösnek tűnt. Ha valaki egy férfinak az apósáról vagy egy nőnek az anyósáról beszélt – másod-apjáról és másod-anyjáról, ahogy az aielek mondják –, olyan udvariatlanságként értékelték, mely fegyveres összecsapáshoz vezethetett, ha nem említették meg előre. De ha a sértett fél megérintett, miután beszéltél, a ji'e'toh alapján ugyanolyannak minősült, mint egy felfegyverzett ellenfél megérintése annak megsebzése nélkül. Ez sok jit jelentett és sok tohba került, de akit megérintettek, követelhette, hogy gai'shainná tegyék, hogy csökkentse a másik dicsőségét és a saját kötelességét. A ji'e'toh szerint el kellett fogadni, ha valaki gai'shainná akar válni, így egy nő vagy egy férfi gai'shainként végezhette pusztán amiatt, hogy megemlítette valaki anyósát. Nem kevésbé ostobaság, mint amit a cairhieniek tesznek. Mégis, az egész egyetlen dologra ment ki. Ő tette meg Berelaint kormányzónak, így támogatnia is kellett. Ennyire egyszerű volt.

– A cairhieniek azzal sértenek meg téged, Rhuarc, hogy cairhieniek. Hagyd őket. Ki tudja, lehet, hogy tanulnak majd annyit, hogy többé nem utálod már őket.

Rhuarc barátságtalanul felmordult, míg Berelain elmosolyodott. Rand meglepetésére egy pillanatig úgy tűnt, mintha nyelvét akarná ölteni az aielre. Biztos csak képzelődött. Lehet, hogy csak néhány évvel volt idősebb nála, de ő már akkor Mayene uralkodónője volt, mikor Rand még juhokat őrzött Folyóközben.

Miután visszaküldte Cormant és Havient az embereihez, Rand Rhuarckal és Berelainnel az oldalán folytatta útját, szorosan követve a többiek által. Egy felvonulás. Már csak a dobok és trombiták hiányoztak.

Háta mögött újra felhangzott a gyakorlókardok csattogása. Még egy változás, még ha kicsi is. Még Moiraine, aki olyan sokáig tanulmányozta a Sárkány Próféciáit, se tudta megmondani, hogy a Világtörés azt jelenti-e, hogy egy új Kor kezdetét hozza el, de változásokat biztosan hozott magával, ilyet vagy olyat. Úgy tűnt, épp annyit véletlenül, mint amennyit szándékosan.

Mikor elérték azt az ajtót, melyhez Rhuarc és Berelain vezették – emelkedő nap díszítette a magas ajtótáblák sötéten csillogó fáját, mutatva, hogy uralkodók használták –, Rand megállt, és Sulinhoz és Urienhez fordult. Ha itt nem érezhette magát biztonságban, ennyi őr között, akkor sehol sem.

– Holnap napkelte után körülbelül egy órával szándékozom visszatérni Caemlynbe. Addig látogassátok meg a sátrakat, találkozzatok a barátaitokkal és próbáljátok elkerülni a vérontást. Ha ragaszkodtok hozzá, ketten itt maradhatnak, hogy megvédjenek engem az egerektől; nem hiszem, hogy bármi ennél nagyobb megtámadhatna itt engem.

Urien enyhén elmosolyodott és bólintott, bár közben fejével egy cairhieni felé intett, úgy mormolta:

– Az egerek nagyok lehetnek errefelé.

Egy pillanatig Rand azt hitte, hogy Sulin tiltakozni fog. De csak egy pillanatig bámulta laposan, mielőtt bólintott volna. Bár ajkait még mindig összeszorította. Kétségtelenül meg kellett volna hallgatnia a véleményét a dologról, ha csak Hajadonok lennének a közelben.

A dolgozószoba nagy terme még második pillantásra is éles különbséget jelentett az eddigiekhez képest. Finoman kidolgozott, vakolt mennyezeten egyenes vonalak és szigorú angyalok rendeződtek bonyolult mintákba, a falat körben, valamint a széles, nyitott kandallót, mélykék márvány borította. Egy nehéz asztal állt a terem közepén papírokkal és térképekkel borítva, melyeken különböző határokat jelöltek be. A két magas, keskeny ablak előtt a tűzhely egyik oldalán apró székeken agyagcserepekben kicsiny virágok bontogatták kevéske, fehér és piros szirmaikat. Az asztalnak azon az oldalán egy hosszú faliszőnyegen tengeri hajók látszottak, valamint férfiak, amint olajhallal teli hálókat emelnek ki. Mayene gazdagságának forrását. Egy hímzőkeret hevert tűvel és vörös, a félig kész munkából lógó cérnával, egy magas támlájú széken, mely elég széles volt ahhoz, hogy Berelain felkuporodhasson, ha akarta. Egyetlen szőnyeg feküdt a padlón, arany, vörös és kék virágmintás hímzéssel, és egy kis asztal állt a szék mellett, egy ezüsttálcán boroskorsót és kelyhet tartva, valamint egy vékony, arannyal díszített, vörös bőrbe kötött könyv, mutatva Berelain helyét.

Az asztal másik oldalán élénk színű takarók borították a padlót, piros, kék és zöld rojtos díszpárnákkal. Egy dohányos zacskó, egy rövidszárú pipa, egy pár csipesz néhány letakart rézedény mellett, melyek egy apró, rézzel bevont ládán hevertek, míg egy kissé nagyobb, vaspántokkal megerősített láda, egy vasból készült, esetlen állatot tartott, mely Rand véleménye szerint nem létezhetett a valóságban. Két tucat könyvet raktak rendezett sorban a padlóra a fal mellett, mindenféle méretekben, az olyan apróktól, melyek elférnek egy kabátzsebben egészen az olyan nagyokig, melyek megemeléséhez még Rhuarcnak is mindkét kezére szüksége lehet. Az aielek bármit elő tudtak állítani maguknak a Pusztában, amire szükségük volt, a könyveket kivéve. Egy házaló csak könyveket kínálva is megcsinálhatta a szerencséjét az aielek között.

– Most pedig – mondta Rand, mikor az ajtó becsukódott és magára maradt Rhuarckal és Berelainnel –, hogy állnak a dolgok a valóságban?

– Ahogy mondtam – válaszolt Berelain. – A várakozásoknak megfelelően. Többet beszélnek Caraline Damondredről és Toram Riatinról az utcákon, de az emberek túl elcsigázottak ahhoz, hogy egy ideig még ne akarjanak egy újabb háborút.

– Azt mondják, tízezer andori katona csatlakozott hozzájuk.

Rhuarc elkezdte megtömni a pipáját.

– A pletykák mindent tízszeresére, ha nem hússzorosára emelnek, bár ez most aggasztó, ha igaz. A felderítőink szerint nincsenek sokan, de ha hagyjuk, hogy a számuk nőjön, többek lehetnek, mint csak egy kényelmetlenség. A sárgalégy akkora, hogy szinte nem is látod, de ha tojását a bőrödön hagyja, el fogod veszteni egyik kezedet vagy lábadat, mielőtt kikel – ha meg nem öl.

Rand érzelemmentesen felmordult. Darlin lázadása Tearben nem az egyetlen volt, amivel szembe kellett néznie. A Riatlin Ház és a Damondred Ház, a Naptrón utolsó két birtoklója egymás esküdt ellenségei voltak, mielőtt Rand felbukkant volna, és valószínűleg azok is lesznek újra, ha eltűnik innen. Most félretették az ellenségeskedést – a felszínen legalábbis; hogy a cairhienieknél mi zajlik a felszín alatt, az már egy egészen más történet –, és Darlinhoz hasonlóan erőt gyűjtöttek egy olyan helyen, amit Toram és Caraline biztonságosnak gondolt. Esetükben ez a Világ Gerincének előhegységét jelentette, olyan messzire a várostól, amennyire csak lehetett, ha még az országban akartak maradni. Ugyanazokat gyűjtötték maguk köré, akiket Darlin is: nemeseket – leginkább középrangúakat –, elmenekült parasztokat, néhány zsoldost és talán néhány korábbi banditát. Talán Niall keze lehet benne, akárcsak Darlin esetében.

– Mi a helyzet a shaidókkal? – kérdezte, letéve a Sárkány Jogarát egy félig összetekert térképre. Cairhien északi részét mutatta és a Rokonirtó Tőrének nevezett hegyet. A shaidók talán nem voltak olyan nagy fenyegetés, mint Sammael, de kicsit veszélyesebbnek tűntek, mint Darlin Nagyúr vagy Caraline úrhölgy. Berelain egy kehelyben bort nyújtott át neki, amiért köszönetet mondott. – Mondtak a Tudós Asszonyok bármit Sevanna szándékairól?

Úgy gondolta, legalább egyikük vagy másikuk biztosan körbehallgatózott és nézett, legalább egy kicsit, mikor felutaztak Rokonirtó Tőréhez. Fogadni mert volna, hogy a shaidók Tudós Asszonyai megtették, mikor lejöttek a Gaelin folyón. De természetesen nem említett ilyesmit. A shaidók talán elvesztették a ji'e'tohot, de Rhuarcnak megvoltak a maga hagyományos aiel nézetei a kémkedésről. Ahogyan a Tudós Asszonyok látták a dolgokat, az egy másik történet volt, de hogy pontosan hogyan, annak kiderítése nehéz lett volna.

– Azt mondják, a shaidók épületeket emelnek. – Rhuarc szünetet tartott, hogy egy pár csipesszel egy izzó széndarabot emeljen ki a homokkal töltött rézládából és tartson pipája fölé. Mikor sikerült meggyújtania, folytatta. – Nem hiszik, hogy a shaidók bármikor vissza akarnak térni a Háromszoros Földre. Mint ahogy én sem hiszem. – Rand szabad kezével végigszántott a haján. Caraline és Toram sereget gyűjt, a shaidók pedig megtelepszenek a Sárkánybérc oldalában. Sokkal veszélyesebb keverék, mint Darlin. És Alanna láthatatlan ujjai mintha megérintenék őt.

– Van még valami jó hír?

– Shamarában harcok dúlnak – mondta Rhuarc pipával a szájában.

– Hol? – kérdezte Rand.

– Shamarában. Vagy Sharában. Sok nevet adtak a földjüknek. Co'dansin, Tomaka, Kigali és egyebek. Mindegyik igaz lehet vagy éppen egyik sem. Ezek az emberek gondolkodás nélkül hazudnak. Fejts fel minden selymet, amit tőlük veszel és rájössz, hogy csak külsőre selyem. És ha legközelebb újra találkozol azzal az emberrel, aki eladta neked, ő le fogja tagadni, hogy valaha is látott téged vagy kereskedett veled. Ha megszorongatod, a többiek megölik őt, hogy kiengeszteljenek téged, elmondják neked, hogy csak ő tehetett volna bármit a selyem ügyében, majd megpróbálják eladni neked a vizet borként.

– Miért jó hír, hogy harcok dúlnak Sharában? – kérdezte Rand halkan. Nem igazán akarta hallani a választ. Berelain érdeklődve hallgatta; az aieleken és a Tengeri Népen kívül nem sokan tudtak biztosat a Pusztán túl elterülő földekről, csak annyit, hogy onnan származik az elefántcsont és a selyem. Csak ennyit és persze amennyi Kósza Jain utazásaiban szerepel, ami talán túl hihetetlen is ahhoz, hogy igaz legyen. De mikor Rand belegondolt, a hazudozást ő is említette, és a különböző neveket is, csak éppen a Kósza által megadottak egyike sem egyezett a Rhuarc által megnevezettekkel, amennyire Rand emlékezett.

– Soha nem voltak még harcok Sharában, Rand al'Thor. Azt mondják, a Trallok Háború elért hozzájuk – a trallokok beléptek a Pusztába, és a Puszta trallok neve azóta a Halál Földje lett –, de ha volt is csata, azóta egyetlen szó sem jutott el róluk a vásárokra. Nem sok minden jut el a vásárokra a városfalakon túlról. Azt mondják, az országuk mindig is ugyanakkora volt, nem úgy, mint nem egy errefelé, és mindig békés. Amikor kijöttél Rhuideanból, mint a car'a'carn, elterjedt a híred és a vízföldiek között elfoglalt helyed. Az Újjászületett Sárkány. A szóbeszéd pedig eljutott a vásárokba, a Nagy Fal mentén a Hajnal Ormaihoz. – Rhuarc szemei nyugodtak és rezdületlenek voltak, ez nem okozott gondot neki. – Most a szóbeszéd visszafelé jön a Háromszoros Földre. Csaták dúlnak Sharában és a sharaiak a vásárokon azt kérdezgetik, mikor hozza el az Újjászületett Sárkány a Világtörést.

Hirtelen megkeseredett szájában a bor. Egy újabb hely, ami Tarabonhoz és Arad Domanhoz hasonlóan szétszakad, csak azért, mert hallottak róla. Milyen messze jut el még a hatása? Lehet, hogy olyan országokban, melyekről soha nem fog hallani, háborúznak miatta, és ő soha nem fog erről értesülni?

A halál ül a vállamon – mormolta Lews Therin. – A halál jár a nyomomban. Én vagyok a halál.

Rand megborzongva helyezte vissza poharát a tálcára. Mennyi minden lett előre megírva a Próféciák sejtelmes utalásaiban és rendkívül homályosan megfogalmazott soraiban? Hozzá kell vajon csatolnia Sharát, vagy bárhogy is hívják, Cairhienhez és a többi országhoz? Az egész világot egyesítenie kell? Hogyan, ha még Teart és Cairhient sem tudja teljes mértékben megtartani? Ez több időbe telne, mint ameddig él. Andor. Ha arra rendeltetett is, hogy fel kell dúlnia minden más országot, Andort egészben fogja átadni Elayne-nek. Valahogyan.

– Shara, vagy bármi is a neve, távol van innen. Csak egy dologra koncentráljunk egy időben, és Sammael a következő lépés.

– Sammael – értett egyet Rhuarc. Berelain felsóhajtott, és kiürítette poharát.

Ezután az aielekről beszéltek, akik még mindig dél felé haladtak. Rand elég nagy sereget akart Tearben tudni, hogy bármilyen akadályt könnyedén szétzúzhasson, amit Sammael állíthat az útjába. Rhuarc láthatóan egyetértett vele, Berelain ellenben panaszkodott, hogy több emberre van szüksége, hogy tarthassa Cairhient. Azonban Rhuarc csendre intette. A nő mormolt valamit arról, hogy túl konok ahhoz, hogy meglássa, mi a jó számára, de aztán folytatta a gazdák földjeikre való visszatelepítésének előnyeinek ecsetelésével. Úgy gondolta, jövőre már nem lesznek rászorulva Tear gabonájára. Már ha az aszálynak vége lesz. Ha nem, Tear még magának sem tud elegendő gabonát termelni, nem hogy másoknak. Az első lépéseket már megtették a kereskedelem újraindítására. Kereskedők érkeztek Andorból, Tearből és Murandyból valamint a Határvidékről. A Tengeri Nép egyik hajója épp ma reggel vetett horgonyt a folyón, amit nagyon különösnek talált ilyen messze a tengertől, de örömmel üdvözölt.

Berelain arca szinte sugárzott, hangja megélénkült, ahogy megkerülte az asztalt, hogy vagy ezt vagy azt a papírköteget vegye kezébe, azt ecsetelve, mit kell Cairhiennek vásárolnia és minek a megvásárlását engedheti meg magának, mi az, ami most eladható, mi lesz eladható hat hónap, illetve egy év múlva. Az időjárástól függően, természetesen. Mikor ezt említette, úgy tűnt, nem tulajdonított ennek különösebb jelentőséget, ám ilyenkor mindig célzottan Randre nézett, amivel éreztette, hogy ő az Újjászületett Sárkány, és ha van mód a hőség megszüntetésére, akkor ő azt biztosan meg fogja találni. Rand látta már őt vérforralóan csábítónak, látta ijedtnek, dacosnak, kibírhatatlanul arrogánsnak, de ilyennek még soha. Egészen más nőnek látszott. Rhuarc az egyik díszpárnán ülve, pipájával pöfékelve, láthatóan jól szórakozott azon, ahogyan a nőt bámulta.

– ...és úgy tűnik, az iskoláid is jók lehetnek valamire – mondta Berelain, miközben egy gondos kézzel írt oldalt nézett, homlokát ráncolva. – Ha elég sokáig tudnának az új dolgokra koncentrálni ahhoz, hogy el is készítsék azt, amit egyszer már kigondoltak. – Ujjaival megérintette ajkát, elgondolkodva a semmibe bámult. – Azt mondtad, adjak nekik annyi aranyat, amennyit kérnek, de ha megengednéd, hogy visszatartsam a pénzt, míg végre...

Jalani dugta be kövérkés arcát az ajtón – az aielek képtelennek tűntek felfogni a kopogás jelentőségét.

– Mangin van itt, hogy Rhuarckal és veled beszéljen, Rand al'Thor.

– Mondd meg neki, hogy örömmel beszélek vele később... – Rand épp csak eddig jutott, mikor Rhuarc csendesen félbeszakította.

– Most kellene beszélned vele, Rand al'Thor – a klánfőnök komoly arccal nézett rá, Berelain pedig egy nagy papírdarabot helyezett át az asztalon, s közben a padlót tanulmányozta.

– Rendben van – mondta Rand lassan.

Jalani feje eltűnt, és Mangin lépett be. Magasabbra nőtt Randnél. Azok egyike volt, akik átkeltek a Sárkánybércen, hogy megkeressék Azt, Aki a Napkeltével Érkezik, és azon maroknyi aielek közé tartozott, akik elfoglalták Tear kövét.

– Hat nappal ezelőtt megöltem egy embert – kezdte bevezetés nélkül. – Egy fagyilkost, és tudnom kell, ha emiatt tohhal tartozom neked, Rand al'Thor.

– Nekem? – kérdezte Rand. – Megvédheted magad, Mangin, ezt te is tu... – Egy pillanatra elhallgatott, a szürke szemekbe nézett, melyek józanul, félelem nélkül viszonozták pillantását. Inkább kíváncsinak tűnt. Rhuarc arca semmit sem árult el, Berelain pedig továbbra is kerülte a tekintetét. – Megtámadott téged, nem igaz?

Mangin enyhén megrázta a fejét.

– Láttam, hogy megérdemli a halált, hát megöltem – mintha csak azt mondaná; látta hogy meg kell tisztítani a csatornákat, így megtisztította őket. – De azt mondtad, csak csatában ölhetjük meg az esküszegőket, vagy ha ránk támadnak. Tohhal tartozom neked?

Rand emlékezett rá, mit mondott akkor: ...azt fel fogom akasztani. Elszorult a torka.

– Miért érdemelte meg a halált?

– Olyasmit viselt, amihez nem volt joga – válaszolta Mangin.

– Mit viselt? Mi volt rajta, Mangin?

Rhuarc válaszolt, megérintve bal alkarját.

– Ezt – a sárkányra gondolt, amely karján tekergett. A klánfőnökök nem mutatták meg gyakran és nem is beszéltek róla; a jellel kapcsolatban szinte mindent homály borított, és a főnökök ezt így is szerették volna tartani. – De azt természetesen tűvel és tintával készítették. – Tetoválás.

– Azt állította, hogy klánfőnök? – Rand azon vette észre magát, hogy felmentő indokot keres. ...azt fel fogom akasztani. Mangin az elsők között volt, akik követték őt.

– Nem – mondta Mangin. – Csak ivott és mutogatta azt, aminek nem szabadott volna ott lennie. Látom a szemeidben, Rand al'Thor – hirtelen elvigyorodott. – Igazam volt, mikor megöltem, de most tohhal tartozom neked.

– Rosszul tetted, hogy megölted. Tudod, mi a gyilkosság büntetése.

– Kötél a nyakra, ahogy a vízföldieknél szokás – Mangin elgondolkodva bólintott. – Mondd meg, hogy hol és mikor; ott leszek. Találj vízre és árnyékra ma, Rand al'Thor.

– Találj vízre és árnyékra, Mangin – válaszolta Rand szomorúan.

– Feltételezem – szólalt meg Berelain, mikor az ajtó becsukódott Mangin mögött –, hogy valóban saját lábán fog eljönni a saját akasztására. Ne nézz rám így, Rhuarc. Nem akartam megkérdőjelezni sem az ő, sem az aielek becsületét.

– Hat napja – mormogta Rand, a nőre függesztve tekintetét. – Mindketten tudtátok, miért van itt. Hat napja történt, és ti megvártatok vele engem. A gyilkos az gyilkos, Berelain.

A nő fejedelmien kihúzta magát, de a hangja védekezőnek tűnt.

– Nem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy férfiak álljanak elém, és gyilkosnak vallják magukat. Átkozott ji'e'toh. Átkozott aielek és az ő átkozott becsületük – az ő szájából furcsán hangzott a káromkodás.

– Nincs okod arra, hogy dühös légy rá, Rand al'Thor – vetette közbe Rhuarc. – Mangin feléd tartozott tohhal, nem felénk.

– Annak tartozott tohhal, akit meggyilkolt – válaszolt Rand hidegen. Rhuarc megbotránkozottnak tűnt. – Ha legközelebb valaki gyilkosnak vallja magát, ne várjatok rám. A törvényt kövessétek. – Így talán nem kell újra ítéletet mondania valaki felett, akit ismer és kedvel. Megtenné, ha rá lenne kényszerítve. Tudta ezt, és ez elkeserítette. Mivé vált?

Egy élet kereke – mormolta Lews Therin. – Nincs kegyelem. Nincs irgalom.

Tizennyolcadik fejezet

Magány

– Van még egyéb probléma is, amit nekem kell megoldanom? – Rand hangsúlya világossá tette, hogy olyan problémákra gondol, melyekre már megoldást kellett volna találniuk. Rhuarc megrázta fejét, Berelain arca pedig elvörösödött. – Rendben. Tűzzétek ki Mangin akasztásának napját... – Ha ennyire fáj – nevetett fel Lews Therin szárazon, miközben suttogott –, intézd úgy, hogy másnak fájjon helyetted. Az ő felelőssége. Az ő kötelessége. Megmerevítette hátát, hogy a vállaira nehezedő hegy ne zúzza össze. – Akasszátok fel holnap! Mondjátok meg neki, hogy így döntöttem! – Elhallgatott, pislogott, majd ráébredt, hogy Lews Therin megjegyzésére vár. Egy halott ember, egy halott, őrült ember szavaira vár. – Az iskolába megyek.

Rhuarc rámutatott, hogy a Tudós Asszonyok valószínűleg már úton vannak errefelé a táborból. Berelain hozzátette, hogy a teari és a cairhieni nemesek követelni fogják, árulja el nekik, hol rejtegeti Randet. Azt mondta, közöljék velünk az igazat. És tegyék hozzá, hogy ne kövessék őt, majd visszatér, ha itt az ideje. Mindketten úgy néztek rá, mintha savanyú citromba haraptak volna, de felkapta a Sárkány Jogarát és távozott.

Az előszobában Jalani és egy szőke, a nőnél alig idősebb Vöröspajzsos könnyedén felpattant, gyorsan egymásra pillantva. Őket leszámítva a folyosó üres volt, néhány dolga után siető szolgát kivéve. Úgy tűnt, tényleg csak egy-egy ember maradt mindkét társaságból, bár Rand kíváncsi lett volna, hogy tudott megbirkózni Urien Sulin ellenkezésével.

Intett nekik, hogy kövessék, majd egyenesen a legközelebbi istálló felé indult, ahol az állások ugyanabból a zöld márványból készültek, mint az oszlopok, melyek a magas mennyezetet tartották. A főlovász, egy nagy fülű, görcsös fickó, Cairhien felkelő napjával rövid bőrmellényén, annyira meglepődött azon, hogy mindössze két aiel van Rand társaságában, hogy folyton az ajtót nézte, mikor érkeznek meg a többiek, és eközben olyan gyakran meghajolt, hogy Rand kíváncsi lett, mikor juthat végre lóhoz. De a férfi egyszer csak felkiáltott:

– Lovat a Sárkány nagyúrnak! – Hat lovász ugrott, hogy felszerszámozzon egy magas, tüzes szemű pej heréltet arany rojtos kantárral és ezüsttel futtatott nyereggel, mely alá égkék, hímzett emelkedő napokkal és rojtokkal díszített nyeregtakarót terítettek.

Nagyon gyorsan végezték munkájukat, a nagy fülű főlovász abban a pillanatban tűnt el, mikor Rand nyeregbe szállt. Talán hogy megkeresse azt a társaságot, melynek az Újjászületett Sárkány kíséretében kell lennie. Vagy hogy értesítsen valakit arról, hogy Rand csaknem egyedül távozott a palotából. Cairhien már csak ilyen volt. A karcsú herélt szökdécselni szeretett volna, de miközben megpróbálta folytatni az ugrándozást, Rand kivezette a palota területéről, elhaladva a cairhieni őrök előtt. Nem aggódott a bérgyilkosok miatt, akik esetleg a nagy fülű fickó figyelmeztetése után csapdát állíthatnak neki; aki csapdába szeretné ejteni, annak meg kell birkóznia azzal, hogy fedezék nélkül kell átjönnie az irtáson. Ha viszont késlekedik, a nemesek valószínűleg úgy köré tömörülnének, hogy nem távozhatna nélkülük. Jó volt végre a változatosság kedvéért egyedül lenni.

Jalanira és a fiatal aielre nézett, akik a herélt két oldalán futottak. Dedric, emlékezett vissza, egy Jaern Rift Codara.

Csaknem egyedül. Alanna jelenlétét is érezte és Lews Therin valahol a távolban a halott Ilyena miatt sírdogált. Soha nem lehet teljesen egyedül. Talán soha többé. De az a magány, amiben most része volt, jól esett neki, még ha nem is tarthatott sokáig.

Cairhien nagyváros volt, főutcái elég szélesek ahhoz, hogy lekicsinyítsék az embereket, akik összezsúfolódtak rajtuk. Minden utca nyílegyenesen vágott át a keresztező dombokon és kőemelkedőkön, melyek szintén emberi kéz munkájának tűntek, hogy aztán a megfelelő szögben találkozzanak a többi utcával. A városban mindenfelé állványzatok emelkedtek a tornyok köré, csaknem elrejtve a bonyolult keresztíves támpilléreket, a tornyokat, melyek csaknem megérintették az eget, és úgy tűnt, még magasabbra törnek. Húsz évvel ezelőtt Cairhien csodálatos, égbenyúló tornyai, melyet a világ egyik csodájaként tartottak számon, fáklyaként égtek el az Aiel háború alatt. Újjáépítésük még a mai napig sem fejeződött be.

Utat törni nem volt egyszerű; ügetni már nem is tudott. Rand hozzászokott ahhoz, hogy a tömeg megnyílik szokásos kísérete előtt, de most, ameddig csak ellátott, több száz cadin'sorba öltözött aielt látott a lassan haladó tömegbe vegyülve, így csak kettővel az oldalán nem keltett akkorra feltűnést, hogy utat engedjenek neki. Az aielek közül néhányan észrevették, legalábbis számára úgy tűnt, de nem figyeltek rá, valószínűleg nem akartak zavart okozni azzal, hogy ráirányítják a figyelmet. A car'a'carn kardot viselt az oldalán, és ráadásul lovon ült, ami nem ugyanannyira rossz, de semmiképpen sem ok az örömre. Az aielek számára a szégyen és a zavarodottság rosszabb volt, mint a fájdalom, bár a ji'e'toh annyira megbonyolította ezeket a dolgokat, hogy Rand csak egy kis részét értette. Aviendha biztos meg tudta volna magyarázni ezt; úgy tűnt, mintha azt akarná, hogy aiellé váljon.

Egyéb szerzetek is jártak az utcákon, cairhieniek különös, egyszínű ruháikban, a kopott, de élénk színű ruhát viselő emberek, akik az elővárosban laktak, míg az le nem égett, és teariek, akik egy fejjel kimagasodtak a tömegből, bár annyira nem voltak magasak, mint az aielek. Ökrösszekerek és lovak által vontatott kocsik törtek maguknak utat a tömegen keresztül, félreállva a zárt, lakkozott hintók és hordszékek útjából, melyeken néha egy Ház zászlója látszott. Mozgóárusok kínálták kiáltozva áruikat a nyakukban hordott tálcáról, házalók pedig kocsijukból; muzsikusok, zsonglőrök és bűvészek adtak elő minden utcasarkon. Változások. Azelőtt Cairhien csendes volt, az elővárost kivéve. Volt, ami még megmaradt ebből a visszafogottságból. A boltoknak továbbra is apró cégérjeik voltak és nem lehetett áruikat kívülről látni. És bár a korábbi elővárosiak továbbra is olyan zajosak voltak, mint mindig, hangosan nevetve és kiabálva egymásnak, ott helyben az utcán egyezkedve, a többi cairhieni inkább kimért távolságtartással szemlélte őket.

Az aieleken kívül senki sem figyelt fel a fedetlen fővel lovagoló, ezüsttel hímzett, kék kabátot viselő lovasra, bár néha, aki közel haladt el hozzá, kétszer is ránézett a nyeregtakarójára. A Sárkány Jogarát nem ismerték túl sokan errefelé. Senki sem állt el az útjukból. Rand a türelmetlenség és az öröm között ingadozott, hogy végre nincs a figyelem középpontjában.

Az iskola egy nagy házban rendezkedett be egy mérföldre a Nap Palotájától, és valaha a ma már halott és méltán elfeledett Barthanes nagyúr tulajdonát képezte. Szögletes kövek hatalmas rakásának tűnt, amit néha szélsőségesen lesarkított tornyok és mogorva erkélyek törtek meg. A főudvarra vezető magas kapu nyitva állt, és mikor Rand belovagolt, szívélyes fogadtatásban részesült.

Idrien Tarsin, az iskola vezetője állt az udvar távolabbi végében a széles lépcsőkön, egy halványszürke ruhát viselő, zömök asszony, olyan merev háttal, mely egy fejjel magasabbnak mutatta annál, amekkora valójában volt. Nem volt egyedül. Több tucatnyian gyűltek köré a széles lépcsőn, nők és férfiak vegyesen. Többen viseltek gyapjút, mint selymet, a legtöbb ruha viseltesnek tűnt, s csak kevés volt díszítve. Leginkább öregek. Nem Idrien volt az egyetlen, akinek hajában több volt az ősz fürt, mint a fekete. Némelyekében egyáltalán nem látszott fekete, vagy már hajuk sem volt. Néhol azonban fiatalabb arcok nézték kíváncsian Randet. Ők talán tíz-tizenöt évvel lehettek idősebbek nála.

Ők voltak a tanárok, bizonyos értelemben, bár ez nem egy hagyományos iskola volt. A növendékek tanulni jöttek ide – fiatal nők és férfiak bámészkodtak minden ablakból, ami az udvarra nyílt –, de Rand elsősorban a tudást szerette volna egy helyre gyűjteni. Időről időre Rand azt hallotta, milyen sok tudás veszett el a Százéves Háború és a Trallok Háború alatt. Mennyivel több veszhetett el a Világtörés alatt? Ha újra elő kellett idéznie a Világtörést, olyan helyeket akart létrehozni, ahol a tudás átvészelhette azt az időt. Egy másik iskola épp most nyílt meg Tearben, és már elkezdett helyet keresni Caemlynben egy újabb számára.

Soha semmi nem sikerül úgy, ahogy várnád – mormolta Lews Therin. – Ne várj semmit, akkor nem érhetnek meglepetések. Ne várj semmit. Ne remélj semmit. Semmit.

Rand elhallgattatta a hangot, és leszállt lováról.

Idrien közelebb lépett hozzá és meghajolt. Mint általában, Rand most is meglepődött, hogy amikor kiegyenesedett, alig ért a mellkasáig.

– Köszöntelek Cairhien Iskolájában, Sárkány nagyuram – hangja meglepően kedves és fiatalos volt, ellentmondva tompa arcának. Bár hallotta már megkeményedni ezt a hangot, ha diákokhoz vagy tanárokhoz szólt; Idrien keményen kézben tartotta az iskolát.

– Hány kémed van a Nap Palotájában? – kérdezte jóindulatúan.

A nő meglepettnek tűnt, talán, mert ilyen dolgot feltételez róla, de valószínűleg inkább csak azért, mert Cairhienben nem voltak szokványosak az ilyen kérdések.

– Előkészítettünk egy kis bemutatót. – Nem is várta, hogy választ kap kérdésére. A nő úgy mérte végig a két aielt, ahogy nagydarab, koszos, bizonytalan vérmérsékletű kutyákat szokás, de megelégedett egy szippantással. – Sárkány nagyuram követne engem?

Rosszallóan követte. Miféle bemutató?

Az előszoba egy hatalmas, fényes, sötétszürke oszlopos és halványszürke padlóval borított terem volt, melyet minden irányból három arasz magas, szürkével erezett márványból készült erkély övezett. Most mindenféle szerkezetek töltötték meg. A tanárok, akik eddig mögötte zsúfolódtak össze, most ezekhez siettek. Rand csak bámult, visszaemlékezve Berelain szavaira, melyek szerint az iskolában készítenek valamit. De miket?

Valami, ami ellenzőkből, kaparókésekből és lenvászon darabkákkal töltött cserépkorsók sorából állt, finomabb papírt állított elő, mint bármi más a világon, vagy legalábbis ezt állította a feltalálója. Egy otromba szerkezet, mely emelőkből és nagy, lapos lemezekből állt, a készítője szerint újságok nyomtatására alkalmas, sokkal inkább, mint bármi, ami most használatban van. Dedric érdeklődését láthatóan felkeltette a dolog, míg Jalani úgy nem határozott, hogy inkább arra kellene figyelnie, nem akarja-e valaki megtámadni a car'a'carnt. Keményen a férfi lábára lépett, aki ezután már Rand után sántikált. Volt ott még egy eke, melyre kerekeket szereltek fel, hogy hat barázdát tudjanak vele egyszerre felszántani – Rand ezt legalább el tudta képzelni, úgy gondolta, ez akár működhet is –, és egy másik dolog, ami lovakra erősíthető nyelekből állt, mellyel a szénát lehetett összegyűjteni, anélkül, hogy az embereknek kaszálniuk kellene, valamint egy újfajta szövőszék, melyet készítője szerint könnyebb működtetni. Festett, fa viadukt modellek mutatták, hogyan lehetne a vizet olyan helyekre eljuttatni, ahol kiszáradtak a kutak, hogyan kellene Cairhien új vízelvezetőinek és csatornáinak kinéznie, vagy éppen egy asztallap emberek és kordélyok, daruk és hengerek aprócska figuráival, hogy bemutassa, hogyan kellene olyan utakat építeni és kikövezni, melyek hosszú évekig működnek.

Rand nem tudta, hogy a találmányok bármelyike működhet-e, de némelyik értékes próbálkozásnak tűnt. Az eke például nagyon jól jöhet, ha Cairhien újra képes ellátni magát élelemmel. Meg kell mondania Idriennek, hogy építsék meg. Nem, inkább szólnia kell Berelainnek, hogy mondja meg neki. Legalább látszatra kövesd mindig a hatalom lépcsőfokait – mondta Moiraine –, kivéve, ha alá akarod ásni valaki tekintélyét, hogy ezzel megalázd.

A tanárok közül Kin Tovere-t ismerte, egy szögletes vonású szemüvegkészítőt, aki folyamatosan kopasz fejét törölgette egy csíkos zsebkendővel. Különböző méretű szemüvegeken kívül – „Megszámolhatod egy férfi orrában a szőrszálakat egy mérföld távolságból”, mondta, mindig így beszélt –, fej nagyságú lencsék voltak előtte, valamint annak a hat láb hosszú távcsőnek a vázlatai, amelybe majd belekerülnek, és mindenekelőtt egy vázlat arról, hogyan lehet majd vele a csillagokig ellátni. Kin mindig is nagyon távolra akart látni.

Idrien belenyugvóan figyelte, ahogy Rand Tovere mester vázlatait tanulmányozta. Ő a maga részéről csak azt becsülte, aminek gyakorlati haszna volt. Cairhien ostroma alatt épített egy nagy nyílpuskát, tele emelőkkel és csigákkal, mely kisméretű lándzsákat hajított jó egy mérföld távolságig, és még ott is képes volt átdöfni egy embert. Ha szabad kezet kapott volna, nem vesztegetnének időt olyasmire, ami nem gyakorlatias és komoly dolog.

– Építsd meg – mondta Rand Tovere-nek. Talán nem volt olyan valódi haszna, mint az ekének, de kedvelte Tovere-t. Idrien felsóhajtott és megcsóválta a fejét. Tovere meghajolt. – Száz aranykoronát adok neked ezért. Érdekesnek tűnik. – Tette mormogást váltott ki, és nem lehetett eldönteni, hogy Idrien vagy Tovere lepődött meg jobban.

Voltak a teremben még olyan dolgok, amik Tovere-t éppolyan megfontoltnak tüntették fel, mint a lehetséges útkészítőt. Egy kerek arcú fickó tehéntrágyával csinált valamit, ami miatt kékes láng égett egy sárgaréz cső végén; úgy tűnt, még ő sincs tisztában vele, mire is jó a találmánya. Egy magas, szikár, fiatal nő, akinek bemutatója leginkább zsinegekkel rögzített papírkagylónak tűnt, melyet egy parázstartóban lobogó apró tűz hője tartott a levegőben, a repülésről motyogott valamit – biztos volt benne, hogy jól értette –, és arról, hogy madárszárnyakat hajlít meg. Vázlatokat mutatott madarakról és valamiről, ami fa madárnak tűnt –, de annyira elakadt a nyelve attól, hogy az Újjászületett Sárkánnyal találkozott, hogy Rand semmi egyebet nem értett szavaiból, és Idrien bizonyára nem tudta volna elmagyarázni neki, mire is jó ez az egész.

És ott volt az a kopaszodó férfi, a maga rézcsövekből és hengerekből, pálcákból és kerekekből álló berendezésével, melyek egy frissen vésett, nyikorgó, nehéz fa asztallapot borítottak be. Néhány véset csaknem elég mély volt ahhoz, hogy áthatoljon a asztallapon. Valamilyen oknál fogva a férfi fél arcát és egyik kezét kötések borították. Mikor Rand megjelent az előszobában, kapkodva elkezdett tüzet gyújtani az egyik henger alatt. Mikor Rand és Idrien megálltak előtte, meghúzott egy kart, és büszkén mosolygott.

A furcsa szerkezet elkezdett remegni, gőz sziszegett elő két vagy három helyről. A sziszegés sivítássá erősödött, a gépezet elkezdett rázkódni és rosszat sejtetve morajlott. A sivítás fülhasogatóvá vált. A kopaszodó férfi rávetette magát az asztalra, ügyetlenül bedugaszolva a legnagyobb hengert. Ködként tört elő a gőz és a szerkezet leállt. Megégett ujjait szopogatva, a férfi megpróbált mosolyogni.

– Nagyon kedves alkotás – mondta Rand, mielőtt Idrien elvezette volna onnan. – Mi volt ez? – kérdezte, mikor már hallótávolságon kívül voltak.

A nő megvonta a vállát.

– Mervin senkinek sem akarja elmondani. Néha olyan hangos durranások szűrödnek ki a szobájából, hogy az ajtók beleremegnek, és eddig hatszor forrázta le magát, de azt állítja, hogy új kort hoz, ha sikerül működésre bírnia. – Zavartan Randre nézett.

– Örülnék neki, ha valóban el tudná hozni – válaszolt szárazon. Talán zenét lehet előállítani ezzel a géppel? Ezekkel a sivításokkal? – Nem látom Heridet. Elfelejtett talán lejönni?

Idrien újra felsóhajtott. Herid andori volt, aki valahogyan az itteni Királyi Könyvtárba keveredett – a történelem és filozófia diákjának nevezte magát –, és nem igazán az a fajta, akit kedvelni tudott volna.

– Sárkány nagyuram, ő soha nem szakítja félbe a tanulmányait, kivéve, ha a könyvtárba készül.

Hogy Rand elszabadulhasson, rövid beszédet kellett tartania egy zsámolyon állva, karhajlatában a Sárkány Jogarát tartva, miszerint a találmányaik csodálatosak voltak. Néhány talán valóban az, amennyire ő meg tudta ítélni. Ezután már meg tudott szökni Jalanival és Dedrickel. És Lews Therinnel és Alannával. Elégedett beszélgetést hagytak maguk mögött. Kíváncsi lett volna, hogy Idrienen kívül gondolt-e már valamelyik arra, hogy fegyvert készítsen.

Herid Fel dolgozószobája az egyik felső emeleten volt, ahonnan a kilátás az iskola sötét cseréptetejére és egy négyszögletes, lépcsőzetes toronyra nyílt, amely minden mást eltakart. Herid azt állította, hogy egyébként se néz ki soha az ablakon.

– Várjatok meg itt kinn – mondta Rand, mikor elérték a keskeny ajtót – a szoba, amit rejtett, szintén apró volt –, és meglepődött, mikor Jalani és Dedric azonnal beleegyezett.

Hirtelen összeállt benne sok apró dolog. Jalani egyetlen egyszer sem nézett rosszallóan a kardjára, ahogy szokott, mióta kijött a találkozóról Rhuarckal és Berelainnel. Ő és Dedric épp, hogy csak rápillantottak a lóra az istállóban, nem jegyezték meg elmarasztalóan, hogy a saját lábai is elég jók lennének, amit pedig gyakran tettek.

Mintha megerősítésre várna, mikor Rand az ajtó felé fordult, Jalani tetőtől-talpig alaposan végigmérte Dedricet. Alaposan és határozott érdeklődéssel, mosollyal az ajkán. Dedric olyan megfeszítetten próbált tudomást sem venni róla, hogy ugyanazt a hatást érte el, mintha bámulná. Ez volt az aiel mód: azt színlelni, hogy mit sem ért, míg a nő nyilvánvalóvá nem teszi szándékait. Jalani ugyanazt tenné, ha a férfi kezdte volna el bámulni őt.

– Érezzétek jól magatokat – mondta Rand a vállai fölött hátraszólva. Két meglepődött aielt hagyva maga mögött, belépett.

Úgy tűnt, a kis szoba csak könyvekből, tekercsekből és papírhalmokból áll. Zsúfolt polcok borították a falakat a mennyezetig, kivéve az ajtónyílást és a két nyitott ablakot. Könyvek és papírok borították az asztalt, amely a terem nagy részét elfoglalta, egymásra dobálva hevertek a széken, és itt-ott még a padlón maradó kevés üres helyet is elfedték. Herid Fel testes férfi volt, aki úgy nézett ki, mintha elfelejtette volna reggel megfésülni vékonyszálú, ősz haját. A pipa, melyet fogai között tartott, nem volt meggyújtva, és pipahamu szennyezte gyűrött barna kabátjának elejét.

Egy pillanatig Randre pislogott, majd megszólalt.

– Ó, igen. Természetesen. Éppen... – szemöldökét ráncolva a könyvre meredt, amelyet a kezében tartott, majd leült az asztal mögé. Átkutatott néhány halom papírt, ami előtte feküdt, halkan dörmögve közben. A könyv címoldalához lapozott, majd megvakarta a fejét. Végül újra Randre nézett, és meglepetten újra pislogott.

– Ó, igen. Miről is akart beszélni velem?

Rand megtisztította a másik széket, lepakolva a könyveket és papírokat a padlóra, a karfához támasztotta a Sárkány Jogarát, majd helyet foglalt. Már megpróbált másokkal is beszélni itt, filozófusokkal és történészekkel, tanult nőkkel és férfiakkal, és olyan volt, mintha kényszeríteni akarna valamire egy aes sedai-t. Nagyon biztosak voltak abban, amit tudtak, a többit pedig olyan szavakkal mondták el neki, amelyek bármit jelenthettek. Némelyik dühös lett, ha nyomást gyakorolt rájuk – láthatóan úgy hitték, kételkedik a tudásukban, ami nyilvánvalóan hatalmas bűn volt –, vagy megnövelték azoknak a szavaknak a számát, melyeknek a felét, ha értette, vagy éppen alázatossá váltak, és megpróbálták kitalálni, hogy mit szeretne hallani, hogy aztán azt mondhassák neki. Herid más volt. Azon dolgok egyike, amik mindig kimentek a fejéből, az volt, hogy Rand az Újjászületett Sárkány, és ez neki tökéletesen megfelelt.

– Mit tudsz az aes sedai-okról és az őrzőikről, Herid? A közöttük levő kötésről?

– Őrzők? Kötés? Úgy gondolom, annyit, amennyit olyasvalaki tudhat, aki nem aes sedai. Ami persze nem túl sok. – Herid pipájába szívott, láthatóan nem véve észre, hogy az már kialudt. – Mit szeretnél tudni?

– Meg lehet törni?

– Megtörni? Nem. Nem hiszen. Persze, hacsak nem arra gondolsz, hogy az aes sedai vagy az őrző meghal. Az megtöri, úgy hiszem. Emlékszem, hogy egyszer hallottam valamit a kötésről, de nem emlékszem... – szeme megakadt egy köteg asztalon heverő jegyzeten. Herid ujjhegyeivel magához húzta, és elkezdte olvasni, szemöldökét ráncolva és néha fejét csóválva közben. A kézírás alapján ő vetette őket papírra, de láthatóan a tartalmukkal nem értett többé egyet.

Rand felsóhajtott; lassacskán már kezdte úgy érezni, ha elég gyorsan fordulna meg, láthatná Alanna kezét, amint fölötte lebeg.

– Mi van azzal a kérdéssel, amit legutóbb feltettem neked? Herid? Herid?

A zömök férfi felkapta a fejét.

– Ó, igen. A kérdés. Legutóbb, Tarmon Gai'don. Nos, nem tudom, milyen lesz. Trallokok, gondolom. Rémurak? Igen. Rémurak. De gondolkodtam rajta. Nem lehet az Utolsó Csata. Nem hiszem, hogy lehet. Talán minden Kornak megvan a maga Utolsó Csatája. Vagy legalább a legtöbbnek. – Hirtelen helytelenítő tekintettel nézett le az orrára, a pipára a fogai között, és elkezdett kotorászni az asztalon. – Valahol kell lennie tűzszerszámnak.

– Mit értesz az alatt, hogy nem lehet az Utolsó Csata? – Rand megpróbált továbbra is nyugodt hangon beszélni. Herid mindig eljutott a témához; csak a megfelelő irányba kellett terelni.

– Mi? Igen, pontosan ez a lényege. Nem lehet az Utolsó Csata. Még akkor sem, ha az Újjászületett Sárkány újra ugyanolyan jól lepecsételi a Sötét Úr börtönét, mint maga a Teremtő. Amit véleményem szerint nem tud megtenni. – Előrehajolt és összeesküvő módon lehalkította a hangját. – Ő nem a Teremtő, tudod, bármit is mondjanak az utcákon. Újra fel fogja törni valaki. A Kerék.

– Nem értem... – sóhajtott fel Rand.

– Dehogynem érted. Jó tanítvány voltál. – Kikapta a pipáját a szájából, és egy kört írt le a szárával a levegőbe. – Az Idő Kereke. Jönnek és mennek a Korok, és újra eljönnek, ahogy a Kerék forog. A teljes körforgás. – Hirtelen egy pontra bökött a képzeletbeli keréken. – Itt a Sötét Úr börtöne sértetlen. Itt már fúrtak bele egy lyukat, majd újra lepecsételték. – A pipát kicsit elmozdította azon az íven, amit húzott. – Itt vagyunk most. A pecsétek gyengülnek. De ez nem is számít igazán – a pipaszár befejezte a kört. – Ha a Kerék visszaérkezik ide, ahol az előbb lyukat fúrtak, a Sötét Úr börtöne újra sértetlen lesz.

– Miért? Legközelebb talán átfúrják magukat az akadályon. Talán így tettek az utolsó alkalommal is. Arra gondolok, hogy belefúrtak abba, amit a teremtő alkotott, talán egy foltozáson keresztül fúrták a Vájatot, csak mi nem tudunk róla.

Herid megrázta a fejét. Egy pillanatra a pipájára bámult, újra észrevéve, hogy kialudt, és Rand már azt hitte, ismét vissza kell majd irányítania a figyelmet magára, de ehelyett Herid pislogott és folytatta.

– Valakinek majd meg kell tennie egyszer. Azonban első alkalommal. Kivéve, ha azt hiszed, hogy a Teremtő a Sötét Úr börtönét lyukkal és folttal együtt alkotta meg – szemöldöke megrándult az elképzeléstől. – Nem, teljes volt a kezdetekkor, és úgy gondolom, teljes lesz újra, ha ismét eljön a Harmadik Kor. Hm. Kíváncsi lennék, vajon Harmadik Kornak fogják-e hívni. – Gyorsan tintába mártott egy tollat, és egy nyitott könyv margójára jegyzetet firkantott. – Nem számít. Nem mondom, hogy az Újjászületett Sárkány teszi majd teljessé, semmiképpen sem ebben a Korban, de meg kell történnie, még mielőtt újra elérkezik a Harmadik Kor, és elegendő idő telt el azóta, hogy újra éppé tették – legalább egy Kor –, hogy többé senki se emlékezzen a Sötét Úrra és a börtönére. Senki. Kíváncsi lennék... – Jegyzeteire nézett, majd megvakarta fejét, aztán láthatóan meglepődve vette észre, hogy abban a kezében egy tollat tart. Egy tintafolt látszott a hajában. – Minden Korban, mikor a pecsétek gyengülnek, emlékezni kell a Sötét Úrra, mert ők fognak szembenézni vele, és őt újra bebörtönözni. – Visszadugta pipáját a fogai közé, megpróbált egy újabb jegyzetet papírra vetni anélkül, hogy tintába mártotta volna tollát.

– Kivéve, ha a Sötét Úr kiszabadul – mondta Rand hirtelen. – Hogy eltörje az Idő Kerekét, és újrateremtse az Időt és a világot a maga képére.

– Hát igen, ez a probléma. – Herid megvonta vállát, rosszallóan bámulva a tollra. Végül eszébe jutott a tintatartó. – Nem hiszem, hogy lenne bármi, amit ez ügyben te vagy én tenni tudunk. Miért nem jössz ide, hogy velem együtt tanulj? Nem hinném, hogy Tarmon Gai'don holnap fog bekövetkezni, és itt is ugyanolyan jól eltölthetnéd az idődet, mint...

– Tudnál valami indokot mondani a pecsétek feltörésére?

Herid szemöldöke felemelkedett.

– Feltörni a pecséteket? Feltörni a pecséteket? Miért akarna bárki ilyesmit tenni, hacsak nem őrült meg? Fel lehet őket egyáltalán törni? Úgy tűnik, mintha emlékeznék arra, hogy olvastam valahol, hogy nem lehet, de azt már nem tudom, hogy miért. Mi vezetett arra, hogy ilyesmire gondolj?

– Nem is tudom – sóhajtott Rand. Mélyen a fejében Lews Therin kántált egyhangúan: Törd fel a pecséteket. Törd fel őket, és fejezd be ezt. Hagyj mindörökre meghalnom.

Lustán legyezve magát vállkendőjének sarkával, Egwene mindkét irányba elnézett a keresztfolyosón. Remélte, hogy nem tévedt el újra. Nagyon félt attól, hogy mégis ez történt, és nem örült ennek. A Nap Palotájának több mérföldnyi folyosója volt, ahol alig volt hűvösebb, mint odakinn és túl kevés időt töltött itt ahhoz, hogy kiismerje magát.

Mindenfelé Hajadonokat lehetett látni párosával vagy hármasával – sokkal többet, mint amennyit Rand magával szokott hozni; és bizonyosan jóval többet, mint amennyivel általában találkozni lehetett. Úgy tűnt, mintha csak sétálgatnának, de számára valahogy... alattomosnak látszottak. Sokan ismerték őt látásból, és elvárt volna legalább egy kedves szót. Eddig úgy tűnt, a Hajadonok úgy döntöttek, hogy a Tudós Asszonyok tanítványának lenni ellensúlyozza azt, hogy aes sedai – ők legalábbis így hitték – egészen addig, míg végül már nem aes sedai többé. De mostanában mikor megpillantották, olyan szigorúan néztek, ahogy egy aiel nézni szokott. A felismerő biccentések mindig elmaradva érkeztek, és a Hajadonok beszélgetés nélkül tovább siettek. Nem olyan viselkedés, ami arra ösztönöz, hogy megérdeklődje a helyes irányt.

Ehelyett fenyegetően méregetett egy izzadó arcú szolgát, akinek kézelőit kék és arany csíkok díszítették, azon tűnődve, tudja-e vajon, hogyan juthat el oda, ahova menni akart. A gondot az jelentette, hogy ő maga sem tudta biztosan, hogy hova szeretne eljutni. Sajnálatos módon a férfi szemlátomást már tűkön ült amiatt, hogy olyan sok aiel veszi körül. Látta, hogy egy aiel méregeti fenyegetően – soha nem vették észre sötét szemeit, pedig olyan egész biztosan nem volt egyetlen aielnek sem –, és minden bizonnyal azonnal eszébe jutott az összes, Hajadonokról szóló történet, így megfordult, és olyan gyorsan elrohant, ahogy csak tudott.

Ingerlékenyen felsóhajtott. Végül is, valójában nincs szüksége útbaigazításra. Előbb vagy utóbb biztosan talál valamit, amit felismer. Biztos, hogy nincs értelme visszamenni arra, amerről jött, de vajon melyiket válassza a másik három út közül? Kiválasztott egyet, majd hosszú léptekkel olyan határozottan indult el rajta, hogy még néhány Hajadon is kitért az útjából.

Az igazat megvallva, kicsit kellemetlenül érezte magát. Aviendhát viszontlátni ennyi idő után csodálatos kellett volna, hogy legyen, ha a lány nem csak hidegen bólint felé, majd eltűnik Amys sátrában egy személyes megbeszélésre. Nagyon személyes, erre Egwene rájött, mikor követni próbálta.

Nem hívattalak, mondta Amys élesen, miközben Aviendha keresztbe vetett lábakkal ült egy párnán, csüggedten az előtte heverő szőnyegeket bámulva. Menj és sétálj egyet. És egyél valamit. Egy nőnek nem szabad úgy kinéznie, mint egy csontváznak.

Bair és Melaine sietve érkeztek, miután gai'shainokat küldtek értük, de Egwene-t kizárták. Kicsit segített, hogy látta, hogy több Tudós Asszonyt is visszafordítottak, de csak egy egész kicsit. Bármi is történt, Aviendha a barátnője volt, és ha valamilyen bajba keveredett, Egwene segíteni szeretett volna neki.

– Miért vagy itt? – csendült fel Sorilea hangja a háta mögött.

Egwene büszke volt magára. Nyugodtan megfordult, hogy szembenézzen a Shende erőd Tudós Asszonyával. Sorileának, egy Jarra Chareennek, vékonyszálú, fehér haja volt, és arcán a bőr szorosan rátapadt koponyájára. Csont és bőr volt, és bár tudott fókuszálni, kevesebb hatalma volt, mint a legtöbb novíciának, akivel Egwene találkozott. A Toronyban soha nem lehetett volna több novíciánál, mielőtt elküldik. A fókuszálás valójában nem sokat jelentett a Tudós Asszonyok számára. Bármik is voltak a Tudós Asszonyok különös szabályai a vezetésre, ha Sorilea a közelben volt, mindig rá várt a vezető feladat. Egwene véleménye szerint ez a színtiszta akaraterőn múlott.

Mint a legtöbb aiel nő, Sorilea is egy fejjel Egwene fölé magasodott. Zöld szemei olyan merev tekintettel méregették Egwene-t, ami még egy bikát is le tudott volna dönteni a lábáról. Ettől megkönnyebbült; Sorilea általában így nézett az emberekre. Ha ellenben dühös volt, a falak szétmorzsolódtak, ha rájuk nézett, a faliszőnyegek pedig tüzet fogtak. Ő már csak ilyen volt.

– Azért jöttem, hogy Randdel találkozzam – válaszolta Egwene. – A sátraktól besétálni ide ugyanolyan jó testmozgásnak tűnt, mint bármi más. – És sokkal jobb, mint ötször-hatszor fürgén körbejárni a városfalakat, amit az aielek a könnyű testmozgás alatt értettek. Remélte, hogy Sorilea nem kérdezi meg, miért. Nagyon nem szeretett a Tudós Asszonyok bármelyikének hazudni.

Sorilea egy pillanatig méregette, mintha kiszimatolta volna, hogy valami más van a háttérben, aztán felhajtotta kendőjét keskeny vállára, és így szólt:

– Nincs itt. Elment az iskolájához. Berelain Paeron szerint nem lenne bölcs dolog követni, és én egyetértek vele. – Egwene számára nagy kihívást jelentett, hogy rezzenéstelenül tartsa az arcát. Az, hogy egy Tudós Asszony egyetért Berelainnel, azok közé a dolgok közé tartozott, amikre nem számított. Úgy kezelték, mint egy józan ítélőképességű és tiszteletreméltó nőt, amit Egwene végképp nem értett, és nem azért, mert Rand őt tette meg kormányzónak. Cseppet sem törődtek a vízföldiek tekintélyével. Nevetségesnek tűnt az egész. A mayene-i nő botrányos ruhákban mutatkozott és szégyentelenül flörtölt – már ha nem tett többet, mint csak flörtölt, gondolta Egwene sötéten. Nem az a fajta nő, akire Amys úgy mosolyogna, mint a kedvenc lányára. Vagy akár Sorilea.

Kéretlen gondolatok jutottak eszébe Gawynról. Csak egy álom volt, és ráadásul a férfi álma. Minden bizonnyal még csak nem is hasonlítható össze azzal, amit Berelain tesz.

– Ha egy fiatal nő arca látható indok nélkül elpirul – szólalt meg Sorilea –, abban általában egy férfi keze van. Melyik férfi keltette fel a figyelmedet? Várható, hogy hamarosan látjuk, amint menyegzői koszorút helyezel a lába elé?

– Az aes sedai-ok ritkán házasodnak – felelte Egwene hűvösen.

A beesett arcú nő horkantása úgy hangzott, mintha ruhát szakítottak volna el. Úgy tűnt, a Hajadonok és a Tudós Asszonyok, és talán minden aiel, eldöntötte, hogy nem aes sedai többé, míg Amys és a többiek tanítványa, de Sorilea még tovább ment. Úgy látszott, mintha azt hinné, Egwene aiellé vált. Ehhez még hozzájött az, hogy Sorilea úgy gondolta, egy szalmaszálat sem tehet keresztbe az engedélye nélkül.

– Férjhez fogsz menni, te lány. Nem leszel olyan, mint a Hajadonok, akik számára a férfiak csak prédát jelentenek. Ezt a csípőt gyerekszülésre teremtették, és meg is fogod szülni azokat a gyerekeket.

– Meg tudod mondani nekem, hol várhatok Randre? – kérdezte Egwene sokkal bátortalanabbul, mint szerette volna. Sorilea egész biztosan nem volt álomjáró, nem tudta értelmezni az álmokat, és semmi tehetsége nem volt a Jövendőmondáshoz, de olyan határozott tudott lenni, hogy amit mondott, elkerülhetetlennek tűnt. Gawyn gyermekei. Fény, hogyan szülhetné meg Gawyn gyermekeit? Az igaz volt, hogy az aes sedai-ok szinte soha nem házasodtak. Kevés férfi akarna feleségül venni egy nőt, aki a Hatalom segítségével gyerekként bánhat vele, ha úgy tartja kedve.

– Errefelé kell menni – mondta Sorilea. – Talán Sanduin az, az a sebesült Igazvérű, akit tegnap Amys sátra körül láttam. A forradás csak vonzóbbá teszi majd az arcát...

Sorilea így folytatta, neveket hozott fel, míg végigvezette Egwene-t a palotán, szeme sarkából folyton rápillantva, hogy lát-e valami reakciót. Minden férfiről megpróbálta elsorolni a legvonzóbb tulajdonságait, és mivel ez magába foglalta azt is, hogy leírja, hogy néznek ki ruha nélkül – az aiel nők és férfiak ugyanazokat a gőzsátrakat használták – elegendő pírt láthatott.

Mikor végre elértek ahhoz a szobához, ahol Rand az éjszakát fogja tölteni, Egwene több, mint boldog volt, hogy gyorsan megköszönve fáradozását, elbúcsúzhat, csaknem Sorileára csapva a nappali ajtaját. Szerencsére a Tudós Asszonynak a saját teendői után kellett néznie, különben minden bizonnyal megtalálta volna a módját, hogy vele maradjon.

Mély lélegzetet véve, Egwene elkezdte lesimítani szoknyáját és megigazítani vállkendőjét. Nem lett volna szükség erre, de úgy érezte magát, mintha lezuhant volna egy hegyről. Ez a nő nagyon élvezte a házasságközvetítést. Képes lett volna elkészíteni egy nő menyegzői koszorúját, elvonszolni addig, hogy letegye a Sorilea által választott férfi lába elé, és addig rángatná a férfi kezét, míg le nem hajol érte. Persze nem igazán vonszolna vagy rángatná bárki kezét, de az eredmény ugyanaz lenne. De természetesen Sorilea nem tudná őt erre kényszeríteni. A gondolat kuncogásra késztette. És persze Sorilea nem hihette komolyan, hogy aiellé vált, tudta, hogy Egwene aes sedai, vagy legalábbis azt hitte, hogy az. Nem, nem kellene aggódnia ilyesmi miatt.

Kezei az összehajtogatott szürke szalagon, mely haját fogta hátra, megdermedtek, mikor a hálókamrából könnyed lépéseket hallott. Ha Rand képes Caemlynből Cairhienbe ugrani, talán arra is képes, hogy egyenesen a hálószobába szökkenjen. És talán valaki – vagy valami – várt rá. Magához ölelte a saidart, és megszőtte néhány nagyon kellemetlen dolog fonatait, készen arra, hogy bevesse. Egy gai'shain nő lépett ki, kezében összehajtogatott lepedőkkel, és megállt, mikor meglátta, hogyan néz rá. Egwene elengedte a saidart, és remélte, hogy nem pirult el újra.

Niella fehér ruhájába burkolózva első ránézésre eléggé hasonlított Aviendhára ahhoz, hogy megijessze. Egészen addig, amíg rá nem jött, hogy hat-hét évet hozzá kell adnia Aviendha korához, akinek arca nem ilyen barna, viszont kicsit kerekebb. Aviendha nővére soha nem volt a Lándzsa Hajadonja, és már több mint a felét megfelelően letöltötte az egy évnek és egy napnak.

Egwene nem üdvözölte; azzal csak zavarba hozná Niellát.

– Mikorra várjátok Randet? – kérdezte.

– A car'a'carn úgy közlekedik, hogy kedve tartja – válaszolta Niella, szemeit alázatosan lesütve. Tényleg különösnek tűnt: bár Aviendha arca kerekebb volt, soha nem sikerült igazán alázatosnak látszania. – Nekünk csak készen kell állnunk, mikor megérkezik.

– Niella, tudsz valamit arról, hogy miért kellett Aviendhának bezárkóznia Amys, Bair és Melaine társaságában? – Biztos, hogy semmi köze nem lehetett az álomjáráshoz; Sorileának éppannyi tehetsége van hozzá, mint Aviendhának.

– Ott van? Sajnos nem tudom az okát – Niella kékeszöld szemei azonban enyhén összeszűkültek, ahogy megszólalt.

– Valamit pedig tudsz – tartott ki igaza mellett Egwene. Akár ki is használhatja a gai'shain engedelmességet. – Mondd el, mi az, Niella.

– Azt tudom, hogy Aviendha addig fog vesszőzni, míg végül nem tudok leülni, ha a car'a'carn itt talál a szennyes ágyneművel – mondta Niella bánatosan. Egwene nem tudta, hogy ennek a ji'e'tohhoz van-e valami köze vagy sem, de ha együtt voltak, Aviendha kétszer olyan szigorúan bánt a nővérével, mint más gai'shainokkal.

Niella végighúzta ruháját a díszes szőnyegen, ahogy sietve az ajtó felé surrant, de Egwene elkapta ruhája ujját.

– Ha lejár az időd, le fogod venni a fehéret?

Nem volt helyénvaló kérdés, és Niella arcáról olyan gyorsan tűnt el az alázatosság, hogy bármelyik Hajadon megirigyelhette volna.

– Ha máshogy tennék, kigúnyolnám a ji'e'tohot – válaszolt Niella kimérten. Hirtelen halvány mosoly tűnt fel az ajkain. – Ellenkező esetben a férjem jönne értem, és nem örülne annak, amit lát. – A kedvesség álarca visszatért, szemei újra lefelé néztek. – Távozhatok most? Ha Aviendha itt van, nem szabad találkoznom vele ebben a szobában, ha el tudom kerülni, és ide fog jönni.

Egwene útjára engedte. Egyébként sem volt joga kérdezősködni; egy gai'shain fehér öltözék előtti vagy utáni életéről beszélni szégyenletes volt. Kissé szégyellte is magát, bár ő nem igazán próbálta követni a ji'e'toh előírásait. Elég, ha csak udvarias.

Magára maradva, leült egy durván vésett, aranyozott karosszékbe, amelyet meglepően kényelmetlennek talált azok után, hogy olyan sokat üldögélt keresztbevetett lábbal földön heverő párnákon. Kinyújtva maga elé a lábait, azon gondolkodott, vajon miről beszélgethet Aviendha Amysszal és a másik kettővel. Randről, ebben csaknem biztos volt. A Tudós Asszonyokat mindig ő foglalkoztatta. Nem érdekelték őket a vízföldiek próféciái a Sárkányról, de kívülről tudták Rhuidean próféciáit. Mikor elpusztítja az aieleket, ahogy a próféciák mondták, megmenti „a töredék töredékét”, és ők arra törekedtek, hogy ez a töredék a lehető legnagyobb legyen.

Ezért utasították Aviendhát arra, hogy maradjon a közelében. Biztos volt benne, hogy ha bemenne a hálóterembe, találna egy szalmaágyat a padlón Aviendha számára. De az aielek máshogy látták ezeket a dolgokat. A Tudós Asszonyok utasították Aviendhát, oktassa ki az aiel módra és szokásokra, hogy ezzel emlékeztessék arra, a vére aiel, ha a neveltetése nem is. Láthatóan a Tudós Asszonyok úgy gondolták, ez valamennyi ébren töltött óráját igénybe veszi, és ha arra gondolt, hogy mivel kell majd szembenézniük, emiatt nem is tudta igazán hibáztatni őket. Nem teljesen. De még ez sem igazolja azt, hogy arra kényszerítenek egy nőt, hogy egy férfi szobájában aludjon.

De semmit sem tehetett, hogy segítsen Aviendha gondján, különösen, mivel Aviendha számára ez láthatóan nem jelentett problémát. Könyökére támaszkodva Egwene azon gondolkodott, hogyan tudná megközelíteni Randet. Agya folyamatosan járt, mégse tudott kigondolni semmit addig, amíg a férfi megérkezett, két aielnek mormolva valamit, mielőtt becsukta volna az ajtót.

Egwene lábra pattant.

– Rand, segítened kell nekem a Tudós Asszonyokkal kapcsolatban, rád hallgatnak – tört ki, még mielőtt leállíthatta volna magát. Semmiképpen sem ez volt az, ami szándékában állt.

– Én is örülök, hogy újra láthatlak – válaszolt a férfi mosolyogva. A hosszú seanchan lándzsát tartotta kezében, amelyre sárkányokat véstek, mióta utoljára látta. Szerette volna tudni, hol jutott hozzá; minden, ami a seanchanokra emlékeztette, kellemetlen érzéssel töltötte el. – Köszönöm Egwene, én kiválóan érzem magam. És te? Úgy tűnik, újra önmagad vagy, ugyanolyan élénk, mint mindig. – Annyira fáradtnak látszott. És keménynek, elég keménynek ahhoz, hogy még a mosolya is furcsának tűnjön. Mindig keményebbnek tűnt annál, mint amilyen az előző találkozásuk idején volt.

– Ne hidd, hogy mulatságos vagy – vágott vissza dühösen. Jobb, ha úgy folytatja, ahogy elkezdte. Inkább, minthogy visszakozzon és behódoljon, hogy még több oka legyen a vigyorgásra. – Segítesz nekem?

– Hogyan? – Otthonosan mozogva – végül is ezek az ő szobái voltak – lehajította a bojtos lándzsát egy kis, leopárd vésetekkel díszített lábú asztalra, és levette kardövét és kabátját. Valami miatt nem izzadt jobban, mint bármelyik aiel. – A Tudós Asszonyok meghallgatnak ugyan, de csak azt hallják meg, amit ők akarnak. Már észreveszem, mikor néznek rám összeszűkült szemekkel, és tudom, hogy ekkor már eldöntötték, hogy ostobaságot beszélek, és ahelyett, hogy megszégyenítenének azzal, hogy ezt ki is mondják, inkább egyetértenek velem, aztán megfeledkeznek az egészről. – Megfordította az egyik aranyozott széket, hogy szembenézhessen vele, és elterpeszkedett benne. Még ezt is sikerült úgy végrehajtania, hogy érezni lehetett körülötte az arrogancia légkörét. Határozottan túl sok ember hajol meg előtte.

– Tényleg ostobaságokat beszélsz néha – morogta Egwene. Különböző okok miatt nincs rá több ideje, hogy alaposan átgondolja a mondanivalóját. Gondosan megigazította vállkendőjét és elhelyezkedett vele szemben. – Tudom, hogy szívesen hallanál újra Elayne-ről. – Vajon miért lett az arca olyan szomorú és ugyanakkor jéghideg? Minden bizonnyal azért, mert olyan sokáig nem hallott Elayne-ről. – Kétlem, hogy Sheriam túl sok üzenetét adta volna át a Tudós Asszonyoknak. – Egyet sem, amennyire ő tudta, és Rand túl ritkán is tartózkodott Cairhienben ahhoz, hogy megkaphassa őket. – Elayne csak bennem bízik annyira, hogy elmondja ezeket az üzeneteket. És én elhozhatom őket neked, ha meggyőzöd Amyst, hogy elég erős vagyok ahhoz, hogy... folytathassam a tanulmányaimat.

Azt kívánta, bárcsak ne akadt volna meg, de Rand már egyébként is túl sokat tudott az álomjárásról, ha Tel'aran'rhiodról nem is. Gyakorlatilag mindent elmondtak neki az álomjárásról, de a nevet szigorú titokként őrizték a Tudós Asszonyok, már persze, akik ismerték. Nincs joga kiadni a titkaikat.

– Meg tudod mondani, hol van Elayne? – kérdezte Rand olyan közönyösen, mintha csak egy csésze teát kért volna.

Habozott, de az egyezség, amelyet ő, Nynaeve és Elayne kötöttek – Fény, milyen régen is volt az! –, még élt. Rand többé már nem az a fiú volt, akivel felnőtt. Férfi volt, tetőtől-talpig, és bármilyen hangsúllyal is szólalt meg, az arcára meredő szemei megkövetelték a választ. Ha az aes sedai-ok és a Tudós Asszonyok között szikrázott a levegő, közte és egy aes sedai között tűzvész kellene, hogy tomboljon. Kellett, hogy legyen valami ütköző közöttük, és ezt ők hárman jelentették. Meg kellett tenniük, de remélte, hogy nem fognak emiatt elégni.

– Nem mondhatom meg, Rand. Nincs hozzá jogom. Nem dönthetem el, hogy elárulom neked. – És ez igaz is volt. Nem mintha el tudná mondani, hogy hol van Salidar, csak annyit tudott, hogy valahol Altarában, az Eldar folyón túl.

Merően nézve őt, Rand előrehajolt.

– Tudom, hogy aes sedai-ok társaságában van. Azt mondtad, hogy azok az aes sedai-ok támogatnak engem, vagy legalábbis így fognak tenni. Félnek talán tőlem? Ha igen, megesküszöm, hogy távol maradok tőlük. Egwene, Elayne-t szeretném ültetni az Oroszlános Trónra és a Naptrónra. Mindkettőre jogos igényt formálhat, és Cairhien ugyanolyan gyorsan el fogja őt fogadni, mint Andor. Szükségem van rá, Egwene.

Egwene kinyitotta a száját – és rájött, hogy el akart neki mondani mindent, amit csak tudott Salidarról. Épp időben csukta még össze a fogait olyan keményen, hogy megfájdult az állkapcsa, és megnyílt a saidar felé. Az élet édes öröme, mely olyan erős volt, hogy minden mást felülmúlt, segített; a késztetés, hogy beszéljen, enyhülni kezdett.

Rand egy sóhajjal hátradőlt, a lány pedig tágra nyílt szemekkel meredt rá. Egy dolog volt, hogy tudta, ő a legerősebb ta'veren Sasszárny Artur óta, de egészen más dolog volt azt tapasztalni, hogy őt is magával ragadja. Minden, amit tenni tudott, az volt, hogy átkarolta magát és reszketett.

– Nem fogod elárulni nekem – állapította meg Rand. Nem volt kérdés. Megdörzsölte alkarját az ingujján keresztül, emlékeztetve a nőt, hogy még mindig magához ölelve tartja a saidart. Ennyire közelről úgy kellett éreznie, mintha enyhén bizseregne. – Azt gondolod, hogy ki akartam kényszeríteni belőled? – kiáltott fel, csaknem dühösen. – Olyan szörnyeteg lennék, hogy már a Hatalomra van szükséged ahhoz, hogy megvédd magad tőlem?

– Semmire nincs szükségem, hogy megvédjen tőled – válaszolt Egwene olyan nyugodtan, ahogy csak tudott. Gyomra továbbra is enyhén kavargott. Rand ült előtte, ugyanakkor egy olyan férfi, aki tudott fókuszálni. Egy része nyöszörögni és bőgni szeretett volna. Szégyellte magát emiatt, de ettől még nem múlt el az érzés. Elengedte a saidart, bár vonakodva. Nem mintha számított volna; ha valamilyen összeütközésre kerülne sor közöttük anélkül, hogy el tudná zárni a forrástól, a férfi olyan könnyedén elbánhatna vele, mintha csak birkóznának.

– Rand, sajnálom, hogy nem tudok segíteni, de tényleg nem tehetem. De mégis a segítségedet kérem. Tudod, hogy ez rajtad is segítene.

Dühe hirtelen átolvadt egy őrült vigyorba, ijesztő volt látni, hogy milyen gyorsan végbemehet ez.

– Macskát a kalapért, és kalapot a macskáért – idézte Rand.

De semmiért cserébe ne várj semmit – fejezte be magában Egwene. Így hallotta egy Tarenrévből származó férfitól, mikor még kislány volt.

– Tedd a macskádat a kalapodba, és az egészet tüntesd el a nadrágodban, Rand al'Thor – válaszolt hidegen. Nem csapta be maga mögött az ajtót kifelé menet, de közel volt hozzá.

Ahogy távolodott, nem győzött csodálkozni azon, amit tett. Valahogy majdcsak meggyőzi a Tudós Asszonyokat, hogy újra engedjék be Tel'aran'rhiodba – legálisan, úgymond. Előbb-utóbb úgyis felfedezi az aes sedai-okat Salidarban, és olyan sokat segíthetne, ha előtte beszélhetne Elayne-nel és Nynaeve-vel. Csodálkozott, hogy Salidar még nem küldött neki követet eddig; vajon mi tartotta vissza Sheriamot és a többieket? De semmit sem tehetett ez ügyben, és ők talán jobban is tudják, mint ő.

Egy dolgot azonban sürgősen el kell mondania Elayne-nek. Randnek szüksége van rá. Mikor ezt mondta, az úgy hangzott, mintha ezt komolyabban gondolná, mint eddig bármit az életében. Ennek el kell hallgattatnia Elayne azon aggodalmát, hogy vajon a férfi szereti-e még őt. Egyetlen férfi sem lenne képes így mondani azt, hogy szüksége van rád, hacsak nem szerelmes beléd.

Néhány pillanatig Rand az Egwene után bezáródó ajtóra bámulva ült. Annyi mindenben különbözött már attól a lánytól, akivel együtt nőtt fel. Ezekben az aiel ruhákban csaknem úgy nézett ki, mint egy Tudós Asszony – leszámítva persze a magasságát; egy apró Tudós Asszony, nagy, sötét szemekkel –, de hát Egwene mindig a teljes szívét beleadta abba, amit csinált. Olyan hűvös maradt, mint bármelyik aes sedai és azonnal megragadta a saidart, mikor fenyegetve érezte magát. Ez volt az, amiről nem szabad elfeledkeznie. Bármilyen ruhát is viseljen, aes sedai szeretne lenni, és így megtartotta az aes sedai-ok titkát azután is, hogy világosan megmondta neki, szüksége van Elayne-re, hiszen csak így teremthet békét két országban. Aes sedai-ként kell gondolnia rá. Elszomorító.

Fáradtan lábra állt, és újra felöltötte kabátját. Még ott voltak a cairhieni nemesek, akikkel találkoznia kellett: Colavaere, Maringil, Dobraine és a többiek. És a teariek: Meilan Aracome és társaságuk megőrülne, ha akár csak egyetlen pillanattal kevesebbet szánna rájuk, mint a cairhieniekre. És a Tudós Asszonyok is megkövetelik majd a maguk részét az idejéből, valamint Timolannal és többi itteni klánfőnökkel se találkozott még ma. Miért is akarta Caemlynt elhagyni? A beszélgetés Heriddel élvezetes volt, a kérdések, amelyeket felvetett, már kevésbé, de jó volt végre olyasvalakivel beszélni, aki soha nem emlékezett arra, hogy ő az Újjászületett Sárkány. És egy kis időt tölthetett úgy, hogy nem tolongtak körülötte aielek; ezt többször kellene így intéznie.

Megpillantotta magát egy aranyozott keretű tükörben.

– Legalább nem hagytad, hogy fáradtnak lásson – mondta a tükörképének. Ez Moiraine legvelősebb tanácsainak egyike volt. Soha ne engedd, hogy gyengülni lássanak. Csak még meg kell szoknia, hogy úgy gondoljon Egwene-re, mint egyre közülük.

A Rand al'Thor termei feletti kertben kényelmesen guggolva, Sulin elhajított egy kis kést a laza földbe, láthatóan célba dobással szórakoztatva magát. Egy kőbagoly rikoltását hallva sóhajtva felemelkedett, eltüntetve a kést az övében. Rand al'Thor újra elhagyta a szobáját. A felügyelet ezen módja nem igazán működik. Ha Enaila vagy Somara itt lenne, őket küldené utána. Normál esetben úgy védelmezné az ilyen ostobaságoktól, mint a nővérét.

A legközelebbi bejárathoz sietve találkozott három Hajadonnal – egyikük se vele érkezett –, majd elkezdte átkutatni a rengeteg folyosót, miközben próbált úgy tenni, mintha csak sétálna. Bármit is akar a car'a'carn, semmi sem történhet azzal az egyetlen, Hajadon szülte fiúval, aki visszatért hozzájuk.

Tizenkilencedik fejezet

Toh dolga

Rand úgy érezte, jól fog aludni ezen az éjszakán. Olyan fáradt volt, hogy csaknem megfeledkezett Alanna érintéséről, és ami még fontosabb, Aviendha kinn maradt a Tudós Asszonyok sátrainál, nem fog levetkőzni előtte, tekintet nélkül a jelenlétére, nem fogja zavarni a pihenését a lélegzetvétele hangjaival. De még valami aggasztotta. Az álmok. Mindig védte az álmait, hogy kívül tartsa a Kitaszítottakat – és a Tudós Asszonyokat –, de ez a védelem nem tarthatta kinn azt, ami már eleve belül volt. Hatalmas fehér dolgokról álmodott, melyek mintha óriási madárszárnyak lettek volna, csak éppen madár nélkül repültek az égen; nagy városokról, lehetetlen magasságú épületekkel, melyek szikráztak a napfényben, és amelynek utcáin bogarakra és szétlapított vízcseppekre hasonlító alakok száguldoztak. Mindezt látta már korábban is. Rhuideanban, a hatalmas ter'angreal belsejében, ahol a sárkányok rákerültek a kezére, és tudta, hogy a Legendák Korának képei, de most minden más volt. Minden zavarosnak tűnt, a színek... eltorzultak, mintha a szeme megcsalta volna. Az álmadarak megremegtek, és lezuhantak, s mind százakat rántott magával a halálba. Az épületek szilánkokra törtek, mint az üveg, a városok égtek, a föld vihar korbácsolta tenger gyanánt mozgott. És időről időre látott egy gyönyörű, aranyhajú nőt, és nézte, ahogy arcán a szerelem rémületté változik. Egy része ismerte őt. Egy része meg akarta őt menteni, megmenteni a Sötét Úrtól, minden bántódástól és attól, amit ő maga fog tenni vele. Annyi része volt, elméje ragyogó szilánkokra zúzódott szét, és mind üvöltött.

Sötétben ébredt, izzadva, reszketve. Lews Therin álmai. Ez soha nem történt meg korábban, soha nem álmodta az ő álmait. Így csak feküdt ott a napkeltéig hátralévő órákban, a semmibe bámulva, mert félt lehunyni a szemeit. Úgy tartotta a saidint, mintha hasznára lehetne egy halott emberrel folytatott harcban, de Lews Therin csendes maradt.

Mikor a sápadt fény megjelent az ablakában, egy gai'shain surrant halkan a szobájába egy terítővel letakart ezüsttálat hozva. Mikor látta, hogy Rand ébren van, nem szólalt meg, csak meghajolt és ugyanolyan zajtalanul elhagyta a szobát. A hatalmat magába szívva, Rand úgy érezte a fűszerezett bor, a meleg kenyér, vaj és méz, forró zabkása illatát, amit az aielek reggelire szoktak enni, mintha a tálca az orra előtt lenne. Elengedve a Forrást, felöltözött és felöltötte kardövét. Nem érintette meg a terítőt, mely az ételt takarta; nem igazán volt kedve enni. Könyökhajlatába fogva a Sárkány Jogarát, elhagyta lakóhelyét.

A Hajadonok visszatértek a széles folyosóra Sulinnal valamint Urien Vöröspajzsosaival, de nem voltak egyedül. Emberek töltötték meg tolongva a termet az őrök mögött. És néhány a gyűrűn belül is állt. Aviendha a Tudós Asszonyok küldöttségével: Amys, Bair, Melaine és természetesen Sorilea társaságában, de ott volt Chaelin, egy Füstvíz Miagoma, akinek sötétvörös haját már szürke csíkok csúfították el, valamint Edarra, a Neder Shiande-k közül, aki nem nézett ki sokkal idősebbnek Randnél, de a nyugodt határozottság kék szemeiben és merev fellépése méltó volt a többiekhez. Berelain is velük volt, de Rhuarc és a többi klánfőnök hiányzott. Amit el akart mondani, azt már elmondta, és az aielek általában senkit nem akarnak megszólalásra kényszeríteni. De akkor miért vannak itt a Tudós Asszonyok? Vagy Berelain? Az a fehér-zöld ruha, amit ma reggel viselt, gyönyörűen kiemelte fehér kebleit.

Ott voltak még a cairhieniek is az aielek gyűrűjén kívül. A még középkorúan is feltűnően csinos Colavaere, sötét hajának göndör fürtjei bonyolultan feltornyozva, akinek ruháját magas, arannyal hímzett gallérjától egészen a térdéig elborították a színes, vízszintes csíkok, melyhez hasonlót senki sem tudott felmutatni. A visszafogott, szögletes arcú Dobraine, aki nagyrészt már ősz hajának elejét katonamódra leborotválta, és akinek kabátját a mellvért használata tett viseltessé. Naringail, aki olyan egyenes, mint egy penge, és fehér haja a válláig ér; ő nem borotválta le feje elejét, sötét selyem kabátját pedig, amely csaknem a térdéig csíkos volt, akár Colavaere-é, egy bálban is bátran viselhette volna. Kéttucatnyian vagy talán még többen tömörültek mögöttük, nagyrészt fiatal férfiak és nők, akik közül csak néhányan viseltek alig derékig érő vízszintes csíkokat.

– Dicsőség a Sárkány nagyúrnak – mormolták, miközben kezüket a szívükhöz emelve meghajoltak vagy pukedliztek. – Dicsőség ragyog ránk a Sárkány nagyúr jelenlétében.

A teariek is itt gyülekeztek. Nagyurak és Úrhölgyek jelentek meg, alacsonyabb rangú nemesek nélkül, csúcsos bársony kalapokban és selyem kábátokban, bő, szaténnal csíkozott ingujjban, elegáns, fodros ruhákban fűzőkkel és szorosan illeszkedő fejkötőkben, melyeket gyöngyök és drágakövek díszítettek, tiszteletüket a „Fény ragyogjon a Fény Sárkányára!” felkiáltással kifejezve. Az ösztövér, kemény, rezzenéstelen Meilan állt elöl, szürkével pettyezett bajuszával. A mögötte várakozó Fionnda szépségét semmiben nem csökkentette szigorú arckifejezése, míg a sudár Anaiyella erőltetett mosolya nagyban elcsúfította őt. Mosolynak még halvány árnyéka sem látszott a teariek között ritka, kék szemű Maraconn, a kopasz Gueyam vagy Aracome arcán, aki kétszer olyan vékonynak látszott Gueyam testessége mellett, de acélosságban egymás tükörképei voltak. Ők – és Meilan – szoros kapcsolatban álltak Herarneal és Simaannal. Rand nem említette meg tegnap kettejüket vagy árulásukat, de biztos volt benne, hogy tudnak róla, és abban is biztos volt, hogy hallgatása saját jelentéssel bírt mindannyiuk számára, így viselkedtek már, mióta Cairhienbe jöttek, és ma reggel úgy néztek Randre, mintha azt várnák, hogy hirtelen elrendeli a bebörtönzésüket.

Valójában szinte mindenki bámult valakire. Sokan az aieleket figyelték idegesen, gyakran dühüket rejtegetve váltakozó sikerrel. Mások Berelaint nézték csaknem ugyanilyen figyelmesen, meglepődve vette észre, hogy még a férfiak, legyenek akár teariek, arcán is inkább aggodalmat látott, mint kéjvágyat. A legtöbben természetesen őt bámulták, hiszen az volt, aki és ami. Colavaere metsző tekintete közte és Aviendha között cikázott, ez utóbbinál indulat töltötte meg; ő nem tette félre azt a ellenségeskedést, amelyről Aviendha láthatóan már meg is feledkezett. Colavaere soha nem tudta megbocsátani azt a fenyítést, melyet Aviendhától kapott azok után, hogy rajtakapták Rand szobájában, és azt sem, hogy ez közbeszéd tárgya lett. Meilan és Maringail már mindketten felhívták figyelmét a másikra, kerülve egymás tekintetét. Mindketten magukénak akarták Cairhien trónját, és mindketten úgy gondolták, a másik a fő riválisuk. Dobraine Meilant és Maringailt nézte, bár hogy miért, azt csak találgatni lehetett. Melaine Randet tanulmányozta, míg Sorilea őt, Aviendha pedig a padlóra szegezte tekintetét. A cairhieniek között egy nagy szemű fiatal nő elengedve viselte haját, ahelyett hogy bonyolult frizurába csavarta volna, és kardot viselt sötét lovaglóruhájához, melyen alig hat színes csík ékesített. A többiek közül sokan meg se próbálták leplezni lenéző mosolyukat, mikor ránéztek, amit ő aligha vett észre, felváltva a Hajadonokat csodálattal és Randet egyértelmű félelemmel bámulta. Emlékezett rá. Selande egyik volt azon gyönyörű nők sorában, akikről Colavaere azt hitte, úgy lefoglalják majd az Újjászületett Sárkányt, hogy kedvére ármánykodhat, míg Rand meg nem győzte arról, hogy ez nem fog működni. Szerencsétlenségére Aviendha kéretlen segítségével. Remélte, hogy Colavaere eléggé fél tőle, hogy ne merjen Aviendhán bosszút állni, ugyanakkor azt kívánta, bárcsak el tudná érni, hogy Selande viszont ne rettegjen tőle. Nem bocsáthatsz meg senkinek, mondta Moiraine. Nem kegyelmezhetsz meg mindenkinek. Kemény asszony.

Mindezeken felül az aielek szemmel tartottak mindenkit a Tudós Asszonyokon kívül. És Berelaint kivéve, valamilyen oknál fogva. Mindig gyanakvóan méregették a vízföldieket, de most akár egy lehetett volna a Tudós Asszonyok közül.

– Mindannyian megtiszteltek – Rand remélte, hogy nem hangzik túl száraznak. Vissza a díszszemléhez. Kíváncsi lett volna, hogy hol van Egwene. Talán az ágyában lustálkodik. Hirtelen elhatározta, hogy megkeresi és tesz neki egy utolsó ajánlatot... De mégsem, ha nem akarja elmondani, akkor nem tudja erre kényszeríteni. Sajnos annak a hatása, hogy ta'veren, épp akkor nem működött, mikor a leginkább szerette volna. – Sajnos nem áll módomban többet beszélni veletek ma reggel. Visszatérek Caemlynbe. – Andor jelentette azt a problémát, amelyet most meg kell oldania. Andor és Sammael.

– Az utasításaidat végrehajtjuk, Sárkány nagyúr – szólalt meg Berelain. – Ma reggel, hogy szemtanúja lehess.

– Az utasításaimat?

– Mangin – válaszolta. – Azt mondtad, ma reggel. – A legtöbb Tudós Asszony határozott arccal nézte, de Bair és Sorilea arcán nyílt rosszallás látszott. Meglepetésére azonban úgy tűnt, ez Berelainnek szól.

– Nem áll szándékomban minden egyes gyilkos akasztását figyelemmel kísérni – mondta Rand hidegen. Az igazat megvallva, elfelejtette, vagy inkább kiverte a fejéből. Egy olyan ember felakasztása, akit kedvelsz, nem olyan esemény, amire bárki szívesen gondolna. Rhuarc és a többi főnök nem is említette, mikor beszélt velük. Másrészről pedig nem teheti ezt a kivégzést különlegessé. Az aieleknek ugyanazon törvények szerint kell élniük, mint mindenki másnak, a cairhienieknek és a tearieknek látniuk kell ezt, és tudják, ha nem kivételez az aielekkel, akkor velük végképp nem fog. Mindent és mindenkit felhasználsz, gondolta elszomorodva, legalábbis remélte, hogy az ő gondolata volt. Azonkívül senkinek az akasztását nem akarta végignézni, különösen Manginét nem.

Meilan elgondolkodva nézett rá, Aracome arcán pedig izzadság gyöngyözött, bár lehet, hogy csak a hőség miatt. Colavaere elsápadt és úgy nézett ki, mintha most látná őt először életében. Berelain bánatos pillantást osztott meg Bair és Sorilea között; talán előre megmondták neki, hogy ezt fogja válaszolni? Nem tűnt elképzelhetőnek. A többiek reakciói a meglepetéstől az elégedettségig váltakoztak, de különösen szemébe ötlött Selande reakciója. Tágra nyílt szemekkel nézett, feledve a Hajadonokat; ha eddig félve nézett Randre, most halálra rémült. Így van ez.

– Most azonnal távozom Caemlynbe – közölte Rand. Halk zaj gyűrűzött végig a cairhieniek és a teariek sorain, nagyon úgy tűnt, mintha megkönnyebbült sóhajok lennének.

Nem jelentett meglepetést, hogy mindannyian csatlakozni akartak hozzá a teremig, ahonnan Utazni fog. Berelain kivételével az aielek minden vízföldit távol tartottak tőle; nem igazán szerették közel engedni hozzá a cairhienieket, és hálás volt nekik, hogy ma a tearieket is visszatartották. Sokan nézték áthatóan, de senki sem szólt, legalábbis hozzá. Még Berelain sem, aki közvetlenül mögötte jött a Tudós Asszonyokkal és Aviendhával, halkan beszélgetve, néha puhán felnevetve. Ettől felállt a szőr a hátán. Berelain és Aviendha beszélgetnek. És kacagnak?

Az Utazásra használt csarnok négyszögletes faragásokkal borított ajtaja előtt gondosan elnézett Berelain feje felett, mikor a nő mély pukedlivel felé fordult:

– Megőrzöm Cairhient félelem nélkül és a tiszteletedben a visszatértedig, Sárkány nagyuram. – Talán, Mangint leszámítva, valóban csak azért érkezett elé ma reggel, hogy ezt a többi nemes füle hallatára elmondja. Ez valami miatt elnéző mosolyt váltott ki Sorilea-ből. Tényleg ki kell derítenie, mi folyik itt; nem hagyhatta, hogy a Tudós Asszonyok akadékoskodjanak Berelainnel. A Tudós Asszonyok maradéka Aviendhát vonta félre, felváltva beszélve hozzá, de olyan halkan, hogy nem értette a szavakat. Berelain hozzátette:

– Kérlek, ha legközelebb találkozol Perrin Aybarával, add át neki legmelegebb jókívánságaimat. És Mat Cauthonnak is.

– Türelmetlenül várjuk Sárkány nagyurunk visszatértét – hazudta Colavaere, arcán gondos közönnyel.

Meilan dühösen nézett rá, amiért neki sikerült először megszólalnia, majd hangzatos beszédet tartott, igazából semmit sem mondva, amit Maringail természetesen megpróbált túlszárnyalni, legalább hangzatosságban. Fiondda és Anaiyella mindkettőjüket felülmúlták, addig bókolva, hogy nyugtalanul Aviendhára nézett, de a Tudós Asszonyok még mindig lefoglalták. Dobraine megelégedett egy „Sárkány nagyuram visszatéréséig” mondattal, míg Maraconn, Gueyam és Aracome óvatos tekintettel csak mormolt valami érthetetlent.

Megkönnyebbült, mikor végre beléphetett, kizárva őket. Meglepetésére Melaine is követte Aviendha mögött. Kérdőn felemelte felé szemöldökét.

– Beszélnem kell Baellel a Tudós Asszonyok ügyeiről – mondta neki természetes hangon, majd azonnal utána éles pillantást vetett Aviendhára, aki olyan ártatlan arcot vágott, hogy Rand tudta, titkol valamit. Aviendha sok mindenben természetesnek tűnt, de soha nem ártatlannak, ennyire pedig főleg nem.

– Ahogy akarod – válaszolta. Úgy sejtette, a Tudós Asszonyok csak egy ürügyre vártak, hogy elküldhessék Caemlynbe. Ki más biztosíthatná, hogy Rand ne befolyásolja rossz irányba Baelt, ha nem a felesége? Rhuarchoz hasonlóan neki is kettő volt, amiről Mat mindig azt mondta, nem tudja eldönteni, hogy álom vagy rémálom-e inkább.

Aviendha figyelmesen nézte, ahogy megnyitotta az átjárót Caemlynbe, a Nagy Csarnokba. Általában így tett, bár nem láthatta a fonatokat. Egyszer ő maga is készített egy átjárót, a pánik egy ritka pillanatában, de soha többé nem tudott visszaemlékezni rá, hogyan. Valamilyen oknál fogva a kavargó fényhasadék ma arra emlékeztette, ami akkor történt; pír borította el barna arcát, és rögtön elfordította tekintetét abból az irányból. Ahogy a Hatalom megtöltötte, Rand érezte őt, a szappan növényillatát és valami enyhe, édes parfümöt, amit emlékezete szerint nem használt korábban. Ő lépett át elsőként az üres trónterembe, mert most az egyszer valóban a lehető leggyorsabban meg akart szabadulni a saidintól. Alanna jelenléte szinte betört a fejébe, annyira kézzelfoghatónak tűnt, mintha éppen előtte állna. Úgy érezte, mintha sírt volna. Mert eltávolodott tőle? Nos, emiatt csak sírjon nyugodtan. Valahogy meg kell szabadulnia tőle.

Az, hogy ő ment először, természetesen nem tetszett a Hajadonoknak és a Vöröspajzsosoknak. Urien csak felhorkant és rosszallóan csóválta a fejét. A sápadt Sulin lábujjhegyre emelkedett, hogy belenézhessen Rand szemébe.

– A nagy és erős car'a'carn a Far Dareis Maira bízta a becsületét – sziszegte halkan. – Ha a hatalmas car'a'carn meghal egy rajtaütés során, míg a Hajadonok védik őt, a Far Dareis Mai teljes mértékben elveszíti a becsületét. Ha a mindent meghódító car'a'carnt ez nem érdekli, Enailának talán igaza van. Talán a mindenható car'a'carn nem más, mint egy akaratos kölyök, akit kézen kell fogni, nehogy leugorjon egy kőszikláról, csak mert nem figyel oda.

Rand állkapcsa megfeszült. Ha magukban lettek volna, csak megcsikorgatja a fogát, és ennyiben hagyja a dolgot – bár általában kevésbé csípősen utasították rendre –, mert tartozott a Hajadonoknak, de még Enaila vagy Somara sem szégyenítette meg soha nyilvánosság előtt. Melaine már a terem felénél járt és csaknem rohant, láthatóan alig bírta kivárni, hogy újra kiterjeszthesse a Tudós Asszonyok befolyását Baelre. Nem tudta, Urien mennyit hallott, bár úgy tűnt, a férfit rettentően lefoglalja az elkendőzött Aethan Dorjai irányítása, hogy átkutassák a csarnok oszlopait a Hajadonokkal, amihez tulajdonképpen nekik semmilyen utasításra nem volt szükségük. Aviendha viszont, kezeit keresztbe téve mellkasa előtt, olyan, egyszerre rosszalló és helyeslő arckifejezéssel nézte őket, hogy vele kapcsolatban nem lehetett kétsége.

– Tegnap minden kiválóan alakult – válaszolta Sulinnak határozottan. – Emiatt úgy gondolom, mostantól két őr, több mint elegendő lesz számomra. – A nő szemei kidülledtek, láthatóan nem jutott szóhoz. És most, miután elvett, ideje vissza is adnia valamit, mielőtt felrobban, akár az illuminátorok tűzijátékai. – Természetesen más a helyzet, ha elhagyom a palotát. Akkor szükségem lesz azokra az őrökre, akiket mellém adtál, de itt vagy a Nap Palotájában, netán Tear Kövében elegendő kettő. – Elfordult tőle, miközben a nő ajkai még mindig némán mozogtak.

Aviendha csatlakozott hozzá, miközben megkerülte a trónt tartó emelvényt és a mögötte levő kis ajtót célozta meg. Azért jött erre, ahelyett hogy egyenesen a saját szobájába indult volna, mert remélte, hogy elveszítheti őt. Még saidin nélkül is érezte illatát, vagy talán csak emlékezett rá. Mindenesetre azt kívánta, bár megfeledkezhetne róla; túlságosan szerette ezt az illatot.

Szorosan kendőjébe burkolózva, Aviendha egyenesen előre szegezte tekintetét, mintha aggódna, észre sem véve, hogy kinyitotta előtte az ajtót az egyik oroszlános faburkolatú öltözőszobába, ami általában legalább egy kis ingerültséget kiváltott belőle, vagy legalább egy csípős kérdést arra vonatkozóan, hogy vajon melyik keze van eltörve. Mikor megkérdezte tőle, mi bántja, összerezzent.

– Semmi. Sulinnak igaza volt. De... – hirtelen kelletlenül elmosolyodott. – Láttad az arcát? Senki sem utasította még rendre ehhez hasonlóan, mióta... szerintem soha. Még Rhuarc sem.

– Kissé meglep, hogy az oldalamon talállak.

Rábámult azzal a nagy szemével. Egy egész napot el tudott volna tölteni azzal, hogy megpróbálja eldönteni, vajon kék vagy zöld az a szem. Nem. Nincs joga ahhoz, hogy a szeméről gondolkozzon. Ami azután történt, hogy a lány megnyitotta azt az átjárót – hogy elmeneküljön előle –, nem jelenthet különbséget. Különösen nincs joga ahhoz, hogy arra gondoljon.

– Annyira nyugtalanítasz engem, Rand al'Thor – válaszolt, minden felindultság nélkül. – Fény, néha azt hiszem, a Teremtő csak azért hozott téged létre, hogy engem zavarba hozz.

Meg akarta mondani neki, hogy ez a saját hibája – nem egyszer felajánlotta már neki, hogy visszaküldi a Tudós Asszonyokhoz, bár ez csak annyit jelentett volna, hogy valaki mást állítanak a helyére –, de mielőtt megszólalhatott volna, Jalani és Liah tűnt fel, őket szinte közvetlenül követte két Vöröspajzsos, egyikük egy szürkülő hajú fickó volt, akinek arcát háromszor annyi heg borította, mint Liahét. Rand Jalanit és a heges arcút vissza is küldte a trónterembe, ami csaknem vitát robbantott ki. Nem a Vöröspajzsos részéről, aki csak ránézett követőjére, megvonta vállát, majd távozott, de Jalani kikelt magából.

Rand az ajtóra mutatott, amely a Nagy Csarnokba vezetett.

– A car'a'carn elvárja, hogy a Far Dareis Mai oda menjen, ahova ő parancsolja.

– Talán király vagy a vízföldiek között, Rand al'Thor, de az aielek között nem. – Az enyhén érezhető dacosság tönkretette Jalani magasztosságát, emlékeztetve arra, mennyire is fiatal még valójában. – A Hajadonok soha nem fognak cserbenhagyni téged a lándzsák táncában, de ez nem a tánc. – Mégis távozott, miután gyors kézjelekkel szót váltott Liahval.

Liahval és a szőke Vöröspajzsossal az oldalán, akit Cassinnak hívtak, és jó egy hüvelykkel magasodott Rand fölé, gyors léptekkel átvágott a palotán a szobája felé. És Aviendhával, természetesen. Ha úgy gondolta, hogy terjedelmes szoknyájában majd nem tudja követni őket, csalatkoznia kellett. Liah és Cassin kinn maradt a nappalija előtti előszobában, egy nagy csarnokban, ahol csodálatos oroszlánábrázolások szegélyezték a mennyezetet és a faliszőnyegek vadászjeleneteket vagy ködös hegyeket ábrázoltak, de Aviendha követte őt.

– Nem kellene Melaine mellett lenned? – kérdezte. – A Tudós Asszonyok ügyei és ehhez hasonlók?

– Nem – válaszolt kurtán. – Melaine nem örülne neki, ha éppen most zavarnám.

Fény, nem kellene örülnie annak, hogy nem ment el. Lehajította a Sárkány Jogarát egy asztalra, melynek lábait aranyozott szőlőfürt vésetek díszítették, majd levette kardövét és hozzátette:

– Nem mondta neked Amys és a többiek, hogy hol van Elayne?

Egy hosszú pillanatig Aviendha csak állt a kék csempével burkolt padló közepén őt nézve, kifejezéstelen arccal.

– Nem tudják – mondta végül. – Megkérdeztem.

Sejtette, hogy így fog tenni. Nem tette ugyan már hónapok óta, de mielőtt első alkalommal Caemlynbe jött volna vele, minden második szavával arra emlékeztette, hogy Elayne-hez tartozik. Az ő szempontjából valóban így volt, és ezen mit sem változtatott az, ami közöttük az átjárón túl történt, ezt világossá tette már akkor, bár nem tagadta a tényeket, de szintén leszögezte, hogy ilyesmi nem fog még egyszer megtörténni. Pontosan ahogy akarta; és utolsó gazembernek érezte magát, hogy mégis sajnálkozik. Figyelmen kívül hagyva a finoman aranyozott székeket, Aviendha keresztbe vetett lábakkal helyet foglalt a padlón, szoknyáit gondosan elrendezve.

– Inkább rólad volt szó.

– Vajon miért nem lepődöm meg ezen? – kérdezte szárazon, és meglepetésére a lány arca lángba borult. Aviendha nem az a fajta nő volt, aki csak úgy elpirul, ma pedig ez már a második alkalom.

– Megosztott álmaik voltak, amelyek közül néhány rád vonatkozott – hangja enyhén fojtottnak tűnt, míg meg nem köszörülte a torkát, komoly, elszánt pillantással nézve őt.

– Melaine és Bair arról álmodtak, hogy egy csónakban vagy – mondta, a szót még mindig kelletlenül ejtette ki a vízföldiek között töltött hónapok ellenére –, három nővel, akiknek az arcát nem látták, és egy mérleg előbb az egyik irányba dől el, majd a másikba. Melaine és Amys egy férfiről álmodott, aki az oldaladon állt, egy tőrt tartva a torkodnak, de te nem láttad őt. Bair és Amys pedig arról álmodott, hogy egy karddal kettévágod a vízföldeket.

Egy pillanatra megvetően a hüvelyében heverő kard felé villant a tekintete, ami a Sárkány Jogarán feküdt. Megvetően és kissé undorodva. Tőle kapta ezt a kardot, mely valaha Laman király tulajdonában volt, gondosan becsomagolva egy takaróba, így nem lehetett azt mondani, hogy megérintette.

– Nem tudják értelmezni az álmokat, de úgy gondolták, tudnod kell róla.

Az első számára is ugyanolyan érthetetlen volt, mint a Tudós Asszonyoknak, de a második egyértelműnek tűnt. A férfi a tőrrel, akit nem lát, egy Szürke Gyilkos kell, hogy legyen; ők feladták lelküket az Árnyéknak – nem éppen ujjongva, de feladták –, el tudtak úgy surranni, hogy akkor sem vetted észre őket, ha egyenesen rájuk néztél, és egyetlen rendeltetésük a gyilkosságok végrehajtása volt. Miért nem értettek meg a Tudós Asszonyok valamit, ami ennyire nyilvánvaló? Ahogy az utolsó is egyértelmű volt, sajnos. Már most is szétszakított országokat. Tarabon és Arad Doman romokban hever, a teari és cairhieni lázadás bármikor többé válhat, mint zavaró pletyka, és Illian minden bizonnyal érezni fogja kardjának súlyát. És akkor még nem beszélt a Prófétáról és a Sárkány Követőiről Altarában és Murandyban.

– Semmi rejtélyeset nem látok ezek közül kettőben, Aviendha – de mikor ezt nyilatkozta, a nő kétkedő pillantást vetett rá. Hát persze. Ha a Tudós Asszonyok álomjárói nem tudják értelmezni az álmokat, akkor erre senki más nem lehet képes. Keserűen felmordult, majd ledobta magát egy székbe, mely vele szemben állt. – Miről álmodtak még?

– Még egy van, amit elárulhatok neked, bár nem rád vonatkozik – ami egyben azt is jelentette, hogy vannak viszont olyanok, amiket nem árulhat el, ő pedig elcsodálkozott azon, hogy a Tudós Asszonyok vajon miért vitatták meg ezeket vele, holott ő nem álomjáró. – Mindhárman látták ezt az álmot, ami különösen fontossá teszi. Eső – ezt a szót is nehézkesen mondta ki – esik egy tálból. Csapdák és vermek veszik körül a tálat. Ha a megfelelő kezek emelik fel, talán akkora kincset találnak benne, mint maga a tál. Ha rossz kezek, a világ elítéltetett. A kulcs a tál előkészítéséhez annak a megtalálása, aki többé nincs.

– Többé nincs? – ez valóban sokkal fontosabbnak tűnt, mint a többi. – Úgy érted, ez a valaki halott?

Aviendha sötétvörös haja átesett vállán, mikor megrázta a fejét.

– Nem tudnak többet annál, amennyit elmondtam. – Meglepetésére, gördülékenyen felállt, azokkal az önkéntelen ruhaigazgató mozdulatokkal, amelyeket a nőknél mindig megfigyelt.

– Most... – óvatosan köhintett. Most menned kell? – kérdezte csaknem. Fény, hiszen azt szeretné, ha elmenne. Minden pillanat, amelyet a közelében töltött, kínzással ért fel. De ugyanakkor minden pillanat, amelyet távol töltött tőle, szintén kínzó volt. Azt kell tennie, ami a helyénvaló, és ami jó számára, és a legjobb a lánynak. – Most vissza szeretnél menni a Tudós Asszonyokhoz, Aviendha? Hogy folytasd a tanulmányaidat? Tényleg nincs semmi ok arra, hogy továbbra is itt maradj. Olyan sokat tanítottál nekem, mintha csak aielek neveltek volna fel.

Már szippantása is köteteket mesélt, de nem hagyta annyiban.

– Kevesebbet tudsz, mint egy hatéves kölyök. Miért hallgat egy férfi inkább a másod-anyjára a sajátja helyett, és egy nő a másod-apjára a sajátja helyett? Mikor mehet feleségül egy nő egy férfihez menyegzői koszorú nélkül? Mikor kell egy házúrnőnek engedelmeskednie a kovácsnak? Ha egy ezüstműves lesz a gai'shainod, miért kell őt dolgozni hagynod a maga számára minden nap után, amit számodra dolgozott? Miért nem igaz ugyanez egy takácsra? – Válaszok után kutatott, de gyorsan beismerte, hogy nem tudja őket. Ám a nő hirtelen kendőjét kezdte el babrálni, mintha elfeledkezett volna róla. – Néha a ji'e'toh nagyon vicces dolgokat okoz. Én is nevetnék a magam részéről, ha nem én lennék a céltáblája ennek. – Hangja suttogásig halkult. – Meg fogom tenni, amit a toh követel tőlem.

Úgy gondolta, csak magához beszél, mégis válaszolt neki. Óvatosan.

– Ha Lanfearre gondolsz, Moiraine volt az, aki megmentett téged, nem én. Meghalt, hogy mindannyiunkat megmentsen – Laman kardja vitte bele abba az egyetlen másik tohba, amiről ő tudott, bár soha nem volt képes megérteni, hogy miért van ez így. Az egyetlen tartozás, amelyet a nő ismert. Azért imádkozott, hogy ne tudjon a másikról, mert akkor azt is ide sorolná, pedig ő biztos nem érezte annak.

Aviendha mereven rábámult, fejét megdöntve, és enyhe mosoly suhant át ajkán. Olyan gyorsan visszanyerte önuralmát, hogy az még Sorileát is büszkévé tette volna.

– Köszönöm, Rand al'Thor. Bair szerint jó, ha az embert időről-időre emlékeztetik arra, hogy egy férfi sem tudhat mindent. Kérlek, tudasd velem, mikor szeretnél nyugovóra térni. Nem jövök későn, nehogy felébresszelek.

Rand csak nézte az ajtót, melyen távozott. A cairhieniek által játszott Házak Játékát egyszerűbb volt megérteni, mint egy nőt, aki semmilyen erőfeszítést nem tesz arra, hogy rejtélyes legyen. Gyanította, hogy az, amit Aviendha iránt érez, csak még jobban megbonyolítja a dolgokat.

Amit szeretek, azt elpusztítom – kacagott Lews Therin. – Amit elpusztítok, azt szeretem.

Hallgass! – gondolta Rand dühösen, mire az elvékonyuló kacagás megszűnt. Azzal nem volt tisztában, hogy kit szeret, azzal viszont annál inkább, hogy kit kell megmenteni. Amitől csak tudja, mindenekelőtt tőle magától.

Az előcsarnokban Aviendha nekidőlt az ajtónak, mély, megnyugtató lélegzeteket véve. Legalábbis megnyugtatónak szántakat. Szíve továbbra is mintha szabadulni akart volna bordái közül. Rand al'Thor közelében lenni olyan megerőltető volt számára, mintha meztelenül feküdne forró szénen, addig, míg végül úgy érzi, csontjai felrobbannak. Olyan szégyent hozott magára, amiről soha nem hitte volna, hogy lehetséges. Nagyon vicces, mondta neki, és egy része nevetni szeretett volna. Tohhal tartozik neki, de még inkább Elayne-nek. Minden, amit ő tett, annyi volt, hogy megmentette az életét. Lanfear megölte volna Rand nélkül. Lanfear aprólékosan akart végezni vele, annyi fájdalmat okozva, amennyit csak bír. Valahonnan tudta. Amellett, amit Elayne-nel tett, a tohja Rand al'Thor felé olyan volt, mint egy termeszboly a Világ Gerince mellett.

Cassin – kabátjának szabása elárulta neki, hogy Goshien, ugyanakkor Aethan Dor, de eddig nem vette észre törzsét – közönyösen bámult rá onnan, ahol letelepedett, lándzsáját átvetve térdén. Ő természetesen semmit sem tudott. De Liah rámosolygott, túl biztatóan ahhoz képest, hogy nem is ismerték egymást, és úgy általában túl mindentudóan bárkihez képest. Aviendha megrémült magától, mikor azon kapta magát, hogy Chareen, Liah megbízásából, talán nyomozott utána; soha nem gondolt másként egy Hajadonra, mint Far Dareis Maiként. Rand al'Thor teljesen összezavarta a fejét.

De ujjai ennek ellenére dühösen mozogtak. Miért mosolyogsz, leányzó? Semmi hasznosabbra nem tudod használni az idődet?

Liah szemöldöke enyhén megemelkedett, mosolya még intenzívebbé vált. Ujjaival válaszolt. Miért hívsz engem leányzónak, te lány? Még nem vagy Tudós, de már nem vagy Hajadon. Azt hiszem, koszorúba fonod majd a lelked, és odateszed egy férfi lába elé.

Aviendha dühösen előrelépett egy lépést – a Hajadonok között nem igazán létezett nagyobb sértés –, aztán megállt. Ha cadin'sort viselne, nem gondolta, hogy Liah diadalmaskodhatna felette, de szoknyában veszíthet ellene. Liah talán elutasítaná, hogy gai'shainná tegye őt – megcsinálhatná, hiszen egy olyan nő támadta meg, aki már nem Hajadon, de még nem Tudós Asszony –, vagy követelheti, hogy elverhesse Aviendhát valamennyi Taardad előtt, akit össze tud gyűjteni. Ami a legrosszabb az egészben, függetlenül attól, hogy nyerne vagy veszítene, Melaine biztos kitalálna valamit, hogy emlékeztesse arra, már feladta a lándzsát, amitől majd azt kívánja, bárcsak tíz alkalommal elverte volna Liah valamennyi klán előtt. A Tudós Asszonyok kezében a szégyennek olyan éle volt, akár egy nyúzókésnek. Liah egyetlen izmát sem mozdította, mindezt ugyanolyan jól tudta, mint Aviendha.

– Most pedig csak néztek egymásra – szólalt meg Cassin elgondolkodva. – Egy nap majd meg kell tanulnom a jelbeszédeteket.

Liah ránézett, csilingelően felkacagva.

– Jól fogsz festeni szoknyában Vöröspajzsos, ha eljön a nap, mikor azt kéred, hogy Hajadon lehess.

Aviendha megkönnyebbülten felsóhajtott, mikor Liah többé már nem nézett a szemébe; ilyen körülmények között nem nézhetett volna félre becsülete elvesztése nélkül. Ujjai önkéntelenül elismerően mozogtak, az első jelbeszédet járva, amit egy Hajadon megtanul, mivel ez az a kifejezés, amelyet a leggyakrabban használ egy friss Hajadon. Tohhal tartozom.

Liah azonnal visszajelzett. Nagyon kicsivel, lándzsanővér.

Aviendha hálásan mosolygott, amiért a hajlított kisujj elmaradt, ami azt jelezte volna, hogy a mondat csúfolódó volt, egy olyan nőnek irányítva, aki feladta a lándzsát, de úgy próbál viselkedni, mintha ez nem így lenne.

Egy vízföldi szolga rohant át a csarnokon. Gondosan ügyelve arra, hogy ne látszódjon az arcán az undor, melyet olyasvalaki iránt érzett, aki egész életében másokat szolgál, Aviendha hosszú léptekkel elindult egy másik úton, hogy ne kelljen kereszteznie a férfi útját. Rand al'Thor megölésével teljesíthetné az egyik tohot, a másikat pedig önmaga megölésével, de mindegyik toh kizárta a másik így történő megoldását. Bármit is mondanak a Tudós Asszonyok, találnia kell egy módot, hogy mindkettőnek megfelelhessen.

Huszadik fejezet

A steddingből

Rand épp csak elkezdte dohánnyal megtömni rövid pipáját, mikor Liah dugta be fejét az ajtón. Mielőtt megszólalhatott volna, egy ziháló, kerekarcú, piros-fehér libériát viselő férfi nyomakodott el mellette, és térdre esett Rand előtt, míg a nő megrökönyödve bámult.

– Sárkány nagyúr – tört ki a férfi kifulladtan vinnyogva –, ogierek érkeztek a palotába. Mindjárt hárman! Kaptak bort, és egyébbel is kínáltuk őket, de ragaszkodnak hozzá, hogy csak a Sárkány nagyúrral szeretnének találkozni.

Rand lehalkította hangját; nem akarta megijeszteni a férfit.

– Mióta szolgálsz a palotában...? – A férfi egyenruhája illett rá, és már nem volt fiatal. – Attól tartok, nem tudom a neved.

A térdelő férfi szemei kidülledtek.

– A nevem? Bari, Sárkány nagyuram. Huszonkét éve lesz ezen a télfordulón, Sárkány nagyuram. Uram, az ogierek?

Rand már kétszer járt ogier steddingben, de nem volt biztos abban, hogy ilyenkor mi az illendő. Ogierek építették a hatalmas városok legtöbbjét, a legősibb részeiket, és még ma is alkalmanként előjöttek a steddingekből, hogy javításokat végezzenek el, de kételkedett benne, hogy Bari ilyen zaklatott lenne valakitől, aki alacsonyabb rangú, mint egy király vagy egy aes sedai. Rand visszatette megtömött pipáját és a dohányt a zsebébe.

– Vezess hozzájuk.

Bari lábra állt, csaknem fürgén felpattanva. Rand gyanította, hogy a helyes döntést hozta; a férfi semmilyen meglepetést nem mutatott, hogy a Sárkány nagyúr megy az ogierek elé, ahelyett, hogy maga elé hívatná őket. Hátrahagyta kardját és a jogart; az ogierekre nem gyakorolna hatást egyik sem. Liah és Cassin természetesen vele tartottak, és a sápadt Bari csaknem elrohant visszafelé, ha nem kényszerül rá, hogy mutassa az utat Randnek.

Az ogierek egy udvarban várakoztak, egy szökőkút mellett, melynek medencéjében tavirózsalevelek valamint vörös és arany halak ringatóztak. A ősz hajú férfi hosszú kabátot viselt, mely kiszélesedett a hosszú, visszahajtott szárú csizmája felett, a két nő, akik közül az egyik észrevehetően fiatalabb volt a másiknál, szoknyáját szőlőfürt- és levélmintás hímzéssel díszítette, az idősebbét lényegesen bonyolultabb formában, mint a fiatalét. Az emberi kézbe szánt aranykelyhek parányinak tűntek kezükben. Néhány fa megtartotta még leveleit, és maga a kastély is árnyékot adott. Az ogierek nem voltak egyedül; mikor Rand felbukkant, Sulin és jó háromtucatnyi Hajadon tolongott körülöttük, és Urien, ötven vagy még több aiel társaságában. Az aielek Rand érkezésekor elcsendesedtek.

Az ogier férfi megszólalt:

– A neved énekel a fülemben, Rand al'Thor. – Olyan hangon mutatkozott be, melyben mintha vihar és kövek morajlottak volna. Haman volt, Dal fia, Morel fia. Az idősebb nő Covril, Ella lánya, Soong lánya, a fiatalabb Erith, Iva lánya, Alar lánya. Rand úgy emlékezett, már találkozott Erithel, Stedding Tsofuban, bő kétnapi lovaglásra Cairhientől. Nem tudta elképzelni, mit akarhat Caemlynben.

Az ogierek mellett az aielek alacsonynak tűntek, az udvar pedig szűkösnek. Haman másfélszer olyan magas volt, mint Rand, és ennek megfelelően széles. Covril kevesebb, mint egy fejjel – egy ogier fejjel – kisebb nála, és még Erith is csaknem másfél lábnyival Rand fölé magasodott. Ez még a legkisebb különbség volt emberek és ogierek között. Haman szemei olyan nagyok és kerekek voltak, mint egy teáscsésze, széles orra csaknem elborította arcát, és füle haja fölé nyúlt, végén fehér bojttal. Hosszú, lelógó bajuszt és keskeny szakállt viselt, szemöldöke pedig arcára lógott. Rand nem tudta megmondani, hogy miben különbözött ettől Covril és Erith arca – leszámítva természetesen a bajusz és szakáll hiányát, és szemöldökük sem volt olyan hosszú vagy sűrű –, de ők valami miatt sokkal finomabb vonásúnak tűntek. Bár Covril nagyon komoly volt most – ő is ismerősnek tűnt valamilyen oknál fogva –, és Erith aggódni látszott, füle meghajlott.

– Ha megbocsátanátok nekem egy percre – mondta Rand.

Sulin nem hagyta, hogy még mást is mondjon.

– Azért jöttünk, hogy beszéljünk a fafivérekkel, Rand al'Thor – szólalt meg határozottan. – Tudnod kell, hogy az aielek régóta megosztják vizüket a fafivérekkel. Gyakran megyünk kereskedni a steddingekbe.

– Ez teljesen igaz – mormolta Haman. Egy ogier számára legalábbis mormolás volt. Mintha lavina zúdulna alá valahol látótávolságon kívül.

– Biztos vagyok benne, hogy a többiek beszélgetni jöttek – mondta Rand Sulinnak. Szeme felfedezte ma reggeli őreit, egytől egyig mindegyiküket; Jalani arcszíne mély bíborrá vált. Másrészről viszont Urient leszámítva, a reggeli Vöröspajzsosok közül legfeljebb hárman vagy négyen lehettek jelen. – Nem örülnék, ha szólnom kellene Enailának és Somarának, hogy vegyenek téged a gondjaikba. – Sulin napbarnított arca felháborodva elsötétült, ami még inkább kiemelte azt a heget, amit őt követve szerzett. – Szeretnék velük egyedül beszélni. Egyedül – nyomatékosította, tekintetét Liah és Cassin felé irányítva. – Vagy esetleg úgy gondolod, védelemre van szükségem a jelenlétükben? – Ha valami, ez még inkább megsértette, és kézjelek gyors villanásával összegyűjtötte a Hajadonokat, amelyben minden bizonnyal az aieleken kívül mindenkit vérig sértett. Néhány aiel férfi felkuncogott, ahogy távoztak; Rand gyanította, hogy valami vicceset csinálhatott.

Mikor elmentek, Haman végigsimított hosszú szakállán.

– Az emberek nem mindig gondolták a közelségünket ilyen biztonságosnak. Úgy, úgy – torokköszörülése úgy hangzott, mintha egy hatalmas poszméh döngicsélne. – Így áll az ősi iratokban. Nagyon ősiek. Csak részletek, valójában, de abból az időből, mikor...

– Haman Vén – vetette közbe Covril udvariasan –, talán ha a tárgyra térhetnénk! – Ez a poszméh magasabb hangon morajlott.

Haman Vén. Hol is hallotta ezt Rand korábban? Minden steddingben megvolt a Vének Tanácsa. Haman mélyet sóhajtott.

– Rendben, Covril, bár illetlenül gyorsan haladsz. Épp csak arra hagytál nekünk időt, hogy megtisztálkodjunk, mielőtt ide jöttünk. Lefogadom, úgy fogsz szökdécselni, mint egy... – Hatalmas szeme Rand irányába villant, és egy köhintést rejtett el tenyerével, mely akkora volt, mint egy jókora comb. Az ogierek túl gyorsnak találták az embereket, akik mindig megpróbálják elvégezni mindazt, ami ráérne másnap is. Vagy a következő évben; az ogierek nagyon hosszú időre terveztek előre. Úgy gondolták, bántó arra emlékeztetni az embereket, hogyan szökdécselnek. – Ez egy nagyon megerőltető utazás volt Kívülre – folytatta Haman, Randnek magyarázva –, és ehhez jön még az, hogy felfedeztük, hogy a shaido aielek megostromolták Al'cair'rahienallent – nagyon szokatlan dolog –, és hogy éppen ott tartózkodsz, de aztán távoztál, mielőtt beszélhettünk volna veled, és... Nem tehetek róla, úgy érzem, meggondolatlanul cselekedtünk. Nem. Nem, te beszélsz, Covril. Miattad hagytam ott a tanulmányaimat, a tanítványaimat, hogy keresztülrohanjak a világon. Az osztályaim minden bizonnyal már lázadoznak.

Rand csaknem elvigyorodott. Ahogy az ogiereknél rendesen haladtak a dolgok, Haman osztályainak fél évre lesz szükségük ahhoz, hogy eldöntsék, valóban elment, és még egy évre, hogy megbeszéljék, mit tegyenek ez ügyben.

– Egy anyának mindig joga van nyugtalannak lenni – válaszolt Covril, bojtos füle reszketett. Láthatóan harcolt benne a tisztelet egy Vén iránt és az ogierekre korántsem jellemző türelmetlenség. Mikor Randhez fordult, kihúzta magát, füle egyenesen állt, állát szilárdan előreszegezte. – Mit tettél a fiammal?

Rand meglepetten nézett rá.

– A fiaddal?

– Loial! – úgy nézett rá, mintha őrült lenne. Erith nyugtalanul bámulta, kezét melléhez szorítva. – Stedding Tsofu Véneinek Legvénebbjének azt mondtad, ügyelni fogsz rá – haladt Covril tovább. – Elárulták nekem, hogy így tettél. Akkor még nem nevezted magad Sárkánynak, de te voltál. Nem így volt, Erith? Alar nem Rand al'Thort mondott? – Nem adott egy bólintásnál többre időt a fiatalabb nőnek. Ahogy szavai egyre felgyorsultak, Haman arca fájdalmas arckifejezést öltött. – Az én Loialom túl fiatal ahhoz, hogy Kívül legyen, túl fiatal ahhoz, hogy összevissza rohangáljon a világban, olyan dolgokat téve, amiket kétség nélkül megtetettél vele. Alar Vén mesélt rólad. Mi köze van az én Loialomnak az Átjárókhoz, a trallokokhoz és Valere Kürtjéhez? Kérlek, most azonnal add ki őt nekem, hogy végre láthassam, amint feleségül veszi Erithet. Ő majd letelepíti azt a nyugtalan lábát.

– Nagyon jóképű – mormolta Erith szégyenlősen, miközben füle zavarában olyan erősen remegett, hogy a sötét bojtok szinte elmosódni látszottak. – És szerintem nagyon bátor is.

Randnek beletelt néhány pillanatába, míg visszanyerte mentális önuralmát. Egy ogiert akaratosnak hallani sokban hasonlított ahhoz, mikor egy hegy összeomlik. Egy ogier akaratos és gyorsan beszél...

Ogier számítás szerint Loial túl fiatal volt ahhoz, hogy elhagyja a steddinget, alig túl a kilencvenen. Az ogierek nagyon hosszú életűek. Az első naptól kezdve, hogy Rand találkozott vele, tele volt lelkesedéssel, hogy láthatja a világot, ám mindig azon aggódott, mi fog történni, ha a Vének rájönnek, hogy megszökött. Még inkább szorongott amiatt, hogy az anyja jön utána, egy menyasszonyt is magával cipelve. Azt mondta, a férfiaknak nem sok szavuk van ez ügyben az ogierek között, és a nőknek se sokkal több; ezt a két anya rendezte el. Nem volt elképzelhetetlen, hogy eljegyezve találod magad egy nővel, akit soha nem láttál azelőtt, hogy az anyád bemutatott a leendő feleségednek és anyósodnak.

Loial láthatóan úgy gondolta, hogy egy házasság a végét jelentené, de legalábbis azon vágyainak végét, hogy láthassa a világot, és akár így lenne, akár nem, Rand nem szolgáltathatta ki egy barátját annak, amitől félt. Már azon volt, hogy elmondja, nem tudja, hol van Loial és azt sugallja, hogy térjenek vissza a steddingbe, míg vissza nem érkezik – már nyitotta a száját, mikor egy kérdés bukkant fel benne. Zavarta, hogy nem emlékszik egy ilyen fontos dologra Loiallal kapcsolatban, mégpedig arra, hogy:

– Mikor hagyta el Loial a steddinget?

– Túl régen – dörmögte Haman. Mintha kövek zúdulnának le a domboldalon. – Az a fiú soha nem akart alkalmazkodni. Mindig arról beszélt, hogy megnézi a Kívült, mintha bármi is változott volna ahhoz képest, ami azokba a könyvekbe volt leírva, melyeket tanulmányozott. Úgy, úgy. Mi változik attól, hogy az emberek megváltoztatják a határokat a térképeken? A föld attól még...

– Túl régóta van már Kívül – vetette közbe Loial anyja, olyan szilárdan, mint egy oszlop, melyet száraz agyagba döftek. Haman rosszallóan nézett rá, mégis képes volt ugyanolyan határozottan viszonozni tekintetét, bár füle reszketett zavarában.

– T-több, mint öt éve már – mondta Erith. Füle egy pillanatra lekókadt, majd konokul felcsapódott. Covrilt nagyon jól utánozva így szólt: – Azt akarom, hogy a férjem legyen. Ezt azóta tudom, hogy először megláttam. Nem fogom hagyni, hogy meghaljon, csak azért, mert ostoba.

Rand és Loial sok mindenről beszélgettek, és ezek között volt az Epedés is, bár erről Loial nem szívesen beszélt. A Világtörés idején az emberek szétszóródtak, hogy találjanak valami biztonságos helyet, és az ogiereket is kiűzte steddingjeikből. Az emberek hosszú évekig vándoroltak a világban, amely néha napról-napra változott, biztonságot keresve, és az ogierek a steddingek után kutattak, melyeket elvesztettek a változó világban. Ekkor találkoztak az Epedéssel. Egy ogier, távol a steddingtől, vissza akar térni. Egy ogier, régóta távol a steddingtől, vissza kell, hogy térjen. Egy ogier, túl régóta távol a steddingtől, meghal.

– Mesélt ogierekről, akik hosszabb ideig távol maradtak – mondta Rand gyorsan. – Tíz évet említett, ha jól emlékszem.

Haman megrázta nagy fejét, még mielőtt Rand befejezte volna.

– Nem fog működni. Amennyire én tudom, öten maradtak Kívül ilyen sokáig és tértek vissza élve a steddingbe, és azt hiszem, tudnám, ha többeknek sikerült volna. Az ilyen őrültséget feljegyzik és elmesélik. Három közülük meghalt a visszaérkezését követő egy éven belül, a negyedik lebénult hátralévő életére, az ötödik szerencsésebb volt, csak a sétához volt szüksége egy botra. De folytatta az írást. Úgy, úgy. Dalarnak érdekes mondanivalói voltak arra vonatkozóan... – Ekkor, ahogy Covril kinyitotta a száját, szeme körbevillant; ránézett, hosszú szemöldökét felvonva, mire a nő ádázul igazgatni kezdte szoknyáját, de azért állta pillantását. – Öt év rövid idő, tudom – fordult Rand felé, miközben szeme sarkából azért figyelte Covrilt –, de most már a steddingekhez vagyunk kötve. Semmit nem hallottunk a városban, ami arra utalna, hogy Loial itt van – és abból az izgalomból kiindulva, amit a jelenlétünk okozott, úgy gondolom, hallanunk kellett volna –, de ha elárulnád nekünk, hol találjuk, nagy szívességet tennél neki.

– Folyóközben – mondta Rand. Egy barát életének a megmentése nem jelenti az elárulását. – Mikor utoljára láttam, jó társaságban volt, barátok között. Csendes hely a Folyóköz. Biztonságos. – Legalábbis Perrinnek köszönhetően most újra az. – Néhány hónappal ezelőtt még jól érezte magát. – Ezt Bode mondta, mikor a lányok elmesélték, mi történt otthon.

– Folyóköz – mormogta Haman. – Úgy, úgy. Igen, tudom, hogy hol van. Újabb hosszú gyalogút. – Az ogierek ritkán ültek lóra, kevés ló létezett, ami elbírta őket, és minden esetben a saját lábukat részesítették előnyben.

– Azonnal indulnunk kell – mondta Erith határozottan, bár kicsit zavartan. Kicsit zavartan, Haman miatt. Covril és Haman meglepetten néztek rá, és füle erősen reszketett. Végső soron, ő csak egy nagyon fiatal nő volt, aki egy Vén társaságában utazott, és egy nő mellett, aki, ahogy Rand sejtette, fontos lehetett a saját jogán, abból ítélve, ahogy fellépett Hamannal szemben. Erith valószínűleg még nem lehetett nyolcvan felett.

Ezen a gondolaton mosolyogva – csitri lány, talán még csak hetven – Rand megszólalt.

– Kérlek, fogadjátok el ennek a palotának a vendégszeretetét. Néhány napos pihenő talán még gyorsabbá is teszi az utazásotokat. És te talán a segítségemre lehetnél, Haman Vén. – Loial természetesen beszélt a tanítójáról, Haman Vénről. Ha hisz Loialnak, Haman mindent tud. – Meg kell találnom az átjárókapukat. Valamennyit.

Mindhárom ogier egyszerre kezdett beszélni.

– Az átjárókat? – kérdezte Haman, miközben szeme kitágult és füle felmeredt. – Az átjárók nagyon veszélyesek. Csaknem túl veszélyesek.

– Néhány nap? – tiltakozott Erith. – Loial meg is halhat.

– Néhány nap? – mondta Covril, túlharsogva őt. – Az én Loialom addigra... – Abbahagyta, a fiatalabb nőre bámult, száját összepréselte, füle reszketett.

Haman helytelenítően mérte végig mindkettőjüket, ingerülten végigsimítva vékony szakállán.

– Nem tudom, miért hagytam magam rábeszélni erre. Tanítanom kellene az osztályaimat, és beszélni a Tönk előtt. Ha nem lennél egy ennyire tisztelt Szóló, Covril...

– Úgy érted, ha nem a nővéremet vetted volna feleségül – szakította félbe keményen. – Voniel felszólított, hogy tedd meg a kötelességedet, Haman. – Haman szemöldöke leereszkedett, míg végül hosszú végei egészen arcába lógtak, és szeme sokat vesztett hajlíthatatlanságából. – Illetve, úgy akartam mondani, hogy megkért téged erre – folytatta. Nem igazán sietősen, nem veszítve magabiztos fellépéséből, de érezhetően habozás nélkül. – Fára és a nyugalomra mondom, Haman Vén, nem akartam megsérteni.

Haman hangosan megköszörülte torkát – ami egy ogier esetében rendkívül hangosat jelentett –, és Randhez fordult, megrántva kabátját, mintha az összegyűrődött volna.

– Árnyivadékok használják az átjárókat – mondta Rand, mielőtt Haman megszólalhatott volna. – Őröket állítottam ahhoz a kevéshez, amit el tudok érni. – Beleértve azt az egyet is, ami Stedding Tsofun kívül állt, nyilvánvalóan az ő távozásuk után. Ők hárman nem járhatták be ezt az utat Stedding Tsofutól idáig az utolsó, kárba veszett látogatása óta. – Egy kis maroknyi. Valamennyit őrizni kellene, különben Myrddraal és trallok tömegek özönlenek elő belőle, olyan távolra, ahol van valaki, akit a kezükben tartanak. De még csak azt sem tudom, hol van valamennyi.

Természetesen kell még lenniük átjáróknak. Néha csodálkozott azon, hogy valamelyik Kitaszított miért nem ömleszt át egy kapun néhány ezer trallokot a palotába. Tízezret vagy esetleg húszat. Nagyon meg kellene erőltetnie magát, hogy ilyesmit megállítson, ha egyáltalán képes lenne rá. Legjobb esetben is mészárlás lenne belőle. De semmit sem tehet a kapuk ellen, ha nincs a közelükben. De tehetett valamit az átjárókapuk ügyében.

Haman pillantást cserélt Covrillal. Félrevonultak, suttogva beszélgettek, és csodák csodájára, csupán zümmögést lehetett hallani, mintha egy nagy méhraj dongana a folyosón. Igaza volt abban, hogy a nő fontos kell, hogy legyen. Egy Szóló; emlékezett a legfontosabbra. Úgy döntött, megragadja a saidint – akkor képes lett volna kihallgatni őket –, majd utálkozva elvetette az ötletet. Még nem süllyedt odáig, hogy hallgatóznia kelljen. Erith megosztotta figyelmét az idősebbek és Rand között, végig öntudatlanul szoknyáját igazgatva.

Rand remélte, hogy nem kérdeznek rá, miért nem fordult kérdésével Stedding Tsofu Véneinek Tanácsához. Alar, a Vének Legvénebbje nagyon határozott volt; összehívta a Tönköt, és valami ennyire különös – ilyesmire is korábban még csak nem is gondoltak soha –, mint az átjárókapuk feletti ellenőrzést az emberek kezébe adni, nem történhet meg, míg a Tönk véleménye egységes nem lesz. Az, hogy ő ki volt, láthatóan éppolyan kevéssé érdekelte, mint ezt a hármat itt.

Végül, Haman visszajött, szemöldökét ráncolva és kabátja hajtókáját markolva. Covril is összevonta szemöldökét.

– Ez mind olyan hirtelen, nagyon gyors – mondta Haman lassan, ahogy a kövek gurulnak. – Azt kívánom, bár megbeszélhetném ezt... De nem tehetem. Árnyivadékok, azt mondtad. Úgy, úgy. Legyen, ha rohanni kell, hát rohanjunk. Ne mondhassák, hogy egy ogier nem tud gyors lenni, ha a szükség megköveteli, és talán most így van. Meg kell értened, valamennyi steddingben a Vének Tanácsa nemet mondana neked, mint ahogy a Tönk is.

– Térképek! – ordított Rand, olyan hangosan, hogy mindhárom ogier felugrott. – Térképekre van szükségem! – Körbefordult, hogy lát-e egy szolgát, akik, úgy tűnt, mindig körülötte szoktak lenni, vagy egy gai'shaint, bárkit. Sulin dugta be fejét az udvarra vezető ajtón. A közelben kellett lennie, mindazok után, amit mondott neki. – Térképek – vakkantotta oda nyersen. – A palotában levő valamennyi térképet akarom. Valamint tollat és tintát. Most! Gyorsan! – A nő csaknem becsmérlően nézett rá (az aielek nem használtak térképeket, azt állítva, hogy nincs szükségük rájuk), majd elfordult. – Rohanj, Far Dareis Mai – csattant fel. Visszanézett rá a válla felett – és elrohant. Azt kívánta, bár láthatná most az arcát, hogy újra használhassa majd ezt a kifejezést.

Úgy tűnt, Haman tördelné a kezét, ha csak kicsivel kevesebb önuralma lenne.

– Valójában csak kevés olyat tudunk mondani neked, amit már nem tudsz most is. Minden steddingen kívül van egy. – Az első átjárókat nem építhették belülre, mivel a stedding maga leblokkolta a fókuszálás képességét; még amikor az ogiereknek oda is adták a Növesztés Talizmánját, és ezzel képessé váltak arra, hogy az átjárókat egy új kapuig növesszék, továbbra is jelen volt a Hatalom, ha nem is fókuszálták. – És minden városotokban, amelyben az ogierek ligetet növesztettek. Bár itt úgy tűnik, ez a város ráépült erre a ligetre. És Al'cair'rahienallenben... – Fejét csóválva elhallgatott.

A gondot ezekkel a szavakkal lehetett összefoglalni. Háromezer évvel ezelőtt, egészen közel, állt egy város, Al'cair'rahienallen, melyet ogierek építettek. Ez ma Cairhien, és a liget, melyet az ogier építők ültettek el, hogy a steddingjeikre emlékeztesse őket, ma annak a Barthanesnek a birtokához tartozott, akinek a kastélyában most Rand iskolája működött. Az ogiereken és talán néhány aes sedai-on kívül senki nem emlékezett Al'cair'rahienallenre. Még a cairhieniek sem.

Bármit is hitt Haman, háromezer év alatt sok minden megváltozhat. Hatalmas, ogierek által épített városok tűntek el, néhánynak még a neve sem maradt fenn. Nagyvárosok épültek, melyekhez az ogiereknek már semmi közük nem volt. Amador, melyet a Trallok Háborúk után alapítottak, ezek egyike volt, így mondta neki Moiraine, ahogy Chanchin Kandorban, Shol Arbela Arafelben és Fal Moran Shienarban. Arad Doman területén Bandar Eban egy Százéves Háborúban elpusztult város romjaira épült, melynek Moiraine három nevét ismerte, bár valamennyi csak találgatás volt, és amely már maga is egy névtelen város romjaira épült, mely a Trallok Háborúk során tűnt el. Rand tudott egy átjáróról Shienar területén, a pusztában, egy közepes méretű város közelében, mely még viselte annak az óriási városnak a nevét, melyet a trallokok tettek a földdel egyenlővé, és egy másikról a Fertőben, az Árnyék által elnyelt Malkierben. Más helyeken egyszerűen megváltoztak, vagy rájuk telepedtek, mint arra maga Haman is utalt. Az caemlyni Átjáró egy alagsorban helyezkedett el. Egy gondosan őrzött alagsorban. Rand tudta, hogy van egy átjáró Tearben, kinn azon a tágas réten, ahol a Nagyurak híres ménesei futottak. Kell lennie egynek a Ködhegységben, ahol valaha Manetheren állt, bárhol is legyen ez. Ami a steddingeket illeti, tudta, hogy hol találhatja Stedding Tsofut. Moiraine nem tekintette a steddingeket és az ogiereket kiképzése szerves részének.

– Nem tudod, hol vannak a steddingek? – kérdezte Haman hitetlenkedve, mikor Rand befejezte magyarázatát. – Ez valamilyen aiel humor? Soha nem értettem az aiel humort.

– Az ogierek számára – válaszolta Rand szelíden – hosszú idő telt el azóta, hogy elkészültek az átjárók. Az emberek számára rendkívül hosszú idő.

– De még csak nem is emlékszel Mafal Dadaranellre, Ancohimára vagy Londaren Corra, vagy...?

Covril rátette karját Haman vállára, de a sajnálat szemeiben Randre irányult.

– Nem emlékezik – mondta gyengéden. – Eltűntek az emlékeik. – Az ő szájából ez úgy hangzott, mintha ez az elképzelhető legnagyobb veszteség lenne. Erith keze szájára zárult, mintha egy kiáltást akarna elfojtani.

Sulin visszatért, szándékoltan nem rohanva, gai'shainok nagy csoportjától követve, akiknek karjaiból csaknem leomlottak a különböző méretű, összetekert térképek. Némelyik olyan hosszú volt, hogy úgy vonszolták az udvar kövein. Az egyik fehérruhás férfi csontberakásos íródobozt hozott.

– Megbíztam a gai'shainokat, hogy keressenek többet – mondta mereven –, és néhány vízföldit is.

– Köszönöm – válaszolta. A merevség egy része eltűnt a nő arcáról.

Leguggolva ott a köveken elkezdte kiteríteni a térképeket, szétválogatva őket. Sok volt a városról vagy Andor egy részéről. Gyorsan talált egyet, amely a Határvidék teljes területét mutatta, és csak a Fény tudja, mit keresett Caemlynben. Néhány öreg volt és rongyos, olyan határokat mutatva, melyeket már nem használtak, olyan országokat megnevezve, melyek évszázadokkal ezelőtt eltűntek.

A határok és a nevek önmagukban elegendőek voltak arra, hogy koruk szerint rangsorolja a térképeket. A legrégibben Hardan határolta Cairhient északról, majd Hardan eltűnt, és Cairhien határa a Shienar felé eső terület feléig elért, hogy aztán visszacsússzon újra, nyilvánvalóvá téve, hogy a Naptrón képtelen volt ilyen nagy terület megtartására. Maredo állt Tear és Illian között, majd Maredo eltűnt, és Tear és Illian határai a Maredo alföldön találkoztak, majd lassan visszahúzódtak ugyanazon okból, mint Cairhiené. Caralain eltűnt, ahogy Almoth, Mosara, Irenvelle és mások is, néha beolvadva más nemzetekbe, de legtöbbször csak gazdátlan földdé és vadonná válva. Ezek a térképek a hanyatlás történetét mesélték Sasszárny birodalmának szétmorzsolódása óta, az emberiség lassú visszavonulását. A második Határvidéket ábrázoló térkép csak Saldaeát mutatta, valamint Arafel egy részét, de rajta volt a Fertő határa is ötven mérföldnyire északra. Az emberiség visszakozott és az Árnyék növekedett.

Egy kopasz, csontos férfi bukkant fel az udvaron nem ráillő egyenruhában, alaposan megrakodva, mire Rand felsóhajtott, és folytatta a válogatást és selejtezést.

Haman elképedve méregette az íródobozt, amelyet egy gai'shain tartott elé, majd elővett egy csaknem ugyanolyan nagyságút, csak jóval egyszerűbbet tágas kabátjának valamelyik zsebéből. A toll, melyet elővett belőle, fényes fából volt, kicsit vastagabb, mint Rand hüvelyujja, és elég hosszú ahhoz, hogy karcsúnak tűnjön. Tökéletesen illett az ogier kolbászvastagságú ujjai közé. Négykézlábra ereszkedett, a Rand által szétválogatott térképek között csúszva, alkalmanként megmerítve tollát a gai'shain tintatartójában, olyan kézírással jegyzetelve, mely túl nagynak tűnt, míg rá nem jöttél, hogy számára viszont egész apró. Covril követte, válla felett átbámulva, még azután is, hogy másodszor kérdezte meg tőle, hogy valóban azt hiszi-e, hogy hibát fog véteni.

Rand sokat tanult ebből, kezdve hét steddinggel, elszórva a Határvidéken. A trallokok féltek belépni a steddingbe, és még a Myrddraaloknak is alapos indok kellett, hogy behajtsák őket oda. A Világ Gerince, a Sárkánybérc tizenhármat rejtett, beleértve egyet Rokonirtó Tőrében, Stedding Shangtaitól délre, Stedding Quichen irányában, és Stedding Sanshentől északra, alig pár mérföldnyi távolságban.

– A vidék valóban megváltozott a Világtörés óta – mondta Haman, mikor Rand megjegyzést tett. Fürgén folytatta a jelölést; egy ogierhez képest fürgén. – Szárazföld tengerré lesz, és tenger szárazfölddé, de a föld barázdái is elmozdultak. Ami egykor távol volt, közel került, és ami közel volt, eltávolodott. Bár természetesen senki sem tudja megmondani, vajon Qichen és Sanshen egyáltalán távol voltak-e.

– Elfelejted Cantoinet – közölte Covril, egy másik, térképekkel megpakolt kezű, libériás szolgát késztetve arra, hogy összerezzenve leejtse frissen hozott terhét.

Haman ránézett, majd feljegyezte a nevet közvetlenül az Iralell folyó fölé, Hadon Mirktől nem messze, észak felé. A Sárkánybérctől nyugatra eső sávban, Shienar déli határától a Viharok Tengeréig, mindössze négy volt, valamennyi újonnan alapított, ahogy az ogierek mondták, úgy értve, hogy a legfiatalabban, Tsofuban alig hatszáz éve élnek ogierek és a többiben sem több, mint ezer éve. Néhány hely nagy meglepetést jelentett, például a Határvidéken a Ködhegység, mely hatot rejtett, vagy az Árnyékpart. A Fekete Dombok is ide tartoztak, az erdő az Ivo folyó felett, valamint a Dhagon folyó feletti hegyek, Arad Domantól északra.

Szomorúbb volt azoknak az elhagyott steddingeknek a listája, melyeket feladtak, mivel a bennük élők száma túlságosan lecsökkent. A Világ Gerince, a Ködhegység és az Árnyékpart is ebbe a listába tartozott, mint ahogy az is, mely az Almoth-alföld mélyén helyezkedett el, ahhoz a hatalmas erdőhöz közel, melyet Paerish Swarnak hívtak, valamint egy abban az alacsony hegységben, mely Tomafőtől északra terült el, az Aryth Óceánra nézve. Talán még elkeserítőbb volt az, melyet a Fertő arafeli határán jelölt be; a Myrddraalok talán kelletlenül léptek be a steddingekbe, de a Fertő évről évre terjeszkedett dél felé, mindent magába olvasztva.

Szünetet tartva, Haman szomorúan megszólalt:

– Sherandu ezernyolcszáznegyvenhárom évvel ezelőtt lett felemésztve, Chandar pedig kilencszázhatvannyolc éve.

– Éljen és viruljon emlékük a Fényben – mormolta Covril és Erith együtt.

– Tudok egyről, amit nem jelöltél be – mondta Rand. Perrin mesélte, hogy egyszer ott rejtőzött el. Kiterített egy térképet, mely Andort ábrázolta az Arinelle folyótól keletre, és egy pontra mutatott jóval a Caemlynből Fehérhídig vezető út felett. Meglehetősen közel volt.

Haman elfintorodott, csaknem vicsorogva.

– Ahol Sasszárny városa állt. Néhány steddinget megtaláltunk, de soha nem vettünk birtokba. Megpróbálunk olyan messze maradni az emberek földjétől, amennyire csak lehetséges. – Valamennyi jelölés rögös hegységekben volt, olyan helyeken, ahová egy ember nehezen jutna el, vagy néhány esetben egyszerűen csak messze minden emberi településtől. Stedding Tsofu feküdt a legközelebb emberi lakóhelyhez, és amennyire Rand tudta, az is egész napi járóföldre volt a legközelebbi falutól.

– Ez egy érdekes beszélgetés lehetne más alkalommal – vetette közbe Covril, Randnek szánva szavait, de nyilvánvalóan Hamannak is, ahogy az oldalra vetett pillantása mutatta –, de az éjszaka leszállta előtt a lehető legmesszebbre szeretnék eljutni nyugati irányban. – Haman mélyet sóhajtott.

– Inkább itt kellene maradnotok egy időre – ellenkezett Rand. – Fáradtnak kell lennetek, miután olyan hosszú utat tettetek meg Cairhientől.

– A nők soha nem fáradnak el – szólalt meg Haman –, csak másokat fárasztanak ki. Ez egy nagyon ősi mondás nálunk. – Covril és Erith tökéletes harmóniában horkant fel. Magában dörmögve, Haman folytatta a listázást, de most már városokat jelölve be, melyeket ogierek építettek, melyekben ligetek nőttek, mindegyik egy átjárót rejtve, hogy az ogierek el tudjanak jutni a steddingekbe és vissza anélkül, hogy az emberek oly gyakran feldúlt földjein közlekednének.

Caemlynt természetesen megjelölte, valamint Tar Valont, Teart, Illiant, Cairhient, Maradont és Ebou Dart. Ez volt a vége azoknak a városoknak, amelyek még mindig léteztek, és Ebou Dart Barashtaként jelölte meg. Talán Barashta azok sorába tartozott, ahol a pontok utat rajzoltak ki, olyan helyeken, ahol a térkép falvakon kívül semmi mást nem mutatott. Mafal Dadaranell, Ancohima, Londaren Cor, Deranbar, Braem, Condaris, Hai Ecorimon, Iman... Ahogy a lista nőtt, Rand nedves foltokat vett észre minden térképen, mellyel Haman végzett. Beletelt egy pillanatba, míg rájött, hogy az ogier Vén csendesen sír, könnyeit hullatva, miközben bejelölte a halott és elfeledett városokat. Talán az emberekért sírt, talán az emlékek miatt. Az egyetlen dolog, amiben Rand biztos volt, hogy nem a városokért sírt, nem az ogier munka pazarlása miatt. Az ogierek számára a kőművesmunka csak egy olyan dolog volt, amit a Száműzetés alatt megtanultak, de melyik kő érhetne fel a fák fenségével?

A nevek egyike megmozdított valamit Rand emlékezetében, mint ahogy elhelyezkedése is, Baerlontól keletre, néhány napi járásra Fehér-hídtól az Arinelle-en felfelé.

– Itt volt egy liget? – kérdezte, a jelre mutatva.

– Arindholnál? – kérdezett vissza Haman. – Igen. Igen, ott volt egy. Nagyon szomorú történet.

Rand nem emelte fel a fejét.

– Shadar Logothnál – javította ki. – Valóban szomorú történet. Meg tudod mutatni... Megmutatod az ottani átjárót, ha elviszlek oda?

Huszonegyedik fejezet

Shadar Logoth

– Elvinni minket oda? – kérdezte Covril, helytelenítően összevont szemöldökkel nézve a Rand kezében tartott térképre. – Meglehetősen eltérítene minket az utunkról, ha jól emlékszem, hogy hol fekszik Folyóköz. Egyetlen napot sem akarok elvesztegetni Loial megtalálásáig. – Erith határozottan bólintott.

Haman, arcán még mindig a könnyek nyomaival, megcsóválta fejét sietségük miatt, de így szólt:

– Nem engedhetem meg. Aridhol – vagy ahogy nagyon helyesen mondtad, Shadar Logoth – nem a megfelelő hely valaki olyan fiatal számára, mint Erith. Az igazat megvallva, senki számára nem megfelelő hely.

Hagyva, hogy a térkép leessen, Rand felállt. Sokkal jobban ismerte Shadar Logothot, mint az kedvére való lett volna.

– Nem vesztenétek időt. Valójában inkább nyernétek. Az Utazás segítségével, egy kapun keresztül vinnélek oda benneteket; a Folyóközbe vezető út nagy részét letudhatnátok ma. Nem fog sokáig tartani. Tudom, hogy közvetlenül az átjáróhoz tudsz vezetni. – Az ogierek megérezték az átjárókat, ha nem voltak túl messze tőle.

Ez újabb megbeszélést tett szükségessé a szökőkút másik oldalán, de ebben már Erith is részt vett. Rand csak apró részleteket kapott el, de az nyilvánvaló volt, hogy Haman, nagy fejét kitartóan rázva ellenzi a tervet, míg Covril, akinek füle olyan egyenesen állt, mintha minden hüvelyknyi magasságot ki szeretne használni, támogatta azt. Először Covril éppolyan rosszallóan nézett Erithre, mint Hamanra; bármilyen is volt az anyós-nej kapcsolat az ogiereknél, nyilvánvalóan úgy gondolta, a fiatalabb nőnek semmi köze ehhez. Bár nem tartott sokáig, hogy megváltoztassa a véleményét. Az ogier nő oldalba támadta Hamant, hajthatatlanul próbálva meggyőzni őt.

– ...túl veszélyes. Túlságosan veszélyes – hallotta Haman felől, akár a távoli mennydörgést.

– ...szinte már ma ott lennénk – könnyebb mennydörgés Covril felől.

– ...túl régóta van már Kívül – csaknem ezüstös harangszó Erith felől.

– ...a gyorsaság semmi jót nem hozhat...

– ...az én Loialom...

– ...az én Loialom...

– ...Mashadar a lábaink alatt...

– ...az én Loialom...

– ...az én Loialom...

– ...mint egy Vén...

– ...az én Loialom...

– ...az én Loialom...

Haman visszatért Randhez, akkorát rántva kabátján, hogy Rand azt hitte, kettészakad. A nők követték. Covril arca nyugodtabb volt, mint Erithé, aki küzdött, hogy el tudja rejteni mosolyát, de bojtos fülei vidáman felmeredtek, valahogy elégedettséget sugallva.

– Eldöntöttük – mondta Haman mereven –, hogy elfogadjuk ajánlatodat. Legyen végre vége ennek a nevetséges szócséplésnek, hogy visszatérhessek az osztályaimhoz. És a Tönkhöz. Úgy, úgy. Sok mindent kell elmesélnem rólad a Tönk előtt.

Randet nem érdekelte, hogy Haman azt mondja a Tönk előtt, hogy ő egy erőszakos alak. Az ogierek távol tartották magukat az emberektől, kivéve, ha ősi építményeiket javították, és valószínűtlen volt, hogy akár egyetlen embert befolyásolhatnának valamilyen módon vele kapcsolatban.

– Rendben – mondta. – Elküldök valakit, hogy hozza el a holmitokat a fogadótokból.

– Minden itt van nálunk. – Covril visszasétált a szökőkút másik oldalára, lehajolt, és két csomaggal a kezében egyenesedett ki, melyek a medence mögött rejtőztek. Mindkettő nehéz lett volna egy embernek. Egyet átadott Erithnek, fejét keresztülbújtatta a szíjon, mely összekötötte a csomag egyik végét a másikkal, így az a mellkasára simult, a csomagot pedig a hátán tartotta.

– Ha Loial itt lenne – magyarázta Erith, felvéve saját csomagját –, késlekedés nélkül visszaindultunk volna Stedding Tsofuba. Ha pedig nem, folytatnánk utunkat. Késedelem nélkül.

– Valójában az ágyak miatt történt – árulta el Haman, kezével egy embergyerek magasságát mutatva. – Valaha Kívül minden fogadóban volt két-három ogier szoba. Nehéz ezt megérteni. – A jelölésekkel teli térképekre nézett, és felsóhajtott. – Nehéz volt megérteni.

Épp csak elég időt hagyva Hamannak a saját csomagja felvételére, Rand megragadta a saidint, és kaput nyitott közvetlenül a szökőkút mellett, egy lyukat a levegőben, melyen keresztül romok, gyomokkal borított utcák és összedőlt épületek látszottak.

– Rand al'Thor – sétált be Sulin az udvarra sietség nélkül, térképekkel megrakodott szolgák és gai'shainok egy csoportja előtt. Liah és Cassin is vele volt, ugyanolyan közömbösnek mutatva magát. – Több térképet kértél. – Ahogy a kapura nézett, tekintete csaknem vádló volt.

– Ott jobban meg tudom védeni magam, mint te tudnál – vetette felé Rand hidegen. Nem szánta hidegnek, de a saidinba burkolózva, képtelen lett volna más lenni, mint hűvös és távoli. – Ott nincs semmi, ami ellen harcolni tudnátok a lándzsáitokkal, viszont van néhány dolog, ami ellen mit sem érne.

Sulinon még mindig korábbi merevsége látszott.

– Annál több ok arra, hogy ott legyünk.

Ez minden bizonnyal, egy aielen kívül, senki számára nem tűnt volna logikusnak, de...

– Nem fogok vitatkozni – válaszolta. Meg fogja próbálni követni őt, ha elutasítja; Hajadonokat küldene, hogy próbáljanak meg átlépni a kapun, még akkor is, mikor az már záródik be. – Úgy sejtem, a mai őrök idebent vannak. Hívd össze őket! De mindenkinek a közelemben kell maradnia, és semmihez nem érhetnek hozzá. Siess! Túl akarok lenni ezen. – Emlékei Shadar Logothról nem voltak éppen kellemesek.

– Elküldtem őket, ahogy parancsoltad – mondta Sulin kelletlenül. – Adj annyi időt, míg százig számolsz.

– Tízig.

– Ötvenig.

Rand bólintott, és a nő ujjai sebesen megvillantak. Jalani érkezett rohanva, és Sulin ujjai újra megvillantak. Három gai'shain nő csodálkozva ledobta térképterhét – az aieleket még soha nem látta ilyen meglepettnek –, felmarkolták fehér ruhájukat, és eltűntek a palotában három különböző irányba, de bármilyen gyorsak is voltak, Sulin megelőzte őket.

Mikor Rand elért húszig, aielek kezdtek özönleni az udvarra, ablakokon keresztül berontva, erkélyekről leugorva. Csaknem elvétette a számolást. Mindegyikük elkendőzte magát, és alig látott Hajadonokat. Zavartan bámultak, mikor csak Randet és a három ogiert találták ott, akik kíváncsian pislogtak rájuk. Néhányan leengedték kendőjüket. A palota szolgái egymáshoz bújtak.

A folyamat még azután is folytatódott, hogy Sulin kendőzetlenül visszatért, és épp mikor ötvenig ért, az udvar megtelt aielekkel. Gyorsan világossá vált, hogy azt terjesztette, hogy a car'a'carn veszélybe került, ezt érezve az egyetlen módnak arra, hogy elegendő lándzsát gyűjtsön össze a kiutalt idő alatt. Keserű mormogás futott végig a férfiak között, de a legtöbben úgy döntöttek, jó vicc volt, néhányan kuncogtak vagy lándzsájukkal megzörgették pajzsukat. Viszont egyikük sem távozott; a kapura nézve leguggoltak, hogy lássák, mi történik.

A Hatalom által felerősített hallásával Rand hallotta, ahogy egy Nandera nevű, inas Hajadon – kinek hajában több volt az ősz szál, mint a szőke, de még ennek ellenére is csinosnak tűnt – Sulinnak suttog.

– Úgy beszéltél gai'shainokhoz, mintha Far Dareis Mai lennének.

Sulin kék szemei egyenesen Nandera zöld szemeibe néztek.

– Tudom. Majd elrendezzük, ha Rand al'Thor biztonságban van mára.

– Ha biztonságban van – értett egyet Nandera.

Sulin kiválasztott húsz Hajadont, némelyikük ott volt a ma reggeli őrök között, némelyikük nem, de mikor Urien elkezdte kiválogatni a Vöröspajzsosokat, a többi férfi más társaságokból is ragaszkodott hozzá, hogy közülük is válasszon. A város a kapun túl olyan helynek tűnt, ahol ellenségek lehetnek, és a car'a'carnt meg kell védeni. Az igazat megvallva, soha egyetlen aiel sem hátrált meg egy csata elől, és minél fiatalabbak voltak, annál inkább igyekeztek találni egyet. Csaknem újabb vita tört ki, mikor Rand kijelentette, hogy a férfiak nem lehetnek többen, mint a Hajadonok – az megszégyenítené a Far Dareis Mait, hiszen rájuk bízta becsületét –, a Hajadonok száma sem lehet több annál, amennyit Sulin már kiválasztott. Valóban olyan helyre viszi őket, ahol nem védik meg őket harci képességeik, és minden egyes ember, aki vele jött, eggyel több személyt jelentett, akire vigyáznia kell. Ezt nem magyarázta el nekik; nem akarta megtudni, milyen becsületbe gázolna bele, ha megtenné.

– Jegyezzétek meg – mondta, mikor kiválogatták azokat, akik követik őt –, semmihez ne érjetek hozzá. Semmit se vegyetek el, még egy korty vizet sem. Mindig maradjatok látótávolságban; és semmilyen okból ne menjetek be az épületekbe. – Haman és Covril helyeslően bólogatott, ami láthatóan jobban hatott az aielekre, mint Rand szavai. Már ha hatottak egyáltalán.

Átléptek a kapun a régóta halott városba, egy városba, mely több volt, mint halott.

A zenit felénél álló aranyszínű nap perzselte a valaha volt hatalom romjait. Néhol kupola borult a fakó márványból emelt paloták fölé, de több volt lyukas, mint ép, leggyakrabban csak elferdült és összetört maradványok emlékeztettek rájuk. Hosszú, oszlopokkal övezett utak vezettek olyan magas tornyokhoz, amilyenekről Cairhien csak álmodhat, vagy éppen csonkákhoz. A padló mindenhol besüppedt, összeomlott épületek, falak téglái és kövei hevertek a töredezett útburkolaton. Összezúzott szökőkutak és törött szobrok díszítettek minden útkereszteződést. Satnya fák haldokoltak a szomjúságtól, a törmelékek néhol dombokká emelkedtek. Halott növények repesztették szét az utakat és az épületeket. Semmi sem mozdult, se egy madár, se egy patkány, se egy szellő. Csend borult Shadar Logothra. Shadar Logoth. Ahol az Árnyék várakozik.

Rand hagyta eltűnni a kaput. Minden aiel elkendőzte magát. Az ogierek körülnéztek, feszes arccal, fülüket szorosan hátraszegezve. Rand megtartotta a saidint, csatázva ellene, melyről Taim azt mondta, erről tudja egy férfi, hogy még életben van. Még ha nem is tudna fókuszálni, vagy talán különösen akkor, szüksége volt erre az emlékeztetőre ezen a helyen.

Aridhol hatalmas főváros volt a Trallok Háború idején, Manetheren és a Tíz Nemzet többi tagjának szövetségese. Mikor az a háború már olyan hosszú ideje tombolt, hogy eltörpült mellette a Százéves Háború, mikor úgy tűnt, az Árnyék mindenhol nyerésre áll, és a Fény győzelmei csak időhúzásra jók, egy Mordeth nevű férfi lett Aridhol kormányzója, és azt hirdette, hogy ahhoz, hogy Aridhol nyerhessen, hogy túlélhessen, keményebbnek kell lennie, mint az Árnyék, és senkiben sem bízhat. Lassacskán így is tettek, míg végül Aridhol olyan fekete lett, mint az Árnyék, ha nem még feketébb. Továbbra is hadat viselve a trallokok ellen, Aridhol magába fordult, magára támadt, felfalta önmagát.

Valami itt maradt, valami, ami mindenkit elrémisztett attól, hogy itt akarjon élni. Minden kavicsot megfertőzött az a gyűlölet és gyanakvás, ami elpusztította Aridholt és Shadar Logothot hagyta a helyén. Egy kavics is továbbadhatta idővel a fertőzést.

És több is maradt itt, mint csak a romlottság, bár már ez is elegendő volt ahhoz, hogy minden épeszű embert távol tartson.

Rand lassan körbefordult, felnézett az ablakokra, melyek kiszúrt szemű szemüregekre hasonlítottak. Ahogy a nap feljebb emelkedett, láthatatlan figyelőket érzett. Mikor utoljára itt járt, ez az érzés nem támadt ennyire erősen, míg a nap le nem nyugodott. Sokkal több maradt itt, mint a romlottság. Egy trallok hadsereg halt meg ezek között a falak között táborozva, semmi mást nem hagyva maga után, mint vérrel írt feliratokat a falon, amelyek a Sötét Úrhoz könyörögtek, hogy mentse meg őket. Az éjszaka nem volt jó idő Shadar Logothban tartózkodásra.

Ez a hely megrémiszt engem – mormolta Lews Therin a Forráson túlról. – Téged nem ijeszt meg?

Rand lélegzete elakadt. A hang megszólította őt? De, engem is megijeszt.

Sötétség lakozik itt. Feketeség, mely feketébb a feketénél. Ha a Sötét Úr úgy döntene, hogy az emberek között akar élni, ezt a helyet választaná.

Igen. Így tenne.

Meg kell ölnöm Demandredet.

Rand pislogott. Demandred és Shadar Logoth között van valamilyen kapcsolat? Ezen a helyen?

Emlékszem, hogy utoljára Ishamaelt öltem meg. Mintha csodálkozást érzett volna a hangból, az új felfedezés miatt. Megérdemelte a halált. Lanfear is megérdemelte, de örülök, hogy nem én voltam az, aki megölte.

Csak képzelte vajon, hogy a hang hozzá beszélt? Vajon Lews Therin hallja őt és válaszol? Hogyan öltem meg – ölted meg Ishamaelt? Mondd el nekem.

Halál. Csak a halál nyugalmára vágyom. De nem itt. Nem akarok itt meghalni.

Rand felsóhajtott. Csak képzelődött. Ő sem szeretett volna itt meghalni. Egy közeli palota, mely előtt törött oszlopok sorakoztak, jól láthatóan kidőlt az utca fölé. Bármelyik pillanatban lezuhanhatott, valamennyiüket maga alá temetve.

– Vezess minket – fordult Hamanhoz. Az aieleknek még hozzátette:

– Emlékezzetek arra, amit mondtam. Ne érjetek semmihez, ne vegyetek el semmit, és maradjatok látótávolságban.

– Nem hittem volna, hogy ilyen szörnyű lesz – dörmögte Haman. – Csaknem elfedi az átjárót. – Erith felnyögött, és Covril is úgy nézett ki, mintha ő is így tenne, ha nem lenne túl megalázó. Az ogierek érzékenyek voltak egy hely hangulatára. Haman előremutatott. Az izzadságnak az arcán semmi köze nem volt a hőséghez.

– Erre.

A töredezett kövezet úgy morzsolódott szét Rand csizmája alatt, mintha csontok csikorognának. Haman sarkokon és utcákon vezette őket keresztül, egyik romot a másik után hagyva maguk mögött, de magabiztosan mutatta az irányt. Az őket körülvevő aielek lábujjhegyen mozogtak. Fekete kendőik felett villanó szemükben nem az látszott, hogy csatára számítanak, hanem mintha a csata már elkezdődött volna.

A láthatatlan figyelő szemek és a romos épületek olyan emlékeket keltettek életre Randben, amiket szívesebben megkerült volna. Itt kezdődött Mat útja, mely Valere Kürtjéhez vezette őt, egy út, mely csaknem az életébe került, s talán az az út is, mely végül Rhuideanba és a ter'angrealhoz vezette, amiről azóta sem akart beszélni. Itt vesztették el Perrint, mikor menekülniük kellett az éjszakában, és mikor végül viszontlátta őt, aranyszínű szeme volt. Őrült pillantással, és titkai, melyeket Moiraine soha nem osztott meg vele.

Ő sem menekült sértetlenül, bár Shadar Logoth nem érintette meg közvetlenül. Padan Fain követte őket ide, őt, Perrint, Matet, Moiraine-t és Lant, Nynaeve-et és Egwene-t. Padan Fain, házaló és a Folyóköz gyakori látogatója. Padan Fain, az árnybarát. Most már több, rosszabb, mint egy árnybarát, így mondta Moiraine. Fain követte őket idáig, és ami maradt belőle, az több volt Fainnél, vagy éppen kevesebb. Fain, amennyiben még mindig ő volt, holtan akarta látni Randet. Mindenkire fenyegetést jelentett, akit Rand szeretett, mert velük akarta csapdába csalni. És Rand nem ment el hozzá. Perrin foglalkozott ezzel helyette, biztonságossá téve Folyóközt, de Fény, ez mennyire fájt. Mit tett Fain a Fehérköpenyekkel? Lehetséges lenne, hogy Pedron Niall árnybarát? Ha aes sedai-ok lehettek azok, akkor lehetett a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya is.

– Itt van – szólalt meg Haman, mire Rand összerezzent. Shadar Logoth az utolsó hely, ahol el kellene vesznie a gondolataiba.

Ahol a Vén állt, valaha tágas tér lehetett, de most törmelék szétporladt halma töltötte ki az egyik végét. A tér közepén, ahol a szökőkútnak kellett volna állnia, egy ogier magasságú, díszes, gondosan megmunkált kerítés emelkedett, valamilyen fényes fémből, melyet nem szennyezett rozsda. Ez vette körül azt, ami úgy nézett ki, mintha egy termetes kőbe kúszónövényeket és leveleket véstek volna olyan finoman, hogy szinte vártad a szellő érintését, mely borzolja őket, és meglepetten vetted észre, hogy zöld helyett szürke színűek. Az átjáró, bár egész biztosan nem is hasonlított semmiféle kapura.

– Azonnal kivágták a ligetet, ahogy az ogierek visszatértek a steddingbe – dörmögte Haman mérgesen –, alig húsz-harminc évvel később, mikor kibővítették a várost.

Rand megérintette a kerítést a Levegő egy fonatával, azon gondolkozva, hogyan jutnak át rajta, és pislogott, mikor az egész húsz vagy még több darabra esett szét, melyek hangos csörömpöléssel zuhantak a földre, ami ugrásra késztette az ogiereket. Rand megcsóválta a fejét. Hát persze. A fémet, amely ilyen sokáig érintetlen maradt a rozsdától, csak Hatalommal hozhatták létre, talán még a Legendák Korában, de a kötések, melyek egybetartották, rég feloldódtak, egyetlen erős lökésre várva.

Covril rátette kezét a vállára.

– Kérlek, ne nyisd ki. Nem kétlem, hogy Loial elmondta neked, hogyan kell – mindig is túlságosan érdeklődött az effajta dolgok iránt –, de az átjárók veszélyesek.

– Be tudom zárni – mondta Haman –, hogy ne lehessen kinyitni újra a Növekedés Talizmánja nélkül. Úgy, úgy. Egyszerű dolog, egyszerűen elvégezhető. – Ennek ellenére nem tűnt túl lelkesnek. Nem is közelített.

– Bármikor használhatónak kell lennie, anélkül, hogy időt kellene vesztegetni ilyesmire – válaszolta Rand. Valamennyi átjárónak használhatónak kell maradnia, bármilyen nagy is legyen a velük kapcsolatos veszély. Ha valahogyan meg tudná tisztítani őket... Ez legalább olyan fellengzős volt, mint mikor azzal dicsekedett Taimnak, hogy megtisztítja a saidint.

Elkezdte szőni a saidint az átjárókapu körül, mind az öt elemet használva, visszaemelte a kerítés darabjait a helyükre. Attól kezdve, hogy az első fonatra fókuszált, úgy tűnt, a rontás pulzál benne, lassan erősödő rezgéssel. A Shadar Logoth-i rontás lehetett az oka, ahogy a gonoszság a másik gonosszal egybecsengett. Még a Forrásba burkolózva is szédült ettől a lüktetéstől, mintha a föld annak ütemében mozogna a lába alatt; ettől azt kívánta, bárcsak megszabadulhatna mindentől, amit evett. Mégis kitartott. Nem küldhet ide embereket, hogy őrködjenek.

Amit végül szőtt, majd kifordított, egy aljas, álnok csapda, mely illett ehhez a sötét helyhez. Egy kiemelkedően undorító védelem. Az emberek bántatlanul keresztezhették, talán még a Kitaszítottak is – nem építhetett védelmet egyszerre az emberek és az Árnyfattyak ellen –, és még egy férfi Kitaszított sem fedezhette fel. Ha az Árnyék valamely teremtménye szeretne átjutni rajta... Ez volt benne a gonosz. Nem halnak meg azonnal; még akár addig is életben maradhatnak, hogy elérjék a városfalakat. Így a halottak elég messze lennének ahhoz, hogy ne ijesszék el a következő Myrddraalt, aki erre téved. Talán elég hosszú idő ahhoz, hogy egy trallok hadsereg kijusson, hogy aztán a saját halottaik tartsák fel őket. Elég kegyetlen a trallokok számára. Készítése közben éppolyan rosszul lett tőle, mint a saidin rontásától.

A fonat rögzítése és a saidin elengedése csak kevés megkönnyebbülést jelentett. A szenny maradéka, mely mindig visszamaradt, tovább lüktetett; csaknem olyan érzése volt, mintha a talaj mozogna csizmái alatt. Fülei és fogai belefájdultak. Alig várta, hogy végre szabaduljon innen.

Mély lélegzetet véve előkészült arra, hogy újra fókuszáljon, hogy megnyissa a kaput – majd megállt, szemöldökét ráncolva. Gyorsan számba vett mindenkit, majd újra számolt, ezúttal lassabban.

– Valaki hiányzik. Kicsoda?

Az aielek csak pillanatokig beszélgettek.

– Liah – mondta Sulin kendőjén keresztül.

– Pont mögöttem volt – el sem lehetett téveszteni Jalani hangját.

– Talán látott valamit – úgy gondolta, ez Desora volt.

– Megmondtam, hogy mindenki maradjon együtt! – Harag száguldott át a Forráson, hullámai megtörtek egy szikladarabon. Egy közülük eltűnt ezen a helyen, és azzal a fényverte aiel higgadtságukkal fogadják. Egy Hajadon eltűnt. Egy nő eltűnt, Shadar Logothban. – Ha megtalálom...! – Lépésről lépésre küzdötte le azt az őrjöngést, amely azzal fenyegette, hogy végül elnyeli az üresség. Amit Liahval tenni akart, az nem volt más, ordítani vele, míg ájultan össze nem esik, majd az élete hátralévő részére Sorilea kezére adni. A fehéren izzó őrjöngés viszont vért akart. – Szóródjatok szét párokban. Kiabáljatok, nézzetek be mindenhova, de sehova se menjetek be, semmilyen okból. És maradjatok távol az árnyékoktól. Itt valamennyien meghalhattok, mielőtt bárki észrevenné közületek. Ha egy épületben találtok rá, ha úgy is tűnik, hogy jól van, keressetek meg engem, kivéve, ha kijön hozzátok.

– Gyorsabban kutathatunk, ha egyesével megyünk – szólalt meg Urien és Sulin egyetértően bólogatott. Túl sokan bólogattak.

– Párokban! – Rand újra leküzdötte a dühöt magában. A Fény égesse meg az aiel konokságot! – Így legalább van valaki, aki figyel a hátatokra. Egyszer és mindenkorra, tegyétek, amit mondtam! Már jártam itt, tudok egy keveset erről a helyről.

Néhány perccel később, ami alatt leginkább azon vitatkoztak, hogy hányan maradjanak Rand mellett, húsz, aielekből álló pár indult el. Az egyetlen, aki maradt, Jalani volt, legalábbis Rand így gondolta, bár kendőn keresztül nehéz volt megítélni. Most az egyszer nem tűnt boldognak amiatt, hogy őt kell őriznie, a zöld szemekben határozottan egy csipetnyi komorság látszott.

– Azt hiszem, mi alkothatunk egy újabb párt – szólalt meg Haman, Covrilra nézve.

A nő bólintott.

– Erith pedig itt maradhat.

– Nem! – Rand és Erith szinte ugyanabban a pillanatban kiáltott fel. Az idősebb ogierek arcukon súlyos helytelenítéssel fordultak vissza feléjük. Erith füle annyira megereszkedett, hogy úgy tűnt, mintha le akarna esni.

Rand határozottan kézben tartotta dühét. Valamikor úgy tűnt, a Forrásba burkolózva minden harag távol kerül tőle, alig többel kötődve hozzá, mint egy cérnaszál. Most egyre inkább úgy tűnt, hogy hatalmába keríti, uralja a Forrást. Ami katasztrófát okozna. Ettől eltekintve azonban...

– Sajnálom. Nem volt jogom rád kiáltani, Haman Vén, és rád sem, Covril Szóló. – Így kell ezt vajon helyesen mondani? Ilyenfajta rang volt ez is? A reakcióikban semmi nem utalt másra. – Nagyra értékelném, ha valamennyien velem maradnátok. Így együtt tudnánk kutatni.

– Ahogy gondolod – mondta Haman. – Bár tényleg nem látom be, hogyan nyújthatnék én neked több védelmet, mint te magadnak, de te tudod. – Erith és Covril is egyetértően bólintott. Randnek fogalma sem volt, miről beszélhet Haman, de nem ez tűnt a megfelelő időnek arra, hogy megkérdezze, hiszen mindhármukat láthatóan felvidította, hogy megvédelmezhetik őt.

– Amíg követed a saját szabályaidat, Rand al'Thor – a zöld szemű Hajadon minden kétséget kizáróan Jalani volt, és hallhatóan fellelkesítette, hogy nem csak állnia és várnia kell. Rand remélte, hogy a többiek jobban felfogták, milyen hely is ez valójában.

A keresés az elejétől fogva lehangoló volt. Fel és le sétáltak az utcákon, miközben láthatatlan szemek figyelték őket, néha kőtörmelék kupacokon mászva át, felváltva kiabálva: „Liah! Liah!” Covril kiáltásától a ferde falak csikorogni kezdtek; Hamanétól rosszat sejtetően ingadoztak. Semmi választ nem kaptak. Az egyetlen zaj, amit hallottak az utcákon, a kereső csapatok kiáltásai és a gúnyolódó visszhang volt. Liah! Liah!

A nap csaknem elérte pályája csúcspontját, mikor Jalani megszólalt:

– Nem hiszem, hogy ilyen messzire elment volna, Rand al'Thor. Kivéve, ha el akart volna távolodni tőlünk, de ilyet nem tenne.

Rand elfordult azoktól a széles kőlépcsőn álló, árnyékos oszlopoktól, melyek között megpróbált belátni a mögöttük elterülő hatalmas csarnokba. Amennyire ki tudta venni, semmi más nem volt odabenn, mint piszok. Semmi lábnyom A láthatatlan figyelők elhalványultak, még nem tűntek el, de már nem voltak messze tőle.

– Addig kell kutatnunk utána, ameddig csak tudunk. Talán... – Nem tudta, hogyan fejezhetné be a mondatot. – Nem akarom itt hagyni, Jalani.

A nap feljebb emelkedett, majd elkezdett ereszkedni pályáján, ő pedig egy valaha volt palota vagy talán egy egész épületegyüttes tetején állt. Most már csak egy domb volt, melyet az évek során annyira megviselt az időjárás, hogy a törött téglák és a száraz földből helyenként kiálló, megmunkált kődarabok utaltak arra, hogy valaha más volt.

– Liah! – kiáltotta tölcsért csinálva a kezéből. – Liah!

– Rand al'Thor – szólt fel hozzá egy Hajadon a lenti utcáról, leengedve kendőjét, így láthatta, hogy Sulin az. Ő és más, még elkendőzött Hajadonok álltak ott Jalani és az ogierek mellett. – Gyere le.

Lemászott hozzájuk, porfelhőt és téglák, kövek apró darabkáit verve fel, olyan gyorsan, hogy kétszer csaknem elesett.

– Megtaláltátok?

Sulin megrázta fejét.

– Már megtaláltuk volna, ha még életben lenne. Nem ment volna messzire a saját jószántából. Ha valaki elragadta őt, akkor holtan vitte el; nem hiszem, hogy könnyen megadta volna magát. És ha olyan súlyosan sérült, hogy nem tud válaszolni a kiáltásainkra, akkor úgy gondolom, annak is azt kell jelentenie, hogy már halott. – Haman szomorúan felsóhajtott. Az ogier nők hosszú szemöldöke arcukig ereszkedett; valamilyen ok miatt szomorú, kérő pillantásaikat Rand felé irányították.

– Folytassátok a keresést – mondta.

– Talán benézzünk az épületekbe is? Sok olyan szoba van, ahova kintről nem látunk be.

Rand habozott. A délután közepén jártak már, és újra érezte a figyelő tekinteteket. Egyre erősebben, ahogy a nap lejjebb ereszkedett, épp mint mikor először járt itt. Az árnyékok nem biztonságosak Shadar Logothban.

– Nem. De folytatjuk a kutatást.

Nem volt biztos benne, milyen hosszú ideig járkált fel-alá az utcákon kiabálva, de egy idő után Urien és Sulin léptek elé, mindketten elkendőzetlenül. A nap nyugaton a fák koronáján ült, egy vérvörös gömb, a felhőtlen égen. Az árnyékok hosszúra nyújtóztak a romok között.

– Olyan sokáig fogok keresni, amíg csak kívánod – mondta Urien –, de a kiáltozással és figyeléssel már nem megyünk semmire. Ha az épületekben is kutathatnánk...

– Nem. – Csak krákogásnak tűnt, mikor megszólalt, és Rand megköszörülte a torkát. Fény, de szeretett volna inni egy kis vizet. A láthatatlan figyelők megtöltöttek minden ablakot, minden nyílást, ezerszámra, várakozva, figyelve őket. És árnyékok borították be a várost. Az árnyékok nem voltak biztonságosak Shadar Logothban, de a sötétség a halált hozza magával. Mashadar kelt életre a napnyugtával.

– Sulin, én... – Nem tudta rávenni magát, hogy kimondja, fel kell adniuk, hátra kell hagyni Liahot, akár él, akár halott, aki talán eszméletlenül fekszik valahol, egy fal mögött vagy kövek halma alatt, amelyek rázuhanhattak. Lehetséges.

– Bármi is figyel minket, azt hiszem, az éjszakára vár – szólalt meg Sulin. – Benéztem ablakokon, ahonnan valami visszanézett rám, pedig nem volt ott semmi. Olyasmivel táncolni a lándzsa táncát, amit nem látunk, nem lesz könnyű.

Rand azon vette észre magát, hogy azt kívánja, bárcsak újra mondaná, hogy Liah halott, és mehetnének el innen. Liah fekhetett sérülten valahol, lehetséges volt. Megérintette kabátzsebét; a kis kövér embert ábrázoló angreal Caemlynben maradt kardjával és a jogarral együtt. Nem volt biztos benne, hogy mindenkit meg tudna védeni, ha leszáll az éjszaka. Moiraine azt mondta, hogy a teljes Fehér Torony sem tudná megölni Mashadart. Már ha lehet azt mondani, hogy élő.

Haman megköszörülte torkát.

– Amire Aridhollal kapcsolatban emlékszem – mondta, szemöldökét ráncolva –, illetve Shadar Logothtal, az az, ha a nap lemegy, valószínűleg mindannyian meghalunk.

– Igen – válaszolt neki Rand vonakodva. Liah talán még életben van. A többiek, Covril és Erith kicsit távolabb összedugták a fejüket. Mormolásukból csak a „Loialt” értette.

A kötelesség nehezebb egy hegynél, a halál könnyebb a tollpihénél. Lews Therin ezt tőle vette át – úgy tűnt, az emlékek áramlása mindkét irányba működik –, de szíven ütötte vele.

– Mennünk kell – mondta. – Akár életben van Liah, akár halott, mennünk kell. – Urien és Sulin csak bólintott, de Erith közelebb lépett, megragadta a vállát, meglepően gyengéden egy olyan kéztől, mely le tudta volna tépni a fejét.

– Ha zavarhatlak – szólalt meg Haman –, sokkal tovább maradtunk, mint az várható volt. – Az ereszkedő napra mutatott. – Ha megtennéd nekünk azt a szívességet, hogy kiviszel a városból, ugyanazon a módon, ahogy idehoztál minket, nagyon hálásak lennénk neked.

Rand emlékezett a Shadar Logothon kívül elterülő erdőre. Most nincsenek ott trallokok és Myrddraalok, de sűrűn állnak a fák, és csak a Fény tudja, hogy milyen messze vagy melyik irányban van a legközelebbi falu.

– Ennél is jobbat fogok tenni – válaszolta. – Egyenesen Folyóközbe tudlak vinni benneteket a lehető leggyorsabban.

A két idősebb ogier komolyan bólintott.

– A Fény és a nyugalom áldása legyen rajtad segítségedért – mormolta Covril. Erith füle lelkesen remegett, talán egyaránt amiatt, hogy láthatja Loialt és elhagyhatja Shadar Logothot.

Rand habozott egy pillanatra. Loial talán Emondmezőn van, de nem viheti őket oda. Túl nagy az esélye annak, hogy a hírek az ott jártáról kikerülhetnek Folyóközből. A falutól távol kell megérkezniük, elég messze ahhoz, hogy elkerüljék a farmokat, melyek szorosan körbevették.

A függőleges fénycsík felvillant majd szélesedni kezdett, a rontás újra lüktetni kezdett benne, sokkal erősebben, mint az előbb; a föld rázkódni kezdett csizmatalpai alatt.

Fél tucat aiel szökkent át, őket a három ogier követte olyan gyorsan, ami ilyen körülmények között egyáltalán nem tűnt illetlennek. Rand szünetet tartott, visszanézett a romos városra. Megígérte, hogy hagyja a Hajadonokat meghalni érte.

Mikor az utolsó aiel is átlépett, Sulin felszisszent. Ránézett, de ő Rand kezét nézte. Tenyerét, melybe körmei sebet vájtak, melyekből vér szivárgott. A Forrásba burkolózva a fájdalom valaki másénak tűnt. A fizikai seb nem jelentett semmit, az begyógyul. De sokkal mélyebben vájt sebeket magába, ahol senki nem láthatta. Minden halott Hajadonért egyet, ami soha nem fog begyógyulni.

– Végeztünk itt – mondta, és átlépett a kapun keresztül Folyóközbe. A lüktetés eltűnt a kapuval együtt.

Szemöldökét ráncolva Rand megpróbálta betájolni magát. A kaput pontosan elhelyezni nem könnyű olyan helyre, ahol még soha nem jártál, de ő egy olyan mezőt választott, amit ismert: egy gyomos rétet jó kétórányi járásra Emondmezőtől, amit soha senki semmire nem használt. A vöröses alkonyatban mégis birkákat látott, és egy fiút pásztorbottal a kezében, íjjal a hátán, aki őket nézte százlépésnyi távolságból. Randnek nem volt szüksége a Hatalomra ahhoz, hogy tudja, a fiú szeme annyira kidülled, hogy majdnem kiesett a helyéből. A pásztorbotot eldobva elrohant egy tanyaház felé, amely nem volt itt, mikor Rand utoljára erre járt. Egy cseréptetős tanyaház.

Egy pillanatra Rand elgondolkodott, hogy vajon egyáltalán Folyóközben van-e. De nem, a hely hangulata elárulta neki, hogy ott van. A levegő illata otthont kiáltott. Mindaz a változás, amiről Bode és a lányok meséltek neki – akkor nem igazán fogta fel, soha semmi nem változott igazán Folyóközben. Vissza kellett volna küldeni a lányokat ide, vissza az otthonukba? A te dolgod az, hogy távol maradj tőlük. Nyugtalanító gondolat volt.

– Emondmező arra van – szólalt meg. Emondmező. Perrin. Talán Tam is ott van, a Borforrás Fogadóban, Egwene szüleivel. – Loialnak itt kell lennie. Nem tudom, hogy oda tudtok-e érni a sötétség leszállta előtt. Talán meg kellene kérdeznetek a tanyaháznál. Biztos vagyok benne, hogy kapnátok helyet, ahol alhattok. Ne meséljetek nekik rólam. Ne mondjátok el, hogyan érkeztetek. – A fiú látta, de a meséjét majd mesének tartják, mely eltúlozta az ogierek érkezését.

Csomagjaikat hátukra véve, Haman és Covril pillantást cseréltek, majd az utóbbi megszólalt.

– Nem mondunk semmit arról, hogyan érkeztünk. Az emberek majd kialakítják a saját meséiket.

Haman végigsimított szakállán, majd megköszörülte torkát.

– Nem kell megölnöd magad.

Rand még a Forrást érintve is megrémült.

– Hogyan?

– Az út, amely előtted áll – morajlotta Haman – hosszú, sötét, és attól tartok, nagyon véres. De élned kell, hogy elérd a végét.

– Elérem – válaszolt Rand kurtán. – A Fény legyen veletek. – Megpróbált némi melegséget juttatni a búcsúba, valamilyen érzést, de nem volt biztos benne, hogy sikerrel járt.

– A Fény legyen veled – mondta Haman, és a nők visszhangozták szavait, mielőtt mind a hárman a tanyaház felé fordultak volna. De még Erith szavai se hangzottak úgy, mintha hinne bennük.

Egy pillanatig Rand még ott állt. Emberek jelentek meg a ház előtt, figyelve, ahogy az ogierek közeledtek, de Rand északnyugat felé nézett, nem Emondmező felé, hanem a farm irányába, ahol felnőtt. Mikor elfordult és megnyitotta a kaput Caemlyn felé, mintha a saját karját szakította volna le. A fájdalom sokkal megfelelőbben emlékeztette Liahra, mint egy karcolás.

Huszonkettedik fejezet

Délre

Az öt kő egyenletesen pörgő kört írt le Mat keze felett, egy piros, egy kék, egy halványzöld, a többi érdekesen csíkozott. Továbblovagolt, csak térdeivel irányítva Pipit. A fekete nyelű lándzsa a hevederbe dugva himbálózott mögötte, a másik oldalon felajzatlan íja. A kövek Thom Merrilinre emlékeztették, aki megtanította zsonglőrködni. Azon gondolkodott, vajon él-e még az öreg fickó. Talán nem. Rand elküldte a mutatványost Elayne és Nynaeve után, ami nagyon régen történt már, állítólag, hogy felügyeljen rájuk. Ha létezett két nő, akik kevésbé igényeltek felügyeletet, akkor Mat nem ismerte őket, de nem létezhetett másik kettő, akik előbb gyilkolnának meg egy férfit, mert nem hallgatnak a szavára. Nynaeve, aki mindenbe belekötött, amit egy férfi tett, mondott vagy gondolt, állandóan azt az átkozott hajfonatát rángatva. És Elayne, az átkozott leányörökös, aki azt hitte, hogy bármit megtehet, orrát magasra emelve megmondta neked, mit tegyél, legalább olyan rossz volt, mint Nynaeve, vagy még rosszabb, mert ha fennhéjázása nem működött, elmosolyodott, megvillantotta a gödröcskét az állán, és elvárta, hogy mindenki a lábai elé hulljon, csak mert csinos. Remélte, hogy Thomnak sikerült túlélnie a társaságukat. Bár bízott benne, hogy valamennyien jól vannak, nem esett volna kétségbe, ha rájön, hogy legalább egyszer alaposan bajba keveredtek, mióta elrohantak, a Fény tudja hova. Hadd jöjjenek rá, milyen, ha nincs a közelben, hogy kirángassa őket, amiért persze soha nem kapott egyetlen kedves szót sem. Nem túl nagy bajba persze – épp csak annyira, hogy azt kívánják, bárcsak a közelben lenne Mat Cauthon, hogy újra megmentse őket, mint egy idióta.

– Veled mi a helyzet, Mat? – kérdezte Nalesean, közelebb léptetve. – Elgondolkodtál már valaha azon, milyen lenne őrzőnek lenni?

Mat csaknem elejtette a köveket. Daerid és Talmanes őt nézték, izzadva és a választ várva. A nap lefelé ereszkedett a horizonton, hamarosan meg kell állniuk. Az alkonyat egyre hosszabbnak tűnt, ahogy a nappalok rövidültek, de Mat csak szürkületkor akart letelepedni a pipájával. Másrészről ilyen területeken a lovak kitörték a lábukat, ha eltűnt a fény. Akárcsak az emberek.

A Banda észak felé haladt mögötte – az emberek és a lovak lábai szinte eltűntek az általuk felvert porban, a zászlók lengedeztek, a dobok ellenben hallgattak –, alacsony dombokon keresztül, melyeket szórványosan sűrű bozót borított. Tizenegy napja hagyták el Maerone-t, és már félúton voltak Tear felé, vagy talán még közelebb, jóval gyorsabban haladva, mint amiben Mat reménykedett. És csak egyetlen napot kellett pihentetniük a lovakat. Nem mintha sietett volna, hogy átvegye Weiramon helyét, de meglepődött azon, hogy mekkora utat tudnak megtenni napfelkelte és napnyugta között, ha rá vannak kényszerítve. Eddig a legjobb eredményük negyvenöt mérföld volt, amennyire utána tudtak számolni. Természetesen a szállítószekereknek a fél éjszakára szükségük volt, hogy utolérjék őket, de a gyalogosok egyértelműen bebizonyították, hogy hosszú távon megfelelő vetélytársnak bizonyulhatnak a lovasok számára, sőt, talán rövid távon is.

Kicsit hátrébb és keletnek, aielek egy csoportja küzdött le egy fákkal borított emelkedőt, könnyedén futva, lassacskán csökkentve a távolságot. Valószínűleg napfelkelte óta futottak és futni fognak az éjszaka leszálltáig, ha nem tovább. Ha akkor hagyják le a Bandát, mikor még elég a fény ahhoz, hogy lássák őket, bátorítást jelenthetnek a holnapi napra. Eddig még bármikor lehagyták őket az aielek, az emberek mindig késznek mutatkoztak arra, hogy egy vagy akár két mérfölddel többet próbáljanak teljesíteni másnap.

Néhány mérfölddel előttük a bozótos újra áthatolhatatlan erdőbe olvadt; valószínűleg le kell táborozniuk az Erininhez közel, ám még mielőtt elérik azt. Mikor felértek egy dombtetőre, Mat láthatta a folyót és az öt bérelt folyami hajót, melyeken a Vörös Kéz lobogott. Négy Maerone felé hajózik, hogy újra megpakolják őket, elsősorban a lovak takarmányával. Amiket nem látott, de tudta, hogy ott kell lenniük, az emberek voltak, akik közül néhányan a folyó mentén felfelé kószáltak, néhányan lefelé, páran megváltoztatták irányukat, ha találkoztak egy olyan csoporttal, melyet meggyőző nyelvű ember vezetett. Volt, aki rendelkezett kordéval, melyet általában ő maga vontatott, vagy esetleg szekérrel, de legtöbbjük minden tulajdona az volt, amit a hátukon cipeltek; még a legostobább útonálló is megtanulta, hogy nincs értelme zaklatni őket. Mat nem tudta, merre tartanak, és úgy tűnt, ők sem, de elegen voltak ahhoz, hogy eltömítsék az utakat a folyó mentén. Ha ez a rengeteg ember nem lenne úton, a Banda sokkal jobban tudna haladni errefelé.

– Őrző? – kérdezte Mat, a köveket nyeregtáskájába dugva. Bármikor találhatott volna másikat, de tetszettek neki ezek a színek. Egy sastollat is őrzött ott, valamint egy időjárás által megviselt, hófehér követ, melybe mintha egykor csigavonalakat véstek volna. Volt ott egy hatalmas szikladarab is, amely úgy nézett ki, mintha egy szobor feje lenne, de akkora volt, hogy szekérre lett volna szükség, hogy elvigyék. – Soha. Mind ostoba bolond, hagyják, hogy az aes sedai-ok az orruknál fogva vezessék őket. Mi történt, hogy ilyesmiket kérdezel?

Nalesean megrántotta a vállát. Csaknem ömlött róla az izzadság, mégis viselte kabátját – ma éppen egy kéket, piros csíkozással – nyakáig begombolva. Maté nyitva állt, mégis úgy érezte, felforr.

– Gondolom, az aes sedai-ok miatt – válaszolta a teari. – A fenébe is, nem tehetsz mást, mint hogy rájuk gondolsz, nem igaz? Úgy értem, itt egyen meg a fene, mire készülhetnek? – Az Erinin túloldalán lévő aes sedai-okra gondolt, akik a hírek szerint fel-alá rohangáltak a folyó mentén, gyorsabban, mint a vándorok, akik szintén ott voltak.

– Én azt mondom, a legjobb nem is gondolni rájuk. – Mat megérintette az ezüst rókafejet ingén keresztül, még ezzel együtt is hálás volt, hogy az aes sedai-ok a folyó túloldalán vannak. A katonái közül egy maroknyi ott volt valamennyi hajón, és amilyen kevés falu volt errefelé, az ő utasítására, minden egyes alkalommal, mikor valaki a távolabbi partra utazott, mindig kiszálltak a hajóból, hogy a lehető legtöbbet kiderítsék. A hírek eddig nem sok mindent fedtek fel, és legtöbbjük kellemetlen volt. Az aes sedai özönlésről szóló még a legkellemesebbek közé tartozott.

– És hogyan ne gondoljunk rájuk? – kérdezte Talmanes. – Gondolod, hogy a Fehér Torony valóban támogatja Logaint? – Ez a legújabb hírek egyike volt, csak két nappal ezelőtti.

Mat hátratolta kalapját annyira, hogy meg tudja törölni homlokát, mielőtt válaszolt. Az éjszaka leszállta után hidegebb lesz. De nincs bor, pálinka, nők és persze nincs kockázás sem. Ki akarna katona lenni?

– Nem sok minden volt, amit az aes sedai-okról mondtam. – Becsúsztatta ujjait a nyakán viselt kendő mögé, hogy meglazítsa. Az egyik dolog az őrzőkkel kapcsolatban, amit megfigyelt Lan esetében, az volt, hogy soha nem izzadnak. – De ez? Talmanes, azt kell hinnem, hogy korábban aes sedai voltál. Így volt, vagy nem így volt?

Daerid nevetve a nyeregkápa fölé görnyedt, Nalesean csaknem lezuhant a lováról a kacagástól. Talmanes először megmerevedett, de aztán elvigyorodott ő is. Csaknem felkuncogott. A férfinak nem volt sok humorérzéke, de egy kevés talán mégis akadt.

De komolysága gyorsan visszatért.

– És mi a helyzet a Sárkány Követőivel, Mat? Ha igaz, akkor gondot jelenthet – a többiek kacagását mintha fejszével vágták volna el.

Mat elfintorodott. Ez volt a legújabb hír vagy pletyka – nevezd, ahogy akarod –, melyet tegnap hallottak, hogy egy falut felégettek valahol Murandyben. Különösen szörnyű dolog, mivel legyilkoltak mindenkit a családtagjaikkal együtt, aki nem esküdött fel az Újjászületett Sárkányra.

– Rand majd gondoskodik róla. Ha igaz. Aes sedai-ok, Sárkány Követői, mindez az ő dolga, nekünk nem kell törődnünk velük. A sajátunkra kell odafigyelnünk.

Ez persze egyikük arcát sem tette kevésbé komorrá. Elég felégetett falut láttak már, és még többet fognak, ha elérnek Tearbe. Ki akar katona lenni?

Egy lovas tűnt fel a következő emelkedő tetején, feléjük vágtatva. Inkább átugratta lovát egy bozóton, semhogy megkerülte volna, még a domboldalon lefelé haladva is. Mat jelt adott a megállásra, hozzátéve:

– Semmi trombita.

Szavait elhalkuló mormolás követte háta mögött, de szemét továbbra is a lovason tartotta.

Izzadságtól csepegve, Chel Vanin Mat előtt fékezte meg sötétbarna csődörét. A durva, szürke kabát úgy illett testes alkatára, mint egy zsák, és ő maga is zsákmódra ült a nyeregben. Vanin kövér volt, ezt nem lehetett tagadni. Bár első ránézésre hihetetlennek tűnt, bármin képes volt lovagolni, ami erre a világra született, és nagyon jó volt ebben.

Jóval azelőtt, hogy elértek volna Maerone-ba, Mat azzal a kéréssel lepte meg Naleseant, Daeridet és Talmanest, hogy mondják meg a legjobb vadorzók és lótolvajok nevét az embereik közül, akikről tudják, hogy vétkesek, de semmit nem tudnak rájuk bizonyítani. A két nemes határozottan tagadta, hogy ilyen emberek szolgálnának náluk, de egy kis ösztökélés után megneveztek három cairhienit, két tearit és meglepetésére két andorit. Mat nem hitte volna, hogy bármely andori elég ideig marad a seregben ahhoz, hogy ilyen téren nevet szerezzen magának; a szóbeszéd nyilvánvalóan gyorsan terjedt.

Ezt a hét embert maga elé szólította, és azt mondta nekik, hogy felderítőkre van szüksége, és egy jó felderítő csaknem ugyanazokat a képességeket használja, mint egy vadorzó vagy egy lótolvaj. Nem veszteget figyelmet arra, hogy buzgón tagadták, hogy bármilyen bűnt is elkövettek volna valaha – még inkább, mint Talmanes és Nalesean együtt, ugyanolyan ékesszólóan, csak kicsit nyersebben, büntetlenséget ajánlott fel valamennyi eddig elkövetett tolvajlásra, háromszoros zsoldot és kevesebb munkát, míg az igazat mondják. És akasztást az első hazugságért; nagyon sokan meghalhatnak egy felderítő hazugsága miatt. Még a fenyegetés ellenére is kaptak az alkalmon, talán a kevesebb munka, talán a több ezüst vonzotta őket.

De heten nem voltak elegen, így azt kérte tőlük, hogy javasoljanak még másokat és tartsák észben, amit a szükséges képességekről mondott, valamint azt a tényt is, hogy a háromszoros zsoldjuk nagyrészt azok képességein fog múlni, akiket megneveznek. Ez meglehetősen hosszú fejvakargatást és éles pillantásokat váltott ki, de közben mondtak további tizenegy nevet, végig kiemelten hangoztatva, hogy semmit sem tudnak ezekről a fickókról. Tizenegy ember, akik elég jó vadorzók és lótolvajok ahhoz, hogy elkerüljék Daerid, Talmanes és Nalesean figyelmét, de nem elég jók ahhoz, hogy ennek a hétnek a figyelmét ne keltsék fel. Mat ugyanazt az ajánlatot tette nekik, és újra neveket kérdezett. Egy idő után elértek arra a pontra, ahol már nem kerültek elő újabb nevek, ekkor negyvenhét felderítője volt. A nehéz idők sok embert rávettek arra, hogy katonának álljon ahelyett, hogy azt a mesterséget folytatná, melyet inkább űzne.

Az utolsó, akit mindhárom előtte lévő megnevezett, Chel Vanin volt, egy andori, aki Maerone-ban élt, nagy területen működött az Erinin mindkét oldalán. Vanin el tudta lopni egy fácán tojását anélkül, hogy megzavarná a tojót a fészkén, bár valószínűtlennek tűnt, hogy elfelejtené őt is a zsákjába tenni. Vanin el tudott lopni egy lovat egy nemes alól úgy, hogy az csak két nappal később vegye észre a hiányt. Vagy legalábbis ajánlói ezekkel a hódolatteljes szavakkal nyilatkoztak róla. Foghíjas mosolyával és a tökéletes ártatlanság kifejezésével kerek arcán, Vanin azt állította, hogy ő istállófiú és néha kovács, ha tud munkát találni.

De elfogadná a munkát a Banda normál zsoldjának négyszereséért. Eddig több, mint érdemesnek bizonyult rá.

Vanin nyugtalannak tűnt, ahogy azon a dombtetőn Mat előtt ült a lován. Helyeselte a fiú törekvését, hogy ne szólítsák „uram”-nak, hiszen senki előtt nem szeretett meghajolni, de arra hajlandó volt, hogy megérintse homlokát kézfejével, a tisztelgés egy durva formáját mutatva be.

– Azt hiszem, ezt látnod kell. Nem tudom, mit lehetne tenni. Meg kellene nézned személyesen.

– Várjatok itt – mondta Mat a többieknek. – Mutasd meg!

Nem kellett sokáig lovagolniuk, csak két dombon át és felfelé a kanyargó folyó mentén, melyet széles sávban kiszáradt iszap szegélyezett. A szag előre jelezte, mit akar neki mutatni Vanin, még mielőtt az első keselyűk ügyetlenül felemelkedtek volna a levegőbe. A többi csak néhányat csapott szárnyaival, és néhány lépéssel odébb letelepedett, tollatlan fejükkel kapkodva és kihívásokat rikoltozva. Rosszabbak voltak azok, amelyek fel sem emelték fejüket vacsorájukból, azok a piszkos, fekete tollas, mozgó oszlopok.

Egy felborult szekér, mely mintha apró ház lett volna kerekeken, élénk zölddel, kékkel és sárgával festve, kolompár karavánként azonosította őket, de kevés kocsi menekült meg az elhamvadástól. Testek hevertek mindenfelé, férfiak, nők, gyerekek, ragyogó ruháik szétszaggatva és megszáradt vérrel beszennyezve. Mat egy része hidegen mérlegelte a történteket; de a többi szeretett volna megszabadulni gyomra tartalmától vagy elrohanni, bármit tenni, csak ne kelljen itt ülnie Pipi hátán. A támadók először nyugatról jöttek. A férfiak és az idősebb fiúk nagy része ott hevert, elkeveredve azzal, ami több nagytermetű kutya maradványa lehetett, amik megpróbáltak egy vonalat formálni, hogy testükkel tartsák fel a támadókat, míg a nők és gyermekek elrohannak. Hiábavaló menekülés. Holttestek halma mutatta, hol futottak bele a támadók újabb csoportjába. Most már csak a keselyűk mozogtak.

Vanin undorodva kiköpött a fogai között lévő résen keresztül.

– Elüldözöd őket, még mielőtt túl sokat lopnának – elviszik a gyerekeket is, ha nem figyelsz, hogy a sajátjukként neveljék fel –, talán adsz is egy kis lökést, hogy gyorsabban eltűnjenek, de nem tennél ilyet. Ki tehette?

– Nem tudom. Banditák. – Valamennyi ló elmenekült. De a banditák lopni akarnak, nem gyilkolni, és egyetlen kolompár sem állna ellen egy tolvajnak, még akkor sem, ha az utolsó fillérét ellopja, és tetőtől talpig levetkőzteti. Mat kényszerítette kezét, hogy lazítsa meg fogását a gyeplőn. Sehova nem tudott nézni, ahol nem látott egy halott nőt, egy halott gyermeket. Bárki is tette, nem akart túlélőket hagyni. Lassan körbelovagolta a területet, miközben megpróbálta figyelmen kívül hagyni a keselyűket, akik sziszegtek és kitárták szárnyukat, mikor elhaladt előttük. A talaj túl száraz volt ahhoz, hogy igazán jó nyomokat találjon, de úgy gondolta, a lovak különböző irányokba távoztak. Végül visszaért Vanin elé.

– El is mondhattad volna. Nem kellett volna látnom. – Fény, de még mennyire nem!

– Elmondtam, hogy nem voltak jó nyomok – válaszolta Vanin, lovával átgázolva a sekély folyón. – Ezt viszont látnod kell.

A tűz elpusztította a legtöbb, oldalán heverő kocsit, de a szekérágy megmaradt, piros küllőjű, sárga kerekekkel alátámasztva. Egy férfi támaszkodott neki keményen, akinek kabátján még mindig látszott némi szemfájdító kék szín, egyik szétnyíló keze fekete a vértől. Amit remegő betűkkel felírt, sötéten kiemelkedett a kocsi aljának fájáról.

MONDD EL AZ ÚJJÁSZÜLETETT SÁRKÁNYNAK

Mit mondjon el neki? – gondolta Mat. Hogy valaki kolompárok egy egész karavánját legyilkolta? Vagy talán a férfi még azelőtt meghalt, hogy ezt felírhatta volna? Nem az első alkalom lenne, mikor a kolompárok értékes információhoz jutnak. Egy regényben addig élt volna, hogy legalább a győzelemhez szükséges minimumot leírhassa. De bármi is legyen az üzenet, most már nincs senki, aki akár csak egyetlen szóval is többet tudna.

– Igazad volt, Vanin. – Mat habozott. Mit mondjon el az Újjászületett Sárkánynak? Nincs szükség még több szóbeszédre, mint ami már most is terjed. – Égesd el a kocsi maradékát is. És ha valaki kérdezi, csak rengeteg halott férfi volt itt. – És nők. És gyerekek.

Vanin bólintott.

– Mocskos gazemberek – mormolta és újra kiköpött fogain keresztül. – Úgy sejtem, lehettem volna egy közülük.

Aielek egy csapata bukkant fel, három- vagy négyszázan lehettek. Lesiettek a lejtőn, és a kocsiktól alig ötven lépésnyire keresztezték a folyamot. Sokan üdvözlően megemelték kezüket. Mat nem ismerte őket, de sok aiel hallott már Rand al'Thor barátjáról, aki kalapot visel, és akivel jobb nem leülni kockázni. Átkeltek a folyón, fel a következő emelkedőre, mintha az a rengeteg holttest nem is létezett volna.

Átkozott aielek – gondolta Mat. Tudta, hogy az aielek kerülik a kolompárokat, figyelmen kívül hagyják őket, bár nem tudta ennek okát, de ez...

– Nem hiszem – mondta végül. – Égesd el, Vanin.

Talmanes és a másik kettő természetesen ugyanott várták, ahol hagyta őket. Mikor Mat elmondta nekik, mi fekszik odaát, és hogy csapatokat kell küldeni, hogy eltemessék őket, komoran bólintottak. Daerid hitetlenkedve dörmögte:

– Kolompárok?

– Letáborozunk itt – tette hozzá Mat.

Megjegyzéseket várt – még elég fény volt néhány mérföld megtételéhez, és ők hárman fogadást kötöttek arra, hogy milyen messzire tud eljutni a Banda egy nap alatt –, de Nalesean csak annyit mondott:

– Leküldök egy embert, hogy jelezzen a hajóknak, mielőtt túl messzire előrehaladnak.

Talán ugyanazt érezték, amit ő. Bármennyit haladnak felfelé a folyó mentén, nem tudnák elkerülni, hogy legalább a keselyűket ne lássák, melyeket a temető csapatok felzavarnak. Az, hogy egy férfi már látott halált, még nem jelentette azt, hogy élvezte is. Mat a maga részéről úgy érezte, ha még egyszer látnia kell azokat a madarakat, ki kell ürítenie a gyomrát. Reggel már csak sírok lesznek, látótávolságon kívül.

De az emlék nem ment ki a fejéből, még akkor sem, mikor már felállították sátrát a legmagasabb dombtetőn, ahol elérhették a folyóról felemelkedő szellők, már ha valaha is lesz egy, ami felemelkedik. Testek, melyeket legyilkoltak, és keselyűk gyaláztak meg. Rosszabb, mint a csata a shaidók ellen Cairhiennél. Ott Hajadonok haltak meg, de nem látott sokat közülük, és ott nem voltak gyerekek. A kolompárok nem tudtak harcolni, hogy megvédjék az életüket. Senki sem gyilkolta az Utazó Népet. Felkapta a maga részét a marhahúsból és babból, és visszavonult sátrába, amint csak tudott. Még Nalesean se akart beszélgetni és Talmanes feszültebbnek tűnt, mint valaha.

Szóbeszéd terjedt el a gyilkosságokról. Olyan csend volt a sátrak között, amihez hasonlót Mat korábban soha nem hallott. Általában a sötétség beköszöntekor legalább egy kevés harsány kacagást és néha hamis és sikamlós dalokat lehetett hallani, míg a zászlósok el nem zavarták aludni azt a maroknyi férfit, akik nem akarták elismerni, hogy elég fáradtak már. A mai este ahhoz volt hasonló, amikor egy falut találtak temetetlen halottakkal vagy egy csoport menekültet, akik próbálták megvédeni kevés tulajdonukat az útonállókkal szemben. Kevesen tudtak nevetni vagy énekelni ilyesmi után, és általában őket is elhallgattatták a többiek.

Mat pipázva feküdt, mikor a sötétség megérkezett, de sátra zárva volt, és nem érkezett meg az álom a kolompár halottak emlékeivel, és régebbi halottak régebbi emlékeivel. Túl sok csata és túl sok halott. Megérintette a lándzsát, idézve az ősi nyelven írt feliratot a fekete nyélen:

„Leírtuk a szerződésünk, megegyezés megszületett.
Gondolat időnek nyílvesszeje, emléked sose feledd.
Amit kértél, megadatott: s ára fizettetett.
A szerződés legrosszabba már teljesen tied.”

Egy idő után felkapta takaróját, egy pillanattal később a lándzsát is, és alsóneműben kisétált s sátor elé. Az ezüst rókafej meztelen mellkasán visszatükrözte a fogyó hold fényét. Enyhe szellő támadt fel, csekély felfrissülést hozva, néha gyengén megmozdítva a Vörös Kéz lobogóját a rúdon, melyet a sátra előtt döftek le a talajba, de mégis jobb volt itt kint, mint odabenn.

Lehajítva takaróját a cserjék közé, hátára heveredett. Mikor kisfiú volt, néha azzal ringatta álomba magát, hogy megnevezte a csillagképeket. Az égen nem látszott felhő, a hold elég fényt adott ahhoz, hogy a legtöbb csillagot elhalványítsa, még így, fogyatkozva is, de azért maradt elég. Ott volt magasan a feje felett a Szénásszekér, az Öt Nővér és a Három Lúd, mutatva az utat észak felé. Az íjász, a Földműves, a Kovács és a Kígyó. Az aielek ez utóbbit Sárkánynak nevezték. A Pajzs, melyet néhányan Sasszárny Pajzsának hívnak – ez elfordulásra késztette: az emlékei közül néhányban egyáltalán nem kedvelte Artur Paendrag Tanreallt –, a Szarvasbika és a Tönk. A Kupa és a Vándor a botjával fényesen kiemelkedtek a többi közül.

Valami megütötte a fülét, de nem volt biztos benne, hogy mi volt az. Ha az éjszaka nem lett volna olyan csendes, a gyenge zaj nem érződött volna oda nem illőnek, de most annak tűnt, és az is volt. Ki lopakodhat errefelé? Kíváncsian felkönyökölt – és megdermedt.

Mintha csak árnyékok lennének a holdfényben, alakok mozogtak sátra körül. A hold fénye eléggé megvilágította az egyiket, hogy lássa elkendőzött arcát. Aielek? Fényre, mi folyik itt? Halkan körbevették a sátrat, fényes fém villant az éjszakában, majd zaj hallatszott, ahogy ruhaanyagot hasítanak szét, végül eltűntek a sátorban. Csak egy pillanatba telt, és kint voltak újra. Körbenézegettek; elég fény volt ahhoz, hogy ezt lássa.

Mat maga alá vonta lábait. Ha lent marad, eltűnhet úgy, hogy ne hallják meg.

– Mat? – kiáltott fel Talmanes a domb lábától. Részegnek látszott. Mat mozdulatlanná dermedt; talán elmegy, ha azt hiszi, alszik. Az aielek mintha köddé váltak volna, de Mat biztos volt benne, hogy ott lapulnak a földhöz, ahol az imént álltak.

Talmanes csizmái közelebb csikorogtak a köveken.

– Hoztam magammal egy kis pálinkát, Mat. Meg kellene kóstolnod. Nagyon jó az álmokra, Mat. Nem emlékszel majd rájuk.

Mat azon gondolkodott, vajon az aielek meghallanák-e őt Talmanestől, ha most elindulna. Talán tíz lépésnyire alszik a legközelebbi ember – az Első Lovasszázad, Talmanes Villámai részesültek ebben a „dicsőségben” ma este –, kevesebb is, mint tíz lépés a sátráig és az aielekig. Gyorsak voltak, de egy vagy két lépés után nem tudnák elkapni, mielőtt legalább ötven ember lenne a közelében.

– Mat? Nem hiszem el, hogy alszol. Láttam az arcodat. Jobb lesz, ha előbb megölöd az álmokat. Hidd el nekem, én tudom.

Mat fogát csikorgatva megragadta lándzsáját, és mély lélegzetet vett. Két hosszú lépés.

– Mat? – Talmanes közelebb került. Az az idióta bármelyik pillanatban ráléphet egy aielre. Elvágnák a torkát egyetlen pisszenés nélkül.

A fenébe veled – gondolta Mat. – Minden, amire szükségem van, az két hosszú lépés.

– Elő a kardokkal! – kiáltotta, miközben felugrott. – Aielek a táborban! – Lerohant a lejtőn. – Gyülekezzetek a zászlóhoz! Gyülekezzetek a Vörös Kézhez! Gyülekezzetek, ti kutyaszülte sírrablók!

Ez persze mindenkit felébresztett, őt is felkeltette volna, ha valaki úgy üvölt, mint egy tüskebokorba szorult bika. Kiáltások hallatszottak minden irányból, a dobok gyülekezőt dörömböltek, a trombiták pedig csatlakoztak hozzájuk. Az Első Lovasszázad emberei ordítva dobálták le takaróikat, és kardjukat kivonva a zászló irányába rohantak.

A tény viszont az volt, hogy az aieleknek rövidebb távolságot kellett leküzdeniük, mint a katonáknak. És ők tudták, mit keressenek. Valami – ösztön, a szerencséje, vagy talán ta'veren volta – rávette, hogy megforduljon, mikor az első elkendőzött alak feltűnt mögötte, mintha a levegőből lépne elő. Nem volt ideje gondolkodni. Egy teste felé szúró lándzsa döfését kivédte a sajátja nyelével, de az aiel az ő ütését felfogta pajzsával, és a hasába rúgott. Csak az elszántság tartotta Matet talpon, mikor a levegő kiszorult tüdejéből. Kétségbeesetten elfordult a lándzsahegy elől, amely ennek ellenére végigvágott bordáján. Mat kiütötte az aiel lábait alóla a saját fegyvere nyelével, majd szíven döfte a férfit. Fény, legalábbis remélte, hogy férfi volt.

Épp időben rántotta ki lándzsáját, hogy szembenézhessen az újabb támadással. El kell rohannom, ha végre alkalmam lesz rá! Úgy kezelte a fegyvert, mint egy hosszú botot, olyan gyorsan forgatva, mint még soha életében, pörgetve védte ki az aielek felé döfő lándzsáit, miközben nem volt ideje a támadásra. Túl sokan voltak. Be kellett volna fognom azt az átkozott számat, és rohanni! Újra kapott levegőt.

– Gyülekezzetek, ti moslékzabáló birkatolvajok! Mind meghaltatok? Tisztítsátok ki a fületeket és gyülekezzetek!

Csodálkozva azon, miért nem halt meg még mindig – szerencséje volt egy aiellel szemben, de senkinek nincs elegendő szerencséje ahhoz, hogy ezzel szembenézzen –, hirtelen észrevette, hogy már nincs egyedül. Egy szikár, alsóneműt viselő cairhieni metsző üvöltéssel csaknem a lábai alá esett, hogy azonnal helyére álljon egy kardját villogtató teari, akinek inge nyitva csapkodott. Egyre többen gyűltek köré, valami olyasmit kiabálva, hogy „Matrim úr és győzelem!” és „Vörös Kéz!” vagy „Öld meg a sötétszemű férget!”.

Mat hátrébb lépett, meghagyta nekik őket. A hadvezér, aki a csatát az első sorból vezeti, ostoba. Ez azokból az ősi emlékekből származott, olyasvalakitől, akinek neve nem képezte részét ezeknek az emlékeknek. Emberek halhatnak meg itt. Ez már teljesen Mat Cauthon volt.

Végül tisztán a számokon múlt. Az aielek tucatnyian voltak, és ha nem is az egész Banda, de néhány százan elérték a dombtetőt, mielőtt vége lett. Tizenkét aiel halott, feleannyian a Bandából, és még kétszer ennyien feküdtek vérezve, de még élve, nyöszörögve, míg ellátták őket. Még rövid részvétele ellenére is, Mat legalább tucatnyi helyen sajgott és vérzett, és úgy sejtette, ezek közül legalább hármat össze kell majd varrni.

Lándzsája sétabotként is jónak bizonyult, mikor arrafelé bicegett, ahol Talmanest fektették le a földre, miközben Daerid érszorító kötést tekert bal lábára.

Talmanes fehér inge, mely szabadon lógott, két helyen is sötétebben csillogott.

– Úgy tűnik – pihegte –, Nerim újra próbálkozhat varrónőként rajtam, azokkal az átkozott sonkaujjaival.

Nerim a szolgája volt, és ugyanolyan gyakran foltozta a mesterét, mint a ruháit.

– Rendbe fog jönni? – kérdezte Mat gyengéden. Daerid megrántotta vállát. Csak nadrágját viselte.

– Szerintem ő kevésbé vérzik, mint te – nézett fel rá. Új forradás lesz majd az arcán az eddigiek mellett. – Jól tetted, hogy elálltál az útjukból, Mat. Nyilvánvaló volt, hogy téged akarnak.

– Még jó, hogy nem kapták meg, amiért jöttek. – Megrándulva lábra emelkedett, Daerid vállára támaszkodva segítségképpen. – Szégyen lett volna elveszíteni a Banda szerencséjét egy maroknyi éjszaka támadó gazember miatt.

Mat megköszörülte torkát.

– Nekem is így tűnik. – A kép, ahogy az aielek eltűntek a sátrában, újra eszébe ötlött, és megborzongott. Fény, miért akarják őt megölni az aielek?

Nalesean tűnt fel abból az irányból, ahol a halott aieleket terítették ki egymás mellé. Még most is viselte kabátját, bár most nem volt begombolva; rosszallóan meredt egy vérfoltra kabátja hajtókáján, ami talán az ő vére volt, talán nem.

– Átkozott legyek, ha nem tudtam, hogy ezek a gazemberek előbb-utóbb lecsapnak ránk. Gyanítom, hogy abból a csapatból származnak, akik korábban megelőztek minket.

– Kétlem – szólalt meg Mat. – Ha ők engem akartak volna, akkor nyársra húzhattak és megsüthettek volna a tűz felett vacsorára, még mielőtt bárki közületek észreveszi. – Rávette magát, hogy felbicegjen és tanulmányozza az aieleket. Egy lámpást vitt magával, amit valaki hozott, hogy támogassa a holdfényt. A megkönnyebbüléstől, hogy csak férfiarcokat látott, csaknem összecsuklottak térdei. Nem ismerte egyiküket sem, de az igazat megvallva, egyetlen aielt sem ismert igazán.

– Úgy sejtem, shaidók – mondta, mikor a lámpással visszatért a többiekhez. Lehettek shaidók. Lehettek árnybarátok is; túlságosan is jól tudta, hogy vannak árnybarátok az aielek között. És az árnybarátoknak természetesen van okuk rá, hogy holtan akarják látni őt.

– Holnap – szólalt meg Daerid – szerintem meg kellene próbálnunk találni egyet azok közül az aes sedai-ok közül, akik a túlparton vannak. Talmanes élni fog, függetlenül attól, hogy mennyi pálinka szivárog ki belőle, de a többiek közül néhányan nem lesznek ilyen szerencsések.

Nalesean nem mondott semmit, de felmordulása ékesen beszélt; teari volt, és még Matnél is kevésbé szívlelhette az aes sedai-okat.

Mat nem habozott egyetérteni. Nem engedi, hogy bármelyik aes sedai rajta fókuszáljon – valamilyen módon minden egyes heg egy kis győzelem volt, mert elkerülte az aes sedai-okat –, de nem hagyhatta, hogy az emberei meghaljanak. Azután elmondta nekik, mire lenne szüksége ezen kívül.

– Egy árok? – kérdezte hitetlenkedve Talmanes.

– Végig a tábor körül? – Nalesean hegyes szakálla remegett. – Minden éjjel?

– És egy sánckerítés? – kiáltott fel Daerid. Körülnézett és lehalkította hangját. Még mindig volt körülöttük néhány katona, a holtakat hurcolták félre. – Ebből zendülés lesz, Mat.

– Nem, nem lesz – válaszolta Mat. – Reggelre már mindenki tudni fogja, hogy aielek lopakodtak át a táboron, hogy elérjék a sátramat. Minden második nem fog tudni aludni, mert azt hiszi, egy aiel lándzsával a bordái között fog felébredni. Ti hárman pedig megértetitek mindenkivel, hogy egy sánckerítés megakadályozza, hogy újra belopakodjanak. – Legalábbis lelassítaná őket. – Most menjetek, hadd aludjak még egy keveset ma éjjel.

Miután elmentek, megvizsgálta a sátrat. A hosszú vágások, ahol az aielek bejutottak, mozogtak a szeszélyesen változó szellőtől. Sóhajtva elindult, hogy visszatérjen takarójához a cserjék közé, majd habozni kezdett. A zaj, ami felkeltette a figyelmét. Az aielek nem lehettek, ők annyi zajt sem csaptak, mint egy suttogás. Egy árnyék hangosabb, mint egy aiel. De akkor mi lehetett?

Lándzsájára támaszkodva, körbe bicegte a sátrat, a talajt tanulmányozta. A puha aiel csizmák nem hagytak olyan nyomot, amit fel tudott volna ismerni a lámpás fényénél. A sátortartó kötelek közül kettő ott lógott, ahol elvágták őket, de... Letette a lámpást, és megérintette a köteleket. Az a hang lehetett az, mikor egy feszes kötelet elvágnak, de erre nem lett volna szükség ahhoz, hogy bejussanak. Valami a vágások szögében, ahogy keresztezték egymást, felkeltette a figyelmét. Felemelve a lámpást, körbenézett. Egy közeli szívós bokor egyik oldalát mintha lenyírták volna, vékony, kis levelekkel borított ágak hevertek a földön. Nagyon ügyes nyírás volt, tökéletesen egyenes, a levágott faágak végei teljesen simák, mintha csak egy asztalos tervezte volna meg.

A szőr felállt Mat hátán. Itt megnyitottak egy olyan lyukat a levegőben, amilyet Rand is használt. Elég rossz már az is, hogy aielek meg akarták ölni, de ráadásul olyasvalaki küldte őket, aki képes megnyitni egy ilyen... kaput, ahogy Rand nevezte őket. Fény, ha nincs biztonságban a Bandával maga körül, akkor hol lehet? Kíváncsi lett volna, hogy fog ezentúl aludni, jelzőtüzekkel a sátra körül. És őrök; a becsület őreinek hívhatná őket, hogy rávegye néhányukat arra, hogy járőrözzenek a sátra körül. Legközelebb talán száz trallok lesz itt, vagy akár ezer, egy maroknyi aiel helyett. Vajon elég fontos ő ehhez? Ha úgy döntenek, túlságosan is fontos, legközelebb talán egy Kitaszított érkezik. Vér és hamu! Soha nem akart ta'veren lenni, soha nem akarta, hogy hozzá legyen kötve az átkozott Újjászületett Sárkányhoz.

– A fene vinné el!

A föld csikorgása valaki lába alatt figyelmeztette, és morogva lendítette meg maga körül lándzsáját. Épp időben fogta még vissza az éles pengét, mikor Olver kiáltva esett hanyatt, tágra nyílt szemmel bámulva a fegyver hegyét.

– A Végzet Vermére, mit csinálsz itt? – csattant fel Mat.

– Én... én... – a fiú abbahagyta a nyeldeklést. – Azt mondták, ötven aiel próbált megölni téged, miközben aludtál, de te végeztél velük előbb, és meg akartam nézni, hogy jól vagy-e, és... Edorion úr vásárolt nekem cipőket. Látod? – Felemelte egyik cipőbe bújtatott lábát.

Orra alatt dörmögve, Mat lábra segítette Olvert.

– Nem erre gondoltam. Miért nem vagy Maerone-ban? Edorion nem talált senkit, aki gondoskodott volna rólad?

– A nő csak Edorion úr pénzét akarta, nem engem. Hat saját gyermeke volt. Burdin mestertől rengeteg ételt kaptam, és minden, amit tennem kell érte, hogy etetem, itatom a lovakat és lecsutakolom őket. Szeretem ezt, Mat nagyúr. Bár nem engedi meg, hogy lovagoljak is rajtuk.

Egy torkot köszörültek meg.

– Talmanes nagyúr küldött, uram. – Nerim még egy cairhienihez képest is alacsony volt, egy szikár, ősz hajú férfi, hosszúkás arccal, amelyről azt lehetett leolvasni, hogy ebben a pillanatban semmi sem megy igazán jól, de hosszútávon tekintve ez még jobb nap, mint a legtöbb. – Ha nem sértem meg uram, megjegyezném, hogy azok a vérfoltok soha nem fognak kijönni az uram ruhájából, de ha uram megengedi, megpróbálok tenni valamit az uram sebeinek ügyében. – Varródobozát tartotta hóna alatt. – Te fiú, hozz vizet. Ne beszélj vissza. Hozz vizet az uramnak, és igyekezz. – Nerim meghajolt, miközben felemelte a lámpást. – Ha az uram belépne? Az éjszakai levegő rossz a sebeknek.

Mat rövid utasítás után az ágy mellett heveredett le – „Uram biztosan nem akarja összepiszkolni a takaróit.” –, és hagyta, hogy Nerim lemossa róla a rászáradt vért, és összevarrja sebeit. Talmanesnek igaza volt; mint varrónő, a férfi nagyon kemény kézzel dolgozott. De mivel Olver a közelben volt, nem volt más választása, mint összeszorítani fogait és kibírni.

Miközben próbálta elterelni gondolatait Nerim tűjéről, Mat a kopott vászontarisznyára szegezte tekintetét, amely Olver válláról lógott.

– Abban meg mi van? – zihálta.

Olver mellkasához szorította a rongyos tarisznyát. Tisztábbnak tűnt, mint korábban, bár nem lett szebb. Cipői tartósnak tűntek, gyapjúinge és térdnadrágja pedig újnak.

– Az enyém – mondta védekezően. – Nem loptam semmit. – Egy pillanattal később kinyitotta a tarisznyát, és elkezdte a dolgokat kipakolni belőle. Egy tartalék pár nadrág, két újabb ing és több harisnya, melyek nem bírtak jelentőséggel számára, de a többi dolgot megnevezte. – Ez egy vörös héja tolla, Mat nagyúr, és ez a kő olyan színű, mint a nap. Látod? – Hozzátett egy kis erszényt is. – Öt rezem és egy ezüstöm van. – Egy zsinórral összefogott, összetekert ruhadarab és egy apró fadoboz. – Ez az én Kígyók és Rókák játékom. Az apám készítette; deszkából faragta. – Egy pillanatra megrándult arca, de aztán folytatta. – És nézd, ebben a kőben egy hal feje van. Nem tudom, hogy került bele. És ez a teknősbéka páncélom. Egy kék-fekete teknősé. Látod a sávokat?

A varrótű egy különösen kemény döfésétől felnyögve, Mat kinyújtotta karját, hogy megérintse az összetekert ruhadarabot. Sokkal jobb, ha az orrán keresztül lélegzik. A lyukak a valódi emlékezetében furcsán működtek; emlékezett rá, hogyan kell Kígyók és Rókákat játszani, de arra nem, hogy valaha játszott volna vele.

– Ez egy nagyon szép teknősbéka páncél, Olver. Nekem is volt régebben egy. Egy zöld napteknősé. – A másik irányba kinyújtva kezét elérte saját erszényét, két cairhieni aranykoronát vett elő. – Tedd ezt az erszényedbe, Olver. Egy férfinak szüksége van némi aranyra is.

Olver megmerevedve elkezdte visszaszórni dolgait a tarisznyába.

– Én nem koldulok, Mat nagyúr. Meg tudok dolgozni az ellátásomért. Nem vagyok koldus.

– Eszembe se jutna ilyesmit állítani. – Mat gyorsan megpróbált egy indokot találni arra, hogy miért adott a fiúnak két koronát. – Nekem... nekem szükségem van valakire, aki üzeneteket hordoz nekem. Nem kérhetek meg senkit a Bandából, őket túlságosan lefoglalja a katonáskodás. És természetesen neked kellene gondoskodnod a lovadról is. Nincs senki, akit megbízhatnék ezzel.

Olver kiegyenesedett ültében.

– Saját lovam lesz? – kérdezte hitetlenkedve.

– Természetesen. És van még valami. A nevem Mat. Ha még egyszer Mat nagyúrnak hívsz, csomót kötök az orrodra. – Felordított, félig felemelkedett. – A fene vigyen el, Nerim, az egy láb, nem egy átkozott marhahús darab!

– Ahogy az uram mondja – mormolta Nerim –, az uram lába nem egy marhahús darab. Köszönöm uram, hogy felvilágosítottál.

Olver habozva megérintette az orrát, mintha azt próbálná kitalálni, hogyan lehet rá csomót kötni.

Mat felnyögve visszafeküdt. Most magára vette egy fiú gondját, és ezzel nem tett szívességet neki – akkor semmiképpen, ha épp a közelben van a következő alkalommal, mikor egy Kitaszított úgy dönt, lecsökkenti a világon élő ta'verenek számát. Ha Rand terve működik, akkor legalább eggyel csökken a Kitaszítottak száma. Ha Mat Cauthon a maga feje után mehet, ő ki akart maradni minden bajból és veszélyből, míg akár csak egy is van belőlük.

Huszonharmadik fejezet

Egy üzenet jelentése

Graendalnak sikerült nem bámulnia, mikor belépett a terembe, de streith köntöse halott feketévé változott, mielőtt visszanyerte volna az uralmat maga felett, és visszaváltoztatta volna kék köddé. Sammael eleget tett ahhoz, hogy bárki kételkedni kezdjen abban, hogy ez valóban az illiani Tanács Nagy Csarnoka. De meglepődött volna, ha a férfin kívül eddig bárkinek sikerült volna hívatlanul behatolnia „Brend nagyúr” lakosztályába.

A levegő kellemesen hűvös volt; az egyik sarokban egy átalakító üreges hengere emelkedett. A széles és erős világítólámpák különösen festettek a nehéz, arany gyertyatartókba állítva; de sokkal jobb világítást nyújtottak, mint amilyenre egy gyertya vagy egy olajlámpa valaha is képes lett volna. Egy apró zenedoboz állt a márvány kandallópárkányon, emlékezetéből egy olyan zenemű finom dallamait állítva elő, melyeket talán háromezer éve nem lehetett hallani ezen a szobán kívül. És néhány műalkotást vett észre a falon.

Megállt a Ceran Toltól származó „Az idő végtelensége” előtt. Nem másolat volt.

– Azt hihetné az ember, hogy kifosztottál egy múzeumot, Sammael. – Nehéz volt eltüntetni az irigységet a hangjából, és mikor meglátta a férfi erőtlen mosolyát, tudta, hogy nem sikerült.

A férfi megtöltött két ezüsttel megmunkált kelyhet, majd az egyiket átnyújtotta a nőnek.

– Csak egy stázis dobozt. Gyanítom, az emberek megpróbálták a lehető legtöbbet megmenteni az utolsó napokban. – Mosolya megtörte azt a csúf forradást az arcán, ahogy körbevilágított a teremben, előszeretettel kiemelve a zara táblát, mely áttetsző ládákból álló mezőt vetített ki a levegőbe; mindig is jobban szerette az erőszakosabb játékokat. A zara tábla persze azt is jelentette, hogy a stázis dobozt olyasvalaki töltötte meg, aki a Nagyurat szolgálta, mert a másik oldalon ennek a valaha emberi játékszernek a birtoklása legalábbis azonnali börtönt jelentett volna. Vajon mi mindent talált még?

Belekortyolt borába – elnyomott egy sóhajt, mivel az az itt és most termése volt; egy pompás Satare-t vagy egy rendkívüli Comoladot remélt – és lesimította streith-jét, gyűrűket viselő ujjaival.

– Én is találtam egyet, de a streith-en kívül csak használhatatlan szemét visszataszító gyűjteményét tartalmazta. – Mindazok után, hogy meghívta őt ide, és megmutatta neki mindezt, eljött az ideje a bizalomnak. Egy kevés bizalomnak.

– Milyen szomorú. – Újra az a bágyadt mosoly. Biztos, hogy többet talált játékszereknél és műremekeknél. – Másrészt viszont – folytatta –, gondolj bele, milyen szörnyű lenne, ha kinyitnál egy ilyen dobozt, és felébresztenél egy fészekre való kafart vagy egy jumarát vagy Aginor egyéb kis teremtményeinek valamelyikét. Tudtad, hogy élnek jumarák szabadon a Fertőben? Kifejlettek, bár most már soha nem fognak átalakulni. Férgeknek hívják őket.

Graendal mosolyában sokkal több melegség volt, mint amennyit belül érzett, bár ha a ruhája nem is változtatta meg színét, csak egy hajszálon múlt. Volt egy rendkívül kellemetlen, csaknem végzetes összeütközése Aginor egyik teremtményével. A férfi briliáns volt a maga módján, de őrült. Egy őrültön kívül senki nem készítette volna el a gholamot.

– Úgy tűnik, nagyon jó hangulatod van.

– Miért ne lenne? – kérdezte sokatmondóan. – Csaknem rátettem már a kezemet egy angreal rejtekhelyre, és ki mondhatna ennél többet? Ne nézz olyan meglepetten. Természetesen tudom, hogy megpróbáltok a vállam felett leskelődni, hátha odavezetlek benneteket. Azzal nem érnétek semmit. Persze meg fogom osztani veletek, de csak miután enyém lett, és én választhattam először. – Elterpeszkedett az erősen aranyozott székben – bár elképzelhető, hogy tömör aranyból volt, rá vallana –, átvetette lábát a másik felett és végigsimított aranyszőke szakállán. – Ezenkívül küldtem egy követet Rand al'Thorhoz. És a válasz kedvező volt.

Graendal csaknem kiborította borát.

– Valóban? Én úgy hallottam, hogy megölte a követed. – Ha meg is lepte, hogy ennyit tud, nem látszott rajta. Még mosolygott is.

– Al'Thor senkit sem ölt meg. Andris meghalni ment oda; valóban azt hiszed, hogy várakoznék az üzenethozókra? Vagy galambokra? Ahogyan meghalt, azzal elárulta nekem al'Thor válaszát.

– Ami mi is volt? – kérdezte óvatosan.

– Fegyverszünet kettőnk között.

Úgy érezte, mintha jeges ujjak érintenék fejbőrét. Nem lehetett igaz. De sokkal nyugodtabbnak tűnt, mint bármikor az ébredése óta.

– Lews Therin soha...

– Lews Therin régóta halott, Graendal. – A közbevágás szórakozottnak tűnt, csaknem kuncogott közben. Semmi düh.

Mély levegőt vett, miközben azt színlelte, kortyol a kehelyből. Igaz lenne vajon?

– A serege továbbra is Tearben gyülekezik. Láttam. Ez számomra nem igazán tűnik fegyverszünetnek.

Sammael nyíltan felnevetett.

– Időbe telik, míg egy hadsereget átirányítanak. Hidd el, soha nem fog elindulni ellenem.

– Azt hiszed? Egy vagy kettő a kis barátaim közül azt mondja, holtan akar látni téged, mert megöltél néhányat a kedvenc Hajadonjai közül. Ha én te lennék, elgondolkodnék egy kevésbé feltűnő helyen, ahol nem találhat rám. – Szemének egyetlen rándulása sem árulta el. Úgy tűnt, mintha a fonalakat, amelyek eddig mozgatták, elvágták volna.

– Miért lenne jelentősége annak, ha néhány Hajadon meghal? – Arckifejezése valóban értetlennek tűnt. – Csata volt; egy csatában katonák halnak meg. Al'Thor talán csak egy földműves, de vannak tábornokai, akik irányítják a csatáit és elmagyarázzák neki a dolgokat.

– Valóban soha nem nézted meg ezeket az embereket. Ugyanannyit változtak, mint ez a föld, Sammael. Nem csak az aielek. Bizonyos szempontból a többiek sokkal inkább megváltoztak. Azok a katonák nők voltak, és Rand al'Thor számára ez különbséget jelent.

A férfi elutasítóan megrántotta vállát, mire Graendal elfojtotta megvetését, és a streith-et továbbra is megtartotta nyugodt köd formájában. Sammael soha nem értette meg, hogy meg kell érteni az embereket ahhoz, hogy azt tegyék, amit te akarsz. A Kényszer megfelelő volt a maga módján, de nem alkalmazhatod az egész világon.

A nő azon tűnődött, vajon nem egy stázis doboz az a rejtekhely, amire Sammael hamarosan rá akarja tenni a kezét. Ha csak egyetlen angreal birtokába jut... Ha megtenné, rájönne, de talán már csak akkor, amikor a férfi megengedi neki.

– Akkor azt hiszem, látnunk kell, hogy az ostoba Lews Therin bölcsebb lett-e az idővel – Graendal kételkedve felemelte szemöldökét, és mosolygott, ezúttal őszintén. Semmi reakció. Vajon hogyan sikerült megzaboláznia temperamentumát? Lews Therin neve önmagában elegendő kellene, hogy legyen ahhoz, hogy elveszítse önuralmát. – Ha nem sikerül kiűznie Illianból, olyan könnyedén, ahogy egy cosa felugrik a fára, talán...

– Arra sokáig várhatsz – vágott közbe finoman. – Nagyon sokáig.

– Ezt fenyegetésnek szánod, Sammael? – A köntöse halvány rózsaszínre színeződött, de úgy hagyta. Legyen csak tudatában annak, hogy feldühítette. – Azt hittem, már rég megtanultad, hogy engem fenyegetni nagy hiba.

– Semmi fenyegetés, Graendal – válaszolt a férfi csendesen. Úgy látszott, valamennyi pont, ahol eddig nyomást lehetett rá gyakorolni, eltűnt, semmi sem tudta kizökkenteni jókedvű nyugalmából. – Mindössze tények. Al'Thor nem fog megtámadni engem, és én se fogom megtámadni őt. És természetesen beleegyeztem, hogy nem segítek egyetlen Kiválasztottnak sem, ha al'Thor netán rátalálna valamelyikükre. Mindez összecseng a Nagyúr parancsaival, nem gondolod?

– Természetesen. – Arca továbbra is nyugodt maradt, de streith-jének színe mélyvörösre változott, veszítve ködösségéből. A szín részben még mindig haragot jelentett. Több volt emögött, de hogyan jöhetne rá, hogy mi?

– Ami azt jelenti – folytatta a férfi –, hogy a Visszatérés Napján valószínűleg én leszek az egyetlen Kiválasztott, aki szembenéz al'Thorral.

– Kétlem, hogy valamennyiünket meg tudna ölni – mondta epésen, de ugyanakkor érezte, hogy az epe a gyomrában is felkavarodik. Túl sok Kiválasztott halt már meg. Sammael talált egy módot arra, hogy kimaradjon ebből egészen a végsőkig; ez lehet az egyetlen magyarázat.

– Kétled? Még akkor sem, ha megtudja, hogy hol vagytok ti valamennyien? – Mosolya elmélyült. – Biztosan tudom, hogy miben mesterkedik Demandred, de hol rejtőzik? Hol van Semirhage? Mesaana? Mi történt Asmodeannal és Lanfearrel? És Moghedien?

Azok a jeges ujjak visszatértek, belevájtak koponyájába. Sammael nem heverészne itt és beszélne ilyesmiről – és nem merné azt sugallni, amit sugall –, hacsak...

– Asmodean és Lanfear meghalt, és biztos vagyok benne, hogy Moghedien is halott – meglepődött a saját hangján, rekedt és bizonytalan volt. A bor nem enyhített torka szárazságán.

– És a többiek? – Csak egy kérdés volt; a hangja cseppet sem volt követelő. A nő mégis megborzongott.

– Elmondtam neked, amit tudtam, Sammael.

– Azaz a semmit. Ha én vagyok Nae'blis, én fogom megválasztani, ki áll közvetlenül alattam. Annak az egynek életben kell maradnia, hogy érezhesse a Nagyúr kegyét.

– Azt akarod mondani, hogy jártál Shayol Ghulban? A Nagyúr megígérte neked...?

– Mindent megtudsz, ha eljött az ideje, és egy pillanattal sem korábban. De adok egy apró tanácsot, Graendal. Készülj fel. Hol vannak?

A nő agya őrülten dolgozott. Meg kellett kapnia azt az ígéretet. Muszáj. De miért ő? Nem, most nincs idő találgatásokra. A Nagyúr úgy választ, ahogy kedve tartja. És Sammael legalább annyit tud, hogy ő hol van. Elszökhetne Arad Domanból, letelepedhet valahol máshol; nem lenne bonyolult. A kis játékok feladása, melyeket ott játszott, és még ha a nagyobb játékokat is abba kell hagynia, nem lenne nagy veszteség azzal összehasonlítva, hogy esetleg Rand al'Thor – Lews Therin – rátalálhat. Soha nem állt szándékában nyílt összeütközésbe keveredni vele; ha Ishamael és Rahvin vesztettek ellene, ő nem akarta magán megtapasztalni erejét. Sammael meg kellett, hogy kapja azt az ígéretet. Ha most meghalna... Biztosan megragadta a saidint – őrült lenne, ha máshogyan merne ilyen dolgokat mondani –, és azonnal érezné, ha a nő magába fogadná a saidart. Ő halna meg. Meg kellett kapnia.

– Én... nem tudom, hol van Demandred vagy Semirhage. Mesaana... Mesaana a Fehér Toronyban van. Ez minden, amit tudok. Esküszöm.

A szorítás a mellében végre engedett, mikor a férfi bólintott.

– Meg fogod nekem találni a többieket. – Nem kérdés volt. – Mindegyiküket, Graendal. Ha azt akarod, hogy valakiről elhiggyem, hogy halott, mutasd meg a holttestét.

A nő azt kívánta, bár lenne elég mersze, hogy belőle csináljon holttestet. Köntösén a vörös erőszakos árnyalatai örvénylettek, visszhangozva a dühöt, félelmet és szégyent, amely irányítatlanul szaggatta őt. Rendben, hadd higgye azt, hogy megfélemlítette. Ha kiszolgáltatja Mesaanát al'Thornak, ha valamennyiüket ki fogja szolgáltatni, legyen, mindaddig, amíg ez távol tartja al'Thort az ő torkától.

– Megpróbálom.

– Ne csak próbálkozz, Graendal. Többet tegyél.

Mikor Graendal távozott, és a kapu arad domani palotájába bezárult, Sammael hagyta, hogy a mosoly eltűnjön arcáról. Állkapcsa már fájt tőle. Graendal túl sokat képzel magáról; annyira hozzászokott ahhoz, hogy mások úgy viselkednek, ahogy ő akarja, hogy eszébe sem jutott, ővele is megtörténhet ilyesmi. Kíváncsi lett volna, mit mond, ha valaha is rájön, hogy épp olyan ügyesen manipulálták őt, mint ő tette annyi ostobával annak idején. Bármit hajlandó lett volna feltenni arra, hogy egy pillanatra sem látta valódi szándékát. Tehát Mesaana a Fehér Toronyban tartózkodik. Mesaana a Toronyban, és Graendal Arad Domanban. Ha Graendal ebben a pillanatban láthatta volna az arcát, megismerte volna a valódi félelem ízét. Bármi is történjen, Sammael szándéka szerint ő lesz az egyetlen, aki még él a Visszatérés Napján, akit Nae'blisnek fognak nevezni, és aki legyőzi az Újjászületett Sárkányt.

Huszonnegyedik fejezet

Küldöttség

Elfordulva a sarkon álló zenészektől, egy izzadó, furulyán játszó nőtől és egy kilenchúros bitternt pengető, vörös arcú férfitól, Egwene könnyű szívvel folytatta útját a tömegen keresztül. A nap magasan állt az égen, olvadt aranyként, és az útburkolat kövei olyan forrók voltak, hogy csaknem átégették puha csizmáit. Izzadság csepegett orráról, kendőjét vastag takarónak érezte, pedig csak meglazítva vállára dobta, és elég por volt a levegőben ahhoz, hogy már most mosakodásra vágyjon, mégis mosolygott. Néhány ember ferde szemmel nézett rá, ha úgy gondolták, nem láthatja, ami csaknem nevetésre késztette. Így néztek az aielekre. Az emberek csak azt látták, amit látni akartak, és most egy nőt láttak, aiel öltözetben, így észre sem vették szemét vagy magasságát.

Utcai árusok és házalók kínálták ordítozva árujukat, a hentesek és gyertyakészítők kiáltásai ellen küzdve, az ezüstművesek és fazekasok műhelyeiből csörömpölés és zörgés szűrődött ki, és kenetlen tengelyek csikorgása hallatszott. A durva beszédű kocsisok és az ökrösszekerek mellett haladó férfiak kiabáltak egymással a sötétre lakozott hintók és visszafogottabb kocsik mellől, melyek valamelyik Ház pecsétjét viselték ajtajukon. Mindenfelé zenészeket lehetett látni, akrobatákkal és zsonglőrökkel együtt. Egy csapat sápadt, lovaglóruhát és oldalán kardot viselő nő parádézott végig úgy, ahogy szerintük a férfiak viselkednek, túl rekedten nevetve és olyan modorban törve maguknak utat, ami tucatnyi verekedést kiváltott volna, ha férfiak. Egy kovács kalapácsa csengve ütődött üllőjének. Általános pezsgés és sürgölődés zúgása töltötte meg a levegőt, a város zaja, amelyet csaknem elfeledett az aielek között. Talán még hiányolta is.

Felnevetett, egyenesen ott az utca közepén. Mikor első alkalommal hallotta egy város zajait, az csaknem fejbe vágta. Néha úgy tűnt, az a tágra nyílt szemű lány valaki más volt.

Egy nő, aki pej kancájával próbált átfurakodni tömegen, kíváncsian felé fordult. Ezüstcsengőket kötöttek a ló sörényébe, és a nő még több csengőt viselt háta közepéig érő sötét hajában. Csinos volt, és nem lehetett idősebb, mint Egwene, de keménység látszott arcán és éles tekintetében, és nem kevesebb, mint hat kést viselt övében, melyek közül az egyik csaknem olyan hosszú volt, mint egy aielé. A Kürt egyik vadásza, semmi kétség.

Egy magas, jóképű, zöld kabátot viselő férfi, aki két kardot hordott a hátán, figyelte az ellovagló nőt. Ő talán egy másik volt. Úgy tűnt, mindenütt ott vannak. Mikor a tömeg elnyelte a pejen lovagló nőt, megfordult, és észrevette, hogy Egwene figyeli. Hirtelen jött érdeklődéssel mosolyodott el, kihúzta vállát és elindult felé.

Egwene gyorsan felöltötte a lehető leghűvösebb arckifejezést, megpróbálva Sorilea szigorúságát Siuan Sanche-ével kombinálni, mikor az Amyrlin Trón stóláját viseli.

A férfi megállt és meglepődve nézett rá. Mikor elfordult, tisztán hallotta, amint azt mormolja: „Átkozott aielek.” Nem tehetett mást, újra nevetnie kellett; a férfi minden bizonnyal meghallotta a zajon keresztül, mert megmerevedett, majd megrázta fejét. De nem nézett vissza.

Jókedve két forrásból táplálkozott. Az egyik az volt, hogy a Tudós Asszonyok végre beleegyeztek abba, hogy a városban sétálás ugyanannyi testedzést jelent, mintha a városfalakon kívül körözne. Bár Sorilea nyilvánvalóan nem értette meg, miért akar a szükségesnél akár csak egy percnél is több időt tölteni a vízföldiek tömegében, különösen falak közé zárva. Leginkább azonban azért érezte jól magát, mert megmondták neki, hogy azok a fejfájások, amelyek annyira aggasztották őket, teljesen elmúltak – nem lett volna képes elrejteni őket előlük egyébként sem –, így hamarosan visszatérhet Tel'aran'rhiodba. Nem a következő találkozásnál, három éjszaka múlva, de még az arra következő előtt.

Ez több szempontból is megkönnyebbülést jelentett. Többé nem kell lopakodnia az Álmok Birodalmában. Vége van annak, hogy mindent gondosan ki kell dolgoznia. És vége van annak, hogy rettegnie kell attól, hogy a Tudós Asszonyok elkapják, és megtagadják, hogy többet tanítsanak neki. És végre nem kell hazudnia. Szükséges volt – nem vesztegethette az időt; annyi mindent kellett tanulnia és nem hitte, hogy lesz ideje mindenre –, de ezt ők soha nem értenék meg.

Aielek pettyezték a tömeget, cadin'sort vagy a gai'shain fehéret viselve. A gai'shainok oda mentek, ahova küldték őket, de többeknek valószínűleg ez volt az első alkalom, hogy falakon belül tartózkodtak és minden bizonnyal az utolsó is. Az aielek láthatóan valóban nem kedvelték a városokat, bár hat nappal ezelőtt elég sokan eljöttek, hogy lássák Mangin akasztását. Azt mondják, saját kezűleg tette a hurkot a nyakára, és néhány aiel viccet mondott arról, hogy vajon a kötél fogja-e eltörni a nyakát, vagy a nyaka a kötelet. Hallotta már néhány aieltől, hogy megismételték a viccet, de egyetlen szót sem beszéltek az akasztásról. Rand kedvelte Mangint; ebben biztos volt. Berelain úgy tudatta a Tudós Asszonyokkal az ítéletet, mintha csak azt mondaná, holnapra kész a mosnivalójuk, és a Tudós Asszonyok hasonló módon hallgatták. Egwene nem hitte, hogy valaha is megérti az aieleket. Attól tartott, hogy most már Randet sem érti többé. Ami Berelaint illeti, őt Egwene túlságosan is jól értette; őt csak olyan férfi érdekelte, aki életben volt.

Ehhez hasonló gondolatokkal a fejében eltartott egy ideig, amíg visszanyerte jókedvét. A városban semmivel sem volt a levegő hűvösebb, mint a városfalakon kívül – valójában, levegőmozgás hiányában és az emberek tömegében még forróbb volt –, és csaknem ugyanolyan poros, de legalább nem kell egy olyan helyen vonszolnia magát, ahol csak a Kapuntúl hamuját nézhette. Még néhány nap és újra tanulhat. Valóban tanulhat. Ez visszahozta a mosolyt az arcára.

Megállt egy szikár, izmos, izzadt arcú illuminátor közelében; könnyű volt rájönni, hogy az volt. Vékony bajszát nem takarta az áttetsző fátyol, amit a taraboniak gyakran viseltek, de bő, hímzett nadrágja és mellén hímzett, hasonlóan tág inge ugyanolyan jól azonosították őt. Pintyeket és énekesmadarakat árult nyersfa kalitkákban. Miután káptalani házukat leégették a shaidók, sok illuminátor próbálta megtalálni a módját annak, hogy visszatérjen Tarabonba.

– Nagyon megbízható forrásból hallottam – mesélte éppen egy egyszerűen szabott, sötétkék ruhát viselő, őszülő nőnek. Kétségtelenül egy kereskedő, aki megpróbál meggazdagodni azokon, akik Cairhienben várnak jobb időkre. – Az aes sedai-ok – árulta el, miközben egy madár kalitkája fölé hajolt a suttogáshoz –, szétszakadtak. Az aes sedai-ok háborúban állnak. Egymással.

Egwene felhagyott a színleléssel, hogy egy zöld fejű pintyőkét vizsgál, és továbbment, bár el kellett ugrania egy kerekarcú mutatványos útjából, aki önmaga fontosságában biztosan lépkedett, foltokkal borított köpenyét lobogtatva. A mutatványosok nagyon is jól tudták, hogy azon kevés vízföldi közé tartoznak, akiket szívesen látnak a Pusztában; nem rettentek meg az aielektől. Vagy legalábbis úgy tettek.

Ez a pletyka megzavarta. Nem az, hogy a Torony kettészakadt – ezt többé nem lehetett titokban tartani –, hanem a szóbeszéd az aes sedai-ok közötti háborúról. Annak tudata, hogy aes sedai-ok álltak szemben más aes sedai-okkal, olyan volt, mintha tudnád, hogy a családod egyik tagja nem ért egyet egy másikkal, ami elfogadható az indokok ismeretében, de a gondolat, hogy ennél jobban elfajulhat a helyzet... Bárcsak lenne mód a Torony meggyógyítására, hogy újra egy legyen vérontás nélkül.

Kicsit lejjebb az utcán egy izzadó, kapuntúli asszony, aki csinos lett volna, ha tisztább az arca, pletykálkodott, miközben szalagokat és tűket árult a nyakában lógó tálcáról. Kék selyemruhát viselt, a szoknyán vörössel hasítva, amelyet egy alacsonyabb nőre szabtak; az erősen viseletes szegély elég magasan volt ahhoz, hogy megmutassa tartós csizmáit, és lyukak látszottak ruhaujján és az ingvállon, ahonnan kiszedték a hímzést.

– Igazat mondok – tudatta a nővel, aki tálcájából válogatott –, trallokokat láttak a város körül. Ó, igen, az a zöld ki fogja emelni a szemedet. Trallokok százai és...

Egwene csaknem megállt. Ha akár csak egyetlen trallok lenne a város közelében, az aielek jóval azelőtt tudnának róla, mielőtt az utcákon beszélnének róla. Azt kívánta, bárcsak pletykálkodnának a Tudós Asszonyok. Néha ugyan tettek ilyesmit, de csak más aielekről beszéltek. Ami az aieleket illeti, a vízföldiekről szóló híreket nem találták figyelemre méltónak. Mivel azonban bármikor kedve szerint belenézhetett Elaida tanulmányaiba Tel'aran'rhiodban, és elolvashatta a nő leveleit, hozzászokott ahhoz, hogy tudjon arról, ami a világban történik.

Hirtelen Egwene ráébredt, hogy másképpen néz körül, figyeli az emberek arcát. Az, hogy aes sedai szemek és fülek vannak Cairhienben, olyan biztos, mint hogy ő izzad. Elaida már egy nappal ezelőtt megkaphatta a galambokkal küldött jelentést Cairhienből, ha nem korábban. A Torony kémei, az ajahok kémei, egyes aes sedai-ok kémei. Mindenütt ott voltak, leggyakrabban az, akiről legkevésbé se gyanítanád. Vajon az a két akrobata miért csak áll ott? Kifújják magukat vagy őt figyelik? Újra elkezdték számukat, egyikük kézenállásba emelkedett a másik vállán.

Egy kém a Sárga ajah szolgálatában egyszer már megpróbálta Elayne-t és Nynaeve-et összekötözve visszaküldeni Tar Valonba, Elaida utasításait követve. Egwene nem volt biztos benne, hogy Elaida őt is akarja, de mást feltételezni ostobaság lett volna. Egwene nem tudta elképzelni, hogy Elaida bárkiről megfeledkezne, aki szorosan együttműködött a nővel, akit megfosztott hatalmától.

Ugyanezen okok miatt talán egyik-másik salidari aes sedai-nak is voltak szemei és fülei itt. Ha valaha is elérnek hozzájuk a szavak: „Egwene sedai a Zöld ajahból...” Bárki lehet az. A szikár nő a bolt ajtajában, látszólag egy vég sötétszürke szövetet tanulmányozva. Vagy az a kócos nő a fogadó ajtajában, aki kötényével legyezi arcát. Vagy az a kövér férfi, akinek kézikocsija tele van pástétommal? Vajon miért néz rá olyan furcsán? Nagyon gyorsan elindult a legközelebbi városkapu felé.

A kövér fickó volt az, aki megállította, vagy inkább az a mód, ahogyan hirtelen megpróbálta elfedni a pástétomokat. Csak azért nézte őt, mert a nő is bámult rá. Valószínűleg attól félt, hogy az aiel „gazember” megpróbál majd elvenni néhány pástétomot fizetés nélkül.

Egwene gyengén felnevetett. Aiel. Még azok az emberek is, akik az arcába néztek, azt hitték, hogy aiel. A Torony kéme, aki őt keresi, egyenesen elsétálna mellette. Ettől sokkal jobban érezte magát, így visszatért az utcán kószáláshoz, hallgatózva, ahol csak tudott.

A gond az volt, hogy hozzászokott ahhoz, hogy a dolgokat megtörténtük után egy héttel vagy akár néhány nappal megtudja, és biztos lehetett benne, hogy megtörténtek. A hírek ellenben egy napot, de akár egy hónapot is utazhattak, míg ideértek, és minden nappal tíz újabbat szültek. Ma megtudta, hogy Siuant azért végezték ki, mert leleplezte a Fekete ajahot; hogy Siuan maga is a Fekete ajah tagja volt, és még mindig él; hogy a Fekete ajah üldözött el minden aes sedai-t a Toronyból, aki nem volt Fekete. Ezek nem voltak új történetek, csak a régiek variációi. Az új történet az volt, ami úgy terjedt, mint futótűz nyáron a mezőn, hogy a Torony áll valamennyi hamis Sárkány mögött; ez annyira feldühítette, hogy minden alkalommal merev háttal vonult tovább, ha meghallotta. Ami azt jelentette, hogy gyakran sétált merev háttal. Azt hallotta, hogy az andoriak Aringillben valamilyen nemeshölgyet választottak meg királynőnek – Dylin, Delin, a név változott – most, hogy Morgase meghalt, ami akár igaz is lehetett, és hogy aes sedai-ok járkálnak fel-alá Arad Domanban szerfelett valószínűtlen dolgokat elkövetve, ami minden bizonnyal nem lehetett igaz. A Próféta Cairhienbe jött; a Prófétát megkoronázták, mint Ghealdan királyát – nem, Amadiciáét; az Újjászületett Sárkány megölte a Prófétát gyalázkodás miatt. Az aielek mind elvonulnak; nem, le akarnak telepedni és maradnak. Berelaint megkoronázták a Nap Trónján. Egy csontos, kistermetű embert, akinek szemeiben hamisság csillogott, csaknem megvertek egy fogadó előtt hallgatói, mikor azt állította, hogy Rand valójában egy Kitaszított; emellett már Egwene se mehetett el szó nélkül.

– Nincs semmi becsületetek? – követelte hidegen. A négy közönséges arcú férfi, akik azon voltak, hogy megragadják a csontos embert, rápislogtak. Cairhieniek voltak, alig magasabbak nála, de jóval testesebbek, törött orrokkal és verekedésekben edződött ízületekkel, de mozdulatlanságra késztette őket puszta hevességével. Ez és az utcákon jelenlévő aielek; nem voltak annyira ostobák, hogy egy szerintük aiel nővel gorombáskodjanak ilyen körülmények között. – Ha már szembe kell fordulnotok egy férfival amiatt, amit mond, legalább egyesével tegyétek, becsületesen. Ez nem egy csata; szégyelljétek magatokat, hogy négyen vagytok egy ellen.

Úgy néztek rá, mintha megőrült volna, és az arca lassan elpirult. Remélte, hogy haragnak hiszik. Nem amiatt, hogy miért támadnak a náluk gyengébbre, hanem azért, mert nem akarnak vele egyesével harcolni? Úgy oktatta ki őket, mintha csak a ji'e'tohot követnék. Pedig, ha követnék, természetesen nem lenne szükségük kioktatásra.

A férfiak egyike lehajtotta fejét, mintha meg akarna hajolni. Az orra nem csak be volt törve, a hegye is hiányzott.

– Ööö... most elment... úrnőm. Mi is mehetünk?

Igazat mondott; a sovány ember kihasználta beavatkozását arra, hogy eltűnjön. Enyhe megvetést érzett. Elszaladt, mert félt szembenézni ezzel a néggyel. Hogy fogja elviselni ezt a szégyent? Fény, már megint ugyanazt csinálja.

Kinyitotta száját, hogy elmondja, természetesen elmehetnek –, és semmi nem hallatszott. Hallgatását beleegyezésnek vették, vagy talán bocsánatkérésnek, és elsiettek, de alig vette észre. Túlságosan elfoglalta, hogy azután a lovascsapat után bámuljon, akik felfelé haladtak az utcán.

Nem vette észre azt a talán tucatnyi katonát, akik utat törtek a tömegben, de akiket kísértek, más lapra tartoztak. Csak a nők hátát látta – öten vagy hatan lehettek, úgy látta, a katonák között –, csak a hátuk egy részét, de ennyi is elég volt. Több mint elég. A nők könnyű utazóköpenyt viseltek a halványbarna különböző árnyalataiban, és Egwene azon kapta magát, hogy arra bámul, ami egy tiszta fehér korongnak tűnt a köpenyek egyikének hátára hímezve. Csak a varrás emelte ki a fehér Tar Valon Lángját a Fehér ajahot jelképező környezetéből. Futó pillantást vethetett zöldre és pirosra is. Piros! Öt vagy hat aes sedai, a Királyi Palota felé lovagolva, mely felett a Sárkány Zászlajának másolata lobogott a változó erősségű szellőtől egy lépcsőzetes torony felett, nem messze Rand karmazsinvörös, az aes sedai-ok ősi szimbólumát ábrázoló zászlajától. Néhányan ezt hívták a Sárkány Lobogójának, vagy al'Thor Zászlajának, vagy aiel zászlónak, valamint még tucatnyi más néven is emlegették.

Átvergődve a tömegen, talán húsz lépés távolságból követte őket, majd megállt. A Piros nővér – legalább egy Pirosat látott – azt jelentette, hogy ez a régóta várt küldöttség a Toronyból, mely Elaida írása szerint Tar Valonba kíséri Randet. Több mint két hónappal ezelőtt érkezett ez az üzenet egy keményen lovagló hírvivőn keresztül; ez a csapat nem sokkal később indulhatott.

Nem fogják megtalálni Randet – kivéve, ha bejelentés nélkül átugrott ide; úgy gondolta, valahogy újra felfedezte az Utazás képességét, de ez nem vitte közelebb ahhoz, hogy tudja, hogyan sikerült neki –, de akár megtalálják Randet, akár nem, nem találhatják meg Egwene-t. A legjobb, amit várhatott, az volt, hogy rövid úton visszavonszolják a Toronyba, mint egy beavatottat, akire nem vigyáz egyetlen teljes jogú nővér sem; és ez csak akkor lehetséges, ha Elaida valóban nem vadászik rá. Akkor is visszavinnék a Toronyba; nem voltak illúziói az ügyben, hogy ellen tudna-e állni öt vagy hat aes sedai-nak.

Egy utolsó pillantást vetett a távolodó aes sedai-ok után, majd felmarkolta szoknyáját, és futásnak eredt, embereket kerülgetve, néha nekik ütközve, félreugorva a kocsikat és terhet cipelő csapatok útjából. Dühös kiáltások követték. Mikor végül átszáguldott a két magas, keresztboltozatos városkapu alatt, a forró szél az arcába vágott. Az épületek nem korlátozták már, port hozott magával, amitől köhögnie kellett, de futott tovább egészen a Tudós Asszonyok alacsony sátraiig.

– Aes sedai-ok vannak a városban – mondta, amint belépett –, és a Nap Palota felé tartanak. Elaida követsége kell, hogy legyen.

Berelain méltóságteljesen felemelkedett. Egwene-nek el kellett ismernie, ha kelletlenül is, hogy a nő méltóságteljes volt. És a lovaglóruhájának szabása visszafogott volt, még ő sem volt olyan ostoba, hogy szokásos öltözetei egyikében akarjon lovagolni a napon. A többiek vele együtt emelkedtek fel.

– Úgy tűnik, vissza kell térnem a városba – sóhajtott fel. – A Fény tudja, mit fognak gondolni, ha senki sincs ott, hogy üdvözölje őket. Amys, ha tudod, hol van Rhuarc, küldenél neki egy üzenetet, hogy találkozni szeretnék vele?

Amys bólintott, de Sorilea megszólalt:

– Nem kellene ennyire Rhuarcra támaszkodnod, te lány. Rand al'Thor rád bízta Cairhien felügyeletét. Ha egy ujjat átengedsz egy férfinak, az egész kezed az övé lesz, még mielőtt észrevennéd. Adj egy ujjat egy klánfőnöknek, és rögtön az egész kezedet akarja majd.

– Ez így igaz – mormolta Amys. – Rhuarc a szívem árnyéka, de ez így igaz.

Vékony lovaglókesztyűket húzva elő övéből, Berelain elkezdte felhúzni őket.

– Az apámra emlékeztet. Néha túlságosan is. – Egy pillanatra bánatosan elfintorodott. – De jó tanácsokat ad. És tudja, hogy mikor kell hallgatni, és mennyit. Szerintem még az aes sedai-okat is meg fogja hatni, ha Rhuarc bámulja őket.

Amys torokhangon nevetett.

– Mély benyomást kelt, az biztos. Elküldöm hozzád. – Apró csókot nyomott Berelain homlokára és mindkét orcájára.

Egwene megdermedt; így egy anya csókolja meg fiát vagy lányát. Mi folyik Berelain és a Tudós Asszonyok között? Természetesen nem kérdezhette meg. Egy ilyen kérdés szégyent hozna rá és a Tudós Asszonyokra egyaránt. És Berelainre is, bár ő nem tudna róla, és Egwene legszívesebben úgy szégyenítené meg Berelaint, hogy kihulljon az összes haja. Mikor Berelain megfordult, hogy elhagyja a sátrat, Egwene megragadta a kezét.

– Óvatosan kell kezelned őket. Nem lesznek barátságosak Rand irányában, de egy rossz szó vagy mozdulat nyíltan ellenségessé teheti őket. – Ez teljesen igaz volt, de nem ezt kellett volna mondania. Előbb vágta volna le a nyelvét, minthogy szívességet kérjen Berelaintől.

– Korábban is volt már dolgom aes sedai-okkal, Egwene sedai – válaszolta a másik nő szárazon.

Egwene elnyomott egy mély sóhajtást. Meg kell tennie, de a nő nem láthatja, hogy mennyire nehezére esik.

– Elaida semmi jót nem tervez Randdel kapcsolatban, ahogy egy menyét sem a tyúkokkal kapcsolatban, és ezeket az aes sedai-okat Elaida küldte. Ha tudomást szereznek egy Randet támogató aes sedai-ról, akit el tudnak érni, az az aes sedai egy nappal később el fog tűnni. – Berelain kifejezéstelen arcát nézve nem tudta rávenni magát, hogy ennél többet mondjon.

Egy hosszú pillanattal később Berelain elmosolyodott.

– Egwene sedai, mindent megteszek Randért, amit csak tudok. – Mosolya és hangja egyaránt... behízelgőnek tűnt.

– Te lány – szólalt meg Sorilea élesen, és csodák csodájára Berelain arcán színes foltok jelentek meg.

Nem nézve Egwene-re, Berelain szándékosan közömbös hangon szólalt meg:

– Hálás lennék, ha nem mondanátok el Rhuarcnak. – Valójában senkire se nézett, de megpróbálta nem észrevenni Egwene jelenlétét.

– Nem fogjuk – vetette közbe Amys gyorsan, Sorileát úgy hagyva szólásra nyitott szájával. – Nem fogjuk. – Az ismétlés Sorileára irányult, határozott és kérdő hangsúly keverékével, és végül a legidősebb Tudós Asszony bólintott. Ha kissé vonakodva is. Berelain csaknem megkönnyebbülten felsóhajtott, mielőtt elhagyta volna a sátrat.

– Talpraesett gyermek – kacagott Sorilea, amint Berelain távozott. Újra visszatelepedett a párnákra, majd megpaskolta maga mellett a helyet Egwene-nek. – Találnunk kellene egy férjet számára, aki méltó hozzá, ha létezik ilyen a vízföldiek között.

Egwene megtörölte kezét és arcát azzal a nedves kendővel, amit Rodera hozott neki, és azon tűnődött, vajon ez elég-e ahhoz, hogy becsületben elkezdjen kérdezősködni Berelain felől. Elfogadott egy teáscsészét a Tengeri Nép zöld porcelánjából, és elfoglalta helyét a Tudós Asszonyok körében. Ha valaki válaszol Sorileának, annak elégnek kell lenni.

– Biztos vagy benne, hogy ezek az aes sedai-ok ártani akarnak a car'a'carnnak? – kérdezte ehelyett Amys.

Egwene elpirult. Pletykákon gondolkodik, mikor fontosabb dolgokra kellene figyelnie.

– Igen – válaszolta gyorsan, aztán lassított. – Legalábbis... Nem tudom pontosan, hogy ártani akarnának neki. Legalábbis nem szándékosan. – Elaida levele úgy említette, hogy „mindazon becsülettel és tisztelettel, amit megérdemel” kezeljék. De vajon egy korábbi Piros nővér szerint mennyit érdemel egy férfi, aki fókuszálni képes? – De nem kételkedem abban, megpróbálják majd valahogyan irányítani, hogy azt tegye, amit Elaida akar. Semmiképpen sem a barátai. – Vajon mennyire a barátai a salidari aes sedai-ok? Fény, beszélnie kell Elayne-nel és Nynaeve-vel. – És nem fogja érdekelni őket, hogy ő a car'a'carn. – Sorilea keserűen felmordult.

– Úgy gondolod, hogy megpróbálnak ártani neked? – kérdezte Bair, és Egwene bólintott.

– Ha rájönnek, hogy itt vagyok... – Megpróbálta elrejteni borzongását azzal, hogy belekortyolt teájába. Mindenképpen visszacipelnék a Toronyba, akár, hogy fogást találjanak Randen, akár mint egy képzetlen beavatottat. – Nem hagynának szabadon, ha tehetnének ellene valamit. Elaida nem akarja, hogy Rand rajta kívül bárkire is hallgasson. – Bair és Amys mogorván egymásra tekintettek.

– Akkor egyszerű a megoldás. – Sorilea mondata úgy hangzott, mintha minden eldőlt volna. – A sátrak között maradsz, és így nem találhatnak rád. A Tudós Asszonyok minden esetben kerülik az aes sedai-okat. Ha még néhány évig velünk maradsz, egész jó Tudós Asszonyt csinálunk belőled.

Egwene csaknem elejtette csészéjét.

– Hízelegsz nekem – mondta óvatosan –, de előbb vagy utóbb mennem kell. – Sorilea nem tűnt meggyőzöttnek. Egwene megtanulta, hogyan állhat ki az igaza mellett Amys és Bair ellenében, de Sorilea...

– De úgy gondolom, nem mostanában – mondta Bair mosolyogva, hogy elvegye szavai élét. – Még sokat kell tanulnod.

– Igen, és folytatnunk is kellene sürgősen – tette hozzá Amys. Egwene megpróbált nem elpirulni, és Amys gyanakvóan nézett rá. – Furcsán nézel ki. Nem becsülted túl magad ma reggel? Biztos voltam benne, hogy eléggé rendbe jöttél...

– Így is van – mondta Egwene gyorsan. – Igazán rendbe jöttem. Napok óta nem fájt a fejem. A por miatt lehetett, ahogy ide rohantam. És a tömeg a városban nagyobb volt, mint amilyenre emlékeztem. És olyan izgatott voltam, hogy nem reggeliztem igazán jól.

Sorilea intett Roderának.

– Hozz mézkenyeret, ha van még, és sajtot meg annyi gyümölcsöt, amennyit találsz. – Egwene bordái közé szúrt. – Egy nőn kellene némi húsnak lennie. – Mindez egy olyan nőtől, aki úgy nézett ki, mintha a napon hagyták volna, míg húsának nagy része rá nem aszalódott.

Egwene nem igazán akart enni – túl izgatott volt ahhoz, hogy reggel egyen –, de Sorilea minden falatot figyelt, amit megevett, és fürkésző tekintete megnehezítette a nyelést. Ez, és a tény, hogy meg akarták vitatni, mit tegyenek az aes sedai-okat illetően... Ha az aes sedai-ok ellenségesek Randdel szemben, módot kell találni arra, hogy őrködhessenek felette. Még Sorilea is idegesnek tűnt a lehetőségtől, hogy nyíltan ki kell állniuk aes sedai-ok ellen – nem félt; a szokások elleni vétek tette a dolgot nehézzé –, de ami szükséges a car'a'carn védelme érdekében, azt meg kell tenni.

Egwene a maga részéről amiatt aggódott, hogy Sorilea javaslatát arra, hogy a sátrak között kell maradnia, paranccsá fogják tenni. Ezt az egyet nem fogja tudni kijátszani, nem kerülhet el ötven szemet, kivéve, ha a saját sátrában marad. Hogyan Utazik Rand? A Tudós Asszonyok megtesznek mindent, ami szükséges, amíg ez nem érinti a ji'e'tohot: a Tudós Asszonyok talán máshogy értelmezték néhány részét, de ezekhez az értelmezésekhez ugyanolyan szilárdan tartották magukat, mint bármely aiel. Fény, Rodera shaido volt, azon ezer egyike, akiket abban a csatában fogtak el, mellyel el akarták vonni a shaidókat a várostól, de a Tudós Asszonyok semmiben sem kezelték másképp, mint bármelyik gai'shaint, és amennyire Egwene ezt meg tudta ítélni, Rodera tökéletesen ugyanúgy viselkedett, mint a többi gai'shain. Nem tennének a ji'e'toh ellen, függetlenül attól, mennyire szükséges ez.

Szerencsére ez a téma nem merült fel. Pechjére az egészsége viszont szóba került. A Tudós Asszonyok nem tudtak Gyógyítani, vagy hogy hogyan lehet valaki egészségét a Hatalom segítségével ellenőrizni. Ellenben a saját módszereikkel megvizsgálták. Ezek közül néhány hasonlított arra, amit Nynaeve-től tanult, hogy javasasszony legyen; szemét kémlelték, meghallgatták a szívét egy üreges facsővel. Néhány azonban tisztán aiel volt. Addig fogták lábujjait, míg végül szédülni kezdett, fel-le kellett ugrálnia, míg úgy nem érezte, szemei kiesnek fejéből, és rohannia kellett a Tudós Asszonyok sátra körül, míg pontok nem jelentek meg szeme előtt, majd egy gai'shain vizet öntött fejére, amennyiből annyit kellett innia, amennyit csak tudott, ezután felemelni szoknyáit, és még többet futni. Az aielek nagyon hittek az edzettségben. Ha túl lassan lépett volna, ha megpróbált volna megállni, mielőtt Amys felszólítja erre, úgy döntöttek volna, az egészsége még nem tért vissza teljesen.

Mikor Sorilea végül bólintott és megszólalt:

– Olyan egészséges vagy, mint egy Hajadon, te lány. – Egwene térdére hajolva kapkodott levegő után. Egy Hajadon biztos nem tenne ilyet, ebben biztos volt. Mégis büszkeséget érzett. Soha nem hitte magát puhánynak, de azzal tisztában volt, hogy mielőtt az aielek közé jött volna, a teszt felénél összeesett volna. Még egy év – gondolta –, és úgy fogok futni, mint bármelyik Far Dareis Mai.

Másrészt viszont mindenképpen vissza kell térnie a városba. Csatlakozott a Tudós Asszonyokhoz a gőzsátorban – most az egyszer nem neki kellett vizet locsolnia a forró kövekre; ez Rodera feladata volt –, élvezve a luxust, ahogy a gőz ellazította izmait, és csak azért távozott, mert Rhuarc és két másik klánfőnök, Timolan a Miagomáktól és Indirian a Coddaráktól csatlakozott hozzájuk, magas őszülő férfiak, kemény, higgadt arccal. Azonnal kiküldték a sátorból, mikor gyorsan maga köré tekerte kendőjét. Mindig várta, hogy hallja nevetésüket, mikor így tett, de az aielek láthatóan soha nem értették meg, hogy miért hagyja el sietve a gőzsátrat, mikor férfiak jönnek be. Az aielek humorosnak találták volna, de szerencsére soha nem tűnt fel nekik az összefüggés, amiért Egwene nagyon hálás volt.

Felkapva ruhája maradékát a gőzsátor körül álló cölöpök egyikéről, a saját sátrába sietett. A nap már alacsonyan járt, és egy könnyű étkezés után késznek érezte magát, hogy álomba merüljön. Túl fáradt volt ahhoz, hogy egyáltalán Tel'aran'rhiodra gondoljon. Túl fáradt volt ahhoz is, hogy emlékezzen az álmaira – ezt is a Tudós Asszonyok tanították neki –, de a legtöbb, amire emlékezett, Gawynról szólt.

Huszonötödik fejezet

Mint villám és eső

Valamilyen oknál fogva, mikor Cowinde felébresztette a hajnalt megelőző szürkületkor, Egwene felfrissültnek érezte magát az álmai ellenére. Felfrissültnek és késznek arra, hogy megnézze, mit tudhat meg a városban. Egy hosszú ásítás és nyújtózás után talpra ugrott, dudorászott, míg megmosakodott, és gyorsan felöltözött, szűkösen mérve az időt, amelyet hajának kifésülésére szánt. El akart sietni a sátrak között anélkül, hogy reggelire vesztegetné idejét, de Sorilea meglátta, és ez gyors végét jelentette ezen szándékának. Amiből végül egész jó dolog kerekedett.

– Nem kellett volna olyan korán elhagynod a gőzsátrat – mondta Amys, egy zabkásával és szárított gyümölccsel teli tálat elvéve Roderától. Csaknem két tucat Tudós Asszony gyűlt össze Amys sátrában. Rodera, Cowinde és egy fehér ruhás férfi, Doilan, aki szintén shaido volt, igyekezett kiszolgálni valamennyiüket. – Rhuarcnak sok mondanivalója volt a nővéreidről. Talán te még hozzátehetsz valamit.

A várakozás hónapjai után Egwene-nek nem kellett gondolkodnia, hogy tudja, a Torony küldöttségéről beszél.

– Mindent elmondok, amit tudok. Mit mondott?

Először is, hat aes sedai érkezett, köztük két Piros, nem egy – Egwene nem hitte volna, hogy Elaida annyira elbizakodott vagy esetleg olyan ostoba, hogy akár csak egyet is küldjön –, de legalább egy Szürke is érkezett. A Tudós Asszonyok, akik nagyrészt körben hevertek, akár egy kerék küllői, csak néhányan álltak vagy térdeltek a köztük maradó helyen, Egwene felé fordították tekintetüket, mikor a nevek felsorolása véget ért.

– Attól tartok, csak kettejüket ismerem – mondta óvatosan. – Még mindig nagyon sok aes sedai él, és én nem voltam elég sokáig teljes jogú nővér ahhoz, hogy mindegyiküket megismerjem. – Bólintottak; elfogadták, amit mondott. – Nesune Bihara tisztességesen gondolkodik – meghallgatja valamennyi oldalt, mielőtt döntést hoz –, de megtalálja a legapróbb hiányosságot is abban, amit mondasz. Mindent lát, mindenre emlékezik; egyszer elég ránéznie egy oldalra ahhoz, hogy szóról szóra idézni tudja, és ugyanez áll a beszélgetésekre is, amelyeket egy éven belül hallott. Néha magában beszél, mintha kimondaná a gondolatait anélkül, hogy észrevenné.

– Rhuarc szerint a Királyi Könyvtár érdekelte. – Bair megkavarta zabkásáját, Egwene-t nézve közben. – Azt mondta, hallotta, amint valamilyen pecsétekről dünnyög. – Gyors mormogás futott végig a többi nő között, amely elhallgatott, mikor Sorilea hangosan megköszörülte torkát.

Zabkásájába kanalazva – szárított szilvadarabok és valamilyen édes bogyók voltak az övébe keverve –, Egwene megborzongott. Ha Elaida feltette a kérdést Siuannak, mielőtt kivégezte volna, akkor tudja, hogy három pecsét már összetört. Rand kettőt rejtett el – Egwene azt kívánta, bárcsak tudná hová, de Rand láthatóan már senkiben sem bízott –, Nynaeve és Elayne talált egyet Tanchicóban, amit aztán Salidarba vittek, de Elaida semmiképpen nem tudhat ezekről. Kivéve, ha vannak kémei Salidarban. Nem. Ilyenfajta találgatásoknak most nincs itt az ideje, haszontalan lenne. Elaida elszántan keresi a többit. Nesune elküldése a világ második legnagyobb könyvtárába a Fehér Toronyé után, logikus cselekedet volt, és néhány aszalt szilvát lenyelve ezt meg is mondta nekik.

– Én is ezt mondtam tegnap éjjel – dörmögte Sorilea. – Aeron, Colinda, Edarra, ti hárman elmentek a könyvtárba. Három Tudós Asszony meg tudja találni azt, ami ott van, még az aes sedai-ok előtt. – Ez három megnyúlt arcot eredményezett: a Királyi Könyvtár hatalmas volt. De Sorilea Sorilea volt, és ha a megnevezett nők sóhajtoztak és morogtak is, azonnal letették zabkásás tálaikat, és távoztak. – Azt mondtad, kettőt ismersz – folytatta Sorilea, mielőtt a nők elhagyták volna a sátrat. – Nesune Bihara és még ki?

– Sarene Nemdahl – válaszolt Egwene. – Meg kell értened, nem ismerem őket túl jól. Sarene olyan, mint a legtöbb Fehér – mindent logikusan megindokol, és néha láthatóan meglepődik, ha valaki a szívére hallgat –, de van egyfajta vérmérséklete. Az idő legnagyobb részében szorosan elzárja, de lépj rossz helyre rossz időben, és ő... letépi az orrodat, mielőtt pisloghatnál. De meghallgatja, amit mondasz, és elismeri, ha nem volt igaza, miután lehiggadt. Előbb-utóbb mindenképpen megnyugszik.

Egy zabkásával és bogyókkal megpakolt kanalat emelve szájához, megpróbálta feltűnés nélkül tanulmányozni a Tudós Asszonyokat; úgy tűnt, egyikük se vette észre tétovázását. Majdnem azt mondta, hogy Sarene elküldene padlót súrolni, mielőtt pisloghatnál. Csak az órákról ismerte mindkét nőt, amelyeken novíciaként részt vett. Nesune, egy karcsú kandori madárszemekkel, akkor is megérezte, ha lankad a figyelmed, ha éppen a hátát fordította feléd, számos osztályt tanított, amiben Egwene tanult. Ellenben Sarene csak két órát tartott Egwene-nek, a valóság természetéről, de nehéz elfelejteni egy nőt, aki teljes komolysággal állítja, hogy a szépség és csúfság egyaránt illúzió, és mindezt olyan arccal, amely bármelyik férfit bámulásra késztetné.

– Remélem, emlékezel még többre – szólalt meg Bair, felé fordulva könyökére emelkedve. – Úgy tűnik, te vagy az egyetlen információforrásunk.

Egwene-nek eltartott egy pillanatig, míg rájött ennek a kijelentésnek az értelmére. Hát persze. Bair és Amys minden bizonnyal megpróbálta meglesni az aes sedai-ok álmait tegnap éjjel, de az aes sedai-ok őrizték magukat. Ez azon képességek egyike volt, amit sajnált, hogy nem sajátított el, mielőtt elhagyta a Tornyot.

– Talán. Hol vannak a termeik a palotában? – Ha Rand közelébe akar menni, mikor legközelebb jön, nem lenne jó, ha a lakosztályaik előtt ügyetlenkedne, miközben megpróbálja megtalálni a helyes utat. Különösen Nesune-ét. Sarene talán nem emlékszik egy bizonyos novíciára, de Serune minden bizonnyal. Talán azok közül is felismerheti valaki, akit nem is ismer; elég sok szóbeszéd járta Egwene al'Vere-ről, mikor a Toronyban volt.

– Elutasították Berelain azon javaslatát, hogy akár csak egyetlen éjszakára is a palotában maradjanak – ráncolta szemöldökét Amys. Az aielek mindig elfogadták a vendégszeretet megnyilvánulásait; ennek elutasítása még ellenségek között is szégyen lett volna. Egy Arylin nevű nőnél maradtak, a fagyilkosok egyik nemes hölgyénél. Rhuarc szerint Coiren Saeldain már régebb óta ismerte ezt az Arylint.

– Coiren kémeinek egyike – mondta Egwene bizonyossággal a hangjában. – Vagy a Szürke ajahé.

Néhány Tudós Asszony felháborodottan mormogott az orra alatt; Sorilea undorodva hangosan felhorkant és Amys nehéz, rosszalló sóhajtást hallatott. A többiek máshogyan látták a dolgot. Corelna, egy sólyomra hasonlító, zöld szemű nő, akinek hajában már több volt az ősz fürt, mint a szőke, kételkedve rázta a fejét, míg Tialin, egy hegyes orrú, sovány, vörös hajú nő nyílt hitetlenkedéssel nézett Egwene-re.

A kémkedés megsértette a ji'e'tohot, bár hogy ez hogyan egyeztethető össze azzal, hogy az álomjárók belenéznek más emberek álmaiba, olyasmi volt, amit Egwene soha nem értett meg. Nem volt értelme rámutatni, hogy az aes sedai-ok nem követik a ji'e'tohot. Tudták, csak éppen nehezen hitték el vagy értették meg, akár az aes sedai-okkal, akár bárki mással kapcsolatban.

Akármit is gondoljanak, bármiben fogadott volna, hogy igaza van. Galldriannak, Cairhien utolsó királyának volt aes sedai tanácsadója, mielőtt meggyilkolták volna. Niande Moorwyn minden volt, csak éppen láthatatlan nem, mielőtt eltűnt volna Galldrian halála után, és azon dolgok egyike, amit Egwene megtudott, az volt, hogy alkalmanként meglátogatta Arilyn úrhölgy vidéki birtokait. Niande Szürke volt.

– Száz őrt állítottak maguk köré – szólalt meg Bair egy idő után. Hangja nagyon nyájasnak tűnt. – Azt hangoztatják, azért, mert a városban még mindig zavarosak a viszonyok, de szerintem az aielektől félnek. – Zavart, érdeklődő kifejezés jelent meg nem egy arcon.

– Százat! – kiáltott fel Egwene. – Száz férfit hoztak magukkal?

Amys megrázta fejét.

– Több, mint ötszázat. Timolan felderítői szerint alig félnapi járásra, északra táboroznak a várostól. Rhuarc rákérdezett erre, de Coiren Saeldain azt válaszolta, hogy a férfiak becsületük őrzői, de a városon kívül hagyták őket, hogy ne riadóztassanak minket.

– Azt hiszik, Tar Valonba fogják kísérni a car'a'carnt. – Sorilea hangja köveket törhetett volna össze, és arckifejezése mellett hangja még lágynak tűnt. Egwene nem titkolta el Elaida Randdel kapcsolatos levelének tartalmát. A Tudós Asszonyoknak minden alkalommal kevésbé tetszett, amikor csak hallották.

– Rand nem olyan ostoba, hogy elfogadja az ajánlatot – mondta Egwene, de gondolatai másfelé jártak. Ötszáz férfi a becsület őrzője. Elaida minden bizonnyal azt gondolta, az Újjászületett Sárkány ilyesmit vár el, hogy hízelegjenek neki. Többféle javaslat is felmerült benne, de óvatosnak kell lennie. A rossz szavak arra késztethetik Amyst és Bairt – vagy ami még rosszabb, Sorileát; Sorileának ellentmondani olyan volt, mintha egy tüskés bokrokkal borított ösvényen próbálnál haladni –, hogy olyan parancsokat adjanak neki, amelyeknek nem engedelmeskedhet, hogy megtehesse azt, amire csak ő képes. Vagy legalábbis megpróbálja.

– Ugye a főnökök rajta tartják szemüket ezeken a városon kívül gyülekező katonákon? – Fél nap észak felé – legyen inkább egy, hiszen nem aielek voltak – túl messze volt ahhoz, hogy veszélyt jelentsenek, de egy kis elővigyázatosság soha nem árthat. Amys bólintott; Sorilea úgy nézett Egwene-re, mintha azt kérdezte volna, fenn van-e a nap az égen délben. Egwene megköszörülte a torkát. – Igen. – Nem lenne a főnökökre jellemző egy ilyen hiba elkövetése. – Nos. A következők a javaslataim. Ha bármelyik aes sedai a palotába megy, egyikőtöknek, aki tud fókuszálni, utána kellene mennie, hogy ellenőrizze, nem hagy-e csapdákat maga után. – Bólintottak. A nők kétharmada képes volt a saidar szövésére, néhányan csak annyira, mint Sorilea, mások olyan erősek voltak, mint Amys, aki bármelyik aes sedai-jal felvehette volna a versenyt, akivel Egwene valaha is találkozott; eloszlásuk a Tudós Asszonyok között egyenletes volt. Képességeik különböztek az aes sedai-okétól – néhány téren kevéssé, máshol inkább, de általában különböztek –, de képesnek kell lenniük arra, hogy bármilyen kellemetlen ajándékot felfedezzenek. – És meg kell bizonyosodnunk arról, hogy csak hatan vannak.

Ezt meg kellett magyaráznia. Olvasták a vízföldiek könyveit, de még azok, akik tudtak fókuszálni, sem voltak tisztában azzal, milyen rituálékat használnak az aes sedai-ok a férfiakkal szemben, akik képesek megérinteni a saidint. Az aielek között, ha egy férfi felfedezi, hogy képes fókuszálni, kiválasztott lesz, és elmegy északra a Fertőbe, hogy megküzdjön a Sötét Úrral. Még egyikük se tért vissza soha. Egwene se ismerte ezeket a rituálékat, mielőtt a Toronyba került volna; a történetek, amelyeket hallott, ritkán tartalmazták akár az igazság egyetlen töredékét is.

– Rand két nővel elbánik egy időben – fejezte be. Ezt tapasztalatból tudta. – Talán még hattal is képes elbánni, de ha többen vannak, mint amennyien megmutatták magukat, legalább az bebizonyosodik, hogy hazudtak, még ha csak ki is hagytak valamit. – Csaknem összerándult, mikor látta rosszalló tekintetüket: ha hazudtál, toh lépett életbe afelé, akinek hazudtál. De az ő esetében szükséges volt. Az volt.

A reggeli hátralévő része azzal telt, hogy a Tudós Asszonyok eldöntötték, ki járja végig ma a palotát és melyik főnököket bízhatják meg azzal, hogy válasszanak ki férfiakat és Hajadonokat, hogy figyeljék a többi aes sedai-t. Néhányan megtagadnák, hogy aes sedai-ok ellen forduljanak bármilyen módon; ezt a Tudós Asszonyok nem mondták ki ilyen nyíltan, de a módból, ahogy beszéltek, világosan kitűnt, még ha meglehetősen keserűen is ismerték el. Mások azt gondolhatnák, hogy bármilyen, car'a'carn ellen irányuló fenyegetést lándzsával kell fogadni, jöjjön az akár aes sedai-októl. Néhány Tudós Asszony ezt a véleményt se fogadta el; Sorilea többször is határozottan kikelt az ellen a homályos sugallat ellen, hogy minden probléma megoldódna, ha az aes sedai-ok egyszerűen nem lennének itt. A végén Rhuarc és Mandelain a Daryne-ek közül voltak az egyetlenek, akikben meg tudtak egyezni.

– Biztosítsátok, hogy ne válasszanak egyetlen siswai'amant se – mondta Egwene. Ők a fenyegetés legapróbb jelére is a lándzsájukkal akarnák megoldani a helyzetet. Megjegyzése rengeteg pillantást hozott neki, a lapostól az erőltetettig. Egyetlen Tudós Asszony sem volt ostoba. Egy dolog zavarta őt. Egyikük sem említette meg azt, amit szinte minden alkalommal hallott, ha aes sedai-ok kerültek szóba: hogy az aielek egyszer már elbuktak az aes sedai-ok szolgálatában, és eltöröltetnek, ha ez még egyszer megtörténik.

Ettől az egy megjegyzéstől eltekintve Egwene kimaradt a vitából, elfoglalta magát egy második tányér zabkásával, tele aszalt körtével és szilvával, ami helyeslő bólintást váltott ki Sorileából. De nem Sorilea helyeslésére vágyott. Éhes volt, de leginkább abban reménykedett, hogy megfeledkeznek róla. Úgy tűnt, a dolog működik.

A reggeli és vita végeztével a sátrába sétált, majd a bevezető nyílás mögé kuporodott, onnan figyelve a Tudós Asszonyok kis csoportját, akik Amys vezetésével a város felé tartottak. Mikor eltűntek a legközelebbi kapun keresztül, újra kiugrott a sátrából. Mindenütt aielek vették körül, gai'shainok és mások, de a Tudós Asszonyok mindannyian bent maradtak, és senki sem figyelt rá, mikor nem túl gyorsan lépkedve elindult a városfal felé. Ha valaki észre is vette, azt hihette, csak reggeli testedzését végzi. Feltámadt a szél, hullámokban sodorta magával a port és a Kapuntúlról származó régi hamut, de tartotta magát egyenletes tempójához. Csak testedzés.

A városban az első ember, akit megkérdezett, egy nyurga, ráncos almákat elképesztő árért áruló nő, nem tudta megmutatni az utat Arylin úrhölgy palotája felé, sem az a testes varrónő, aki tágra nyílt szemmel nézte, hogy egy nyilvánvalóan aiel nő lép be üzletébe, sem az a kopaszodó késárus, aki azt hitte, jobban érdeklik a kései, mint bármi egyéb. Végül egy szűk szemrésű ezüstműves, aki figyelmesen méregette, míg üzletében volt, elmondta neki, amit tudni akart. A tömegen keresztül kígyózva, Egwene megcsóválta fejét. Néha elfelejtette, milyen hatalmas egy Cairhienhez hasonló város, és nem tudhatja mindenki, hogy mi merre van.

Miután megtudta, merre kell mennie, még háromszor eltévedt és még kétszer meg kellett kérdeznie az utat, mielőtt ott találta magát. Hátát egy béristálló oldalának vetve, a sarkon túl emelkedő, zömök, sötét kőből készült épületre nézett, melyet szűk ablakok, szögletes erkélyek és lépcsőzetes tornyok díszítettek. Kicsi volt ahhoz, hogy palota legyen, de túl nagy lakóháznak. Arylin valahol középtájon helyezkedett el a cairhieni nemesség rangsorában, ha Egwene jól emlékezett. Zöld kabátos katonák álltak őrt a széles bejárati lépcsőknél, minden bejáratnál, amit Egwene látott, de még az erkélyeken is. Különös módon, úgy tűnt, mintha valamennyien fiatalok lennének. De nem ez volt az, ami érdekelte őt. Nők fókuszáltak az épületen belül, és az, hogy ezt lenn az utcán is érezte, ennyire szilárdan, azt mutatta, hogy nem kis mennyiséget ragadtak meg a saidarból. A mennyiség hirtelen lecsökkent, de még mindig érezhető volt.

Beleharapott ajkába. Nem tudta megmondani, mit csinálnak, anélkül semmiképpen, hogy ne látta volna a fonatokat, de ugyanezen okból a bentieknek látniuk kellett a fonatokat, hogy meg tudják szőni őket. Ha egy ablaknál is állnak, minden, a kúriáról kifelé irányuló fonat, amit nem láthatott, dél felé kellett, hogy irányuljon, el a Nap Palotájától, mindentől távolodva. Mit csinálhatnak?

Az egyik kapupár kinyílt, míg átengedett hat összeillő pej által vontatott zárt, fekete hintót, melynek ajtajára egy pecsétet festettek, két ezüst csillagot zöld és piros csíkok mezejébe. Észak felé haladt a tömegben, a libériás kocsis csattintgatott hosszú ostorával, valószínűleg éppannyira azért, hogy az embereket eltüntesse az útból, mint amennyire a lovakat akarta bátorítani. Arylin úrhölgy megy vajon valahova, vagy valaki a küldöttségből?

Nos, nem csak bámészkodni érkezett. Visszahúzódott, csupán egyik szemét tartva a sarkon, épp hogy csak lássa a nagy házat, elővett egy apró piros követ az övére akasztott erszényből, mély levegőt vett, és fókuszálni kezdett. Ha közülük valaki most kinézne valamelyik, erre az oldalra nyíló ablakon, láthatná a fonatokat, de Egwene-t nem. Meg kellett kockáztatnia.

A sima kő nem volt több annál, aminek látszott, egy kő, melyet egy folyam koptatott, de Egwene Moiraine-től tanulta ezt a trükköt, és Moiraine fókusznak használta a követ – az ő esetében ez egy drágakövet jelentett, de ez nem volt lényeges –, és Egwene is így tett. Leginkább Levegőt szőtt, egy csipetnyi Tűzzel. Hallgatózni lehetett vele. Kémkedni, ahogy a Tudós Asszonyok mondanák. Egwene-t nem érdekelte, hogyan nevezik, amíg segítségével megtudhat valamit a Torony aes sedai-ainak szándékairól.

Szövedéke óvatosan megérintett egy ablaknyílást, nagyon finoman, majd még egyet, és még egyet. Csend. Aztán...

– ...mondtam neki – mondta egy női hang a fülében –, ha azt akarod, hogy azokat az ágyakat bevessem, inkább ne csiklandozd az állam, Alwin Rael.

Egy másik nő felkuncogott.

– Nem, ezt nem tehetted.

Egwene elfintorodott. Szobalányok.

Egy testes nő, vállán kenyerekkel megrakott kosárral, kíváncsi arccal kémlelte Egwene-t, mikor elhaladt mellette. Érthető is volt, hiszen két nő hangját hallotta, holott Egwene csak egymagában állt ott, és nem is mozogtak az ajkai. Egwene ezt a leggyorsabb módszerrel oldotta meg, amit ismert. Olyan mérgesen nézett a nőre, hogy az felnyüszített és csaknem elejtette kosarát, miközben kirohant a tömegbe.

Egwene kelletlenül meggyengítette a fonatot; ezután nem fog olyan jól hallani, de még mindig jobb, mintha állandóan kíváncsiakat vonzana magához. Már így is épp elég ember figyelt fel az aiel nőre, aki a falnak támaszkodott, de csak egy pillanatig haboztak, mielőtt továbbléptek volna: senki sem akart zűrt egy aiellel. Kiverte őket a fejéből. Ablakról ablakra mozgatta a fonatot, dühösen izzadva, és nem csak azért, mert lassan felforrósodott a levegő. Ha csak egyetlen aes sedai futólag megpillantja a szövetét, még ha nem is jön rá, hogy mire jó, tudni fogja, hogy valaki megszőtte azt. Gyanítani fogják az okát. Egwene egy hüvelykkel hátrébb lépett, csak fél szemmel figyelve.

Csend. Csend. Valamilyen zizegés. Talán mozog valaki? Papucs hangja a szőnyegen? De egyetlen szó sem. Csend. Egy férfi dörmög, valószínűleg éjjeli edényeket ürít és nem igazán boldog. Egwene fülei felforrósodtak, gyorsan továbblépett. Csend. Csend. Csend.

– ...komolyan azt hiszed, hogy ez szükséges? – Még suttogásként is, ahogy ő hallotta, a nő hangja teltnek és elbizakodottnak tűnt.

– Minden lehetőségre fel kell készülnünk, Coiren – a másik nő hangja vaspálcaként csattant. – Azt az érdekes szóbeszédet hallottam... – Egy ajtó csukódott be határozottan, elvágva a többit.

Egwene nekidőlt az istálló kőfalának. Ordítani tudott volna a csalódottságtól. A Szürke nővérnek, aki irányította őket, és a másiknak is aes sedai-nak kellett lennie, máskülönben soha nem mert volna így beszélni vele. Nem adódhatott volna jobb alkalom, hogy elmondják, amit hallani akar, és erre továbbsétálnak. Milyen érdekes szóbeszéd? Milyen lehetőségek? Hogy értették a felkészülést? A birtokon belül újra megváltozott a fókuszálás, ezúttal erősödött. Mit tehetnek? Mély levegőt véve elölről kezdte, kitartóan.

Ahogy a nap feljebb emelkedett, sok szokásos, azonosíthatatlan zajt hallott, és jó adagot a szolgák pletykáiból és csacsogásából. Valaki, akit Cerinek hívnak, újra szülni fog, és az aes sedai-ok Aridrimtól bort kapnak éppen, bárki is legyen az, miközben elfogyasztják ebédjüket. A legérdekesebb hír az volt, hogy valóban Arylin volt a hintóban, vidékre utazott, hogy találkozzon a férjével. Legalábbis ők így tudták. Az egész reggelt elvesztegette.

A kúria bejárati ajtaja szélesre tárult, a libériás szolgák meghajoltak. A katonák nem tisztelegtek, de sokkal figyelmesebbnek tűntek. Nesune Bihara sétált ki. Egy magas fiatalember követte, akit mintha egy szikladarabból faragtak volna ki.

Egwene sietve felbontotta a fonatot, elengedte a saidart és mély, megnyugtató lélegzetet vett; most nem vesztheti el a fejét. Nesune és őrzője beszélgettek, aztán a sötéthajú Barna nővér egymás után benézett az utcákba. Egyértelműen keresett valamit.

Egwene úgy döntött, most itt van az ideje annak, hogy elveszítse a fejét. Lassan hátrált, hogy ne vonja magára Nesune éles tekintetét, megpördült, amint kiért a nő látótávolságából, felkapta szoknyáját és rohant, utat törve magának a tömegben. Három hosszú lépésnyit tudott futni. Aztán nekiütközött egy kőfalnak, visszapattant róla és fenekére esett olyan keményen, hogy a forró útburkolat kövein megütötte magát.

Kábultan felnézett, és még inkább elkábult lüktető szívverésétől. A kőfal Gawyn volt. Lenézett rá, ugyanolyan elképedtnek tűnt, mint ő. Szemei a legcsodálatosabb kékben csillogtak. És azok a vörös-arany fürtök. Újra az ujjai köré szerette volna csavarni őket. Érezte, ahogy arca bíborszínű lesz. Soha nem tettél ilyet! – gondolta határozottan. – Csak egy álom volt.

– Megütöttelek? – kérdezte a férfi aggódva, és elkezdett letérdelni mellé.

Nehézkesen lábra állt, sietősen leporolta magát; ha ebben a pillanatban lehetett volna egy kívánsága, az lett volna, hogy soha többé ne piruljon el. Már most is gyűrű formálódott körülöttük bámészkodókból.

Egwene belekarolt, és magával húzta arra, amerre indult. A válla felett visszavetett pillantás csak a nyüzsgő tömeget mutatta. Még ha Nesune a legközelebbi sarokhoz is érne, nem látna semmit. Egwene mégsem lassított; a tömeg utat nyitott egy aiel nőnek és egy férfinak, aki elég magas volt ahhoz, hogy aiel lehessen, még ha kardot is viselt. A férfi mozgása azt mutatta, hogy tudja is használni; úgy mozgott, mint egy őrző.

Egy tucatnyi lépés után vonakodva kihúzta karját Gawyn karjából. A férfi azonban megragadta karját, mielőtt teljesen kiszabadíthatta volna, és ő hagyta, így kézen fogva sétáltak az utcán.

– Gyanítom – mélázott a férfi hangosan egy idő után –, figyelmen kívül kell hagynom a tényt, hogy úgy öltözködsz, mint egy aiel. Az utolsó, amit rólad hallottam, az volt, hogy Illianban vagy. És gondolom, arra se kellene megjegyzést tennem, hogy elrohantál egy palotától, ahol hat aes sedai szállt meg. Különös viselkedés egy beavatott részéről.

– Soha nem voltam Illianban – szólalt meg, gyorsan körülnézve, vajon vannak-e aielek elég közel ahhoz, hogy hallhassák, amit a férfi mondott. Néhányan az irányába néztek, de egyikük sem volt hallótávolságon belül. Hirtelen felfogta, amit a férfi mondott. Ránézett zöld kabátjára, mely ugyanabban az árnyalatban pompázott, mint a katonáké. – Te velük vagy. A Torony aes sedai-aival. – Fény, ostoba volt, hogy ezt nem vette észre azonnal, amikor meglátta.

A férfi arca ellágyult, miután egy pillanatig nagyon keménynek tűnt.

– Én vezetem a becsület őreit, akiket az aes sedai-ok magukkal hoztak, hogy Tar Valonba kísérjék az Újjászületett Sárkányt. – Hangjából furcsa keveréke hallatszott a fanyar humornak, a dühnek és a kimerültségnek. – Legalábbis, ha úgy dönt, hogy oda megy. És ha itt lenne. Úgy értem, hogy... megjelenik és eltűnik. Coiren nagyon ingerült.

Egwene szíve a torkában dobogott.

– Én... egy szívességet szeretnék kérni tőled, Gawyn.

– Bármit, kivéve a következőket – válaszolta egyszerűen. – Nem ártok Elayne-nek és Andornak, és nem esküszöm fel a Sárkányra. Bármi egyéb, amit megtehetek érted, meg fog történni.

Fejek fordultak utánuk. Minden szó a Sárkány Követőiről megütötte a füleket. Négy durva arcú férfi, vállukon a kocsihajtók összetekert ostorával, Gawynra bámult, ujjaikat olyan módon megropogtatva, ahogy néhány férfi verekedés előtt szokta. Nem voltak kis termetűek, de harci kedvük gyorsan lelohadt a férfi merev tekintetébe nézve. Ketten még meg is hajtották fejüket előtte, mielőtt eltűntek volna az emberek áradatában. De még mindig túl sokan bámultak, túl sokan próbáltak még mindig úgy tenni, mintha nem is hallgatóznának. Ahogy a nő fel volt öltözve, egyetlen szó nélkül is magára vonta a tekinteteket. Adj ehhez egy vörös-arany hajú férfit, aki jó arasznyival magasodik fölé, és őrzőnek néz ki: ez a kombináció csak figyelemfelkeltő lehet.

– Négyszemközt kell beszélnem veled – mondta. Ha valamilyen nő magához kötötte Gawynt, mint őrzőjét, én... Különös módon azonban a gondolatban nem volt valódi elszántság.

Egyetlen szó nélkül egy közeli fogadóba, a Hosszú Férfiba vezette, ahol egy arany korona odadobása a kövérkés fogadósnak csaknem tiszteletteljes pukedlit váltott ki. Egy kicsi, privát étkezőszobába vezették őket, melynek falát sötét faborítás fedte, berendezése pedig egy fényesre csiszolt asztalból, karosszékekből és a kandallón álló, szárított virágokat tartó kék vázából állt. Gawyn becsukta az ajtót, és hirtelen feszélyezettség jelent meg mindkettejük arcán, ahogy magukra maradtak. Fény, hiszen olyan nagyszerűen nézett ki, csaknem olyan bámulatosan, mint Galad, és az a mód, ahogyan haja a fülére göndörödött...

Gawyn megköszörülte torkát.

– A hőség minden nappal rosszabbnak tűnik. – Elővett egy zsebkendőt és megtörölte arcát, majd felajánlotta neki is. Mikor rájött, hogy az már használt, újra megköszörülte torkát. – Azt hiszem, van még nálam másik.

Egwene elővette a sajátját, míg a férfi a zsebében keresgélt.

– Gawyn, hogyan szolgálhatod Elaidát azok után, amit tett?

– A fiatalok a Tornyot szolgálják – felelt határozottan, de kelletlenül megcsóválta fejét. – Így tettünk, míg... Siuan Sanche... – Egy pillanatra tekintete jegesen hideg lett. Épp csak egy pillanatra. – Egwene, az anyám mindig azt mondta: „Még egy királynőnek is be kell tartania az általa alkotott törvényeket, különben nem léteznek törvények.” – Dühösen megrázta fejét. – Nem kellene meglepődnöm azon, hogy itt talállak. Tudnom kellett volna, hogy ott leszel, ahol al'Thor van.

– Miért gyűlölöd őt? – Gyűlölet volt a szavaiban, vagy még soha nem hallott ilyesmit. – Gawyn, ő valóban az Újjászületett Sárkány. Hallanod kellett arról, hogy mi történt Tearben. Ő...

– Az se érdekel, ha ő a Teremtő, emberi testben... – csikorgatta fogát. – Al'Thor megölte az anyámat!

Egwene szeme csaknem kiestek fejéből.

– Gawyn, nem! Nem, nem tett ilyet!

– Megesküdnél erre? Ott voltál, mikor meghalt? Mindenki erről beszél. Az Újjászületett Sárkány elfoglalta Caemlynt és megölte Morgase-t. Talán Elayne-t is megölte. Semmit nem lehet róla hallani. – Minden düh elhagyta. Magába zuhant ott, ahol állt, feje előrebillent, kezeit ökölbe szorította, szemeit lehunyta. – Semmit sem tudok kideríteni – suttogta.

– Elayne sértetlen – szólalt meg Egwene, meglepetésére közvetlenül a férfi előtt találva magát. Felnyúlt, és újra meglepte magát, mikor ujjai belesimultak a férfi hajába, és felemelte annak fejét. Éppolyan érzés volt, mint amilyenre emlékezett. Úgy kapta vissza a kezét, mintha megégtek volna. Biztos volt benne, hogy arca olyan bíborvörös lett, mintha égne, kivéve, ha... Pír színezte Gawyn arcát. Hát persze. A férfi is emlékezett, bár csak mint saját álmára. Ennek valóban lángra kellett volna lobbantania az arcát, de valami miatt az ellenkezője történt. Gawyn elpirulása megszilárdította idegeit, csaknem mosolygásra késztette. – Elayne biztonságban van, Gawyn. Erre megesküszöm.

– Hol van? – hangja szenvedőnek tűnt. – Hol volt? A helye most Caemlynben van. Nos, talán nem Caemlynben – nem, amíg al'Thor ott van –, de Andorban. Hol van, Egwene?

– Nem... nem mondhatom meg neked, Gawyn. Nem tehetem.

A férfi tanulmányozta őt, kifejezéstelen arccal, majd felsóhajtott.

– Minden alkalommal, amikor látlak, egyre inkább aes sedai vagy. – Nevetése erőltetettnek tűnt. – Tudod, mennyit gondoltam arra, hogy az őrződ legyek? Hát nem ostobaság?

– Te leszel az őrzőm. – Nem vette észre, hogy a szavakat kiejtette, míg meg nem történt. Az álom. Gawyn előtte térdelt, ő pedig fogta a fejét. Százféle dolgot jelenthetett, vagy éppen semmit, de ő tudta.

A férfi rávigyorgott. Az idióta azt hiszi, hogy csak tréfál!

– Nem én, ez biztos. Talán Galad, ha jól sejtem. Bár bottal kell majd elkergetned a többi aes sedai-t a közeléből. Aes sedai-ok, szolgálólányok, királynők, szobalányok, kereskedőnők, tanyasi asszonyok... Láttam, ahogy ránéznek. Ne is tagadd, hogy azt gondolod, hogy ő...

A legegyszerűbb módja annak, hogy leállítsa ezt a sületlenséget az volt, hogy kezét a férfi szájára tette.

– Nem Galadot szeretem. Téged szeretlek.

A férfi továbbra is próbált úgy tenni, mintha ez csak egy tréfa lenne, ujjai között mosolygott.

– Nem lehetek őrző. Elayne kardnagyhercege leszek.

– Ha Andor királynője lehet aes sedai, akkor a herceg lehet őrző. És te az enyém leszel. Ültesd el ezt a gondolatot abba a kemény koponyádba; komolyan beszélek. És szeretlek téged. – Rábámult. Legalább már nem mosolygott. De nem mondott semmit, csak bámult. Elvette kezét a szája elől. – Nos? Nem akarsz valamit mondani?

– Ha valamire ennyi ideig vártál – mondta lassan –, és aztán hirtelen, figyelmeztetés nélkül, mint egy villámcsapás és az eső a szomjas földön egyazon időben, meghallod... Elkábulsz, de nem hallhatod eleget.

– Szeretlek, szeretlek, szeretlek – mondta neki, mosolyogva. – Megfelel?

Válaszként a férfi felemelte magához, és megcsókolta. Minden pillanat ugyanolyan jó volt, mint álmában. Jobb volt. Olyan volt... Mikor végül letette a földre, a kezébe kapaszkodott: úgy tűnt, a térdei nem igazán akarnak működni.

– Én aiel aes sedai Egwene úrnőm – szólalt meg. – Szeretlek, és alig várom, hogy magadhoz köss. – Elhagyva a tettetett hivatalosságot, gyengédebb hangon hozzátette. – Szeretlek, Egwene al'Vere. Azt mondtad, szívességet szeretnél kérni. Mi lenne az? A holdat egy nyakláncon? Egy kovács egy óra múlva elkészíti neked. Csillagokat, hogy a hajadban viselhesd őket? Én...

– Ne áruld el Coirennek és a többieknek, hogy itt vagyok. Ne említs meg engem semmi szín alatt.

Némi habozást várt, de a férfi egyszerűen csak annyit mondott:

– Tőlem semmit sem tudnak meg rólad. Vagy mástól, ha tehetek ellene bármit. – Egy pillanatra szünetet tartott, majd megragadta a nőt a vállainál. – Egwene, nem fogom megkérdezni, miért vagy itt. Nem, hallgass meg. Tudom, hogy Siuan belekevert az intrikáiba, és megértem, hogy hűséget érzel egy férfi iránt, aki a szülőfaludból származik. Nem számít. A Fehér Toronyban kellene lenned, tanulni; emlékszem, hogy mind azt mondták, nagyon erős aes sedai leszel egy napon. Van terved arra, hogyan térhetnél vissza... büntetés nélkül? – Szó nélkül megrázta fejét, és a férfi sebesen folytatta. – Talán ki tudok találni valamit, ha neked nem sikerül addig. Tudom, hogy nem volt más választásod, mint engedelmeskedni Siuannak, de nem hiszem, hogy Elaidát ez különösebben érdekelné; csak a Siuan Sanche név említése is majdnem a fejedbe kerülhet. De ki fogok találni valamit, esküszöm. De ígérd meg nekem, hogy addig is... nem teszel semmi ostobaságot. – Keze megszorította egy pillanatra, csaknem fájdalmat okozva. – Csak ígérd meg nekem, hogy óvatos leszel.

Huszonhatodik fejezet

Kapcsolatok

Mennydörgés gördült végig a völgyön, végigmorajlott a megbarnult fűvel borított dombokon, bár az égen egyetlen felhő sem látszott, csak az égető nap, felfelé tartva pályáján. Az egyik dombtetőn Rand tartotta kezében a kantárt és maga előtt a nyeregben a Sárkány Jogarát, és várakozott. A mennydörgés felerősödött. Nehezére esett, hogy ne nézzen folyton hátra a válla fölött, dél felé, Alannához. A nő lehorzsolta a sarkát ma reggel, és megvágta a kezét; ingerült volt. Hogyan vagy miért, erről fogalma sem volt; még azt sem tudta, hogyan lehet ebben olyan biztos. A mennydörgés elhalkult.

Saldaeai lovasok bukkantak fel a közeli dombtetőn, hárman egymás mellett ügetve lassan, mögöttük hosszú sor kígyózott, végig a lejtőn a hegyek között elterülő széles völgyben. Kilencezer ember hosszú kígyót alkotott. A lejtő aljánál szétváltak, a középső oszlop továbbjött, míg a többi balra és jobbra tért ki, minden oszlop újra és újra szétvált, míg végül századokban lovagoltak, elhaladtukban lecsapva a többiekre. A lovasok elkezdtek felállni a nyeregben, néha a lábukra, néha a kezükre. Mások lehetetlenül mélyre hajoltak, hogy megüssék a földet ügető lovuk mellett, előbb az egyik, majd a másik oldalon. Néhány férfi teljesen elengedte a kantárt, hogy felgyorsuló lova alá csússzon, vagy leugrottak lovukról, és egy hossznyit futottak az állat mellett, mielőtt visszapattantak a nyeregbe, hogy aztán a másik oldalon leesve megismételjék a mutatványt.

Rand megeresztette a kantárt és megsarkantyúzta Jeade'ent. Ahogy a herélt megmozdult, úgy mozdultak az aielek is, akik körülvették. Ma reggel a Hegytáncoltatók vették körül, a Hama N'dore tagjai, és több mint a felük viselte a siswai'aman fejpántot. Caldin, aki ősz és ráncos volt, megpróbálta rábeszélni Randet, hogy húsznál többet hozhasson magával, mikor ilyen sok vízföldi veszi körül; az aielek egyike sem vesztegetett időt arra, hogy becsmérlően végigmérje Rand kardját. Nandera több időt töltött azzal, hogy azt a valamivel több, mint kétszáz nőt figyelje, akik követték őket; úgy látszott, több fenyegetést lát a saldaeai hölgyekben és katonafeleségekben, mint a katonákban, és mivel már találkozott néhány saldaeai nővel, Rand nem is vitatta ennek igazát. Sulin valószínűleg egyetértett volna vele. Ekkor tűnt fel neki, hogy már rég nem látta Sulint. Mióta visszatértek Shadar Logothból. Nyolc napja. Azon tűnődött, vajon megbántotta-e valamivel.

De most nincs ideje Sulin vagy a ji'e'toh miatt aggódni. Megkerülte a völgyet, míg fel nem ért arra a dombtetőre, melyen a saldaeaiak először felbukkantak. Bashere lenn lovagolt, kikérdezte az első csoportot, mikor elporoszkáltak mellette, aztán a másikat; aztán mintegy véletlenül, ő is felállt a nyeregben.

Egy pillanatra Rand megragadta a saidint, majd egy szempillantással később el is engedte. Megerősödött látásával nem jelentett nehézséget, hogy lássa azt a két fehér követ, melyek az emelkedő aljánál hevertek, ugyanott, ahova Bashere múlt éjjel saját kezűleg helyezte el négy lépésnyire egymástól. Ha szerencséjük van, senki nem látta meg eközben. És ha szerencséjük van, senki sem fog túl sok kérdést feltenni ezzel a reggellel kapcsolatban. Lent most néhány férfi két lovat lovagolt meg egyszerre, egy lábbal állva mindkét nyeregben, lassú vágtában. Mások egy férfit tartottak a vállukon, néha kézállásban.

Körülnézett, mikor meghallotta, hogy egy ló közeledik felé. Deira ni Ghaline t'Bashere lovagolt át az aielek között, látszólag közönyösen; egyetlen fegyvere egy kés volt, melyet az ujjain és gallérján hímzett szürke, selyem lovaglóruhájának ezüst övébe tűzött. Úgy tűnt, mintha egyenesen ingerelné őket arra, hogy támadják meg. Olyan magassággal, akár a Hajadonok legtöbbje, csaknem egy fejjel magasabban, mint férje, nagytermetű nőnek számított. Nem volt zömök, még csak telt sem; egyszerűen csak magas. Fehér szárnyakat viselt fekete hajában, sötét, ferdevágású szeme Randre szegeződött. Gyanította, hogy gyönyörű nő lenne, ha jelenléte nem változtatná arcát gránittá.

– A férjem... szórakoztat téged? – Soha nem nevezett meg Randdel kapcsolatban rangot, soha nem mondta ki a nevét.

A férfi elnézett a többi saldaeai nő felé. Úgy figyelték őt, mint egy lovassági csapat, támadásra készen, gránittá dermedt arcokkal, jeges, ferdevágású szemekkel. Minden, amire vártak, Deira parancsa volt. Nagyon is el tudta hinni azokat a történeteket, melyek szerint a saldaeai nők felkapták elesett férjük kardját, és csatába vezették embereiket. A kedveskedés Bashere felesége esetében nem vezetett sehova; Bashere maga csak vállát vonogatta, és azt mondta, Deira néha bonyolult nő, eközben végig büszkén mosolygott.

– Tudasd Bashere nagyúrral, hogy elégedett vagyok – szólalt meg. Megfordította Jeade'ent, visszaindult Caemlyn felé. A saldaeai nő tekintete perzselte a hátát.

Lews Therin vihogott; csak ez a szó illett rá. Ne piszkálj egy nőt, ha nem vagy rákényszerülve. Gyorsabban megöl, mint egy férfi, és kevesebb ok kell neki erre, még ha sír is utána emiatt.

Tényleg itt vagy? – követelte Rand. – Több vagy, mint csak egy hang? Csak a gyenge, őrült nevetés válaszolt.

Caemlyn felé haladva egész úton Lews Therin felől gondolkodott, sőt még akkor is, mikor elhagyta azon cseréptetővel fedett, hosszú piacok egyikét, melyek az Új Város kapujáig vezető utat övezték. Aggódott amiatt, hogy megőrül – nem a tény miatt, bár már az is elég szörnyű volt, hanem azért, mert akkor nem tudja megtenni azt, amit meg kell tennie –, de eddig semmi jelét nem tapasztalta. De mégis, honnan fogja tudni, ha valami elromlik az agyában? Soha nem látott még őrültet. Csak Lews Therin zagyválásából indulhatott ki. Vajon minden férfi így őrül meg? Úgy végzi majd ő is, hogy olyan dolgokon nevet és sír, melyeket mások nem láthatnak? Tudta, hogy van esélye a túlélésre, még ha az csaknem lehetetlennek is tűnik. Ha élni akarsz, meg kell halnod; ez azon három dolog egyike volt, melyekről tudta, hogy igazak, hiszen azon a ter'angrealon belül mondták neki, ahol a válaszok mindig igazak, bár állítólag sohasem könnyű értelmezni őket. De egy ilyen élet... Nem volt biztos benne, nem szeretne-e akkor inkább meghalni.

Az Új Város tömege utat adott a több mint negyven aielnek, egy maroknyian még az Újjászületett Sárkányt is észrevették. Talán többen is voltak, de csak alig maroknyian üdvözölték vidáman, mikor ellovagolt mellettük. „A Fény ragyogjon az Újjászületett Sárkányra!” és „A Fény dicsősége az Újjászületett Sárkánynak!” valamint „Az Újjászületett Sárkány, Andor királya!”.

Ez utóbbi minden alkalommal megrázkódtatást jelentett számára, mikor hallotta, és sokszor kellett hallania. Meg kell találnia Elayne-t. Érezte, ahogy fogai megcsikordulnak. Nem nézhetett ezekre az emberekre az utcákon; térdre akarta kényszeríteni őket, és rájuk ordítani, hogy Elayne a királynőjük. Megpróbált nem odafigyelni, az eget tanulmányozta, a tetőket, bármit, csak ne a tömeget. Ezért láthatta meg azt a férfit, aki fehér köpenyben felállt egy piros cserepekkel borított tetőn, és nyílpuskát emelt maga elé.

Minden egyetlen szívdobbanás alatt történt. Rand megragadta a saidint és fókuszált, mikor a lövedék elindult felé. Levegőbe ütközött, egy ezüstös kék tömegbe, mely megjelent az utca felett, mintha fém csapódna fémnek. Egy tűzlabda szabadult el Rand kezéről, mellkasán találva el az íjászt, épp, mikor a nyílpuskalövedék lepattant a Levegőből szőtt pajzsról. Lángok borították el a férfit, és ordítva lezuhant a tetőről. Valaki közben Randre vetődött, kiemelve őt a nyeregből.

Keményen nekiütődött az utca köveinek, valakinek a súlyát magán viselve; rögtön elengedte a saidint. Levegőért kapkodva küzdött az őt leszorító súllyal, ledobta magáról – és rájött, hogy Desora tartja kezénél fogva. A nő rámosolygott, mintha egy nap ragyogott volna fel, majd feje oldalra hanyatlott. Kék szemei már semmit sem látva bámultak a férfire, már most üvegesedve. A nyílpuskalövedék bordái közül állt ki, a férfi csuklójának nyomódva. Miért akarta ezt a gyönyörű mosolyt valaha is elrejteni?

Kezek ragadták meg és emelték talpra. Hajadonok és Hegytáncoltatók lökték az utca szélére, szorosan egy bádogos üzletének ajtaja elé, és szűk, elkendőzött kört alkottak körülötte, szaruíjaik kezükben, tekintetük a utcát és a tetőket kutatta. Kiáltásokat és sikolyokat lehetett hallani, de az utca minden irányban több, mint ötven lépésnyi távolságban tiszta volt, távolabb viszont emberek zavaros tömege távolodott tőlük. Az utca tiszta volt, a holttestektől eltekintve. Desora és még hatan hevertek ott, hárman közülük aielek. Ha jól látta, még egy Hajadon. Nehéz volt biztosnak lenni ebben, ilyen távolságból, mikor valaki rongykupacként hever ott.

Rand megmozdult, és az aielek még szorosabban összezáródtak körülötte, akár egy élő fal.

– Nyüzsögnek a nyulak erre – szólalt meg Nandera fecsegő hangnemben, egyetlen pillanatra sem szakítva meg kendője felett villogó tekintetével a pásztázást. – Ha most csatlakozol a tánchoz, pengét kaphatsz a hátadba, még mielőtt észrevennéd a veszély forrását.

Caldin bólintott.

– Ez arra az időre emlékeztet engem, amit Sedar Cut közelében töltöttünk, mikor... Legalább foglyunk van. – Néhányan a Hama N'dore tagjai közül egy utca túloldalán álló fogadóból léptek ki, egy férfit taszigáltak maguk előtt, akinek kezét háta mögött összekötözték. Addig nem hagyta abba az ellenkezést, míg térdre nem kényszeríttették, lándzsahegyeket szorítva torkához. – Talán elmondja, ki adta a parancsokat. – Caldin hangjából kitűnt, ebben a legkevésbé sem kételkedik.

Egy pillanattal később Hajadonok bukkantak elő egy másik épületből, egy másik megkötözött férfit vezetve, aki sántított és arcát vér borította. Kevéssel később már négy férfi térdelt az utcán aielek gyűrűjében. Ketten dacosan bámultak maguk elé, míg a negyedik gúnyosan mosolygott.

Rand kezei megrándultak.

– Biztosak vagytok benne, hogy benne vannak a dologban? – El sem tudta hinni, mennyire lágyan hangzottak szavai, milyen határozottan. Az öröktűz mindent megoldana. Csak semmi öröktűz – zihálta Lews Therin. – Soha többé. – Biztosak vagytok benne?

– Benne vannak – szólalt meg egy Hajadon, akit nem ismert fel kendője mögött. – Akiket megöltünk, mind viselték ezt. – Egy fehér köpenyt húzott elő a véres arcú férfi megkötözött keze mögül. Egy viseltes fehér köpeny, mocskos és foltos, melynek mellére arany napkorongot hímeztek. A másik háromnak ugyanolyan volt.

– Ezek csak figyeltek – tette hozzá egy testes Hegytáncoltató –, és jelentettek, ha a támadás rosszul sül el a többiek számára. – Felnevetett, mintha rövid ugatást hallatott volna. – Aki küldte őket, nem is sejtette, valójában milyen rosszul fog menni minden.

– Ezek közül a férfiak közül egyik sem lőtt nyílpuskából? – kérdezte Rand. Öröktűz. Nem! – sikoltott Lews Therin a távolban. Az aielek pillantásokat cseréltek, majd megrázták shoufával takart fejüket. – Akasszátok fel őket! – mondta Rand. A véres arcú férfi csaknem összeesett. Rand megragadta a Levegő hullámaival, talpra rántotta. Csak most ébredt rá, hogy fogva tartja a saidint. Örömmel üdvözölte az ismerős küzdelmet a túlélésért, még a rontást is, mely savként marta csontjait. Elfeledtette vele azokat a dolgokat, melyekre inkább nem akart emlékezni, az érzelmeket, melyeket nem akart érezni. – Mi a neved?

– F-Faral, u-uram. D-dimir Faral. – Szemei kidülledtek, ahogy Randre bámult a vér maszkján keresztül. – K-kérlek, ne a-akassz fel engem, u-uram. A Fényben fogok járni, esküszöm!

– Szerencsés ember vagy, Dimir Faral. – Rand hangja épp olyan távolinak csengett fülében, mint Lews Therin kiáltásai. – Végignézheted, ahogy a barátaidat felakasztják. – Faral elkezdett sírni. – Aztán pedig kapsz egy lovat, és elmondod Pedron Niallnak, hogy egy napon őt is fel fogom akasztani azért, ami ma itt történt. – Mikor elengedte a Levegő fonatát, Faral rongycsomóként esett össze, és azt bizonygatta, hogy megállás nélkül Amadorba fog lovagolni. A három halálra ítélt férfi megvetően mérte végig a zokogó embert. Egyikük le is köpte.

Rand kiverte ezt a fejéből. Niall az egyetlen, akire emlékeznie kell. Volt még valami, amit meg kellett tennie. Ellökte magától a saidint, küzdve, hogy megszabaduljon tőle anélkül, hogy magával ragadná és elpusztítaná őt. Ahhoz, amit meg kellett tennie, nem akart falat önmaga és az érzelmei közé.

Egy Hajadon rendezte el éppen Desora testét, kendőjét arcára húzta. Kinyúlt felé, mikor megérintette azt a részét a fekete algode-nak, majd habozott látva arckifejezését, végül visszaült térdeire.

Felemelte a kendőt, emlékezetébe véste Desora arcát. Úgy nézett ki, mintha csak aludna. Desora, a Musara klánból, a Reyn aielek közül. Annyi név. Liah a Cosaida Chareen soraiból, Dailin a Vashegy Traardadok közül, Lamelle a Füstvíz Miagomák közül, és... Olyan sok. Néha névről névre végighaladt a listán. Volt egy név benne, melyet nem ő tett hozzá. Ilyena Therin Moerelle. Nem tudta, hogyan sikerült Lews Therinnek bejuttatnia oda, de akkor sem törölte volna ki, ha tudta volna, hogyan teheti meg.

Egyszerre jelentett erőfeszítést és megkönnyebbülést, mikor elfordult Desorától, és színtiszta megkönnyebbülést jelentett, mikor rájött, hogy akit egy második Hajadonnak hitt, valójában egy aielek között alacsonynak számító férfi. A férfiakat is meggyászolta, akik érte haltak meg, de velük kapcsolatban emlékezni tudott az ősi mondásra, miszerint: „Hagyd a holtakat nyugodni, és törődj az élőkkel.” Nem volt könnyű, de rá tudta venni magát, hogy így tegyen. De ha egy nő halt meg, még csak fel se tudta idézni ezeket a szavakat.

Az utca kövein szétterülő szoknya vonta magára figyelmét. Nem csak aielek haltak meg.

A nő pontosan a lapockái közé kapta a nyílpuskalövedéket. Szinte nem is szennyezte vér ruhája hátát; gyorsan halt meg, apró kegyelemként. Letérdelt mellé, olyan gyengéden fordította meg testét, ahogy csak tudta. A lövedék másik vége mellkasából meredt elő. Szögletes, középkorú arcra pillantott, egy leheletnyi ősz már megjelent hajában. Sötét szeme tágra nyílt; meglepettnek tűnt. Nem tudta a nevét, de emlékezetébe véste arcát. Azért halt meg, mert ugyanazon az utcán tartózkodott, mint ő.

Megragadta Nandera karját. A nő lerázta magáról a kezét, hogy szabadon használhassa íját, de ránézett.

– Keresd meg ennek a nőnek a családját és tudd meg, mire van szükségük. Arany... – Ennyi nem elég. Amire szükségük volt, az egy élő feleség, egy élő anya. – Gondoskodj róluk – mondta. – És tudd meg a nevét.

Nandera kinyújtotta felé a kezét, majd visszatért íjához. Mikor felállt, a Hajadonok őt figyelték. Illetve mindenre figyeltek, mint általában, de azok az elkendőzött arcok gyakrabban fordultak felé a szokásosnál. Sulin ismerte az érzéseit, még ha a lista titok volt is a számára, de nem tudta, hogy elmondta-e a többieknek is. Ha igen, fogalma sem volt, mit érezhetnek ezzel kapcsolatban a Hajadonok.

Visszasétált oda, ahol leesett a lóról, felemelte a bojtos Sárkány Jogarát. Megerőltető volt lehajolni, és a rövid lándzsa is nehéznek tűnt. Jeade'en nem távolodott el túlságosan, miután kiürült a nyerge; jól betanított ló volt. Rand visszamászott az almásderes hátára.

– Megtettem, amit megtehettem – mondta –, gondoljanak, amit akarnak. – Megsarkantyúzta a lovat.

Nem tudta eltávolítani az emlékeket, de az aieleket igen. Legalábbis egy időre. Jeade'ent a lovász gondjaira bízta, és a palotába ment, még mielőtt Nandera és Caldin felzárkózott volna hozzá, a rendelkezésükre álló Hajadonok és Hegytáncoltatók kétharmadával. Néhányan visszamaradtak, hogy gondoskodjanak a halottakról. Caldin mogorvának és zavartnak tűnt. Nandera szemének tüzét érzékelve Rand úgy érezte, hálásnak kell lennie, hogy a nő nem kendőzte el magát.

Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Harfor asszony közeledett Randhez, és mélyen pukedlizett.

– Sárkány nagyuram – szólalt meg mély, erőteljes hangján –, a Catelar klán Hullámúrnője az Atha'an Miere népéből találkozót kér öntől.

Ha Renee piros és fehér ruhájának finom szabása nem lett volna elegendő ahhoz, hogy nyilvánvalóvá tegye, az Első Szobalány kifejezés nem illene rá, a modora minden bizonnyal bebizonyította ezt. Enyhén kövérkés nő volt, őszülő hajjal és hosszú állal, egyenesen Rand szemébe nézett, hátrahajtva fejét, hogy ezt el tudja érni, és valamilyen módon sikerült neki a tiszteletadást, a hajbókolás teljes hiányát és olyan tartózkodást kombinálnia, melyre a nemes hölgyek legtöbbje se panaszkodhatna. Akár Halwin Norry, ő is itt maradt, mikor a többiek távoztak, bár Rand félig-meddig gyanította, hogy erre az késztette, hogy meg akarta védeni és óvni a palotát a betolakodóktól. Nem lett volna meglepve, ha megtudja, hogy rendszeresen átkutatja a termeit, rejtett, a palotához tartozó értékeket keresve. Akkor sem döbbent volna meg, ha ugyanezzel megpróbálkozott volna az aieleknél is.

– Tengeri nép? – kérdezte. – Mit akarnak?

A nő türelmesen mérte végig, próbálva engedélyre bírni. Nagyon egyértelműen próbálkozott.

– A kérés ezt nem tartalmazta, Sárkány nagyuram.

Ha Moiraine tudott is valamit a Tengeri népről, nem tette kiképzése részévé, de Renee viselkedése alapján ez a nő fontos lehetett. A Hullámúrnő már önmagában nagyon fontosnak hangzott. Ez a Nagy Csarnokot jelenti. Nem járt ott azóta, hogy visszatért Cairhienből. Nem mintha bármi oka lett volna arra, hogy elkerülje a tróntermet; egyszerűen csak nem volt szükséges, hogy oda menjen.

– Ma délután – mondta lassan. – Mondd meg neki, hogy a délután közepén találkozom vele. Megfelelő lakosztályt utaltál ki számára? És a kíséretének? – Kételkedett benne, hogy valaki, akinek ilyen magas a rangja, egyedül utazna.

– Elutasította; a Labda és Karikában szálltak meg – száját enyhén összepréselte; nyilvánvalóan, bármennyire magas rangú egy Hullámúrnő, ez nem volt helyes cselekedet Renee Harfor szemében. – Porosak voltak és fáradtak az utazástól. Lovon érkeztek, nem hintóval, és nem hiszem, hogy ehhez lennének szokva. – Láthatóan maga is meglepődött azon, hogy ilyen közvetlen volt, köpenyként öltötte újra magára tartózkodását. – Még valaki szeretne találkozni a Sárkány nagyúrral – hangsúlyában épp hogy csak érezhető utálat jelent meg. – Elenia úrhölgy.

Rand csaknem szintén elfintorodott. Semmi kétség, Elenia újra kioktatja majd arról, milyen joga van az Oroszlános Trónra; eddig azon igyekezett, hogy csak minden harmadik szavát hallja meg. Egyszerű lenne elutasítani. Azonban tényleg többet kellene tudnia Andor történelméről, és senki nem volt kéznél, aki többet tudna Elenia Sarandnál.

– Küldd a lakosztályomba, kérlek.

– Valóban a leányörököst akarod a trónra ültetni? – Renee hangneme nem volt durva, de minden tisztelet eltűnt belőle. Arckifejezése nem változott, de Rand biztos volt benne, ha rossz választ ad, kiabálni fog: „Elayne-nek és a Fehér Oroszlánnak”, és megpróbálja majd beverni a fejét az aielek jelenlététől függetlenül.

– Igen – sóhajtott fel. – Az Oroszlános Trón Elayne-é. A Fényre, az újjászületés és megváltás reményére mondom, az övé.

Renee egy pillanatig tanulmányozta őt, majd szétterítette szoknyáit egy újabb, mély pukedli közben.

– Elküldöm hozzád, Sárkány nagyuram. – Tartása merev volt, ahogy távozott, de mindig az volt; semmi sem utalt arra, hogy elhitte volna, amit Rand mondott.

– Egy ravasz ellenfél – szólalt meg Caldin hevesen, még mielőtt Renee öt lépés távolságra ért volna –, indítana egy gyenge rajtaütést, melyet túlélsz. Elégedetten, mivel elkerülték a fenyegetést, őreid megnyugodnak, és ekkor következik a második, erősebb merénylet.

Közvetlenül Caldin után Nandera szólalt meg, jeges hangon.

– Fiatal férfiak lehetnek féktelenek, lehetnek meggondolatlanok, lehetnek ostobák, de a car'a'carn nem engedheti meg magának, hogy fiatal férfi legyen.

Rand visszapillantott a válla fölött, épp csak annyi időre, hogy kimondja:

– Visszaértünk a palotába. Válasszátok ki azt a kettőt, aki velem marad. – Kissé meglepődött, mikor Caldin és Nandera önmagát választotta, azon viszont már a legkevésbé sem, hogy hallgatásba burkolózva követték.

Mikor a lakosztálya elé értek, utasította őket, hogy Eleniát küldjék be, ha megérkezik, majd a folyosón hagyta őket. Szilvapuncs várta egy ezüsttel futtatott kancsóban, de nem ért hozzá. Ehelyett megállt, bámult rá, megpróbálta eltervezni, mit fog mondani, míg rá nem ébredt, mit tesz, és meglepetten felmorrant. Mit kell ezen tervezni?

Kopogás az ajtón jelentette be a mézszín hajú Eleniát, aki arany rózsás ruhájával végigsöpörte a padlót pukedli közben. Ha más nő viseli őket, Rand azt hitte volna, hogy csak rózsák, de Elenia esetében a rózsakoronát kellett jelenteniük.

– Sárkány nagyuram lekötelez azzal, hogy fogad.

– Néhány dolgot szeretnék kérdezni tőled Andor történelméről – válaszolta Rand. – Megkínálhatlak szilvapunccsal?

Elenia szeme kitágult az örömtől, még mielőtt uralkodni tudott volna magán. Kétségtelenül eltervezte, hogyan fogja Randet rávezetni arra, hogy trónigényéről beszéljenek, és most kezébe tették a lehetőséget. Mosoly uralta rókaszerű arcát.

– Enyém lehet a dicsőség, hogy öntsek Sárkány nagyuramnak? – kérdezte, majd jóváhagyását meg sem várva töltött. Annyira boldoggá tette az események alakulása, hogy Rand attól tartott, lenyomja majd egy karosszékbe és arra unszolja, hogy feltegye lábát az asztalra. – A történelem mely pontjára vetíthetek fényt?

– Egy általános... – Rand szemöldökét ráncolta. Ez lehetőséget adna a nőnek arra, hogy részletesen felsorolja őseit két évszázadra visszamenőleg. – Egy általános képet szeretnék arról, hogyan hozta Souran Maravaile ide a feleségét. Caemlynből származott?

– Ishara hozta ide Sourant, Sárkány nagyuram – helyesbített Elenia elnéző mosollyal. – Ishara anyja Endara Casalain volt, aki Sasszárny Artur kormányzója volt itt akkoriban – a tartományt Andornak hívták –, ugyanakkor Joal Ramedar, Aldeshar utolsó királyának volt a leánya. Souran csak egy... csak egy tábornok volt. – Rand bármibe fogadott volna, hogy közembert akart mondani. – Bár természetesen a legjobb, aki Sasszárny alatt szolgált. Endara lemondott meghatalmazásáról és letérdelt Ishara királynő előtt. – Rand valami miatt nem tudott hinni benne, hogy ez pontosan így történt, ilyen békésen. – Ezek voltak a legrosszabb idők, csaknem annyira rosszak, mint a Trallok Háborúk, ebben biztos vagyok. Sasszárny halála után minden nemes azt hitte, ő lehet a Nagykirály. Vagy a Nagykirálynő. Ishara azonban tisztában volt vele, hogy senki sem lenne képes a teljes hatalmat magához ragadni; túl sok csoport volt, és a szövetségek éppolyan gyorsan felbomlottak, ahogy megkötötték őket. Meggyőzte Sourant, hogy függessze fel Tar Valon ostromát, és idehozta azzal a sereggel, amit egyben tudott tartani.

– Souran Maravaile volt az, aki megostromolta Tar Valont? – kérdezte Rand megdöbbenve. Sasszárny Artur húsz éves ostromot vezetett Tar Valon ellen, és díjat tűzött ki minden aes sedai fejére.

– Az utolsó évben – felelt a nő, csipetnyi türelmetlenséggel hangjában –, amennyire a történelmi emlékekből megítélhető. – Nyilvánvaló volt, hogy csak Ishara férjeként érdekli Souran. – Ishara bölcs volt. Megígérte az aes sedai-oknak, hogy a legidősebb lányát a Toronyba küldi tanulni, ezzel támogatva a Tornyot, és kapott egy Ballair nevű, aes sedai tanácsadót. Ő volt az első az uralkodók sorában, aki így tett. Mások természetesen követték példáját, de még mindig Sasszárny trónjára áhítoztak. – Egészen belelendült, arca felélénkült, megfeledkezett kelyhéről, szabad kezével gesztikulált. Ömlöttek belőle a szavak. – Egy egész generáció elmúlt, mielőtt ez az ötlet elhalt volna, bár Narasim Bhuran próbálkozott ezzel a Százéves háború utolsó tíz évében – elvetélt próbálkozás volt, mely azzal végződött, hogy fejét egy lándzsa hegyére tűzték az utolsó évben –, és Esmara Getares erőfeszítései csaknem harminc évvel korábban komoly eredményeket értek el, míg meg nem próbálta meghódítani Andort. Emiatt élete utolsó tizenkét évét Telaisien királynő vendégeként töltötte. Esmarát végül meggyilkolták, bár arról semmi feljegyzés nem szól, miért akarhatta valaki a halálát, miután Telaisien megtörte erejét. Mint láthatod, az Ishara után következő királynők, Alesinde-től Lyndelle-ig folytatták azt, amit ő elkezdett, és nem csak abban, hogy a Toronyba küldték lányaikat. Ishara Caemlyn elfoglalására küldte ki Sourant, mely kezdetben csak néhány falut jelentett, majd lassacskán kiterjesztette hatalmát. Mégis öt évbe került, míg uralmának határa elérte az Erinin folyót. De az a föld, mely felett Andor királynői uralkodtak, teljesen az övék volt, míg a többieket, akik királynak vagy királynőnek nevezték magukat, jobban érdekelte az új területek megszerzése, mint annak megszilárdítása, ami már az övék volt.

Egy levegővétel erejéig szünetet tartott, és Rand megragadta az alkalmat. Elenia úgy beszélt ezekről az emberekről, mintha személyesen ismerte volna őket, de a férfi feje már szédült a rengeteg névtől, melyekről korábban nem is hallott.

– Miért nem létezik Maravaile Ház?

– Ishara egyetlen fia sem élt húsz évnél tovább. – Elenia megvonta vállát és a puncsba kortyolt, ez a téma nem érdekelte. De egy új témához vezette. – Kilenc királynő uralkodott a Százéves Háború ideje alatt, és egyikük fia sem élt huszonhárom évnél tovább. A csaták állandósultak, és Andort minden oldalról szorongatták. Maragaine uralkodása alatt négy király vezetett ellene hadat – ma is létezik az a város, melyet erről a csatáról neveztek el, mellesleg. A királyok...

– De valamennyi királynő Souran és Ishara leszármazottja volt? – vetette közbe Rand gyorsan. Ha hagyná, napról napra vezetett beszámolót kapna. Leült és egy székre mutatva erre kérte a nőt is.

– Igen – válaszolta lassan. Talán vonakodott ebbe beleérteni Sourant. – Mint láthatod, minden attól függ, hogy mennyi folyik Ishara véréből az ereidben. Mennyi vonal kapcsol hozzá, és milyen fokon. Az én esetemben...

– Ezt nem könnyű megérteni. Példának okáért nézzük Tigraine-t és Morgase-t. Ez akkor azt jelentené, hogy Tigraine és Morgase szoros rokonsági kapcsolatban álltak?

– Unokatestvérek voltak. – Elenia erőfeszítéseket tett, hogy elrejtse ingerültségét amiatt, hogy olyan gyakran a szavába vágnak, különösen most, mikor olyan közel került ahhoz, amit mondani szeretne, de szája még inkább elkeskenyedett. Úgy nézett ki, mint egy róka, ami harapni akar, de a csirkék folyton kicsusszannak hatótávolságán kívülre.

– Értem. – Rand mélyet kortyolt, félig kiürítve a kelyhet.

– Mindannyian unokatestvérek vagyunk. Valamennyi Ház. – Hallgatása újra felélénkítette. Mosolya visszatért. – Évezredek házasságai után ma már nincs olyan Ház, amely nem hordoz Ishara véréből néhány cseppet. De ennek foka az, ami érdekes, és a kapcsolódó vonalak száma. Az én esetemben...

Rand pislogott.

– Mindannyian unokatestvérek vagytok? Mind? Ez nem tűnik lehet... – Figyelmesen előrehajolt. – Elenia, ha Morgase és Tigraine... kereskedők vagy földművesek... lennének, milyen szoros lenne köztük a rokonság?

– Földművesek? – kiáltott fel, a férfira szegezve tekintetét. – Sárkány nagyuram, ez olyan sajátságos... – Lassan kifutott a vér az arcából; Rand végül is földműves volt. Megnedvesítette ajkát, idegesen villantva meg nyelvét. – Úgy értettem... Végig kell gondolnom. Földművesek. Úgy sejtem, ez azt jelenti, hogy valamennyi Házat földművesekként kell elképzelni. – Ideges kuncogás tört fel belőle, mielőtt puncsba fojtotta volna. – Ha földművesek lettek volna, nem hiszem, hogy bárki bármilyen rokonsági kapcsolatot tudott volna megállapítani közöttük. Valamennyi kapcsolat túl régi már. De nem voltak azok, Sárkány nagyuram...

Ettől a pillanattól csak fél füllel hallgatta a nőt, karosszékébe süppedve. Nincs rokoni kapcsolat.

– ...harmincegy vonal vezet Isharáig, míg Dyelint csak harminc köti hozzá, és...

Miért érzi ilyen nyugodtnak magát? Eltűnt izmai görcsössége, amiről nem tudott, míg végül meg nem szűnt.

– ...ha fogalmazhatok így, Sárkány nagyuram.

– Micsoda? Bocsáss meg nekem. A gondolataim elkalandoztak egy pillanatra, a gondok a... Elmulasztottam az utolsó dolgot, amit mondtál.

Elenia azt az alázatos, hízelgő mosolyt viselte arcán, ami olyan idegennek tűnt tőle.

– Csak azt mondtam, hogy te magad is meglehetősen hasonlítasz Tigraine-re, Sárkány nagyuram. Talán még Ishara vérének néhány cseppjét is... – kis sikollyal abbahagyta, mikor észrevette, hogy a férfi talpon termett.

– Kissé fáradtnak érzem magam – megpróbált normális hangon megszólalni, de olyan távolinak hangzott, mintha mélyen a Forrásba temetkezne. – Megköszönném, ha most magamra tudnál hagyni.

Nem tudta, hogyan festhet az arca, de Elenia felpattant székéből, sietve letette a kelyhet az asztalra. A nő reszketett, és ha az előbb vértelen volt az arca, most hófehérnek tűnt. Olyan mély pukedlit vetett, mint egy konyhalány, akit éppen lopáson kaptak, majd az ajtó felé sietett. Minden lépése gyorsabb volt, mint az azt megelőző, és folyton visszanézett a válla felett a férfi irányába, míg fel nem tépte az ajtót, aztán rohanó léptek zaja távolodott a szobától. Nandera dugta be a fejét, felmérte a helyzetet, mielőtt becsukta volna az ajtót.

Rand hosszú ideig állt a semmibe bámulva. Nem csoda, hogy azok az ősi királynők megbámulták őt; tudták, mire gondol, még ha ő nem is volt tisztában ezzel. Az aggodalom láthatatlan férge rágta, mióta megtudta az anyja valódi nevét. De Tigraine nem volt Morgase rokona. Az ő anyja nem állt rokoni kapcsolatban Elayne anyjával. És ő nem rokona...

– Rosszabb vagy, mint egy kéjenc – szólalt meg hangosan, keserűen. – Ostoba vagy és... – Azt kívánta, bár megszólalna Lews Therin, hogy azt mondhassa: „Ez egy őrült, én normális vagyok.” Vajon Andor halott uralkodóinak érezte a pillantását vagy Alanna figyelte? Az ajtóhoz lépkedett és felrántotta azt. Caldin és Nandera a sarkukon ültek egy élénkszínű madarakkal ékített faliszőnyeg előtt.

– Gyűjtsétek össze az embereiteket – mondta. – Cairhienbe megyek. Ne szóljatok Aviendhának!

Huszonhetedik fejezet

Ajándékok

Mikor visszasétált oda, ahol a sátrak nagy területet borítottak, Egwene megpróbálta visszanyerni önuralmát, de nem volt biztos benne, hogy lába érinti a talajt. Persze tudta, hogy érinti. Hozzáadta a maga részét a forró szél által felkavart porhoz; Egwene köhögve azt kívánta, bárcsak fátylat viselnének a Tudós Asszonyok. A feje köré tekert kendő nem volt ugyanaz, inkább mintha gőzsátrat viselne maga körül. Mégis úgy érezte, mintha lábai levegőt tapodnának. Elméje csapongott, és nem a hőségtől.

Először azt hitte, Gawyn nem jön el, hogy találkozzon vele, de hirtelen megjelent mellette, mikor a tömegben sétált. Az egész délelőttöt a Hosszú Férfi magán ebédlőjében töltötték, egymás kezét fogva és tea felett beszélgetve. Teljesen arcátlanul viselkedett, ahogy megcsókolta a férfit, alighogy becsukódott mögöttük az ajtó, még mielőtt a férfi akár csak utalt volna arra, hogy meg akarja csókolni. Egyszer még az ölében is ült, bár ez nem tartott sokáig. Ettől az álmára kellett gondolnia, arra, hogy talán újra visszacsusszanhatna oda, és olyan dolgok jutottak eszébe, amilyenekre egy tisztességes nőnek még csak gondolnia sem szabad. Legalábbis amíg hajadon. Olyan sebesen ugrott fel, mint egy megrémített galamb, megdöbbentve a férfit.

Gyorsan körülnézett. A sátrak még mindig fél mérföld távol voltak, és annál közelebb egyetlen élő lélek sem látszott. Ha lett volna, se láthatta volna elpirulását. Mikor rájött, hogy úgy vigyorog kendője alatt, akár egy idióta, azonnal letörölte a mosolyt az arcáról. Fény, meg kell zaboláznia magát. El kell felejtenie Gawyn erős kezének érintését, és arra kell emlékeznie, miért volt olyan sok idejük a Hosszú Férfiban.

Átnyomakodva a tömegen, körülnézett, Gawynt kereste és erőnek erejével megpróbált közönyösnek tűnni; nem akarta, hogy a férfi sóvárnak higgye, mindezek után. Hirtelen egy férfi hajolt fölé, forrón suttogva:

– Kövess a Hosszú Férfiba!

Felugrott, nem is tehetett mást. Beletelt egy pillanatba, míg felismerte Gawynt. Egyszerű, barna kabátot viselt, vékony, porfogó köpeny terült a hátára, csuklyája felemelve, csaknem elrejtve arcát. Nem ő volt az egyetlen, aki köpenyt viselt – az aieleken kívül gyakorlatilag mindenki viselt egyet, aki a városfalakon kívülre ment –, de kevesen húzták fel a csuklyát ebben a forróságban.

Határozottan megragadta ingujját, mikor el akart előle suhanni.

– Miből gondolod, hogy csak úgy veled megyek egy fogadóba, Gawyn Trakand? – követelte összeszűkült szemekkel. Azonban lehalkította hangját; nem akarta felhívni magukra a figyelmet. – Most elmegyünk sétálni. Túl sokat képzelsz, ha azt hiszed egyetlen pillanatra is...

A férfi elfintorodott és sietősen suttogta:

– A nők, akikkel jöttem, keresnek valakit. Valaki hozzád hasonlót. Keveset mondtak a jelenlétemben, de erre-arra elcsíptem pár szót. Most kövess engem.

Egyetlen további szó nélkül elindult az utcán lefelé, hagyva, hogy kavargó gyomorral kövesse.

Az emlék megállásra késztette. A felégetett talaj csaknem olyan forró volt, mint a város útburkolatának kövei, sütötte a lábát a puha csizmán keresztül. Továbbvánszorgott a porban, gondolatai kergették egymást. Gawyn nem tudott sokkal többet annál, amit ebben az első szóváltásban közölt. Egyetértett abban, hogy nem kereshetik őt, csak vigyáznia kell a fókuszálással és lehetőleg ne kerüljön a szemük elé. De nem tűnt túl meggyőzöttnek a saját érvei által, különösen, mivel álruhát viselt. Eltekintett attól, hogy megemlítse a ruháit; annyira aggódott amiatt, hogy ha azok az aes sedai-ok megtalálnák őt. Nagy bajba kerülne, hogy esetleg elvezetheti a nőhöz őket, mégsem tűnt képesre annak, hogy lemondjon arról, hogy találkozzon vele, bármennyire ezt akarta megmagyarázni magának. És annyira meg volt győződve arról, hogy minden, amire szüksége van, az az, hogy valahogyan visszakerüljön Tar Valonba és a Toronyba. Persze arra is, hogy valamiképp megbékéljen Coirennel és a többiekkel. Fény, dühösnek kellett volna lennie rá, amiért jobban akarja tudni, hogy mi a jó a lány számára, de valami miatt ez csak elnéző mosolyra késztette még most is. Egyszerűen nem tudott szigorúan gondolni rá, és úgy tűnt, a férfi valamennyi gondolatába beférkőzik.

Ajkába harapott, és a valódi problémára koncentrált. A Torony, aes sedai-ok. Ha rá tudná venni magát, hogy megkérje erre Gawynt; nem lenne árulás, csak néhány apró kérdés, az ajahjaik, hová mennek, vagy... Nem! Ígéretet tett magának, de megszegésével a férfit szégyenítené meg. Semmi kérdés. Csak amit önként felajánl.

Bármit is mondjon, nincs okuk arra, hogy Egwene al'Vere-t keressék. És, tette hozzá vonakodva, nincs valódi indok arra, miért ne kereshetnék őt, csak egy köteg találgatás és remény. Csak azért, mert a Torony ügynökei nem ismernek Egwene al'Vere-re egy aiel nő képében, még nem jelenti azt, hogy nem is hallották a nevét, vagy akár azt is, hogy Egwene sedai a Zöld Ajahból. Felnyögött. Mostantól nagyon óvatosnak kell lennie a városban. Több, mint óvatosnak.

Elérte a sátrak szélét. A tábor mérföldekre nyújtózott, betakarta a várostól keletre eső dombokat, akár fák borították őket, akár nem. Aielek mozogtak az alacsony sátrak között, de csak egy maroknyi gai'shain volt a közelben. A Tudós Asszonyok egyike sem volt látótávolságban. Megszegte nekik tett ígéretét. Valójában csak Amysnak tette, de ugyanakkor mindegyiküknek. A szükségesség egyre gyengébb indoknak tűnt hazugságaira.

– Csatlakozz hozzánk, Egwene! – szólította meg egy női hang. Még ha fejét be is fedte, Egwene-t nem volt nehéz felfedezni, kivéve, ha gyereklányok vették körül. Surandha, Sorilea tanítványa dugta ki sötét arany hajjal borított fejét egy sátorból, neki integetve. – A Tudós Asszonyok hátul a sátrak között találkoznak, mindegyikük, és a magunk kedve szerint tölthetjük ezt a napot. Az egész napot. – Ez olyan luxus volt, amit ritkán kínáltak fel, és még Egwene sem hagyhatta ki.

Belül nők hevertek a párnákon, olajlámpások fényénél olvasgattak – a sátor el volt zárva a portól, de emiatt a fénytől is –, vagy varrtak, kötöttek, esetleg hímeztek. Ketten macskabölcsőt játszottak. Beszélgetés halk moraja töltötte meg a sátrat, és néhányan üdvözlően rámosolyogtak. Nem mindegyikük volt tanítvány – két anya és néhány anyavér érkezett látogatóba –, és az idősebb nők ugyanannyi ékszert viseltek, mint a Tudós Asszonyok. Mindegyikük blúza meg volt lazítva, és derekukra kötötték kendőjüket, de a bennragadt hőség láthatóan nem zavarta őket.

Egy gai'shain töltögette a teáscsészéket. Mozgása kézművesre utalt, nem algai'd'siwai-ra, és arca kevésbé volt kemény, mint a társaság többi tagjáé, és viselkedése túl alázatosnak tűnt ahhoz, hogy harcos legyen. Azok fejpántját viselte, akik siswai'amannak nevezték magukat. A nők egyike sem vesztegetett erre egy második pillantást, pedig a gai'shainok csak fehéret viselhetnének.

Egwene dereka köré tekerte kendőjét, hálásan elfogadta a vizet, hogy megmossa kezét és arcát, majd megoldotta blúzának néhány zsinórját és helyet foglalt egy piros párnán Shurada és Estait között, aki Aeron vörös hajú tanítványa volt.

– Miért találkoznak a Tudós Asszonyok? – Gondolatai nem a Tudós Asszonyokon jártak. Nem áll szándékában teljesen távol maradni a várostól – beleegyezett abba, hogy minden reggel benéz a Hosszú Férfiba, hogy lássa, ott van-e Gawyn, bár a fogadós önelégült mosolya felforrósította arcát; csak a Fény tudja, mit gondolt az a nő! –, de bizonyosan nem fog többet Arylin úrhölgy kúriájánál hallgatózni. Miután elvált Gawyntól, elég közel ment ahhoz, hogy érezze, a fókuszálás folytatódott odabenn, de csak egy gyors pillantást merészelt a sarok mögül. Csak az, hogy ilyen közel került hozzájuk, azt az érzést hozta magával, hogy Nesune bármelyik pillanatban felbukkanhat a háta mögött. – Tudja valaki?

– A nővéreid miatt, természetesen – nevetett Shurada. Csinos nő volt, hatalmas kék szemmel és a nevetés gyönyörűvé tette. Talán öt évvel volt idősebb Egwene-nél, olyan erősen tudott fókuszálni, mint a legtöbb aes sedai, és alig várta, hogy saját erődjébe hívják. Addig azonban, ha Sorilea arra gondolt, hogy ugorjon, hát ugrott. – Mi más késztethetné őket arra, hogy úgy ugrándozzanak, mintha segade tövisbe ültek volna?

– Sorileát kellene elküldeni, hogy beszéljen velük – mondta Egwene, elvéve egy zöld csíkos teáscsészét a gai'shaintól. Mikor Gawyn elmondta neki, hogy Csemetéket zsúfoltak az összes hálószobába, melyet nem az aes sedai-ok foglaltak el, és néhányukat még az istállóba is, elejtette, hogy már egyetlen újabb konyhalánynak sincs hely, és nem is készülnek arra, hogy felvegyenek valakit. Ez jó hír volt. – Sorilea bármelyik aes sedai-t rá tudná venni, hogy egyenesen üljön. – Shurada hátravetett fejjel kacagott.

Estait nevetése gyenge volt, és eléggé megbotránkozott. A karcsú fiatal nő, komoly szürke szemmel, mindig úgy viselkedett, mintha a Tudós Asszonyok figyelnék. Egwene soha nem szűnt meg csodálkozni azon, hogy Sorileának egy mindig vidám tanítványa van, míg a mosolygós, kedves Aeroné, akitől soha egy zsémbes szót nem lehetett hallani, olyan, aki szinte vadászik a parancsokra, melyeknek engedelmeskedhet.

– Szerintem a car'a'carn az oka – szólalt meg Estait a lehető legkomolyabb hangon.

– Miért? – kérdezte Egwene oda se figyelve. El kell kerülnie a várost. Gawynt kivéve persze; bár megalázó volt bevallani, semmiképpen nem mulasztotta volna el találkáikat, talán csak ha biztos benne, hogy Nesune várja majd a Hosszú Férfiben. Ez azt jelentette, hogy újra a városfalakon kívül kell járkálnia testedzésként. Ez a mai reggel kivételt jelentett, de nem akart okot adni a Tudós Asszonyoknak arra, hogy eltolják visszatérésének időpontját Tel'aran'rhiodba. Ma éjjel még magukban találkoznak a salidari aes sedai-okkal, de hét nap múlva velük lehet. – Mi történt?

– Hát nem hallottad? – kiáltott fel Shurada.

Két vagy három nap múlva elérheti Elayne-t és Nynaeve-et vagy beszélhet hozzájuk az álmaikon keresztül. Mindenképpen meg kell próbálnia valahogyan beszélni velük; soha nem lehettél biztos benne, hogy az emberek felismerik, hogy több vagy, mint egy álom, ha nincsenek hozzászokva a kommunikáció ezen fajtájához, márpedig Elayne és Nynaeve nincsenek. Eddig csak egyetlen egyszer beszélt velük ilyen módon. Bárhogyan is legyen, az, hogy elérheti őket, enyhe kényelmetlen érzéssel töltötte el. Újabb ködös, csaknem rémálmot élt át ezzel kapcsolatosan; minden alkalommal, mikor egyikük mondott egy szót, megbotlottak és arcra estek, vagy leejtettek egy csészét, egy kupát, vagy meglöktek egy vázát, mindig olyasvalamit, ami darabokra esett az ütéstől. Mióta értelmezte azt az álmát, mely szerint Gawyn az őrzője lesz, megpróbálta mindegyikkel ezt tenni. Eddig nem ért el igazi eredményt, de biztos volt benne, hogy valamelyiknek van jelentése. Talán az a legjobb, ha kivárja a legközelebbi találkozót, hogy beszéljen velük. Emellett, megvolt az esély, hogy újra Gawyn álmába szaladhat, és az magába szippanthatja. Már a gondolattól is elpirult.

– A car'a'carn visszatért – mondta Estait. – Ma délután találkozik a nővéreiddel.

Minden gondolat, ami Gawynnal és az álmával volt kapcsolatos, tovatűnt, ahogy Egwene szemöldökét ráncolva teáscsészéjébe nézett. Kétszer tíz nap alatt. Szokatlan volt tőle, hogy ilyen hamar visszatérjen. Miért tette? Valahogyan tudomást szerzett a Torony aes sedai-airól? Hogyan? És mint mindig, ugrálása felvetette a maga kérdéseit. Hogyan tudja ezt megtenni?

– Hogyan tesz mit? – kérdezte Estait, és Egwene pislogott, észrevéve, hogy hangosan beszélt.

– Hogyan fordíthatja fel ennyire könnyedén a gyomromat? – Shurada együttérzően megcsóválta fejét, de ugyanakkor vigyorgott.

– Ő egy férfi, Egwene.

– Ő a car'a'carn – mondta Estait mély nyomatékkal, hangjában többet lehetett érezni, mint egyszerű tiszteletet. Egwene nem lett volna meglepve, ha látnia kellett volna, amint a homloka köré tekeri azt az ostoba rongydarabot.

Surandha azonnal vitába szállt Estaittel arról, hogyan fog megküzdeni egy erőd főnökével valaha is, ha elfelejti, hogy egy férfi attól még férfi marad, hogy ő parancsol, de Estait fenntartotta, hogy a car'a'carn más. Az idősebb nők egyike, Mera, aki azért érkezett, hogy találkozzon a lányával, most előrehajolt feléjük és kijelentette, hogy bármilyen főnököt kezelni – legyen bár egy erődé, törzsé, kláné vagy akár a car'a'carn – ugyanolyan, mint egy férjjel bánni. Ez nevetést váltott ki Baerinből, aki szintén a lányát látogatta meg, valamint hozzáfűzte, hogy ez elegendő ok arra, hogy egy házúrnő kést tegyen a lábad elé, vérviszályt jelentsen be. Baerin Hajadon volt, mielőtt férjhez ment volna, de bárki bejelenthetett vérviszályt, aki nem Tudós Asszony vagy kovács. Még mielőtt a szavak valóban elhagyhatták volna Mera ajkát, mindenki, a gai'shainokat kivéve, csatlakozott hozzá, lehurrogva a szerencsétlen Estait – a car'a'carn főnök a főnökök között, de semmi több; ez teljesen biztos –, de összevitatkoztak azon, egy főnököt közvetlenül vagy inkább házúrnőjén keresztül kell-e megközelíteni.

Egwene nem nagyon figyelt. Rand biztos nem tesz semmi ostobaságot. Bizonyára kételyei vannak Elaida levelét illetően, de hihet Alviarin levelének, amely nem csak szívélyesebb volt, hanem egyenesen hízelgő. Azt hiheti, barátai, netán követői vannak a Toronyban. Egwene nem hitte. Három Eskü ide, Három Eskü oda, biztos volt benne, hogy Elaida és Alviarin megbeszélték egymással a második levelet, azzal az ostoba szöveggel arról, hogy a „fényében térdepelnek”. Mindez csak arra jó, hogy a Toronyba csalogassa.

Sajnálkozva nézett le kezére, felsóhajtott, majd letette csészéjét. Egy gai'shain felkapta, még mielőtt keze igazán eltávolodhatott volna.

– Mennem kell – szólt a két tanítványhoz. – Eszembe jutott valami, amit meg kell tennem.

Surandha és Estait megjegyezték, hogy vele tarthatnának – többet is tettek, mint csak egy megjegyzést: ha egy aiel kimond valamit, azt úgy is gondolja –, de belemerültek a vitába, és nem ellenkeztek, mikor ragaszkodott ahhoz, hogy maradjanak. Újra feje köré tekerve kendőjét, maga mögött hagyta az emelkedő hangokat – Mera mondta éppen Estaitnek határozott hangon, hogy egyszer majd talán Tudós Asszony lesz, de amíg nem az, hallgathatna egy olyan nőre, aki elirányít egy férjet és felnevelt három leányt és két fiút egy asszonytárs segítsége nélkül –, Egwene kilépett a szél által felkavart porba.

A városban megpróbált úgy átcsusszanni a tömeg által benépesített utcákon, hogy ne tűnjön óvatosnak, és minden irányba egyszerre figyelni, miközben úgy néz ki, mintha csak az utat bámulná. Az esély, hogy Nesune-ba szaladhat, kicsi volt, de... Előtte két visszafogott ruhájú, csinos kötényt viselő nő tért ki egy másik elől, de egyazon irányba mozdultak, és újra szemben álltak egymással. Bocsánatkéréseket mormoltak, majd mindegyik nő oldalra lépett újra. Ismét bocsánatkérések, majd akárha táncolnának, még egyszer együtt mozdultak. Mikor Egwene elhaladt mellettük, még mindig összhangban lépdeltek egyik oldalról a másikra, arcuk elkezdett vörösödni, a bocsánatkérések elhaltak összepréselt ajkaik mögött. Nem tudta meg, menyi ideig folytathatták még, de az eset legalább emlékeztette arra, hogy Rand a városban van. Fény, ha ő a környéken van, nem tűnt hihetetlennek, hogy egyenesen beleszalad mind a hat aes sedai-ba, épp mikor egy széllökés letépi a fejéről a kendőt, és három ember kiáltja a nevét, majd nevezi őt aes sedai-nak. Ha itt van, még az sem látszott valószínűtlennek, hogy Elaidába rohanhat.

Tovább sietett, egyre vadabb tekintettel, egyre inkább attól tartva, hogy belekeveredik a férfi valamelyik ta'veren örvényébe. Szerencsére egy eszelős tekintetű aiel látványa, akinek arca el volt kendőzve – mit tudtak ők a kendő és a fátyol közötti különbségről? –, arra késztette az embereket, hogy kitérjenek útjából, így csaknem futásig fel tudott gyorsulni, de addig nem lélegzett fel megkönnyebbülten, míg be nem lépett a Nap Palotájának egy hátsó, szolgák számára fenntartott ajtaján.

A fövő étel erős illata lengett a szűk előszobában, libériás férfiak és nők siettek dolgukra. Mások, akik meglazították szoknyaderekukat vagy kötényükkel legyezték magukat, hogy végre levegőhöz jussanak, megdöbbenve bámultak rá. Valószínűleg a többi szolgán kívül senki nem jött ilyen közel a konyhához évek óta. Különösen nem egy aiel. Úgy néztek rá, mintha azt várnák, hogy előkap egy lándzsát a szoknyája alól.

Ujjával egy kis termetű, kövér emberre mutatott, aki egy kendővel csapkodta a nyakát.

– Tudod hol van Rand al'Thor?

Férfi mozdulatlanná dermedt, a társai felé fordította szemét, akik eloldalogtak mellőle.

– A Sárkány nagyúr, ööö... úrnő? A termeiben? Úgy vélem, mindenképpen ott tartózkodik – elkezdett oldalra csoszogni, hajlongva közben. – Ha az úrnő... ööö... úrhölgy megbocsát, vissza kell térnem a...

– Elviszel oda – mondta a nő határozottan. Esze ágában sem volt újra eltévedni.

Egy utolsó szemforgatás az eltűnt barátai után, egy gyorsan elfojtott sóhaj, egy hirtelen, rémült pillantás, hogy megsértette-e, majd nekiiramodott, hogy felkapja kabátját. Jól kiismerte magát a palota folyosóinak rengetegében, előtte sietett és minden fordulónál kezével jelezte az utat, végül rámutatott egy magas ajtóra, melyet arany napokkal díszítettek, és mely előtt egy Hajadon és egy aiel férfi őrködött. Egwene enyhe megvetést érzett iránta magában, mikor elbocsátotta. Nem értette, miért; hiszen csak azt tette, amiért fizették.

Az aiel férfi állt, mikor megérkezett, egy nagyon magas, középkorú férfi, bikához hasonló mellkassal és vállakkal és hideg, szürke szemmel. Egwene nem ismerte őt, és nyilvánvalóan el akarta küldeni a nőt. Szerencsére a Hajadont viszont ismerte.

– Engedd át, Maric! – szólalt meg Somara vigyorogva. – Ő Amys tanítványa, az övé, Bairé és Melaine-é, az egyetlen tanítvány, akiről tudom, hogy három Tudós Asszonyt szolgál. És ahogyan kinéz, abból arra következtetek, rohanva küldték, hogy kemény szavakat váltson Rand al'Thorral.

– Rohanva? – a kuncogás se a férfi arcát, se a szemét nem lágyította meg. – Szerintem inkább kúszva. – Visszatért a folyosó szemmel tartásához.

Egwene-nek nem kellett megkérdeznie, hogy mire gondol. Előkotorta zsebkendőjét az övén függő erszényből, gyorsan megtörölte arcát; senki sem vesz komolyan, ha koszos vagy, és Randnek meg kell hallgatnia.

– Mindenesetre fontos a mondanivalóm, Somara. Remélem, egyedül van. Az aes sedai-ok még nem érkeztek meg? – A szürkévé változott zsebkendőt sóhajtva visszatette erszényébe.

Somara megrázta fejét.

– Még van idő bőven, míg ők következnek. Megmondod neki, hogy legyen óvatos? Nem akarok tiszteletlen lenni a nővéreiddel szemben, de nem fog figyelni arra, mibe ugrik bele. Nagyon önfejű.

– Megmondom neki. – Egwene nem tudta elrejteni a vigyort. Már máskor is hallotta így beszélni Somarát – azzal a bőszítő büszkeséggel beszélt, ahogy egy anya szól kalandos kedvű, tíz éves fiához –, mint ahogy más Hajadonokat is. Valamilyen aiel tréfa lehetett, és bár nem értette, mindennek örült, ami visszatarthatja Randet attól, hogy túlságosan elteljen önmagától. – És azt is elmondom neki, hogy mossa meg a fülét. – Somara komolyan bólintott, még mielőtt erőt vehetett volna magán. Egwene mély levegőt vett. – Somara, a nővéreimnek nem kellene rájönniük, hogy itt vagyok. – Maric kíváncsian rápillantott, miközben minden szolgát végigmért, aki belépett az előszobába. Óvatosnak kell lennie. – Nem tartozunk szorosan össze, Somara. Valójában olyan távol állunk egymástól, amennyire nővérek csak lehetnek.

– A legrosszabb vér anyavérek között lehet – mondta Somara bólintva. – Lépj be. Tőlem nem fogják hallani a nevedet, és ha Maric nyelve akarna fecsegni, majd csomót kötök rá – Maric, akinek a nő a válláig sem ért, és tán kétszer annyit nyomhatott, enyhén elmosolyodott anélkül, hogy feléje nézett volna.

A Hajadonok szokása, hogy anélkül beküldik, hogy bejelentenék, már okozott kínos helyzetet korábban, de Rand most nem fürdött. A lakosztály nyilvánvalóan a királyé lehetett, és az előszoba inkább miniatürizált trónteremnek tűnt. Legalábbis, ha a valódi trónteremmel hasonlítjuk össze, akkor kicsinek látszott. A kőpadlóba csiszolt arany nap hullámos sugarai egy arasznyira nyújtóztak minden irányba, és ezek voltak az egyedüli hajlatok, amiket látni lehetett. Rideg, arany keretes, magas tükrök sorakoztak a falon a széles, egyenes vonalú aranyozás szalagja alatt, és a mély mennyezetpárkányt pikkelyekként egymásra simuló arany háromszögek alkották. A felkelő nap két oldalán erősen aranyozott székek álltak két olyan egyenes sorban, akár magas háttámlájuk. Rand egy másik székben ült – melyet dupla annyi aranyozás borított és támlája kétszer olyan magas volt –, amely egy emelvényen állt, melyet szintén arannyal vontak be. Abban a vörös, arannyal hímzett kabátban, karhajlatában a vésett seanchan lándzsát tartva, nagyon mogorvának tűnt. Úgy nézett ki, mint egy király, aki éppen gyilkosságot tervez.

A nő a csípőjéhez szorította öklét.

– Somara azt üzeni, most azonnal mosd meg a füledet, fiatalember! – szólalt meg, és a férfi feje felemelkedett.

Meglepetés és csöppnyi felháborodás látszott az arcán, de csak egy pillanatig. Vigyorogva lépett le hozzá, a lándzsát a székre dobta.

– A Fényre, mit tettél? – végighaladt a terem hosszán, megragadta a vállát, és szembefordította a legközelebbi tükörrel.

A nő dühösen felnyögött. Volt mit néznie. A por, ami bejutott kendője alá – nem; inkább sár, ahogy elkeveredett az izzadtsággal –, sávokban tapadt arcára és maszatként a homlokára, ahonnan megpróbálta letörölni.

– Elküldöm Somarát vízért – mondta a férfi szárazon. – Talán azt hiszi majd, hogy a fülemnek kell. – A vigyor letörölhetetlennek tűnt!

– Nem szükséges – szólalt meg annyi méltósággal, amennyit csak össze tudott szedni. Nem állt szándékában, hogy hagyja végignézni, ahogy megmosakszik. Előhúzva már egyébként is mocskos zsebkendőjét, megpróbálta eltüntetni a legrosszabbat. – Hamarosan találkozni fogsz Coirennel és a többiekkel. Figyelmeztetnem kell téged, hogy veszélyesek, nem igaz?

– Már meg is tetted. Nem jön mindegyikük. Megmondtam nekik, hogy nem jöhetnek háromnál többen, ezért így is tesznek. – A tükörben megdöntötte fejét, mintha hallgatózna, és bólintott, hangja suttogásig halkult. – Igen, el tudok bánni hárommal, ha nem túl erősek. – Hirtelen észrevette a nő figyelő tekintetét. – Természetesen, ha valamelyikük Moghedien álruhában, vagy esetleg Semirhage, bajban leszek.

– Rand, komolyan kell ezt venned. – A zsebkendő nem igazán használt. A lehető legnagyobb vonakodással ráköpött; egyszerűen nincs méltóságteljes módja annak, hogy ráköpj egy zsebkendőre. – Tudom, milyen erős vagy, de ezek aes sedai-ok. Nem viselkedhetsz úgy, mintha csak nők lennének valahonnan vidékről. Még ha azt is gondolod, hogy Alviarin a lábad elé fog térdelni, és vele valamennyi barátja, őket Elaida küldte. Nem hiheted, hogy bármi mást akarhat, mint pórázt vetni a nyakadba. Egyszóval, el kellene küldened őket.

– És a te rejtőző barátaidban bízzak? – kérdezte lágyan. Túl lágyan.

Semmit sem tudott csinálni az arcával; hagynia kellett volna, hogy vízért küldjön. De most már nem kérhette erre, nem, miután visszautasította.

– Tudod, hogy nem bízhatsz Elaidában – mondta óvatosan, felé fordulva. Emlékezett rá, mi történt legutóbb, így meg sem akarta említeni a salidari aes sedai-okat.

– Egyetlen aes sedai-ban sem bízom. Ők – habozást lehetett érezni a hangjából, mintha más szót akart volna használni, de Egwene nem tudott rájönni, mit – megpróbálnak felhasználni engem, és én megpróbálom felhasználni őket. Csinos kör, nem igaz? – Ha valaha is mérlegelte azt a lehetőséget, hogy a salidari aes sedai-ok közelébe lehetne engedni, most szeme kiábrándította ebből; olyan kemény, olyan hideg volt, hogy belül megborzongott.

Talán, ha elég dühös lesz, ha Coiren és közte eléggé szikrázik a levegő, akkor a küldöttség talán magától, üres kézzel visszamegy a Toronyba.

– Ha úgy gondolod, hogy csinos, akkor minden bizonnyal az is; te vagy az Újjászületett Sárkány. Nos, ha szándékodban áll ezt végigvinni, akkor bizonyára helyesen cselekszel. Csak emlékezz arra, hogy aes sedai-ok. Még egy király is tisztelettel hallgatja az aes sedai-okat, még ha nem is ért egyet velük, és elindul Tar Valon felé még abban az órában, mikor hívatják. Még a teari Nagyurak vagy Pedron Niall is. – Az ostoba férfi újra rávigyorgott vagy legalábbis kivillantotta fogait; arcának többi része olyan sima volt, mint egy folyami kavics. – Remélem, figyeltél. Segíteni próbálok neked. – Csak nem úgy, ahogy hitte. – Ha fel akarod használni őket, nem dühítheted fel őket, mint a vízbe mártott macskákat. Az Újjászületett Sárkány nem nyűgözi le őket jobban, mint engem, a cifra kabátoddal, a trónoddal és az ostoba jogaroddal együtt sem. – Megvető pillantást vetett a rojtos lándzsahegy felé. Fény, már a látványától is borsódzott a háta. – Nem fognak térdre esni, mikor meglátnak, és ebbe nem fogsz belehalni. Mint ahogy abba sem, ha udvarias leszel. Erőltesd meg azt a konok fejedet. Nem szégyen a helyénvaló tiszteletet megadni, egy kis alázatot mutatni.

– Helyénvaló tisztelet – ismételte elgondolkodva. Felsóhajtott, bánatosan megrázta fejét, kezével hajába túrt. – Úgy sejtem, nem beszélhetek ugyanúgy egy aes sedai-jal, mint egy nagyúrral, aki a hátam mögött összeesküvést sző. Jó tanács, Egwene. Olyan alázatos leszek, mint egy kisegér.

Megpróbált nem sietősnek látszani, mikor újra végigsimított arcán a zsebkendővel, hogy elrejtse kuncogását. Nem volt biztos benne, hogy szeme kidülled-e, de úgy gondolta, így kell lennie. Egész életében, ha rámutatott arra, hogy jobb felé kellene menni, a férfi megemelte állát és ragaszkodott ahhoz, hogy balra menjen. Vajon most miért döntött úgy, hogy hallgat rá?

Vajon ez a dolgok jelenlegi állása szerint jót jelent? Végül is, nem árthat neki, ha némi tiszteletet mutat. Még ha Elaidát is követik, a gondolat, hogy valaki pimasz lehet egy aes sedai-jal szemben, komolyan felháborította. A gond csak az, hogy azt akarta, hogy ezúttal pimasz legyen, ugyanolyan, mint amilyen mindig is volt. Most már nem próbálhatta meg semmissé tenni szavait, most nem; Rand nem volt nehéz felfogású. Csak idegesítő.

– Ez volt minden, amiért jöttél? – kérdezte a férfi.

Most nem távozhatott. Valamilyen módon helyre kellett billentenie a dolgokat, vagy legalábbis biztosnak kellett lennie abban, hogy nem olyan fafejű, hogy elmegy Tar Valonba.

– Tudtál róla, hogy a Tenger Népe egyik Hullámúrnőjének hajója áll a kikötőben? A Fehér Tajték. – Ez ugyanolyan jó témaváltásnak tűnt, mint bármi más. – Azért érkezett, hogy találkozzon veled, és azt hallottam, hogy egyre türelmetlenebb lesz. – Ezt Gawyn mondta. Erian maga evezett ki, hogy kiderítse, mit keres a Tenger Népe ilyen mélyen a szárazföld belsejében, de elutasították kérését, hogy a fedélzetre léphessen. Olyan hangulatban érkezett vissza, amit egy olyan nő esetében, aki nem aes sedai, úgy hívtak volna: dühében felborzolta farktollait. Egwene inkább tudta, mint sejtette, hogy miért vannak itt, de nem állt szándékában ezt elárulni Randnek; végre találkoznia kellene valakivel, akitől nem várja el, hogy meghajol előtte.

– Úgy tűnik, az Atha'an Miere mindenütt ott van. – Rand helyet foglalt a karosszékek egyikében; valamilyen oknál fogva úgy tűnt, szórakoztatja valami, de Egwene megesküdött volna rá, hogy ennek semmi köze a Tenger Népéhez. – Berelain azt mondta, találkoznom kellene ezzel a Kettős Szél Harine din Togarával, de ha a vérmérséklete valóban olyan, amilyennek Berelain beállította, várhat még. Pillanatnyilag elég nő haragszik rám.

Ez csaknem megfelelő indítás volt.

– Nem tudom megérteni, miért. Mindig olyan magabiztos vagy – hirtelen azt kívánta, bár visszavonhatná a szavakat: csak megerősítették azt, amit nem akart, hogy a férfi megtegyen.

Szemöldökét ráncolta, úgy tűnt, mintha egyáltalán nem hallotta volna, hogy mit mondott.

– Egwene, tudom, hogy nem kedveled Berelaint, de ugye soha nem mentetek ezen túl? Úgy értem, olyan jól játszod az aielt, hogy el tudom képzelni, hogy felajánlottad neki, hogy a lándzsák táncát járd vele. Valami zavarta őt, szorongott, de nem mondaná el, mi miatt.

Talán az a nő talált egy férfit, aki nemet mondott neki: ez elegendő ahhoz, hogy alapjaiban rengesse meg Berelain világát.

– Nem váltottam vele tucatnyinál több szót Tear Köve óta, és azelőtt se többet ennél. Rand, ugye nem gondolod...

Az ajtók egyike épp csak annyira nyílt ki, hogy Somara átférjen a nyíláson, aki gyorsan be is csukta maga mögött.

– Az aes sedai-ok megérkeztek, car'a'carn.

Rand feje az ajtó felé fordult, arca megkövült.

– Úgy érkeztek, hogy... Azt hitték, meglephetnek őrök nélkül, nem igaz? Meg kell tanulniuk, ki állítja fel itt a szabályokat.

Egwene-t ebben a pillanatban az se érdekelte volna, ha alsóneműben lepik meg. Minden Berelainnel kapcsolatos gondolat eltűnt. Somara olyan mozdulatot tett, ami akár sajnálkozást is jelenthetett. Rand megakadályozhatná, hogy elvigyék, ha megkéri erre. Ez csak annyit jelentett volna, hogy ezután mindig a közelében kell lennie, hogy ne tudják elszigetelni és elhurcolni az első alkalommal, mikor kidugja az orrát az utcára. Csak kérnie kell, és ez által önmagát a férfi védelme alá helyezni. Ez a lehetőség és az, hogy egy zsákban hurcolják vissza a Toronyba, olyan közel állt egymáshoz, hogy a gyomra fájni kezdett a gondolattól. Először is, soha nem lehetne belőle aes sedai, ha a férfi mögött bújik meg, másrészt a gondolat, hogy bárki mögé elbújjon, arra késztette, hogy a fogát csikorgassa. A gond csak az, hogy itt vannak, éppen az ajtó előtt, és ő egy órán belül abban a zsákban találja magát vagy valami ahhoz hasonlóban. Mély, lassú lélegzetet vett, de ez nem segített görcsös idegei megnyugtatásában.

– Rand, van valami más kijárat innen? Ha nincs, elrejtőzöm valamelyik másik szobában. Nem kell megtudniuk, hogy itt vagyok. Rand? Rand! Hallod, amit mondok?

A férfi megszólalt, de határozottan nem felé.

– Itt vagy – suttogta rekedten. – Túl sok veled kapcsolatban az egybeesés ahhoz, hogy erre kelljen gondolnom. – Ingerülten meredt a semmibe, és talán kicsit félve. – Válaszolj nekem, te átkozott! Tudom, hogy itt vagy!

Egwene megnyalta az ajkát, még mielőtt összeszedhette volna magát. Somara úgy bámult a férfira, amit csak fogadott anyai aggodalomnak lehetett értelmezni – és a férfi még csak észre sem vette ebben a tréfát –, de Egwene gyomra lassan felfordult. Nem őrülhetett meg ennyire hirtelen. Nem lehet. De kicsivel korábban úgy tűnt, mintha egy rejtett hangot hallgatna, és talán most ahhoz is beszél.

Nem emlékezett rá, mikor vágott át az őket elválasztó téren, de egyszer csak előtte állt, kezét a férfi homlokára szorítva. Nynaeve mindig azt mondta, hogy először a láz meglétét kell ellenőrizni, de hogy ez most mire lehet jó... Bárcsak többet tudna a Gyógyításról. De ez se segítene. Akkor semmiképpen, ha...

– Rand, te...? Jól érzed magad?

A férfi magához tért, visszahőkölt kezétől és gyanakodva méregette a nőt. A következő pillanatban talpra ugrott, megragadta a karját, és végigrángatta a csarnokon olyan sebesen, hogy Egwene csaknem rálépett a szoknyájára, mikor megpróbált lépést tartani.

– Állj itt! – parancsolta élénken, az emelvény oldalához állítva őt, és elhátrált.

Egwene elég energikusan dörzsölte meg a karját ahhoz, hogy a férfi figyelmét ne kerülhesse el, majd elindult utána. A férfiak soha nem veszik észre, mennyire erősek valójában, még Gawyn se mindig, bár most nem igazán ő foglalkoztatta.

– Mit képzelsz...?

– Ne mozdulj! – tette hozzá abban az undorító hangnemben. – Legyen átkozott, úgy tűnik, fodrozódik, ha mozogsz. A padlóhoz fogom rögzíteni, de ezután se ugrándozhatsz. Nem tudom, mennyire tudom kiterjeszteni, és most nincs idő arra, hogy rájöjjek. – Somara eltátotta a száját, bár azonnal össze is csukta.

Mit rögzít a padlóhoz? Arról beszél vajon...? Annyira meglepődött, hogy el is felejtett azon gondolkodni, hogy kit átkozott az előbb. Rand saidint szőtt köré. Szeme kitágult; túl gyorsan lélegzett, de nem tudta ezt leállítani. Mennyire volt ez közel? Józan eszének minden darabkája azt mondta, hogy a rontás nem szivároghat ki, bármit is fókuszált köré a férfi; hiszen már korábban is megérintette a saidinnal, de már maga a gondolat is elég rossz volt. Ösztönösen összehúzta vállát, és szoknyáját szorosan maga elé simította.

– Mi...? Mit tettél? – Nagyon büszke volt a hangjára, amely kicsit talán bizonytalan volt, de nyoma sem volt benne annak az üvöltésnek, amit hallatni szeretett volna.

– Nézz a tükörbe! – nevetett. Nevetett!

Durcásan engedelmeskedett – és levegő után kapkodott. Az ezüstözött tükörben az aranyozott szék látszott az emelvényen. A terem többi részének egy darabja. De ő nem.

– Látha... láthatatlan vagyok – suttogta. Moiraine egyszer mindannyiukat elrejtette a saidar fátyla mögé, de hogyan tanulta ezt meg Rand?

– Sokkal jobb, mintha az ágyam alatt bújnál el – mondta a levegőhöz beszélve, jócskán jobbra a fejétől. Ha ez neki valaha az eszébe jutott volna! – Szeretném, ha látnád, milyen tiszteletteljes tudok lenni. Emellett – hangja sokkal komolyabbá vált – talán meglátsz valamit, ami elkerüli a figyelmemet. Talán még arra is hajlandó leszel, hogy eláruld nekem. – Ugatásszerűen nevetve fellépett az emelvényre, kézbe vette a rojtos lándzsahegyet és elfoglalta helyét a székben. – Küldd be őket, Somara. A Fehér Torony küldöttségét fogadja az Újjászületett Sárkány. – Torz mosolya csaknem annyira megborzongatta Egwene-t, mint a megszőtt saidin közelsége. Mennyire van közel ez az átkozott dolog hozzá?

Somara eltűnt, és pillanatok múlva az ajtó szélesre tárult. Egy telt, méltóságteljes nő, aki csak Coiren lehetett, vezette a menetet, sötétkék köntösben, mögötte egyik oldalán egy lépésnyire lemaradva Nesune következett barna gyapjúban, és egy hollóhajú, zöld selyembe öltözött aes sedai, egy csinos, kerek arcú nő, telt, követelőző ajkakkal. Egwene azt kívánta, bárcsak viselnék az aes sedai-ok ajahjuk színeit – a Fehérek minden alkalommal így tettek –, mert bárki is volt ez a nő, nem hitte, hogy Zöld lenne, amiatt a kemény pillantás miatt, amelyet Randre vetett, mikor belépett a terembe. Hűvös nyugalma csaknem elrejtette megvetését, talán el is rejtette mindenki számára, aki nem szokott aes sedai-okhoz. Vajon Rand észrevette? Talán nem; úgy tűnt, csak Coirenre koncentrált, akinek arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Nesune természetesen mindent magába szívott, madárszerű szemei ide-oda villantak. Ebben a pillanatban Egwene nagyon hálás volt a férfinak azért a fátyolért, amit köré szőtt. Elkezdte végigsimítani arcát a kendővel, melyet még mindig kezében tartott, majd megdermedt. Azt mondta, a padlóhoz rögzíti. Megtette vajon? Fény, hiszen amennyire ő tudta, akár meztelenül is állhat ott. Bár Nesune pillantása megállás nélkül átsiklott rajta. Izzadság gördült le Egwene arcán. Ömlött. Égjen el ez a férfi! Tökéletesen boldog lett volna, ha az ágy alatt bújhat el.

Az aes sedai-ok mögött egy tucatnyi nő lépett még be, egyszerű ruhákban, durva vászonból készült porfogó köpeny simult a hátukra. Legtöbbjük zömök volt, mégis nehézkesen mozogtak a két nem kicsi láda súlya alatt, melyeknek csiszolt rézpántjára Tar Valon Lángját dolgozták rá. A szolgálónők, háttérben dolgozó kezek és görnyedő hátak, hallható megkönnyebbült sóhajjal helyezték a földre a ládákat. Mikor az ajtó becsukódott, Coiren és a másik két nő tökéletes egységben pukedlizett, bár nem túl mélyen.

Rand lelépett székéből, még mielőtt kiegyenesedtek volna. A saidar ragyogása vette körül az aes sedai-okat, mind a hármat; fókuszálni kezdtek. Egwene megpróbálta emlékezetébe vésni, amit látott, hogyan csinálták; a ragyogás ellenére nem jöttek ki sodrukból, mikor Rand elsietett mellettük a szolgálónőkig, egymás után mindegyikük arcába belebámulva.

Mit akar...? Hát persze; biztos akar lenni abban, hogy egyiküknek sincs kortalan aes sedai arca. Egwene megrázta a fejét, majd újra megdermedt. Ostoba, ha azt hiszi, ennyi elég. A legtöbbjük túl koros volt – nem öreg, csak lehetett hozzájuk kort kapcsolni –, de ketten elég fiatalok voltak ahhoz, hogy nemrég aes sedai-já emelt nők legyenek. Nem voltak azok – Egwene csak a három aes sedai-ban érezte a képességet, és elég közel volt hozzájuk –, de ezt a férfi egész biztosan nem tudja megmondani ránézésre.

Az egyik zömök, fiatal nő állát megemelve, a férfi belemosolygott a szemébe.

– Ne félj – szólalt meg lágyan. A nő hátradőlt, mintha el akarna ájulni. Rand felsóhajtva sarkon fordult. Nem nézett az aes sedai-okra, mikor elhaladt mellettük. – Nem fogtok fókuszálni körülöttem – mondta határozottan. – Hagyjátok abba! – Tűnődő kifejezés suhant át Nesune arcán, de a másik két nő higgadtan nézte, ahogy elfoglalta székét. A férfi megdörzsölte a karját – Egwene ott volt, amikor megtanulta, hogy mit jelent ez a bizsergés –, és most már keményebb hangot ütött meg. – Azt mondtam, hogy nem fókuszálhattok körülöttem. De még a saidart sem ölelhetitek magatokhoz.

Egy hosszan elnyúló pillanatig Egwene némán imádkozott. Vajon mit tesz Rand, ha nem engedik el a Forrást? Megpróbálja elvágni őket tőle? Egy nőt elvágni a saidartól, miután megragadta, jóval nehezebb, mint előre leárnyékolni. Egwene nem volt biztos benne, hogy a férfi képes elbánni három nővel, és ezt az állapotot fenn is tudja tartani. Még rosszabb, mit tennének, ha egyáltalán megpróbálná? A ragyogás eltűnt, és a nő épp csak el tudott fojtani egy súlyos, megkönnyebbült sóhajt. Bármi is tette őt láthatatlanná, az nyilvánvalóan nem tüntette el a hangokat.

– Sokkal jobb. – Rand mosolya valamennyiükre ragyogott, de szemében nem látszott. – Kezdjük újra az elejétől. Nagyra becsült vendégek vagytok, akik épp ebben a pillanatban érkeztek meg.

Természetesen megértették. A férfi nem találgatott. Coiren láthatóan megmerevedett, és a hollóhajú nő szemei tágra nyíltak. Nesune csupán bólintott magának, megjegyezve a dolgot. Egwene kétségbeesetten reménykedett benne, hogy a férfi óvatos lesz. Nesune figyelmét semmi sem kerüli el.

Coiren látható erőfeszítéssel összeszedte magát, lesimította ruháját, és csaknem megigazította stóláját is, melyet nem is viselt.

– Coiren Saeldain aes sedai vagyok – jelentette ki csengő hangon –, a Fehér Torony követe és Elaida do Avriny a'Roihan megbízottja, aki a Pecsétek Őrzője, Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón. – Talán kevésbé díszesen, de teljes aes sedai büszkeséggel mutatta be a másik két nőt: a kemény szemű nő neve Galina Casban volt.

– Rand al'Thor vagyok – egyszerűsége erősen különbözött az előzőektől. Ők se említették az Újjászületett Sárkányt, ő se tette, de azután, hogy kihagyta, a cím mintha halványan visszhangzott volna a teremben.

Coiren mély levegőt vett, és úgy mozdította fejét, mintha hallaná azt a suttogást.

– Nagyvonalú meghívást hoztunk az Újjászületett Sárkánynak. Az Amyrlin Trón teljes mértékben tudatában van a jeleknek és annak, hogy próféciák teljesültek be, hogy... – Mély, gördülékeny hangon beszélt, eltartott egy ideig, míg eljutott addig, hogy Randnek csatlakoznia kellene hozzájuk, „azon tisztelet mellett, melyet megérdemel”, a Fehér Toronyhoz, és ha elfogadja a meghívást, Elaida nemcsak a Torony védelmét ajánlja fel, hanem hatalmának és befolyásának teljes súlyával mögé áll. Majd szónoki beszéd újabb, jókora tömege következett, mielőtt befejezte volna azzal, hogy: – ...és ennek jelképezésére az Amyrlin Trón ezt a jelentéktelen ajándékot küldi.

A ládák felé fordult, karját felemelte, majd enyhe fintorral arcán habozott. Kétszer kellett intenie, mielőtt a szolgák megértették volna és felemelték a sárgaréz pántos fedeleket; kétségtelenül azt tervezte, hogy a saidar segítségével fogja kitárni őket. Bőrzsákok töltötték meg a ládákat. Egy újabb, élesebb intés után a szolgálónők elkezdték kibontani őket.

Egwene-nek tátva maradt a szája. Nem csoda, hogy azok a nők erőlködtek! A nyitott zsákok különböző méretű aranyérméket, szikrázó gyűrűket, ragyogó nyakékeket és foglalat nélküli drágaköveket tartalmaztak. Ha a többiben szemét van, ez már akkor is egy vagyon.

Trónszerű székében hátradőlve, Rand csaknem mosolyogva nézte a ládákat. Az aes sedai-ok tanulmányozták a férfit, arcukon csak higgadtság látszott, bár Egwene mintha enyhe önelégültséget vett volna észre Coiren arcán, Galina telt ajkain pedig mintha kissé megnövekedett volna a megvetés mértéke. Nesune... Nesune jelenti a valódi veszélyt.

A ládafedelek hirtelen becsapódtak anélkül, hogy bárki is megérintette volna őket. A szolgálónők hátrahőköltek, nem is próbálták tompítani sikolyukat. Az aes sedai-ok megmerevedtek, és Egwene olyan erősen imádkozott, hogy izzadni kezdett. Csak azt akarta, hogy a férfi arrogáns és kissé pökhendi legyen, de épp csak annyira, hogy elgondolkoztassa őket, mégse úgy, hogy eldöntsék, ebben a pillanatban megpróbálkoznak a megszelídítésével.

Hirtelen világossá vált számára, hogy eddig semmit sem mutatott abból, hogy olyan „alázatos lesz, mint egy kisegér”. Soha nem is állt szándékában. A férfi csak játszadozott vele! Ha nem állt volna annyira bizonytalanul a lábán a félelemtől, odament volna hozzá, hogy megrángassa a fülét.

– Szép aranymennyiség – szólalt meg Rand. Nyugodtnak látszott, mosolya most már uralta arcát. – Mindig tudok helyet találni az aranynak. – Egwene pislogott. A férfi csaknem pénzsóvárnak tűnt.

Coiren is elmosolyodott, a megtestesült önelégültség képének tűnve.

– Az Amyrlin Trón természetesen igen nagyvonalú. Ha elérted a fehér Tornyot...

– Ha elérem a Fehér Tornyot! – Rand úgy vágott közbe, mintha csak hangosan gondolkodna. – Előre örülök a napnak, mikor majd a Toronyba lépek. – Előrehajolt, könyökét a térdén tartotta, a Sárkány Jogara himbálózott ölében. – De meg kell értened, ez még igénybe vesz egy kis időt. Előbb eleget kell tennem a kötelezettségeimnek itt Andorban, és máshol.

Coiren ajka elkeskenyedett, épp csak egy pillanatra. Hangja azonban ugyanolyan behízelgő és gördülékeny maradt, mint eddig.

– Nem áll szándékunkban néhány napnyi pihenésnél több időt tölteni itt, mielőtt elindulnánk Tar Valon felé. Javasolhatom, hogy ezalatt az idő alatt egyikünk az oldaladon maradjon, hogy tanácsokkal támogathasson, ha szükségét látod? Természetesen hallottunk Moiraine sajnálatos haláláról. Én magam nem maradhatok, de Nesune vagy Galina nagyon szívesen megtenné.

Rand szemöldökét ráncolva tanulmányozta a megnevezett párost, és Egwene visszatartotta a lélegzetét. Úgy tűnt, mintha megint hallgatna valamit, vagy meg akarna hallani valamit. Nesune cserébe ugyanolyan nyíltan tanulmányozta a férfit, mint az őt. Galina ujjai önkéntelenül lesimították szoknyáját.

– Nem – szólalt meg végül, karját a szék karfáin nyugtatva. Emiatt az még inkább trónnak látszott, mint korábban. – Nem lenne biztonságos. Nem szeretném, ha közületek valaki egy félreértés miatt egy lándzsát találna a bordái között. – Coiren szólásra nyitotta száját, de a férfi átgázolt rajta. – A saját biztonságotok érdekében egyikőtök se jöjjön hozzám egy mérföldnél közelebb engedély nélkül. A legjobb az lesz, ha engedély hiányában a palotától is távol maradtok. Tudni fogjátok, mikor leszek kész veletek tartani, ígérem. – Hirtelen talpra ugrott. Az emelvény tetején elég magas volt ahhoz, hogy mindegyik aes sedai-nak hátra kelljen hajtania a fejét, amit nyilvánvalóan éppoly kevéssé vettek jó néven, mint korlátozásait. Három kővé dermedt arc nézett fel rá. – Most visszatérhettek szállásotokra. Minél gyorsabban gondoskodhatom bizonyos dolgokról, annál hamarabb mehetek a Toronyba. Tudatni fogom, ha újra fogadni tudlak benneteket.

Nem voltak boldogok a hirtelen elbocsátásuk miatt, vagy bármilyen elbocsátás miatt – az aes sedai-ok voltak azok, akik meg szokták mondani, mikor van vége egy fogadásnak –, de semmit sem tehettek azon kívül, hogy aprót pukedliztek, miközben elégedetlenségük csaknem megtörte aes sedai nyugalmukat.

Mikor távozni készültek, Rand közömbösen újra megszólalt.

– Elfelejtettem megkérdezni. Hogy van Alviarin?

– Jól van. – Galina szája egy pillanatra tátva maradt, szeme kitágult. Úgy tűnt, mintha meglepődne azon, hogy megszólalt.

Coiren habozott a kifelé vezető ajtónál, hogy többet mondjon, de Rand türelmetlenül állt, csaknem dobolva lábával. Mikor elmentek, lelépdelt, felemelte a lándzsahegyet és az ajtót bámulta, amely bezárult mögöttük.

Egwene egyetlen pillanatot sem vesztegetve odasietett elé.

– Milyen játékot játszol, Rand al'Thor? – Fél tucat lépést tett meg, mielőtt fél szemmel megpillantotta tükörképét a tükrökben. Ráébredt, hogy egyenesen keresztülsétált a férfi által szőtt saidinon. Legalább nem volt tudatában, mikor megérintette. – Nos?

– Alviarinhoz tartozik – szólalt meg elgondolkozva. – Galina. Alviarin barátai közé tartozik. Fogadni mernék rá.

A férfi elé helyezkedve, Egwene elfintorodott.

– Elvesztenéd a pénzed és lábon is szúrnád magad egy vasvillával. Galina Piros, vagy soha nem láttam még egyet sem.

– Mert nem kedvel engem? – A férfi most ránézett, de Egwene azt kívánta, bár ne tenné. – Mert fél tőlem? – Nem fintorgott, nem bámult metszően vagy akár csak részben keményen, mégis, szemei mintha olyasmit is tudtak volna, amit a nő nem. Gyűlölte ezt. Mosolya olyan hirtelen ragyogott fel, hogy csak pislogni tudott. – Egwene, azt akarod elhitetni velem, hogy meg tudod mondani egy nő ajahját az arcára nézve?

– Nem, de...

– Mindegy, a végén a Pirosak is követni fognak engem. Ugyanolyan jól ismerik a Próféciákat, mint bárki más. „A makulátlan torony szétszakad, és térdet hajt az elfeledett jel előtt.” Még a Fehér Torony kora előtt írták, de mi más lehet a „makulátlan torony”? És az elfeledett jel? Az én zászlóm, Egwene, az aes sedai-ok ősi jelével.

– Légy átkozott, Rand al'Thor! – Az átkot sokkal esetlenebbül mondta ki, mint szerette volna; nem volt hozzászokva efféle kijelentésekhez. – A Fény égessen meg! Nem gondolhattad komolyan, hogy velük mész! Nem teheted!

A férfi fogai kivillantak, ahogy mosolygott. Mosolygott!

– Nem tettem azt, amit akartál? Amiről azt mondtad, hogy tegyem meg, és amit akartál.

A nő ingerülten összepréselte ajkát. Már az is elég rossz, hogy tud róla, de hogy ezt még az arcába is vágja, valóban szörnyű.

– Rand, kérlek, hallgass meg. Elaida...

– A kérdés most az, hogyan juttatunk téged vissza a sátrakhoz úgy, hogy ne jöjjenek rá, hogy itt vagy. Biztos vannak szemeik és füleik a palotában.

– Rand, meg kell...!

– Mi lenne, ha azoknak a nagy ruháskosaraknak az egyikében utaznál? Egy csapat Hajadon cipelhetné.

A nő csaknem megemelte kezét tehetetlenségében. A férfi épp annyira meg akart szabadulni tőle, mint az előbb az aes sedai-októl.

– A saját lábam tökéletesen megfelelő erre a célra, köszönöm. – Egy ruháskosár, hogyisne! – Nem kellene aggódnom, ha elmondanád nekem, hogyan tudsz Caemlynből bárhova ugrani, ahova csak akarsz. – Nem értette, miért lett ez a kérdés ilyen reszelős, de mégis az lett. – Tudom, hogy nem vagy képes megtanítani rá, de ha elmondod, hogyan csinálod, talán kidolgozhatom, hogyan tegyem meg én is a saidarral.

Ahelyett, hogy a nő kárára elsütött volna egy tréfát, ahogyan azt Egwene várta, kezébe vette a nő kendőjének végét.

– A Minta – mondta. – Caemlyn – bal kéz egyik ujjával megemelte a gyapjút – és Cairhien. – A másik kéz egyik ujja is megemelte az anyagot, apró sátrat vonva maga fölé, és a férfi egymás mellé állította a két kis csúcsot. – Meghajlítom a Mintát, és lyukat fúrok bele az egyiktől a másikig. Nem tudom, min fúrok keresztül, de a lyuk két oldala között nincs semmilyen űr. – Hagyta visszahullani a kendőt. – Segítettem?

Ajkába harapva, Egwene keserűen bámult a kendőjére. Semmit sem segített. Már a gondolattól is émelyegni kezdett, hogy lyukat lehet fúrni a Mintába. Abban reménykedett, hogy ez is valami olyasmi lesz, mint amit ő dolgozott ki Tel'aran'rhioddal kapcsolatban. Persze, nem mintha bármikor fel akarta volna használni, de mindig ott volt az orra előtt, mikor a Tudós Asszonyok az aes sedai-ok kérdésén zsörtölődtek, hogy hogyan lehet testestül belépni oda. Úgy gondolta, egy utat lehetne készíteni – a találkozás tűnt az egyetlen módnak, hogy leírja ezt –, ahol találkozhat a valóság és az Álmok Világában tükröződő képe. Ezáltal egy olyan hely jönne létre, ahol egyszerűen át lehet lépni az egyikből a másikba. Ha Rand módszere akár csak körvonalaiban is hasonlítana erre, hajlandó lett volna megpróbálkozni vele, de ez... A saidar úgy viselkedett, ahogy kívántad, míg észben tartottad, hogy erősebb, mint te, és gyengéden kell irányítani; csak próbálj meg rossz dolgot erőltetni, és halott vagy, vagy kiégsz, még mielőtt kiáltani tudnál.

– Rand, biztos vagy benne, hogy ebben nincs semmi olyasmi, mint a dolgok hasonlóvá tétele... vagy... – Nem tudta, hogyan fejezhetné ki magát, de a férfi mindenesetre megrázta a fejét, még mielőtt befejezte volna.

– Mintha meg akarnád változtatni a Minta szövését? Szerintem, szétszakítana, ha csak megpróbálnám. Egy lyukat fúrok. – Felé bökött egy ujjával, hogy demonstrálja, mire gondol.

Nos, semmi értelme ezt folytatni. Zavartan megigazította kendőjét.

– Rand, ami a Tenger Népét illeti... Nem tudok többet annál, amennyit olvastam róluk – ez nem volt igaz, de ezt nem akarta elárulni a férfinek –, de csak valami fontos hozhatta őket ilyen messzire, hogy találkozzanak veled.

– Fény – mormolta a férfi szórakozottan –, úgy szökdécselsz, akár a vízcsepp a forró serpenyőben. Majd fogadom őket, ha lesz rá időm. – Egy pillanatig homlokát dörzsölte és úgy tűnt, szeme semmit sem lát. Pislogott, és újra a nőt nézte. – Addig akarsz itt maradni, míg visszajönnek? – Tényleg nagyon meg akart szabadulni tőle.

Az ajtónál a nő megállt, de a férfi már a teremben járkált fel-alá, kezeit összekulcsolva háta mögött, magában beszélve.

– Hol rejtőzöl, te átkozott? Tudom, hogy itt vagy!

A nő megborzongva kilépett az ajtón. Ha valóban már most megőrül, semmiképpen nem változtathat ezen. A Kerék úgy sző, ahogy akar, és ezt el kell fogadnia.

Mikor ráébredt, hogy a csarnokon áthaladó szolgákat figyeli, azon gondolkodva, melyikük lehet az aes sedai-ok ügynöke, leállította magát. A Kerék úgy sző, ahogy akar. Odabiccentett Somarának, majd kiegyenesítette vállát, és megpróbált nem rohanni a legközelebbi szolgáknak fenntartott kijárat felé.

Csak keveset beszéltek, miközben Arylin legjobb hintója zötykölődve távolodott a Nap Palotájától. Egy kocsi követte őket, mely a kincsekkel töltött ládákat hozta, s melyen most már csak a szolgálónők és a kocsis utazott. Nesune megnedvesítette ujjait a hintóban, majd elgondolkodva ajkához érintette őket. Egy lenyűgöző fiatalember. Lenyűgöző tárgy tanulmányozásra. Lábával megérintette a mintapéldánytartók egyikét az ülés alatt; soha nem utazott sehova bizonyos mintapéldánytartók nélkül. Azt lehetne hinni, hogy a világot már régen katalogizálták, de mióta elhagyták Tar Valont, ötven növényt, kétszer ennyi rovart, egy róka bőrét és csontjait, háromféle pacsirtát és nem kevesebb, mint öt fajta ürgét rakott el, melyeket meggyőződése szerint, még sehol sem jegyeztek fel.

– Nem tudtam, hogy barátságban állsz Alviarinnal – szólalt meg Coiren egy idő után.

Galina szipákolt.

– Nem kell barátnak lenni ahhoz, hogy tudjam, jól volt, mikor távoztunk. – Nesune azon gondolkodott, vajon tudatában van-e a nő annak, hogy biggyeszti az ajkát. Épp csak leheletnyit, de ő megtanult olvasni az arcokban. – Gondolod, hogy valóban tudta? – folytatta Galina. – Hogy mi... Ez lehetetlen. Biztos csak találgatott.

Nesune hegyezni kezdte fülét, de folytatta ajka ütögetését. Ez a nyilvánvaló erőfeszítés a téma megváltoztatására Galina idegességét mutatta. A csend azért tartott ilyen sokáig, mert egyikük sem akarta al'Thort megemlíteni és más téma nem tűnt lehetségesnek. Miért nem akar Galina Alviarinról beszélni? Egész biztosan nem voltak barátok; ritka volt, hogy egy Pirosnak más ajahból legyenek barátai. Nesune elraktározta ezt a kérdést agyának egyik kamrájába.

– Ha csak találgatott, megcsinálhatná a szerencséjét a vásárokon. – Coiren nem volt ostoba. Mindenekfelett fellengzős volt, de semmiképpen sem ostoba. – Bármilyen elképzelhetetlennek is tűnik, fel kell tételeznünk, hogy képes egy nőben megérezni a saidart.

– Ez végzetes lehet – mormolta Galina. – Nem. Lehetetlen. Találgatnia kellett. Akkor minden fókuszálni tudó férfinak tudnia kellene, mikor öleljük meg a saidart.

A nő duzzogása bosszantotta Nesune-t. Ez az egész vállalkozás bosszantotta. Több, mint boldog lett volna, ha felkérik, hogy csatlakozzon hozzá, de Jesse Bilal nem kérte; Jesse csaknem fellökte őt a lovára. Bárhogyan is menjenek a dolgok a többi ajahban, a Barna ajah tanácsának vezetőjétől nem várt ilyen viselkedést. Bár még ennél is rosszabb volt, hogy Nesune társai láthatóan annyira a fiatal al'Thorra koncentráltak, hogy vakká váltak minden más iránt.

– Van bármilyen elképzelésetek – tűnődött hangosan – arról a nővérről, aki részt vett a fogadáson?

Nem kellett nővérnek lennie – három aiel nő jelent meg a Királyi Könyvtárban, mikor ott járt, és közülük ketten tudtak fókuszálni –, de látni akarta reakcióikat. Nem kellett csalódnia – vagy talán mégis. Coiren csak felegyenesedett ültében, de Galina csak bámult. Minden, amit Nesune tehetett, az volt, hogy nem sóhajt fel. Valóban vakok voltak. Csak néhány lépésre voltak egy nőtől, aki tud fókuszálni, és nem vették észre, csak mert nem látták.

– Nem tudom, hogyan rejtőzött el – folytatta Nesune –, de érdekes lesz kideríteni. – Biztos a férfi műve volt; látták volna a saidar bármilyen szövetét. Nem kérdezték, hogyan lehet biztos ebben; tudták, hogy mindig érzékelteti, ha találgat.

– Bizonyíték arra, hogy Moiraine életben van – dőlt hátra Galina kegyetlen mosollyal ajkán. – Azt javaslom, bízzuk meg Beldeine-t azzal, hogy találja meg őt. Aztán elkapjuk, és összecsomagoljuk az alagsorban. Ez elveszi őt al'Thor közeléből, és a férfival együtt elvihetjük Tar Valonba. Kétlem, hogy észrevenné, míg elég aranyat csillogtatunk meg a szeme előtt.

Coiren energikusan megrázta a fejét.

– Semmivel sincs több bizonyítékunk Moiraine ellen, mint eddig. Lehetett az a titokzatos Zöld is. Egyetértek addig a pontig, hogy meg kell találnunk őt, de a többit gondosan meg kell fontolnunk. Nem kockáztatok semmit, ami nincs gondosan megtervezve. Tudnunk kell arról, ha al'Thor esetleg ehhez a nővérhez van kötve – bárki is legyen –, és hogy időkérése talán csak egy stratégia része. Szerencsére van időnk. – Galina bólintott, bár kelletlenül; előbb házasodik meg és telepedik le egy farmon, semhogy a terveiket veszélyeztesse.

Nesune megengedett magának egy apró sóhajt. Eltekintve fennhéjázásától, Coiren egyetlen valódi hibája a nyilvánvaló szókimondásában rejlett. Jó esze volt, ha használta. És valóban volt idejük. Lába újra megérintette a mintapéldánytartók egyikét. Bárhogy alakuljanak az események, az irat, amelyet al'Thorról szándékozik írni, lesz életének tetőpontja.

Huszonnyolcadik fejezet

Levelek

Lews Therin ott volt – ebben Rand biztos volt –, de egyetlen suttogás sem hallatszott a fejében, mely nem a sajátja volt. A nap hátralévő részében megpróbált más dolgokra gondolni, bármilyen haszontalanok is legyenek. Berelain eleinte csaknem kiugrott a bőréből, amiért olyan gyakran felbukkant nála, olyan kérdésekkel, melyeket a férfi tökéletesen meg tudott volna oldani a segítsége nélkül is; Rand nem volt benne biztos, de úgy érezte, a nő most már megpróbálja elkerülni őt. Még Rhuarc is kissé űzötten nézett rá a tizedik alkalom után, mikor Rand a shaidók miatt faggatta őt; a shaidók nem mozgolódtak, és az egyetlen esély, amit Rhuarc látott az volt, hogy vagy otthagyják őket Rokonirtó Tőrében vagy kipiszkálják őket onnan. Herid Fel elbarangolt, mint Idrien rámutatott, ezt gyakran tette, és sehol sem lehetett megtalálni; ha Fel elveszett a gondolataiban, néha eltévedt a városban is. Rand rákiabált a nőre. Fel távolléte nem az ő hibája volt, nem az ő felelőssége, de Rand sápadtan és remegve hagyta végül magára. Hangulata úgy hullámzott, mint égiháborúk sorozata, mely a láthatárról egyszer csak beront. Addig kiabált Meilannal és Maringillel, míg lábujjuk hegyéig megrendültek és tésztaszínű arccal végül magára hagyták. Colavaere szaggatott zokogásban tört ki, Anaiyella pedig térdéig emelt szoknyával rohant el a közeléből. Ami azt illeti, mikor Amys és Sorilea megérkezett, hogy megtudják, miről beszélt az aes sedai-okkal, velük is kiabált; Sorilea arckifejezéséből ítélve, mikor végül távoztak, még senki nem vetemedett arra, hogy akár csak felemelje a hangját vele szemben. Tudta – tudta –, hogy Lews Therin valóban ott volt, hogy több mint egy hang, hogy egy férfi bujkál a fejében.

Csaknem rettegett attól, hogy elaludjon, mikor besötétedett, félve attól, hogy Lews Therin megragadja az irányítást, míg alszik, és mikor elszundított, zavaros álmai miatt forgolódott és motyogott. Az ablakon betűző első fénysugár felébresztette, belegubancolódva az izzadság áztatta takaróba, csipás szemekkel, miközben szájíze olyan volt, mint egy hat napja halott lóé, lába pedig fájt. Az álmok, melyekre emlékezett, mind arról szóltak, hogy rohant valami elől, amit nem látott. Kicsomagolta magát a mennyezetes ágyból, és megmosakodott az aranyozott mosdóállványnál. Az ég épp csak szürkébe fordult odakinn, és a gai'shain, aki friss vizet hozott volna, még nem bukkant fel, de a tegnap esti is kiválóan megfelelt a célnak.

Csaknem befejezte a borotválkozást, mikor megdermedt, a borotvát arcához szorítva, a fali tükörben magára bámulva. Rohanás. Biztos volt benne, hogy azokban az álmokban valamelyik Kitaszított elől rohant, vagy a Sötét Úr, a Tarmon Gai'don vagy esetleg maga Lews Therin elől. Annyira jellemző; az Újjászületett Sárkány bizonyosan álmodna arról, hogy a Sötét Úr üldözi. Minden tiltakozása ellenére, hogy ő Rand al'Thor, úgy tűnt, ő maga ezt éppoly könnyedén elfelejti, mint bárki más. Rand al'Thor Elayne elől futott el, félelmében, hogy szeretheti Elayne-t, éppúgy, ahogy megfutamodott Aviendha iránt érzett szerelme elől is.

A tükör összezúzódott, szilánkjai a porcelán mosdóállványba hullottak. A keretben maradó darabok arcának széttördelt képeit adták vissza.

Elengedte a saidint, a szappanhab utolsó részét is gondosan eltávolította, és sietség nélkül összecsukta borotváját. Nincs több menekülés. Meg fogja tenni, amit meg kell tennie, de nincs több menekülés.

Két Hajadon várta a folyosón, mikor felbukkant. A hórihorgas, vörös hajú, nála idősebb Harilin azonnal elrohant a többiekért. Az élénk szemű, szőke Chiarid, aki kora alapján akár az anyja is lehetett volna, csatlakozott hozzá útján a folyosókon keresztül, ahol csak néhány szolga sürgölődött, csodálkozva azon, hogy ilyen korán látják. Chiarid általában szívesen tréfálkozott a kárára, ha egyedül voltak – úgy kezelte, mintha az öccse lenne, akit vissza kell tartani attól, hogy szétdurranjon a hatalmas önbizalomtól –, de ezen a reggelen megérezte hangulatát és csendben maradt. Egyetlen utálkozó pillantással illette kardját, de csak egyetlen eggyel.

Nandera és a Hajadonok maradéka csatlakozott hozzájuk, mikor még csak félúton jártak az Utazó csarnok felé, és hangtalanságukat is ugyanolyan gyorsan átvették. Ugyanígy tettek a mayene-iek és a négyszögletesen metszett ajtó előtt őrködő Feketeszemek is. Rand már úgy gondolta, elhagyhatja Cairhient anélkül, hogy bárkivel kellene beszélnie, mikor egy fiatal nő futott be, aki Berelain személyi szolgáinak piros-kék ruháját viselte, és mély pukedlit vágott ki előtte, épp mikor megnyitotta a kaput.

– Az Úrnő küldi ezt – zihálta, egy nagy, zöld pecsétet viselő levelet húzva elő. Valószínűleg a teljes úton rohant, míg megpróbálta megtalálni a férfit. – A Tenger Népétől érkezett, Sárkány nagyuram.

Rand kabátja zsebébe süllyesztette a levelet, és átlépett a kapun, figyelmen kívül hagyva a nő válaszra vonatkozó kérdését. Csend burkolta be ezen a reggelen. Végigfuttatta hüvelykujját a Sárkány Jogarának vésetein. Erős lesz és kemény, maga mögött hagyja ezt az önsajnálatot.

Caemlyn sötét Nagy Csarnoka visszahozta Alanna jelenlétét a fejébe. Az éjszaka még mindig hatott a nőre, de már felébredt; ugyanolyan biztos volt ebben, mint abban, hogy a nő sírt, és ugyanolyan biztos volt abban is, hogy könnyei pillanatokkal azután apadtak el, hogy az átjáró bezárult az utolsó Hajadon mögött. A csiszolatlan érzelmek kis labdája továbbra is ott maradt fejének hátuljában, de biztos volt benne, hogy a nő tudja, visszatért ide. Semmi kétség, ő és a kötése is szerepet játszottak szökésében, de most már elfogadta a köteléket, ha nem is kedvelte. Csaknem szárazon felnevetett; el kellett fogadnia, hiszen változtatni nem tudott rajta. Egy fonallal kötötte össze őket – csak egy fonal, semmi több; Fény, add, hogy ne legyen több –, és így nem okozhat gondot, míg nem engedi elég közel ahhoz, hogy pórázt csinálhasson belőle. Azt kívánta, bár a közelben lenne Thom Merrilin. Thom alighanem mindent tudott az őrzőkről és a kötésükről; igazán meglepő dolgokat. Ha megtalálja Elayne-t, megleli Thomot is. Ez minden, amit tennie kell.

Saidinnal egy fénygömböt készített Tűzből és Levegőből, hogy megvilágítsa az utat a trónteremből kifelé. Az ősi királynők, akiket most elrejtett a sötétség magasan a feje felett, nem zavarták többé. Csak képek voltak a színezett üvegen.

Nem mondhatta el ugyanezt Aviendhára. A lakosztálya előtt Nandera elküldte a Hajadonokat Jalani kivételével, és ők ketten beléptek vele együtt, hogy ellenőrizzék a termeket, míg ő a Hatalommal meggyújtotta a lámpákat és ledobta a Sárkány Jogarát egy kis elefántcsont berakásos asztalkára, melyen határozottan kevesebb volt az aranyozás, mint a Nap Palotájában bármin. Minden bútor ilyen volt itt, kevesebb aranyozással és több vésettel, általában oroszlánokkal és rózsákkal. Egyetlen nagy, vörös szőnyeg borította a padlót, melybe aranyszállal rózsák körvonalait hímezték.

Ha nem ölelte volna a saidint, biztosan nem hallotta volna a Hajadonok puha lépteit. Mielőtt átértek volna az előszobán, Aviendha lopózott ki a még mindig sötét hálószobából, kócos hajjal, kezében kését tartva. És csak a bőrét viselve. Mikor meglátta a férfit, kiegyenesedett, akár egy karó, és visszasétált oda, ahonnan jött, csaknem rohanva. Kis fény szűrődött ki az ajtón, lámpafény. Nandera lágyan felnevetett, és derűs tekintetet cserélt Jalanival.

– Soha nem fogom megérteni az aieleket – mormolta Rand, eltaszítva magától a Forrást. Nem csak azt, hogy a Hajadonok mulatságosnak találják a helyzetet; rég feladta, hogy megértse az aiel humort. Aviendha zavarta. Nagyon szórakoztatónak találta, hogy levetkőzik előtte alváshoz készülődve, de ha rajtakapta, hogy akár csak a bokájára ránéz, mikor nem akarta megmutatni, rögtön úgy viselkedett, mint egy leforrázott macska. Nem is említve, hogy megalázta őt.

Nandera felkuncogott.

– Nem az aieleket nem érted, hanem a nőket. Még soha egyetlen férfi sem értette meg a nőket.

– A férfiak másrészről – tette hozzá Jalani – nagyon egyszerűek. – Rand rábámult a gyerekes pufókságot még mindig hordozó arcra, mire a nő kissé elpirult. Nandera úgy nézett ki, mintha bármelyik pillanatban hangos nevetésben törhetne ki.

Halál – suttogta Lews Therin.

Rand minden mást elfelejtett. Halál? Mit értesz ez alatt?

Halál közeleg.

Milyen fajta halál? – követelte Rand. – Miről beszélsz?

Ki vagy te? Hol vagyok?

Rand úgy érezte, mintha egy ököl lenne a torkában. Biztos volt benne, de... Ez volt az első alkalom, hogy Lews Therin bármit mondott neki, valamit világosan és tisztán neki szánt.

Rand al'Thor vagyok. A fejemben vagy.

Bent a...? Nem! Én magam vagyok! Én vagyok Lews Therin Telamon! Én éééééééééén vagyok! A kiáltás a távolba veszett.

Gyere vissza! – kiáltotta Rand. – Milyen halál? Válaszolj nekem, átkozott! Csend. Kelletlenül megmozdult. A tudás egy dolog volt, de attól, hogy egy halott férfi van benne, aki a halálról beszél, mocskosnak érezte magát, olyan volt, mint a saidin szennyének legenyhébb érintése.

Valami megérintette a kezét, és csaknem újra megragadta a Forrást, mielőtt rájött volna, hogy Aviendha az. Úgy kellett belerepülnie a ruháiba, mégis úgy nézett ki, mintha egy órát töltött volna azzal, hogy minden hajszálát a kedve szerint rendezze el. Az emberek azt mondták, az aiel nők nem mutatnak érzelmeket, de ez csak azért volt, mert a szokottnál zárkózottabbak voltak. Az arcuk ugyanannyit elárul, mint bárki másé, csak tudni kell, mire figyelj. Aviendha az aggodalom és a düh között ingadozott.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Csak gondolkodtam – válaszolta. Csaknem igaz. Válaszolj, Lews Therin! Gyere vissza, és válaszolj! Miért is gondolta bármikor, hogy csend illik ehhez a reggelhez?

Sajnos, Aviendha elhitte, amit mondott, és ha semmi miatt nem kell aggódni... Csípőjére tette öklét. Ez volt az egyik dolog, amit a nőkkel kapcsolatban megértett, legyenek bár aielek, folyóköziek vagy akárkik; az ököl a csípőn bajt jelent. Nem kellett volna a lámpák meggyújtásával vesződnie; a nő szeme elég forróságot árasztott ahhoz, hogy az egész termet megvilágítsa.

– Már megint nélkülem távoztál. Megígértem a Tudós Asszonyoknak, hogy melletted maradok, amíg csak tudok, de te semmibe veszed ezt az ígéretemet. Tohhal tartozol nekem emiatt, Rand al'Thor. Nandera, mostantól értesíteni kell engem arról, hogy hova megy és mikor. Nem szabad megengedni, hogy nélkülem távozzon, mikor vele kellene tartanom.

Nandera habozott egy pillanatig, mielőtt bólintott volna.

– Úgy lesz, ahogy kívánod, Aviendha.

Rand az egyik nőről a másikra nézett.

– Álljunk csak meg egy pillanatra! Senkit nem értesíthettek a jövés-menésemről, míg én erre nem utasítalak benneteket.

– A szavamat adtam, Rand al'Thor – mondta Nandera határozott hangon. Szemében nem látszott jele meghátrálási szándéknak.

– Ahogy én is – csatlakozott Jalani.

Rand kinyitotta a száját, majd inkább becsukta. Átkozott ji'e'toh. Természetesen senki sem említette, hogy ő a car'a'carn. Aviendha kissé meglepettnek tűnt, hogy egyáltalán tiltakozott; számára ez láthatóan nyilvánvaló következtetés volt. Kényelmetlenül kihúzta magát, de nem Aviendha miatt. A mocskosság érzete még mindig ott volt, és erősödött. Talán Lews Therin visszajött. Rand halkan szólította, de továbbra sem kapott választ.

A kopogás az ajtón Harfor asszonyt jelentette be, aki a szokásos mély pukedlivel köszöntötte őt. Az Első Szobalány megjelenésében természetesen semmi sem utalt a korai órára; Renee Harfor a nap bármely órájában úgy nézett ki, mintha épp akkor öltözött volna fel.

– Érkezett néhány személy a városba, Sárkány nagyuram, akiknek jöveteléről Bashere nagyúr szerint tudnod kell. Aemlyn úrnő és Culhan nagyúr tegnap délben érkeztek, és Pelivar úrnál szállnak meg. Arathelle úrnő egy órával később jött meg, nagy kísérettel. Barel nagyúr, Macharan nagyúr, Sergase úrnő és Negara úrnő az éjszaka folyamán toppant be, mindegyikük csak kisszámú kísérőt hozott magával. Egyikük sem tette még tiszteletét a Palotában. – Az utolsó mondatot is ugyanabban a hangnemben mondta, mint az előző mondatokat, nem lehetett benne érezni a saját véleményét.

– Ez jó hír – válaszolta Rand, és valóban az volt, akár tiszteletüket tették, akár nem. Aemlyn és a férje, Culhan csaknem olyan hatalommal rendelkezett, mint Pelivar, és Arathelle mindegyiküknél erősebb volt, Dyelint és Luant kivéve. A többiek kisebb Házakhoz tartoznak, és csak Barel ül Háza Magas Trónján, de a „Gaebril”-lel szembehelyezkedő nemesek kezdenek gyülekezni. Legalábbis jó hír, ha sikerül megtalálnia Elayne-t, mielőtt úgy döntenek, hogy elveszik tőle Caemlynt.

Harfor asszony egy pillanatig csak nézte, majd elővett egy kék pecsétes levelet.

– Ez tegnap késő este érkezett, Sárkány nagyuram. Egy lovászfiú hozta. Egy koszos lovászfiú. A Tenger Népének Hullámúrnője nem volt boldog amiatt, hogy elmentél, mikor megjelent a fogadásra. – A rosszallást most tisztán ki lehetett hallani hangjából, de nem volt nyilvánvaló, hogy a Hullámúrnőre, Rand elmulasztott megjelenésére vagy a levél átadójára irányul-e.

A férfi felsóhajtott; teljesen megfeledkezett a Tenger Népéről itt Caemlynben. Ez emlékeztette arra a levélre, amelyet Caemlynben kapott, és most elővette azt. A zöld és a kék viaszban ugyanaz a nyomat látszott, de nem tudta kivenni, mit akar ábrázolni. Két lapos tálra hasonlító dolog, és az egyikből egy vastag, díszes vonal fut a másikon keresztül. Mindkettőt a „Corammoor”-nak címezték, bárki vagy bármi is legyen az. Sejtése szerint ő maga. Talán a Tenger Népe így hívja az Újjászületett Sárkányt. A kék pecsétet törte fel először. Nem köszöntéssel kezdődött, és semmire sem hasonlított, amit Rand eddig látott az Újjászületett Sárkánynak címezve.

„Ha a Fény is úgy akarja, talán végül visszatérsz Caemlynbe. Mivel messziről utaztam ide, hogy találkozzam veled, talán találok majd időt erre, ha ez megtörténik.

Zaida din Parede Feketeszárny a Catelar klán Hullámúrnője”

Úgy tűnik, Harfor asszonynak igaza volt; a Hullámúrnő valóban nem örült. A zöld pecsét kicsit jobb hírt rejtett.

„Ha a Fény segítségemre lesz, fogadhatlak a Fehér Tajték fedélzetén, a számodra leginkább megfelelő időben.

Harine din Togara Kettősszél a Shodein klán Hullámúrnője”

– Rossz hírek? – kérdezte Aviendha.

– Nem tudom – szemöldökét ráncolva nézett a levelekre, alig volt tudatában annak, hogy Harfor asszony egy piros-fehérbe öltözött nőt engedett be, és váltott vele néhány szót. Ezeknek a Tenger Népéhez tartozó nőknek egyike sem tűnt olyannak, akivel el szeretne tölteni egy órát. A Sárkány Próféciáinak minden elérhető fordítását elolvasta már, és bár még a legérthetőbb is gyakran homályos volt, nem emlékezett egyetlen utalásra sem, ami az Atha'an Miere-re vonatkozott volna. Talán ők a tengeri hajóikon és távoli szigeteiken az egyetlenek, akik érintetlenek maradhatnak tőle és Tarmon Gai'dontól. Bocsánatkéréssel tartozott ennek a Zaidának, de talán átadhatja ezt a feladatot Bashere-nak; Bashere elegendő címmel rendelkezik ahhoz, hogy bárki hiúságát legyezgethesse. – Nem hiszem.

A szolga térdére esett előtte, fehér feje mélyre hajolt, míg magasra emelt karja egy újabb levelet nyújtott felé, melyet vastag pergamenre írtak. Maga a testtartás pislogásra késztette; még Tearben sem látott szolgát így hajbókolni, nemhogy Andorban. Harfor asszony rosszallóan ráncolta szemöldökét és fejét csóválta. A térdelő nő megszólalt, arcát még mindig a padló felé fordítva.

– Ez a Sárkány nagyuramnak érkezett.

– Sulin? – Randnek elállt a lélegzete. – Mit művelsz? Mit művelsz ebben a... ruhában?

Sulin felfelé fordította arcát; iszonyúan nézett ki, mint egy farkas, aki nagyon keményen próbálkozik azzal, hogy galambnak tűnjön.

– Ezt viselik azok a nők, akik pénzért szolgálnak és engedelmeskednek a parancsoknak. – Meglengette a levelet még mindig felemelt kezében. – Azt parancsolták nekem, hogy mondjam el, ezt épp most hozta a Sárkány nagyúrnak egy... lovas, aki távozott, miután átadta ezt. – Az Első Szobalány bosszúsan csettintett nyelvével.

– Egyenes választ akarok – mondta, elkapva a lepecsételt pergament. A nő azonnal talpra ugrott, amint a levél elhagyta a kezét. – Gyere ide vissza, Sulin! Sulin, választ akarok kapni! – De a nő olyan fürgén rohant, mintha cadin'sort viselne, egyenesen az ajtóig és ki.

Valamilyen okból Harfor asszony Nanderára nézett.

– Mondtam, hogy ez nem fog működni. S mindkettőtöknek megmondtam, hogy amíg a palota egyenruháját viseli, meg kell felelnie a palota követelményeinek, legyen bár aiel vagy Saldaea királynője. – Pukedlizett, odavetett Randnek egy gyors „Sárkány nagyuramot”, és magában őrült aielekről mormogva kisétált.

Kész volt egyetérteni vele. Nanderáról Aviendhára és Jalanira nézett. Cseppet sem tűnt meglepettnek egyikük sem. Mintha semmi szokatlant nem láttak volna.

– Megmondanátok, a Fényre, mi folyik itt? Ez Sulin volt!

– Először – válaszolt Nandera – Sulin és én a konyhákba mentünk. Úgy gondolta, az edények súrolása és az ehhez hasonló dolgok megfelelőek lesznek. De az ottani fickó azt mondta, nincs szüksége több konyhalányra; úgy tűnt, úgy gondolja, Sulin folyton csak harcolna a többiekkel. Nem volt túl magas – Rand állának magasságába mutatott –, de ugyanolyan széles, és azt hittem, felajánlja, hogy táncoljunk a lándzsákkal, ha nem megyünk el. Így Harfor asszonyhoz mentünk, aki az itteni házúrnőnek tűnik. – Enyhe fintor suhant át az arcán; egy nő vagy házúrnő vagy nem – az aiel gondolkodásban nincs hely Első Szobalánynak. – Nem értette, miről van szó, de végül beleegyezett. Már csaknem azt hittem, Sulin megváltoztatja a véleményét, mikor rájött, hogy Harfor asszony egy olyan ruhába akarja dugni, de aztán természetesen nem tette. Sulin bátrabb, mint én lennék. Inkább hagynám, hogy egy új Seia Doon tegyen gai'shainná.

– Én pedig – mondta Jalani mereven – inkább elviselném, hogy a legnagyobb ellenségem fővére az év minden napján elverjen az anyám előtt.

Nandera szeme rosszallóan kitágult, ujjai megrándultak, de aztán jelbeszéd helyett megfontoltan megszólalt.

– Úgy dicsekszel, mint egy shaido, te lány. – Ha Jalani idősebb lett volna, ez a hármas sértés gondot okozhatott volna, de csak összezárta szemét, hogy ne lássa azokat, akik tanúi voltak szégyenének.

Rand beletúrt hajába.

– Renee nem értette? Én nem értem, Nandera. Miért teszi ezt? Feladta a lándzsát? Ha feleségül ment egy andori férfihoz – különösebb dolgok is történtek már körülötte –, elég aranyat adok neki ahhoz, hogy vehessenek egy farmot vagy bármit, amit akarnak. Nem kell szolgaként dolgoznia. – Jalani szeme felpattant, és a három nő úgy nézett rá, mintha ő lenne őrült.

– Sulin eleget tesz a tohnak, Rand al'Thor – mondta Aviendha határozottan; nagyon mereven állt, és egyenesen a férfi szemébe nézett, jól utánozva Amyst.

Jalani nagyon egyértelmű egyetértésben bólintott. Nandera csak állt ott, és szórakozottan tanulmányozta a lándzsáját.

– Aggódom Sulinért – mondta nekik a férfi. – Ha valami történt vele... – Hirtelen visszaemlékezett arra a szóváltásra, amelyet véletlenül kihallgatott, mielőtt Shadar Logothba mentek volna. Nandera azzal vádolta Sulint, hogy úgy beszélt a gai'shainokhoz, mint Far Dareis Maihoz, Sulin pedig beismerte ezt, és azt mondta, majd később gondoskodnak erről. Nem találkozott Sulinnal, mióta visszatértek Shadar Logothból, de azt hitte, a nő dühös rá és egyszerűen csak másokra hagyta őrzésének feladatát. Jobban tudhatta volna. Ha elég sokáig vagy aielek közelében, megtanulsz egyet s mást a ji'e'tohról, és a Hajadonok bárkinél érzékenyebbek voltak, kivéve talán a Kőkutyákat és a Feketeszemeket. És akkor még ott voltak Aviendha erőfeszítései, hogy aielt csináljon belőle.

A helyzet egyszerű, legalábbis olyan egyszerű, amennyire bármi lehet, ami ji'e'tohhal kapcsolatos. Ha nem zárkózott volna ennyire magába, már az elejétől észrevehette volna. Még egy házúrnőt is emlékeztethetsz minden nap arra, ki volt ő, mikor gai'shain fehéret visel – mélyen megszégyenítő lett volna, de megengedett, és néha még bátorították is –, de a tizenhárom társaság közül kilenc számára ez az emlékeztető a legmélyebb megalázás volt, kivéve egy maroknyi körülményt, melyet most nem tudott felidézni. A Far Dareis Mai egész biztosan ezen kilenc egyike volt. Kevés módon lehetett tohhal tartozni egy gai'shain felé, de ez a legkomolyabb kötelezettségek egyike volt. Úgy tűnik, Sulin erre azzal felel, hogy egy aiel szemmel nézve még nagyobb szégyennek teszi ki magát, mint amekkorát ő okozott. Az ő tohja volt, és ő választotta meg, hogyan tesz neki eleget, mennyi ideig vezekel azért, amit semmibe vett. Ki tudná jobban a becsületének értékét és kötelezettségének mélységét, mint ő maga? Mégis, elsősorban azért tette azt, amit tett, mert Rand nem hagyott neki elegendő időt.

– Az én hibám – mondta.

A lehető legrosszabb szavakat választotta. Jalani döbbenten nézett rá. Aviendha szégyenében elpirult; folyton azt hajtogatta neki, hogy a ji'e'tohban nincs enyhítő körülmény. Ha a gyermeked megmentésével megszégyeníted a legesküdtebb ellenségedet, akkor szó nélkül meg kell fizetned ennek az árát.

A pillantást, mellyel Nandera Aviendhát illette, legenyhébben becsmérlőnek lehetne nevezni.

– Ha naphosszat nem az arcáról álmodoznál, jobban ki tudnád okítani.

Aviendha arca elsötétült a méltatlankodástól, de Nandera ujjai Jalani felé villantak, mire a nő hátravetette fejét és felnevetett, Aviendha arca pedig még jobban elpirult, és újra csak színtiszta szégyen látszott rajta. Rand már csaknem azt hitte, felajánlja, hogy táncoljanak a lándzsákkal. Nos, nem pontosan azt; Aviendha már elmagyarázta neki, hogy sem a Tudós Asszonyok, sem tanítványaik nem csinálnak ilyesmit. De nem lepődött volna meg, ha a nő megcibálta volna Nandera fülét.

Gyorsan megszólalt, hogy minden effélét megelőzzön.

– Mivel én okoztam, hogy Sulin úgy cselekedjen, ahogy az történt, nem tartozom neki tohhal?

Láthatóan sikerült még ostobábbnak feltüntetnie magát, mint amilyennek már az eddigiek alapján is tartották. Valamilyen módon Aviendha arca még vörösebb lett, és Jalani hirtelen feltűnő érdeklődéssel kezdte tanulmányozni a szőnyeget a lába alatt. Mintha még Nanderát is megbántotta volna tudatlanságával. Megmondhatják neked, hogy tohhal tartozol, bár ez meglehetősen sértő, vagy emlékeztethetnek erre, de ha megkérdezed, az azt mutatja, hogy nem tudod. Nos, ő tudta, hogy azzal tartozik. Kezdhetné azzal, hogy megparancsolja Sulinnak, hogy hagyja abba ezt a nevetséges szolgamunkát, vegye fel újra a cadin'sort, és... És ezzel megakadályozná, hogy eleget tegyen a tohnak. Bármi, amit azért tenne, hogy megkönnyítse a terheit, a nő becsületébe ütközne. Az ő tohja, az ő választása. Volt ebben még valami, de nem látta, hogy mi. Majd megkérdezheti Aviendhától. Később, amikor már nem hal bele a megaláztatásba. Mindhárom nő arcán nyilvánvalóan látszott, hogy eléggé megszégyenítette már erre az alkalomra. Fény, micsoda zűrzavar!

Azon gondolkodott, hogyan találhatna ebből a helyzetből kiutat, mikor észrevette, hogy még mindig a kezében tartja Sulin levelét. Elrakta az egyik zsebébe, leoldotta kardövét, és rárakta a Sárkány Jogarára, majd újra elővette a pergament. Ki küldhet neki üzenetet egy olyan lovassal, aki még egy reggeli erejéig sem pihen meg? Semmit sem írtak rá, egyetlen nevet sem; csak a mostanra eltűnt küldönc tudná megmondani, kinek szánták. Újra nem ismerte fel, mit ábrázol a pecsét, a bíbor viaszba valamilyen növényt nyomtak, de maga a pergamen nehéz volt, a legdrágább fajta. A csipkefinom női kézírás tartalma elgondolkodó mosolyt csalt ajkára.

Rokon!

Ezek kényes idők, mégis szükségét éreztem annak, hogy biztosítsalak jóakaratomról és kifejezem reményeimet visszatérésedet illetően. Egy percig se félj; én ismerlek és elismerlek téged, de vannak, akik egyetlen mosollyal sem ajándékoznák meg azt, aki feléd közeledik. Én pedig semmit sem áhítok jobban, minthogy szíved tüzében tartsd meg az én bizalmamat is.

Alliandre Maritha

– Hát te meg mit vigyorogsz? – kérdezte Aviendha, furcsa tekintettel méregetve a levelet. Szája körül még mindig látszott a harag nyoma amiatt, amibe belevitte őt.

– Öröm olyasvalakiről hallani, aki oly egyszerű a maga módján – válaszolt. A Házak Játéka egyszerűnek tűnt a ji'e'tohhal összehasonlítva. A név elég volt, hogy tudja, ki küldte, de ha a pergamen rossz kezekbe kerülne, úgy tűnne, mintha csak egy üzenet lenne egy barátnak, vagy egy kérelmező meleg hangú válasza. Alliandre Maritha Kigarin, a Fény áldottja, Ghealdan királynője, egész biztosan soha nem írna alá egy levelet ilyen bizalmasan, ha az olyasvalakinek megy, akivel még soha nem találkozott, főleg nem az Újjászületett Sárkánynak. Nyilvánvalóan az amadiciai Fehérköpenyek és a Masema nevű Próféta miatt aggódik. Valamit tennie kellene ezzel a Masemával kapcsolatosan. Alliandre elővigyázatos volt, nem merészelt többet papírra vetni, mint amennyit feltétlenül kellett. És emlékeztette a férfit arra, hogy égesse el. A szívének tüze. Ez volt az első alkalom, hogy egy uralkodó közeledik hozzá, anélkül, hogy kardja nemzetének torkához lenne szorítva. Bárcsak meg tudná találni Elayne-t, és odaadhatná neki Andort, mielőtt egy másik csatát kell megvívnia!

Az ajtó lágyan kinyílt, és ő felnézett, de senkit sem látott, így visszatért a levélhez azon gondolkodva, vajon mindent megértett-e, amit elrejtettek benne. Olvasás közben megdörzsölte az orrát. Lews Therin és az ő halállal kapcsolatos szavai. Rand nem tudott megszabadulni a mocskosság érzésétől.

– Jalani és én elfoglaljuk a helyünket odakint – szólalt meg Nandera. A levélre koncentrálva szórakozottan bólintott. Thom valószínűleg első pillantásra hat dolgot találna, amit ő nem vett észre.

Aviendha megérintette kezével a férfi karját, majd el is kapta onnan.

– Rand al'Thor, komolyan beszélnem kell veled.

Hirtelen minden összeállt a fejében. Az ajtó kinyílt. Ő mocskosságot szimatolt, nem csak érezte azt, még ha nem is igazi szag volt. Elejtve a levelet, ellökte maga mellől Aviendhát olyan erősen, hogy a nő egy meglepett kiáltással elesett – de eltávolodott tőle, el a veszélytől. Minden lelassulni látszott – megragadta a saidint és szőni kezdte.

Nandera és Jalani épp csak visszafordultak, hogy lássák, mitől kiáltott fel Aviendha. Randnek nagyon oda kellett figyelnie, hogy megpillantsa azt a szürke kabátos férfit, akit egyik Hajadon sem látott, ahogy egyenesen mellettük csusszant el, élettelen szemét Randre függesztve. Még koncentrálás közben is érezte, hogy tekintete folyton el akar siklani a Szürke Emberről. Ez volt ugyanis ő: egy az Árnyék bérgyilkosai közül. Mikor a levél elérte a padlót, a Szürke Ember rájött, hogy Rand meglátta. Aviendha kiáltása még mindig a levegőben függött, és a nő kissé visszapattant a kemény földet érés után; a Szürke Ember kezében egy alacsonyan tartott kés jelent meg, és előrerugaszkodott. Rand szinte erőfeszítés nélkül a Levegő fonatába csavarta. Ekkor egy kézfej nagyságú tűznyaláb suhant el a válla felett, ökölnyi lyukat égetve a Szürke Ember mellkasába. A bérgyilkos meghalt, mielőtt megmozdulhatott volna; feje hátrabicsaklott, és az a szem, mely most se tűnt halottabbnak, mint az előbb, Randre bámult.

Ahogy meghalt, az, ami eddig nehezen láthatóvá tette, szétfoszlott. Holtan ugyanolyan látható volt, mint bárki más. Aviendha, aki éppen kezdett magához térni a padlón ülve, meglepetten felkiáltott, és Rand libabőrös lett, ahogy megragadta a saidart. Nandera egy elkésett kiáltással kendőjéhez kapott, míg Jalani félig már elkendőzte magát.

Rand hagyta földre hullani a holttestet, de még tartotta a saidint, ahogy szembefordult Taimmal, aki hálószobája ajtajánál állt.

– Miért ölted meg? – A hangjában hallatszó jeges keménységnek csak egy része származott a Forrástól. – Elkaptam, talán mondott volna valamit, talán még azt is, ki küldte. Egyáltalán, mit keresel itt, miért lopakodsz a hálószobámba?

Taim besétált, tökéletes nyugalmat mutatott. Fekete kabátot viselt, melynek ujján kék és arany sárkányok fonódtak össze. Aviendha talpra állt, és elengedte a saidart, de szeme azt mutatta, épp annyira kész előhúzott kését használni Taim ellen, mint amennyire el szeretné tenni. Nandera és Jalani elkendőzték magukat, lábujjhegyen egyensúlyoztak, lándzsáik készen álltak. Taim nem vesztegetett rájuk figyelmet; Rand érezte, ahogy a Hatalom elhagyja a férfit. Taimot láthatóan az sem aggasztotta, hogy Rand még mindig tartotta a saidint. Sajátos, majdnem-mosoly suhant át ajkán, ahogy a halott Szürke Emberre pillantott.

– A Lélektelenek undorító dolgok. – Mindenki más borzongott volna; Taim ennek semmi jelét nem mutatta. – Egy átjáróval érkeztem az erkélyedre, mert úgy gondoltam, azonnal hallani akarod az új híreket.

– Valaki túl gyorsan tanul? – szólt közbe Rand, és Taim újra azt a félmosolyt villantotta fel.

– Nem, nem egy álruhás Kitaszítottról van szó, hacsak nem képes magát egy alig húsz éves fiúnak álcázni. A neve Jahar Narishma, és meg van benne a szikra, még ha ez eddig nem is mutatkozott meg. A férfiaknál ez általában később történik meg, mint a nőknél. Meg kellene látogatnod az iskolát: meglepődnél a változásokon.

Rand nem kételkedett ebben. Jahar Narishma nem lehetett andori név; az Utazásnak, amennyire ő tudta, nincsenek korlátjai, de úgy tűnt, Taim nagyon messziről mert toborozni. Nem mondott semmit, csak a szőnyegen heverő holttestre pillantott.

Taim elfintorodott, de nem vesztette el hidegvérét, csak zavartnak tűnt.

– Hidd el, én éppannyira szeretném, ha még mindig élne, mint te. Megláttam, és gondolkodás nélkül cselekedtem; az utolsó dolog, amit szeretnék, az a halálod. Abban a pillanatban ragadtad meg, amikor fókuszáltam, és már túl késő volt ahhoz, hogy leálljak.

Meg kell ölnöm – mormolta Lews Therin, és a Hatalom hullámot vetett Randben. Megdermedve azért küzdött, hogy eltaszítsa magától a saidint, és valóban harcolnia kellett. Lews Therin megpróbált belekapaszkodni, megpróbált fókuszálni. Végül az Egyetlen Hatalom elszivárgott, mint a víz egy lyukas vödörből.

Miért? – követelte. – Miért akarod megölni őt? – Nem kapott választ, csak őrült kacagás és sírás hallatszott a távolból.

Aviendha aggodalommal teli arccal nézett rá. Elrakta kését, de a bizsergés a bőrén tudatta, hogy újra megragadta a saidart. A két Hajadon leeresztette kendőjét, hiszen tisztázódott: Taim megjelenése nem támadás; valahogy sikerült egyik szemüket Taimon tartani, a másikat a terem többi részén, és közben valamilyen okból meglepett pillantást cseréltek egymással.

Rand helyet foglalt egy székben, melyben kardja feküdt a Sárkány Jogarának tetején. A küzdelem csak pillanatokig tartott, de térde elgyengült. Lews Therin csaknem felülkerekedett, legalábbis csaknem sikerült uralkodnia a saidinon. Korábban az iskolánál még becsaphatta önmagát, de most már nem.

Ha Taim észre is vett valamit, nem mutatta jelét. Lehajolva felemelte a levelet, és belepillantott, mielőtt minimális meghajlás kíséretében átnyújtotta Randnek.

Rand zsebébe süllyesztette a pergament. Semmi sem sokkolta Taimot; semmi sem zavarta meg egyensúlyát. Miért akarja őt megölni Lews Therin?

– Abból, amennyire az aes sedai-okat akarod követni, csodálom, hogy nem javasoltad, hogy csapjunk le Sammaelre. Mi ketten, és talán a tanítványok erősebbjei, egyenesen rátörhetnénk Illianban egy átjárón keresztül. Ez a férfi Sammaeltől jöhetett.

– Talán – válaszolta Taim röviden, a Szürke Ember felé pillantva. – Sokat adnék, ha biztos lehetnék benne. – Ez őszintének hangzott. – Ami Illiant illeti, kétlem, hogy olyan egyszerű dolgunk lenne, mint egy pár aes sedai esetében. Elgondolkoztam azon, mit tennék Sammael helyében. Negyedekre osztanám fel Illiant, és ha egy férfi csak gondol a fókuszálásra, azonnal tudnám, hogy hol van, és leégetnék mindent a földig, még mielőtt levegőt vehetne.

Rand is így látta a dolgot; Sammaelnél jobban senki sem tudja, hogyan kell egy területet megvédeni. Talán csak annyi az egész, hogy Lews Therin őrült. Talán gyanakvás is közrejátszhat. Rand megpróbálta megmagyarázni magának, hogy nem azért kerüli el az iskolát, mert ő maga gyanakszik, de mindig valamilyen bizsergést érzett, mikor Taim közelében volt.

– Átadtad híreidet. Azt javaslom, most nézz utána ennek a Jahar Narishma oktatásának. Elég korán alkalma lesz képességei használatára.

Egy pillanatra Taim sötét szeme felcsillant, aztán enyhén meghajtotta fejét. Egyetlen szó nélkül megragadta a saidint, és megnyitott egy átjárót ott, ahol állt. Rand hátradőlt, míg a férfi távozott, és az átjáró egy lángoló fényvonallá szűkült; nem kockáztathatott meg még egy küzdelmet Lews Therinnel, hiszen veszíthet, és akkor itt találná magát, amint Taimmal harcol. Miért akarja Lews Therin holtan látni ezt a férfit? Fény, hiszen Lews Therin láthatóan mindenkit holtan akar látni, önmagát is beleértve.

Eseménydús reggel volt mögötte, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy az ég épp csak szürkülni kezdett. A jó hírek kiegyenlítették a rosszakat. A szőnyegen elterülő Szürke Emberre nézett; a seb valószínűleg azonnal kiégett, ahogy keletkezett, de Harfor asszony biztosan a tudomására hozza majd, ha akár egyetlen vércsepp is lecseppent. Ami a Tenger Népe Hullámúrnőit illeti, felőle főhetnek a saját levükben; van elég dolga újabb sértődékeny nők nélkül is.

Nandera és Jalani még mindig egyik lábáról a másikra állt az ajtó közelében. El kellett volna foglalniuk helyüket az ajtón kívül, azonnal, amint Taim elhagyta a szobát.

– Ha a Szürke Ember miatt aggódtok – szólalt meg –, felejtsétek el. Csak egy ostoba hiheti, hogy észrevehet egy Lélektelent, kivéve, ha nagy szerencséje van, és egyikőtök sem ostoba.

– Nem erről van szó – mondta Nandera mereven. Jalani ajka annyira elkeskenyedett, mintha kényszerítené magát arra, hogy befogja a száját.

Szinte ebben a pillanatban ő is megértette. Nem hitték, hogy észrevehették volna a Szürke Embert, mégis szégyenkeznek amiatt, hogy nem sikerült nekik. Szégyenkeznek emiatt és félnek attól, hogy „tévedésük” híre el fog terjedni.

– Nem akarom, hogy bárki megtudja, hogy Taim itt volt, vagy hogy mit mondott. Az emberek már így is épp eléggé aggódnak amiatt, hogy valahol a város közelében van az iskola, nem kell még attól is félniük, hogy Taim vagy valamelyik tanítványa bármelyik pillanatban felbukkanhat mellettük. Azt hiszem, a legjobb az lesz, ha hallgatunk mindenről, ami ma reggel történt. Nem tarthatunk titokban egy holttestet, de azt akarom, ígérjétek meg, nem mondotok mást senkinek, mint hogy egy férfi az életemre tört, és meghalt ezért. Ez minden, amit bárkivel tudatni akarok, és gyűlölném, ha miattatok hazugnak tartanának.

Arcukon láthatóan megjelent a hála.

– Tohhal tartozom – mormolták csaknem egyszerre.

Rand nyersen megköszörülte a torkát; nem ezért tette, de legalább emiatt is megnyugodhat. Hirtelen eszébe jutott a megoldás Sulin ügyére. A nő nem fog örülni neki, de ugyanúgy eleget tehetne a tohnak, talán még inkább, hiszen nem örül neki, és ezzel a saját lelkiismeretén is könnyíthet, és valamennyire ő is enyhítheti tohját a nővel szemben.

– Menjetek vissza a helyetekre, vagy azt fogom hinni, ti akarjátok az arcomat bámulni. – Ezt mondta Nandera. Vajon Aviendhát valóban elbűvöli az arca? – Menjetek. És találjatok valakit, aki eltakarítja ezt a fickót. – Mosolyogva távoztak, kezük a jelbeszéd táncát járták, ő pedig megragadta Aviendha karját. – Azt mondtad, meg kell beszélnünk valamit. Gyere a hálószobába, ha megtisztították ezt a termet. – Ha marad is folt, talán fókuszálással el tudja majd távolítani. Aviendha kiszabadította magát.

– Nem! Nem ott! – Mély lélegzetet vett, és lehalkította hangját, de még mindig gyanakvónak tűnt és nem csak egy kicsit dühösnek. – Miért nem tudunk itt beszélgetni? – Semmi oka nem volt rá, a padlón heverő halott férfin kívül, de ez a nőt láthatóan hidegen hagyta. Csaknem erőszakosan visszalökte a karosszékébe, majd rámeredt, végül egy újabb mély lélegzet után beszélni kezdett.

– Ji'e'toh az aiel lény lényege. Mi vagyunk a ji'e'toh. Ma reggel a csontjaimig megaláztál. – Összefonta karját melle előtt, egyenesen a szemébe nézett, és kioktatta a tudatlanságáról és arról, hogy milyen fontos, hogy elrejtse ezt, míg nem sikerül minden hiányosságot kiigazítani. Ezután áttért arra a tényre, hogy a tohnak mindig eleget kell tenni, bármi legyen is az ára. Ezzel eltöltött némi időt.

A férfi biztos volt abban, hogy nem erre gondolt, mikor azt mondta neki, hogy beszélni akar vele, de túlságosan élvezte azt, hogy a szemébe nézhet, semhogy gondolkodni tudjon. Élvezte. Lassacskán leküzdötte azt a gyönyört, melyet a nő szeme nyújtott neki, addig pusztította, míg végül már csak tompa fájdalom maradt.

Úgy érezte, sikerült elrejtenie érzéseit, de az arcának meg kellett változnia. Aviendha lassan kifogyott a szóból, és csak állt ott, rábámulva és levegő után kapkodva. Látható erőfeszítéssel aztán elszakította tekintetét a férfiétól.

– Legalább most már érted – mormolta. – Nekem... nekem most... Amíg megérted. – Megemelve szoknyáit, végigszáguldott a szobán – felőle a holttest lehetett volna egy bokor, melyen át kell lépnie –, és távozott.

A szobában valamilyen oknál fogva sötétebb lett, ahogy kilépett, és magára hagyta őt egy halott férfival. Illett hozzá. Mikor megérkeztek a gai'shainok, hogy elvigyék a Szürke Embert, Rand csak lágyan nevetett.

Padan Fain lábát egy zsámolyon nyugtatva üldögélt, az újonnan felkelő nap fényének csillogását csodálva a görbe tőr pengéjén, melyet kezében forgatott. Az, hogy az övében hordozta, nem volt elegendő; időről időre kézbe kellett vennie. A markolatba foglalt nagy rubin mély tűzzel égett. A tőr lényének része volt, mint ahogy ő is része a tőrnek. A tőr Aridholhoz tartozott, amit az emberek Shadar Logothnak hívnak, de így ő is Aridholhoz tartozott. Vagy az hozzá. Kissé őrült volt és ezt nagyon jól tudta; de nem érdekelte, hogy őrült. Napfény villant az acélon, az acélon, mely halálosabb volt, mint bármely, melyet Thakan'darban készítettek.

Suhogás ütötte meg a fülét, és a Myrddraal felé pillantott, aki a terem távolabbi végében ült, és az óhajára várt. Meg sem próbált a szemébe nézni: rég megtörte már.

Megkísérelt visszatérni a tőr csodálatához, a tökéletes halál tökéletes szépségéhez, ahhoz a szépséghez, ami Aridhol volt és lesz mindig is, de a Myrddraal megtörte összpontosítását. Elrontotta. Csaknem odament és kivégezte az ostobát. A Félemberek sokáig haldokoltak; vajon meddig húzná, ha a tőrt használná? Mintha csak hallaná gondolatait, a lény újra megmozdult. Nem, még hasznos lehet.

Egyébként is nehéz volt számára, hogy egy dologra hosszasan koncentráljon. Kivéve természetesen Rand al'Thort. Érezte al'Thort, ilyen közelről rá is tudott volna mutatni. Al'Thor vonzotta őt, magához húzta, míg fájni nem kezdett. Nem sokkal korábban valamilyen eltérést érzett, egy különbséget, mely hirtelen jött, mintha valaki részben birtokolta volna al'Thort, és eközben Fain uralmának egy része elveszett. Nem számít. Al'Thor hozzá tartozik.

Azt kívánta, bár érezhetné al'Thor fájdalmát; ő legalábbis bizonyosan fájdalmat okoz neki. Eddig ugyan csak tűszúrásnyit, de elég tűszúrás szárazra fogja szívni. A Fehérköpenyek keményen felvonultak az Újjászületett Sárkány ellen. Fain ajka visszahúzódott, ahogy gúnyosan elmosolyodott. Valószínűtlen, hogy Niall valaha jobban támogatná al'Thort, mint Elaida, de a legjobb, ha semmit nem vesz biztosnak az átkozott Rand al'Thorral kapcsolatban. Mindkettőjüket megkarcolta azzal, amit Aridholból hozott; talán megbíznak a saját anyjukban, de al'Thorban ezentúl soha.

Az ajtó kicsapódott, és a fiatal Perwyn Belman rontott a szobába, az anyjától követve. Nan Belman csinos nő volt, bár Fain ritkán vette észre, hogy nő egyáltalán. Árnybarát volt, aki azt hitte, esküje csak eldadogott huncutság, míg Padan Fain meg nem jelent az ajtajánál. Azt hitte, ő is árnybarát, aki rangban magasra emelkedett. Fain ennél természetesen már rég tovább ment; halott lenne abban a pillanatban, amikor valamelyik Kiválasztott a kezébe kaparintja. Ez a gondolat kuncogásra késztette.

Persze Perwyn és az anyja is visszahőkölt, mikor megpillantották a Myrddraalt, de a fiú gyorsan magához tért és elérte Faint, miközben anyja még mindig levegőhöz próbált jutni.

– Mordeth mester, Mordeth mester – csipogta a fiú, egyik lábáról a másikra ugrálva vörös-fehér ruhájában. – Híreket hoztam, ahogy kívántad.

Mordeth. Ezt a nevet használta? Néha nem tudott visszaemlékezni arra a névre, amit használt, hogy melyik név volt az. Elrejtette a tőrt a kabátja alá, és meleg mosollyal fordult a fiú felé.

– És milyen híreket hoztál ez alkalommal, kölyök?

– Valaki megpróbálta megölni ma reggel az Újjászületett Sárkányt. Egy férfi. Most már halott. Elment az összes aiel mellett, mindenki mellett, egyenesen a Sárkány nagyúr szobájáig.

Fain érezte, ahogy mosolya vicsorrá változik. Megpróbálták megölni al'Thort? Al'Thor az övé! Al'Thor az ő keze által fog meghalni, nem másétól! A gyilkos elment az aielek mellett, bejutott al'Thor szobájába?

– Egy Szürke Ember! – Nem vette észre, milyen fülsértő hangon szólalt meg. A Szürke Ember Kiválasztottat jelent. Hát soha nem szabadul meg a közbeavatkozásuktól?

Ezt a dühöt le kell vezetnie valahogy, még mielőtt felrobbanna. Szinte véletlenül végigsimított kezével a fiú arcán. A fiú szeme kidülledt; elkezdett remegni, olyan erősen, hogy összekoccantak a fogai.

Fain maga sem igazán értette a fogásokat, amelyeket használt. Egy része minden bizonnyal a Sötét Úrtól származik, egy másik része Aridholból. Azután lett ilyen, miután már nem csak Padan Fain volt, a képesség akkor kezdett megszilárdulni lassacskán. Csak annyit tudott, hogy most már megtehet bizonyos dolgokat, csak meg kell érintenie azt, amin dolgozni szeretne. Nan térdre vetette magát széke mellett, kabátjába kapaszkodott.

– Kegyelem, Mordeth mester – zihálta. – Kérlek, légy kegyes. Ő csak egy gyerek. Csak egy gyerek!

Egy pillanatig gyanakodva tanulmányozta a nőt, fejét megdöntve. Valóban nagyon csinos nő volt. Lábát a nő mellkasához emelte, és ellökte onnan, hogy fel tudjon állni. A Myrddraal lopva figyelte, és elfordította szem nélküli arcát, mikor észrevette, hogy ránézett. Nagyon is jól emlékezett ezekre a... fogásokra.

Fain lépett egyet; mozognia kellett. Al'Thor bukása az ő műve kell, hogy legyen – az övé! –, nem a Kiválasztottaké. Hogyan sebezhetné meg újra a férfit, hogyan sebezhetné meg a szívét? Ott voltak azok a fecsegő lánykák Cualin Kopójában, de ha Rand al'Thor nem jött, mikor Folyóközt kínozták, miért érdekelné, ha Fain leégetné a fogadót és vele együtt azokat a csitriket? Mivel kellene dolgoznia? Már csak néhányan maradtak az alá tartozó Fény Gyermekei közül. Igazából csak egy teszt volt az a kísérlet – saját kezével nyúzta volna meg azt a férfit, akinek sikerül megölnie al'Thort –, de sokba került neki. Rendelkezett a Myrddraallal, a városon kívül elrejtett néhány trallokot, Caemlynben összegyűjtött pár árnybarátot és néhányan úton voltak Tar Valon felől. Al'Thor vonzása húzta maga után. Ez volt a legfigyelemreméltóbb dolog az árnybarátokkal kapcsolatban. Elméletileg semmi sem különböztetett meg egy árnybarátot egy normális embertől, de észrevette, hogy első pillantásra ki tudja válogatni őket, még azokat is, akiknek csak megfordult a fejében, hogy felesküdjenek az Árnyékra, mintha kormos jel lett volna a homlokukra mázolva. Nem! Összpontosítani kell! Összpontosítani! Megtisztítani az elméjét. Szeme a nőre siklott, aki nyöszörgött és makogó fiát simogatta, gyengéden beszélve hozzá, mintha ezzel segíthetne. Fainnek fogalma sem volt, hogyan állíthatná le ezt a dolgot, ha egyszer már használta képességét; a fiú túl fogja élni, ha túlesik a nehezén, ha a dolog lecsillapodik benne. Fain nem adta bele a teljes szívét, mikor megérintette. Megtisztítani az elméjét. Egy csinos nő. Mióta nem volt már nővel? Elmosolyodott, és megragadta a nő karját. El kellett vonszolnia az ostoba fiútól.

– Gyere velem! – Hangja megváltozott, méltóságteljesebb lett, a lugardi akcentus eltűnt, de nem vette észre, soha nem vette észre. – Biztos vagyok benne, hogy legalább te tudod, hogyan kell valódi tiszteletet mutatni. Ha kedvemben jársz, semmi bántódásod nem eshet. – Miért küzd ellene? Tudta, hogy elbűvölő volt. Muszáj lesz bántania a nőt. Az egész al'Thor hibája.

Huszonkilencedik fejezet

Tűz és szellem

Nynaeve megállt a Kis Torony épületének árnyékában, gondosan végigsimított arcán, majd újra elrejtette a zsebkendőt ruhája ujjába. Nem segített sokat – azonnal újra elöntötte az izzadság –, de a legjobb formáját akarta mutatni odabenn. Hűvösnek, nyugodtnak és méltóságteljesnek akart látszani. Kevés esélye volt erre. Halántéka lüktetett, a gyomra pedig... betegnek érezte magát; rá se tudott nézni ma a reggelire. Természetesen csak a hőség miatt volt, de szeretett volna visszamenni az ágyába, összekuporodni és meghalni. Mindezek tetejébe, időjárás érzékelése is zaklatta, az olvadt napot mennydörgő fekete felhőknek kellett volna takarniuk, és villámok csapkodását kellett volna hallania.

Az őrzők, akik a ház előtt kószáltak, nem tűntek őröknek, de azok voltak. Az aielekre emlékeztették a nőt, akiket Tear Kövében látott: valószínűleg még álmukban is farkasoknak tűntek. Egy kopasz, szögletes arcú férfi, aki nem volt magasabb nála, de ugyanolyan széles, mint amilyen magas, csörtetett ki a Kis Toronyból, majd indult lefelé az utcán. Hátára rögzített kardjának markolata válla fölé nyúlt. Még ő is – Jori, aki Morvrinhoz volt kötve – elérte, hogy ilyennek tűnjön.

Uno haladt el mellette, lovával keresztül furakodott a tömegen és láthatóan nem zavarta a hőség, annak az acélvértezetnek ellenére, ami válltól lefelé borította testét. Megfordult a nyeregben, hogy jó szemével pillanthasson a nőre, és Nynaeve arca elsötétült. Birgitte elmondta neki. Minden alkalommal, mikor találkoztak, a férfi láthatóan csak arra várt, mikor kér már a nő lovakat tőle. Már csaknem kész volt rá. Még Elayne se mondhatta, hogy bármi jót tesznek itt. Nos, ő képes lett volna rá, és meg is tette, bár nem kellett volna.

Uno eltűnt előle egy sarkon befordulva, és Nynaeve felsóhajtott. Csak megpróbálja elhalasztani azt a pillanatot, mikor be kell lépnie. Újra végigsimított arcán, majd rosszallóan bámult ráncos kezére – a mai a tizenegyedik nap, mikor edényeket súrol, és a huszonkilencedik, amit feleslegesen itt tölt; huszonkilencedik! –, majd belépett az ajtón.

Egy hajszálnyival hűvösebb volt abban a helységben, amely a közös terem lehetett, mikor a Kis Torony még fogadó volt, ezzel kis enyhülést hozott lüktető fejének. Most mindenki „váróteremnek” hívta. Itt nem vesztegettek időt a javításokra. A kandallóból kövek hiányoztak, és a burkolóléceken keresztül lyukak látszottak a vakolaton. Areina és Nicola néhány novíciával együtt sepregetett, de kevés eredménye látszott ennek az idő által elkoptatott padlón; Areina nagyon mogorván nézett, de végül is soha nem volt boldog, ha részt kellett vennie a novíciák mindennapi feladataiban. Salidarban senki nem maradt munka nélkül. A terem távolabbi végében Romanda két karcsú, idős aes sedai-jal beszélgetett – az arcuk ugyan kortalan volt, de hajuk már kifehéredett –, akik láthatóan nemrég érkeztek, mert vékony porfogó köpeny terült hátukra. Myrelle nem látszott sehol, ami megkönnyebbült sóhajra késztette; az a nő minden lehetséges alkalommal zaklatta valamivel Nynaeve-et, majd kitalált még valamit, amivel dühítheti. Az asztaloknál aes sedai-ok ültek, elszórtan, de gondosan elrendezett csoportokban, pergamenek felett dolgozva, vagy utasításokkal látva el őrzőket vagy szolgákat, de most kevesebben voltak, mint amennyit első alkalommal látott ebben a teremben. Csak az Ülnökök és szolgáik éltek most az emeleten; mindenki mást eltávolítottak, hogy az aes sedai-oknak legyen helyük dolgozni. A Kis Torony átvette a Fehér Torony jellemzőit, a pontos formaságok betartása állt mindenek felett. Mikor Nynaeve először látta ezt a termet, a levegőben nyüzsgést lehetett érezni, azt, hogy itt valami történik. Ezek szerint rosszul érezte akkor. Most csaknem lassúnak tűnt itt minden, de mintha a Fehér Toronyban lett volna. Megközelítette az asztalok egyikét, bár nem a legközelebbit, óvatosan pukedlizett.

– Bocsánatot kérek, aes sedai, de azt mondták nekem, hogy Siuan és Leane itt vannak. Meg tudnád nekem mondani, hol találom őket?

Brendas tolla megállt, és hideg, sötét szemekkel nézett rá. Nynaeve azért őt választotta valamelyik közelebbi aes sedai helyett, mert Brendas azon kevés aes sedai egyike volt, aki soha nem zaklatta kérdésekkel Randről. Emellett régebben, mikor még Siuan volt az amyrlin, megjelölte Brendast, mint megbízható személyt. Ennek ugyan semmi köze nem volt ehhez, de kis vigaszt talált ebben a gondolatban.

– Néhány Ülnökkel vannak, gyermek. – Brendas hangja kemény volt, éppolyan érzelemmentes, mint sápadt arca. A Fehérek csak ritkán mutattak érzelmeket, és Brendas egyáltalán soha nem mutatott ki semmit.

Nynaeve elnyomott egy ingerült sóhajt. Ha az Ülnökök a kémeik jelentéséről faggatják őket, nem szabadulnak egy órán belül. Talán egész nap el lesznek foglalva. Addigra pedig ő már nyakig merül az edények között.

– Köszönöm, aes sedai.

Brendas egy intéssel megállította pukedlijét.

– Theodrin elért tegnap valamilyen haladást nálad?

– Nem, aes sedai. – Ha hangja kicsit szigorú, kicsit érdes volt, annak megvolt a maga oka. Theodrin azt mondta, mindent meg akar próbálni, és láthatóan valóban mindenre gondolt. A tegnapi próbálkozás abban állt, hogy bort kellett innia, hogy ellazuljon, de valahogyan Nynaeve jóval többet ivott, mint csak néhány kortyot. Valószínűleg soha nem fogja elfelejteni, hogy énekelt, mikor visszavonszolták a szobájába – énekelve! –, vagy hogy eszébe juthat ez anélkül, hogy el ne vörösödne. Brendasnak tudnia kellett erről. Mindenki tud róla. Nynaeve sikoltani szeretett volna.

– Csak azért kérdezem, mert láthatóan elhanyagolod a tanulmányaidat. Több nővértől hallottam már megjegyezni, hogy csodálatos felfedezéseid végére értél. Extra mindennapi feladataid jelenthetik a problémát – de Elayne minden nap előrukkol valami újjal, még úgy is, hogy mellette tanítja az osztályait és súrolja az edényeket. Néhány nővér azon gondolkodik, nem lehetne-e inkább segítségedre, mint Theodrin. Ha sorra veszünk, és nap nap után dolgozunk veled, az talán gyümölcsözőbb lenne, mint ezek a nem hivatalos ülések olyasvalakivel, aki, ha szigorúan vesszük, maga is alig több mint egy beavatott. – Mindezt ugyanazon a nyugodt hangon adta elő, a vád legcsekélyebb jele nélkül, Nynaeve arca mégis felforrósodott, mintha kiabáltak volna vele.

– Biztos vagyok benne, hogy Theodrin bármelyik pillanatban rátalálhat a megoldásra, aes sedai – csaknem suttogva ejtette ki a szavakat. – Keményebben fogok próbálkozni, aes sedai. – Gyors pukedlit vágott ki, majd megpördült, mielőtt Brendas újra megállíthatta volna. Ennek eredményeképpen belebotlott a két újonnan érkezett, fehér hajú aes sedai egyikébe. Annyira hasonlítottak egymásra, hogy akár valóban nővérek lehettek, csaknem tükörképet mutattak, finom csontjaikkal és hosszúkás, arisztokratikus arcukkal.

Az ütközés inkább csak egy érintés volt valójában, és megpróbált bocsánatot kérni, de az aes sedai olyan tekintettel nézett rá, amire még egy sólyom is büszke lett volna.

– Figyelj, hová lépsz, beavatott. Az én időmben annak a beavatottnak, aki megpróbált legázolni egy aes sedai-t, ugyanolyan fehér lett a haja, mint az enyém, mire befejezte a padló súrolását.

A másik megérintette a vállát.

– Ó, hagyd a gyermeket, Vandene. Dolgoznunk kell.

Vandene élesen felhorkantott, de hagyta, hogy kivezessék a teremből.

Nynaeve várt egy pillanatot, hogy távozhassanak, amikor Sheriam bukkant fel a tárgyalótermek egyikéből, Myrelle, Morvrin és Beonin társaságában. Myrelle is meglátta őt, és elindult felé, de csak egy lépést tehetett meg, mikor Sheriam és Morvrin megragadták a Zöld nővér karját, gyorsan és halkan váltottak vele néhány szót, gyakran pillantva Nynaeve felé. Még mindig beszélgetve, a négyes keresztülment a termen, majd eltűnt egy ajtó mögött.

Nynaeve kivárta, míg ki nem ért újra a Kis Torony elé, csak akkor rántotta meg határozottan, megfontoltan hajfonatát. Tegnap este találkoztak a Tudós Asszonyokkal. Könnyedén ki tudta találni, miért nem hagyták, hogy Myrelle beszéljen vele. Ha Egwene végül ott volt a Kő Szívében, neki nem kell erről tudnia. Nynaeve al'Meara kegyvesztett volt. Nynaeve al'Meara edényeket súrol, akár egy novícia, még ha kissé magasabb is a rangja, mint egy beavatotté. Nynaeve al'Meara sehova sem jut Theodrin segítségével, és csodás felfedezéseinek forrása is elapadt. Nynaeve al'Meara soha nem lesz aes sedai. Tudta, hogy hiba kiadni mindazt, amit Elayne megtud Moghedientől. Tudta előre!

Nyelve megpróbált felpöndörödni egy iszonyú íz emlékére. Főtt macskajaj és őrölt borókalevél. Egy orvosság, amelyet azoknak a gyerekeknek adott, akik nem tudták abbahagyni a hazudozást. Tehát: ő maga is ezt javasolta, de ez akkor is hiba volt. Az aes sedai-ok többé nem a felfedezéseiről beszéltek, hanem azok hiányáról. Az aes sedai-ok, akik eddig csak kevés figyelmet szenteltek blokkjának, most mind azon igyekeznek, hogy megtörjék azt. Nem nyerhetett. Ilyen vagy olyan módon, de úgy fogja végezni, hogy aes sedai-ok tanulmányozzák őt feje búbjától lábujja hegyéig, napkeltétől napnyugtáig.

Erősebben megrántotta hajfonatát, olyan erősen, hogy megfájdult a fejbőre, de amilyennek most a fejét érezte, ez mit sem segített hangulatán. Egy katona, az íjászok lapos kalapjában és bélelt zekéjében, lelassított, és furcsállva méregette, de a nő olyan rosszindulatú pillantást vetett rá, hogy megbotlott a saját lábában, és gyorsan eltűnt a tömegben. Miért kell Elayne-nek olyan csökönyösnek lennie?

Egy férfi keze zárult vállára, és Nynaeve megpördült, olyan szavakkal ajkán, melyek minden bizonnyal letépik majd a szemtelen alak fejét a nyakáról. De a szidalmak elhaltak nyelvén.

Thom Merrilin mosolygott le rá hosszú fehér bajszán keresztül, viharvert arcában csillogott éles kék szeme.

– Ahogy rád nézek, Nynaeve, azt hihetném, dühös vagy, de tudom, milyen édesen szoktál viselkedni azokkal az emberekkel, akik beleütik orrukat a dolgaidba.

Juilin Sandar állt mellette, egy sovány fickó, aki úgy festett, mintha sötét fából faragták volna ki, akár azt a hüvelyknyi vastag bambuszbotot, amelyre támaszkodott. Juilin teari volt, nem taraboni, de még mindig viselte azt a nevetséges, lapos tetejű kúpra hasonlító vörös sapkát, mely most még megviseltebbnek tűnt, mint a legutóbbi alkalommal, mikor Nynaeve szeme elé került. A férfi lekapta a fejfedőt, mikor a nő ránézett. Mindkét férfi az út porát viselte magán, arcuk teljesen ösztövérnek tűnt, bár kezdetben sem voltak éppen húsosak. Úgy néztek ki, mintha a ruháikban aludtak volna, mióta hetekkel ezelőtt elhagyták Salidart, ha épp nem a nyeregben ültek.

Mielőtt Nynaeve kinyithatta volna a száját, legázolta őket egy emberi hurrikán. Elayne vetődött Thomra olyan hevesen, hogy a férfi megingott. Aztán persze a nő karja alá nyúlt, megemelte és körbeforgatta, akár egy kisgyereket, annak ellenére, hogy enyhén bicegett. Nevetett, mikor végre letette a lányt, ahogy Elayne is. Felnyúlt, megrántotta a férfi bajszát, amitől még inkább nevetni kezdtek. Thom megvizsgálta a nő kezét, mely ugyanolyan ráncos volt, mint Nynaeve-é, majd megkérdezte, milyen bajba keveredett, míg nem volt itt, hogy az egyenes úton tartsa, mire a nő azzal válaszolt, hogy nincs szüksége senkire, aki megmondja, mit tegyen, csak éppen ezt úgy adta elő, hogy közben elpirult, kacarászott és ajkába harapott.

Nynaeve mély lélegzetet vett. Néha a pár kissé eltúlozta játékát, hogy ők apa és lánya. Néha Elayne úgy tett, mintha még nem töltötte volna be a tizedik életévét, és volt, hogy Thom is így viselkedett.

– Azt hittem, van egy novícia osztályod ma reggelre, Elayne.

A másik nő oldalra pillantott, majd az illendőség egy későn jött kísérletével megpróbálta összeszedni magát, majd elkezdte lesimítani fűzött ruháját.

– Megkértem Calindint, hogy helyettesítsen – mondta közömbösen. – Úgy gondoltam, csatlakozom hozzád. És örülök, hogy így döntöttem – tette hozzá, Thomra vigyorogva. – Most meghallgathatunk mindent, amit Amadiciában megtudtatok.

Nynaeve szipákolt egyet. Csatlakozni hozzá, hát persze. Nem sok mindenre emlékezett a tegnapi napból, de arra igen, hogyan nevetett Elayne, mikor levetkőztette, és ágyba dugta, holott a nap még nem nyugodott le. És egészen biztos volt benne, hogy emlékszik arra, hogy megkérdezte tőle, nem akar-e egy vödör hideg vizet, hogy lehűtse a fejét.

Thom semmit sem vett észre; a legtöbb férfi vak, bár ő általában elég éles szeműnek bizonyult.

– Gyorsnak kell lennünk – válaszolta a férfi. – Most, hogy Sheriam mindent kifacsart belőlünk, minden bizonnyal azt akarja majd, hogy személyesen tegyünk jelentést az Ülnökök előtt. Szerencsére elég röviden összefoglalható. Nincs elegendő Fehérköpeny az Eldar mentén, hogy akár egy egeret is megakadályozzanak az átjutásban, még akkor se, ha dobok és trombiták jelentik be érkezését egy nappal korábban. Van egy nagyobb haderejük a taraboni határon, és ott vannak azok az emberek, akik a Prófétát próbálják kordában tartani északon, de ezeket kivéve, Niall mintha minden erejét Amadicia köré gyűjtené, és láthatóan Ailron is visszavonta a katonáit. A szóbeszéd Salidarról elterjedőben volt az utcákon, mikor távoztunk, de ha Niall akár csak kétszer is gondolt erre a helyre, annak semmi jelét nem lehetett látni.

– Tarabon – dörmögte Juilin, kalapját tanulmányozva. – Beteg ország mindazoknak, akik nem tudják, hogyan vigyázzanak magukra, vagy legalábbis ezt beszélik.

Nynaeve nem tudta eldönteni, kettejük közül ki a képmutatóbb, de tudta, hogy bármelyikük képes úgy hazudni, mint a vízfolyás. És ugyanakkor biztos volt benne, hogy titkolnak valamit.

Elayne többet akart ennél. Megmarkolta Thom kabátjának hajtókáját, és felbámult rá.

– Hallottál valamit anyámról – mondta csendesen, és ez nem kérdés volt.

Thom megmarkolta bajszát.

– Amadicia minden utcáján pletykák százai terjednek, gyermek, az egyik vadabb, mint a másik. – Viharvert, szívós arca tiszta ártatlanságot és nyíltságot sugallt, de ez a férfi már születése napján se volt ártatlan. – Azt beszélik, az egész Fehér Torony itt van Salidarban, tízezer őrzővel és át akarnak kelni az Eldaron. Azt mondják, az aes sedai-ok elfoglalták Tanchicót, és Randnek szárnyai vannak, azokon repked minden éjjel, és...

– Thom? – szólalt meg Elayne.

A férfi felhorkant, és úgy bámult Juilinra és Nynaeve-re, mintha mindez az ő hibájuk lenne.

– Ez csak egy pletyka, gyermek, ugyanolyan őrült, mint az összes többi. Semmit sem tudtam kideríteni róla, pedig hidd el, megpróbáltam. Nem akartam megemlíteni. Csak növelné a fájdalmadat. Ne törődj vele, gyermek.

– Thom – ez már sokkal határozottabban hangzott. Juilin megmozdította lábát, mintha szeretne valahol máshol lenni. Thom csak mogorván nézett maga elé.

– Nos, ha mindenképpen hallanod kell. Amadiciában láthatóan mindenki azt hiszi, hogy anyád a Fény Erődjében van, és a Fehérköpenyek egy seregét fogja vezetni Andor felé.

Elayne megrázta fejét, és lágyan felnevetett.

– Ó, Thom, valóban azt hitted, hogy ilyesmi miatt aggodalmaskodnék? Anya soha nem fordulna a Fehérköpenyekhez. Azt kívánom, bár megtette volna. Azt is szeretném, ha életben lenne. Még ha ez mindent fel is borít, amit valaha tanított nekem – idegen katonákat vinni Andorba, és ráadásul Fehérköpenyeket! –, szeretném, ha így lenne. De ha a kívánságok szárnyak lennének... – Mosolya szomorú volt, némán szomorú. – Túl vagyok a bánaton, Thom. Anya meghalt, és a legjobbat kell kihoznom magamból, hogy méltó legyek hozzá. Ő soha nem rohant volna nevetséges pletykák után, vagy sírt volna ezek miatt.

– Gyermek – mondta a férfi esetlenül.

Nynaeve azon tűnődött, vajon a férfi mit érezhet Morgase halála miatt. Nehéz volt elhinni, hogy valaha Morgase szeretője volt, fiatalkorában, mikor Elayne alig volt több, mint egy kisbaba. Akkoriban még biztos nem úgy nézett ki, mintha túl sokáig hagyták volna a napon száradni. Nynaeve nem tudott sokat arról, hogyan vagy miért lett vége, de azt igen, hogy úgy szökött meg Caemlynből, hogy letartóztatási parancs volt érvényben ellene. A szerelemről egyetlen szó sem esett a történetekben. Ebben a pillanatban azonban csak azzal volt elfoglalva, hogy Elayne az igazat mondja-e, vagy csak a fájdalmát akarja elrejteni: a lány vállát ütögette, és haját simogatta. Ha Nynaeve nem kívánta volna, hogy bárcsak legalább egyszer viselkednének úgy, mint a normális emberek, azt gondolhatta volna, hogy kedves kép.

Egy torokköszörülés szakította meg a jelenetet.

– Merrilin mester? – kérdezte Tabitha, fehér ruháját egy gyors pukedlihez szétterítve. – Sandar mester? Sheriam sedai azt üzeni, hogy az Ülnökök készek fogadni benneteket. Azt mondta, nem lett volna szabad elhagynotok a Kis Tornyot.

– A Kis Tornyot? – kérdezte Thom szárazon, a korábbi fogadó felé pillantva. – Elayne, nem tarthatnak fel bennünket örökké. Ha végeztünk, te és én megbeszélhetnénk... bármit, amit csak akarsz. – Intett Tabithának, hogy vezesse őket, visszagyalogolt oda, láthatóan sántítva, ahogy csak akkor szokott, mikor fáradt volt. Juilin összehúzta vállát, és úgy követte, mintha akasztásra menne; ő mindenekfelett teari volt.

Nynaeve és Elayne ott maradtak, egyikük se akart a másikra nézni. Végül Nynaeve megszólalt:

– Én nem... – épp abban a pillanatban, mikor Elayne az mondta:

– Nekem nem... – Egyszerre hagyták abba, és pillanatok múltak el szoknyáik igazgatásával és arcuk törölgetésével.

– Túl meleg van ahhoz, hogy itt ácsorogjunk – mondta Nynaeve végül.

Valószínűtlen, hogy azok az Ülnökök, akik most Siuannal és Leane-vel foglalkoznak, megszakítanák munkájukat, hogy meghallgassák Thom és Juilin jelentését. Az ilyen dolgokat fel szokták osztani egymás között. Így Logain maradt már csak, de azt kívánta, bár ne így lenne. Nem fog megtudni semmit. De még ez is jobb, mintha csak malmozna az ujjaival, amíg egy tucatnyi aes sedai kísérletezik vele óránkénti váltásban.

Felsóhajtva elindult az utcán. Elayne követte, mintha felkérést kapott volna erre. Ez segített Nynaeve-nek, hogy rátaláljon arra a haragra, amire szüksége volt. Hirtelen észrevette, hogy Elayne csuklója csupasz.

– Hol van a karperec? – kérdezte halkan. Az utcán járók közül senki sem értette volna, miről beszélnek, ha meghallja, de ha egyszer megfeledkezik az óvatosságról, akkor már túl gyakran feledkezett meg róla. – Hol van Marigan?

– A karperec a zsebemben van, Nynaeve. – Elayne félrelépett, hogy elengedjen egy alaposan megpakolt szekeret, majd újra csatlakozott Nynaeve-hez. – Marigan a szennyesünket tisztítja, húsz másik nővel együtt. És minden mozdulatnál nyöszörög. Mondott valamit, amiről nem gondolta volna, hogy Birgitte meghallja, és Birgitte... Le kellett vennem a kezemről, Nynaeve. Birgittének megvolt hozzá a joga, és fáj, ha viselem. Utasítottam Marigant, hogy mondja azt, leesett a lépcsőn.

Nynaeve szipákolt, de nem teljes szívvel tette. Nagyon régóta nem viselte már a karkötőt. Nem azért, mert nem tudott semmit átvenni, amit a saját felfedezéseként mutathatott volna be. Továbbra is egész biztos volt benne, hogy Moghedien tud valamit a Gyógyításról, még ha a nő ennek nincs is tudatában – senki sem lehet ennyire vak –, és ott volt még egy férfi fókuszálásának érzékelése, amiről Moghedien azt mondta, már csaknem elsajátították. Az igazság azonban az volt, hogy attól tartott, sokkal rosszabbat tenne, mint Birgitte, ha a feltétlenül szükségesnél többször találkozna azzal a nővel. Vagy talán az elégedettség volt az oka, mely minden alkalommal eltöltötte, mikor érezte, ahogy Moghedien megpróbálja elrejteni nyöszörgését a Nynaeve okozta visszacsatolt fájdalom miatt. Esetleg azért, mert emlékezett arra, mennyire félt, mikor a karkötő nélkül egyedül maradt a nővel. Vagy talán a növekvő undor miatt, amely azért fogta el, hogy a Kitaszítottak egyikét elrejtik az igazságszolgáltatás elől. Talán mindez hozzájárul. Amit tudott, az volt, hogy most már fel kell vennie a karkötőt, és az, hogy bármit is lát Moghedien arcán, azt a saját öklével akarja eltüntetni onnan.

– Nem kellett volna nevetnem – szólalt meg Elayne. – Bocsánatot kérek miatta.

Nynaeve olyan hirtelen állt meg, hogy egy férfinek meg kellett rántania a kantárt, nehogy legázolja lovával. Valamit kiabált, mielőtt a tömeg magába zárta volna, de a nő a döbbenettől nem is hallotta szavait. Nem a bocsánatkérés döbbentette meg. Hanem az, amit neki kellett mondani. Nem mondhatott mást. Az igazságot.

Nem volt képes Elayne-re pillantani, ahogy továbbsétált az úton.

– Minden jogod meg volt arra, hogy nevess. Én... – nagyot nyelt. – Tökéletes idiótát csináltam magamból. – Néhány korty, így mondta Theodrin; egyetlen pohárka. És ő megitta az egész kancsónyit. Ha már hibázol, legalább legyen rá valami más indokod is, nem csak annyi, hogy veled ez nem történhetett volna meg. – El kellett volna küldetned azért a vödörért, és addig nyomni bele a fejemet, míg hibátlanul nem tudom idézni a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért minden sorát. – Megkockáztatott egy pillantást a szeme sarkából a másik nő irányába. Elayne arca kissé elpirult. Tehát valóban megemlítette azt a vödröt.

– Bárkivel megtörténhetett volna – mondta Elayne egyszerűen. Nynaeve érezte, ahogy arca felforrósodik. Ha ez Elayne-nel történt volna, ő belenyomta volna a lány fejét, hogy kimossa belőle a bort.

– Meg kellett volna tenned minden szükségeset, hogy... kijózaníts.

Ez volt a legkülönösebb vita, amelyet Nynaeve valaha is lefolytatott, ahogy azt bizonygatta, hogy totális idióta volt és bármit megérdemelt volna, ami emiatt történik vele, miközben Elayne érvet érv után sorakoztatott a mentségére. Nynaeve nem értette, miért érzi mégis olyan felszabadítónak, miért szabadul meg ezen a módon az összes szégyentől, ami a lelkét nyomta. Nem emlékezett rá, hogy valaha is tett volna ehhez hasonlót, hiszen mindig rejtegette hibáit, míg csak tudta. Csaknem megharagudott Elayne-re, amiért az nem akart egyetérteni vele abban, hogy gyerekes bohóc módjára viselkedett. Egészen odáig húzódott vitájuk, míg el nem érték a falu szélén azt a zsúpfedeles, kicsi házat, ahol Logaint tartották.

– Ha nem fejezed ezt be – mondta Elayne végül –, esküszöm, ebben a pillanatban elküldetek azért a vödör vízért.

Nynaeve kinyitotta a száját, majd inkább becsukta. Még ebben az újonnan felfedezett eufóriában is, mikor azt bizonygatta, hogy rosszat tett, érezte, hogy ez túl messzire ment. Ha ilyen jól érzi magát, nem nézhet szembe Logainnel. Ha ilyen jól érzi magát, úgysem lenne semmi értelme, különösen Moghedien és a karkötő nélkül, és most nem érzett késztetést arra, hogy felcsatolja. A két őrzőre pillantott, akik a kőszemöldökfás ajtót őrizték. Nem voltak hallótávolságban, de azért lehalkította hangját.

– Elayne, menjünk el. Ma este. – Most, hogy Thom és Juilin Salidarban van, nem kell Unót megkérni arra, hogy szerezzen lovakat. – Ha nem akarsz Caemlynbe menni, akkor ne oda. Menjünk Ebou Darba. – Merilille soha nem találja meg azt a tálat, és Sheriam soha nem fogja hagyni, hogy mi útnak induljunk. Mi a véleményed? Ma este?

– Nem lehet, Nynaeve. Mi jót tehetünk Rand érdekében, ha elkapnak minket a szökésért? És megtennék. Megígérted, Nynaeve. Megígérted, hogy találunk valamit.

– Ha találunk valami használhatót! És mi csak ezt találtuk! – Nynaeve a másik nő orra alá dugta ökölbe szorított kezét.

A határozottság eltűnt Elayne arcáról és hangjából, lebiggyesztette ajkát, és a földet tanulmányozta.

– Nynaeve, tudod, hogy megígértem Birgittének, hogy maradunk. Úgy tűnik, azt mondta Unónak, hogy semmilyen körülmények között nem adhat neked lovat, kivéve, ha ő azt mondja. Elmondta neki, hogy szökésen gondolkodsz. Csak akkor jöttem rá, amikor már túl késő volt. – Ingerülten megrázta a fejét. – Ha minden őrző így viselkedik, nem tudom, miért akarna bárki akár csak egyet is.

Nynaeve csaknem azt hitte, kiesik a szeme, annyira felháborodott. Szóval ezért bámult rá úgy a férfi. Az eufória eltűnt a részben düh, részben a megalázás miatt érzett forróságban. A férfi tudta; azt hitte, hogy... Várjunk csak. Egy pillanatig szemöldökét ráncolva nézett Elayne-re, majd inkább nem tette fel azt a kérdést, ami eszébe jutott. Nynaeve volt az egyetlen név, amelyet Birgitte Unónak említett, vagy esetleg Elayne-t is beleértette? Elayne csaknem egy új családban találta magát. Thomban egy elnéző apára akadt, aki mindenre meg akarta tanítani, amit ő tudott, és Birgitte személyében nővére is akadt, aki feladatának gondolta, hogy húgát megóvja attól, hogy kitörje nyakát, miközben olyan lovat ül meg, amihez még nem nőtt fel.

– Ebben az esetben – mondta Nynaeve határozottan – lássuk, mit tanulhatok Logaintől.

Kicsi ház volt, csak két szobából állt, de a vastag kőfalak viszonylag hidegen tartották. Logain ingujjra vetkőzött, pipázott, és az egyik ablak mellett olvasgatott. Az aes sedai-ok jól viselték gondját. A székek és az asztal ugyanolyan jó minőségű volt, mint bármi Salidarban – nem fennhéjázó, de gondosan megmunkált, bár egyik sem illett a többihez –, kézzel szőtt vörös-arany szőnyeg borította a padló nagy részét, amely olyan tiszta volt, hogy Nynaeve kételkedett benne, hogy a férfi sepert volna fel.

A férfi letette a könyvet, mikor beléptek, láthatóan egyáltalán nem zavarta, hogy nem kopogtattak. Kényelmesen felemelkedett, kirázta pipáját, magára öltötte kabátját, csak ezután mutatott be egy behízelgő meghajlást.

– Jó újra látni benneteket, ilyen hosszú idő után. Már azt hittem, megfeledkeztetek rólam. Csatlakoztok hozzám egy kis borra? Az aes sedai-ok keveset juttatnak nekem, de amit kapok, az igazán nem rossz.

A bor felajánlása is elég lett volna – Nynaeve csaknem összerezzent –, ha egyáltalán szüksége lett volna még bármilyen biztatásra. Unóra gondolva már az a tény is megtette volna, hogy ő is férfi. Nincs szükség arra, hogy még a Kis Torony miatt érzett haragját is felelevenítse. Bár az, hogy erre gondolt, már megtette a maga hatását. Az Egyetlen Hatalom hirtelen ott termett, mint egy épp nem látható melegség. Megnyitotta magát, és a saidar beleömlött; ha az, amit korábban érzett, eufória volt, akkor ez most maga volt az extázis. Megadta magát neki, Theodrin pedig legyen átkozott.

– Ülj le – szólt a férfihez hidegen. – Nem akarok fecsegést hallani. Válaszolj, ha kérdeznek, más esetben pedig tartsd a szád.

Logain csak megvonta vállát, és engedelmeskedett, olyan szelíden, akár egy bábu. Nem, nem szelíden; mosolya színtiszta szemtelenséget sugárzott. Ennek egy része abból fakadt, ahogyan az aes sedai-okról vélekedett, a másik része pedig... A férfi figyelte, ahogy Elayne helyet foglal egy másik székben, tanult eleganciával elrendezi szoknyáját, és ha Nynaeve nem tudta volna, hogy mit bámul, akkor is tisztában lett volna azzal, hogy egy nőt néz. Nem mosolygott önelégülten, nem kacsintott, csak... Nynaeve nem tudta pontosan megfogalmazni, mi volt az, de mikor a férfi ráemelte tekintetét, hirtelen nagyon tudatában volt annak, hogy ő egy nő, a másik pedig férfi. Talán csak amiatt érezte így, mert jóképű volt és széles vállú, de ennél azért többet tartott magáról. Hát persze, hogy nem emiatt volt.

Megköszörülte a torkát, majd szálakat kezdett szőni a férfiba: Levegőt és Vizet, Tüzet és Földet, Szellemet. Mindegyik a Gyógyítás része volt, de most csak vizsgálódásra használta őket. Segített volna, ha kezével megérintheti a férfit, de nem tudta rávenni magát, hogy megtegye. Már az is elég rossz, hogy a Hatalommal megérinti. A férfi olyan egészséges volt, mint egy bika, és csaknem olyan erős is, és semmi nem volt rajta rossz a legkisebb mértékben sem – a lyukat kivéve.

Nem valódi lyuk volt, inkább csak egy érzés, hogy aminek folytatódnia kellene, az nem folytatódik, hogy ami simának és egyenesnek tűnik, valójában valamilyen hiányt vesz körbe. Nagyon jól ismerte már ezt az érzést, még azokból a napokból, amikor azt hitte, valóban megtudhat valamit. Még most is borzongásra késztette bőrét.

A férfi megfeszített figyelemmel kísérte mozdulatait. Nem emlékezett rá, mikor lépett hozzá közelebb. Arcára ráfagyott a pimasz megvetés maszkja; a nő ugyan még nem volt aes sedai, de már csak egyetlen lépés választotta el tőle.

– Hogyan tudod ezt mind egyszerre irányítani? – kérdezte Elayne. – Én a felét sem tudnám kézben tartani.

– Csendet – mormolta Nynaeve. Elrejtve, hogy milyen erőfeszítésébe kerül, vonakodva két keze közé vette Logain fejét. Igen. Jobban érezte a fizikai kapcsolaton keresztül, a benyomás erősebb lett.

A saidar teljes folyamát oda irányította, ahol a lyuknak kellett lennie – és csaknem meglepődött, mikor ott ürességet talált. Bár persze nem várta igazán, hogy bármit is megtudhat. A férfiak épp annyira különböztek a nőktől a Hatalom használatában, mint testükben, talán még annál is jobban. Ezzel az erővel akár egy sziklát is tanulmányozhatott volna, hogy megtudjon valamit egy halról. Nehéz volt arra összpontosítania, amit éppen csinált, tudván, hogy csak érzelmeket vizsgál, és csupán időtöltésül.

Mit akart mondani Myrelle? Visszatartana vajon egy Egwene-től kapott üzenetet? – Az üresség, amely olyan apró volt, hogy figyelme el tudott volna siklani felette, kitágult, amint belevezetett egy szálat, most már elég nagy volt ahhoz, hogy mindet elnyelje. Bárcsak beszélhetnék Egwene-nel! Fogadni merek, hogy ha egyszer megtudja, hogy a Torony egy küldöttséget küld Randhez, és az itteni aes sedai-ok ezt ölbe tett kézzel nézik, segítene nekem meggyőzni Elayne-t, hogy minden hatalmunkban állót megtettünk már itt. Hatalmas üresség: semmi. Mi van azzal, amit Siuanban és Leane-ben talált, ahol úgy érezte, mintha valamit elvágtak volna? Biztos volt benne, hogy valós volt, csak éppen erőtlen. Férfiak és nők különbözőek lehetnek, de talán... Csak arra lenne szükségem, hogy beszéljek vele. Belátná, hogy jobb lenne Randnek, ha mellette lennénk. Elayne hallgatna rá: Elayne azt hiszi, Egwene jobban ismeri Randet, mint bárki más. Ott volt. Valamit elvágtak. Csak egy érzés, de ugyanaz volt, mint Siuan és Leane esetében. Hogyan találhatnám meg őt? Bárcsak még egyszer felbukkanna az álmainkban. Biztos rá tudnám beszélni, hogy csatlakozzon hozzánk. Mi hárman sokkal jobban használhatnánk Randnek. Együtt elmondhatnánk neki, mit tudtunk meg Tel'aran'rhiodban, és visszatarthatnánk attól, hogy valamilyen gyapjúagyú hibát kövessen el az aes sedai-okkal kapcsolatban. Befogja látni. Valami van a vágással... Ha Tűzzel és Szellemmel áthidalja, akkor...

Logain szeme enyhén kitágult; ez tudatta vele, mit tett. Torkára fagyott a lehelet. Olyan gyorsan eltávolodott a férfitól, hogy megbotlott a szoknyájában.

– Nynaeve – kérdezte Elayne, kihúzva magát ültében. – Mi tör...?

Egy szívdobbanással később Nynaeve minden rendelkezésére álló saidart átirányított egy pajzsba.

– Menj, és keresd meg Sheriamot – mondta gyorsan. – Csak Sheriamot, senki mást. Mondd el... – Mély levegőt vett, úgy tűnt, mintha órák óta most tenné ezt először, szíve úgy száguldott, mint vágtató lovak csoportja. – Mondd el, hogy meggyógyítottam Logaint.

Harmincadik fejezet

Újra gyógyítani

Valami a pajzsnak feszült, amelyet Nynaeve sietve felállított Logain és az Igaz Forrás közé, míg a pajzs remegni nem kezdett, és a szövet az összeomlás szélén táncolt. Átengedte magán a saidart, míg az édes érzés fájdalomba nem ment át, minden darabkát Szellemmé szőve, és a pajzsba illesztve.

– Menj, Elayne! – Nem törődött azzal, hogy a végét már csaknem sikoltotta.

Elayne, a Fény ragyogjon rá ezért, nem vesztegetett időt kérdésekre. Kiugrott a székből, és őrült tempóban kiszáguldott a szobából.

Logain egyetlen izmát sem mozdította. Szemei fogva tartották Nynaeve-ét; úgy látszott, mintha csillognának. Fény, milyen nagy ez férfi. Esetlenül kése után kotorászott, majd rájött, milyen nevetségesen viselkedik – a férfi valószínűleg el tudná venni tőle anélkül, hogy akár csak egy cseppnyit is jobban izzadna annál, mint amennyire most verejtékezik; válla hirtelen olyan szélesnek tűnt, mint amilyen magas volt –, és hozzászőtt némi Levegőt a fonalához, melyek odarögzítették a férfi lábát és kezét, ahol ült. Még mindig nagy volt, de hirtelen sokkal átlagosabbnak tűnt, olyannak, amivel elbír. De egyetlen hajszállal se tud többet fókuszálni; már most... a saidar által kiváltott tiszta életöröm olyan nagy mértékű volt, hogy csaknem elsírta magát. A férfi rámosolygott.

Az őrzők egyike dugta be fejét az ajtón, egy kiugró orrú férfi, akinek keskeny szája mellett mély, fehér heg látszott.

– Valami nincs rendben? A másik beavatott úgy rohant el, mintha tűpárnába ült volna.

– Minden tökéletesen rendben van – válaszolta hűvösen. Olyan hűvösen, ahogy csak erejéből telt. Senkinek nem kell tudnia róla – senkinek! –, míg nem beszélt Sheriammal és nem állította a nőt a maga oldalára. – Elayne-nek csak eszébe jutott valami, amiről megfeledkezett. – Ez ostobán hangzott. – Most hagyj minket magunkra. Dolgom van.

Tervail – ez volt a neve, Tervail Dura, Beoninhoz kötve; és mi jelentősége van a nevének? – ferdén elvigyorodott, és gúnyosan meghajolt, mielőtt visszahúzódott volna. Az őrzők ritkán hagyták, hogy a beavatottak úgy bánjanak velük, mintha aes sedai-ok lennének.

Meglehetősen nagy erőfeszítésbe került, hogy ne nyalja meg ajkát. Logaint tanulmányozta. A férfi kifelé teljesen nyugodtnak tűnt, mintha semmi sem változott volna.

– Erre nincs szükség, Nynaeve. Azt hiszed, hogy megtámadnék egy falut, ahol aes sedai-ok százai vannak? Darabokra szaggatnának, még mielőtt kettőt léphetnék.

– Maradj csendben – szólt rá ösztönösen. Maga mögé tapogatózva talált egy széket, és leült, egy pillanatig sem tévesztve a férfit szem elől. Fény, mi tartja fel Sheriamot? Sheriamnak meg kell értenie, hogy baleset volt. Meg kell értenie! Csak azért tudott továbbra is fókuszálni, mert dühös volt magára. Hogyan lehetett ilyen óvatlan, ilyen vak idióta?

– Ne félj! – szólalt meg Logain. – Nem fogok ellenük fordulni. Sikerre viszik azt, amit én akartam, akár tudatában vannak ennek, akár nem. A Piros ajahnak vége van. Egy év múlva már nem lesz aes sedai, aki ki merné jelenteni, hogy ő Piros.

– Azt mondtam, maradj csendben! – vetette oda. – Azt hiszed, elhiszem, hogy csak a Pirosakat gyűlölöd?

– Tudod, egyszer találkoztam egy férfivel, aki sokkal több zűrt fog okozni, mint amennyire én valaha képes lennék. Talán ő volt az Újjászületett Sárkány, nem tudom. Akkor történt, mikor átvittek Caemlynen, mikor fogságba estem. Messze állt tőlem, de láttam... egyfajta ragyogást, és tudtam, hogy meg fogja rázni a világot. Be voltam zárva, de nem tehettem mást, nevetnem kellett.

Elvett egy keveset abból a Levegőből, amely a székhez rögzítette a férfit, hogy kipeckelje a száját. Logain haragosan összeráncolta szemöldökét, de egy szempillantással később már újra nyugodtnak tűnt, de a nő nem törődött ezzel. Most már biztonságban van a férfitól. Legalábbis... Nem mutatta jelét annak, hogy küzdeni akarna, de ennek az is lehetett az oka, hogy előre tudta, a nő csak csapdába ejtené emiatt. De milyen keményen próbálta vajon megtörni a pajzsot? Az erő, amelyet érzett, nem igazán lassan alakult ki, de biztosan nem is gyorsan. Inkább mintha egy férfi régóta nem használt izmait akarná kinyújtóztatni, megütve valamit, nem azért, mert meg akarja mozdítani, csak érezni szeretné azokat az izmokat. A gondolattól a gyomra jéggé dermedt.

Dühítő módon, Logain szeme összeszűkült a vidámságtól, mintha tisztában lenne mindennel, ami megfordul a fejében. Ott ült, ostobán kipeckelt szájjal, megkötözve és elzárva, mégis ő érezte jobban magát. Hogy lehetett ekkora idióta? Még nem kész arra, hogy aes sedai legyen, akkor sem, ha a blokk ebben a pillanatban szertefoszlik. Még arra sem kész, hogy egyedül hagyják. El kellene ezt mondani Birgittének, hogy biztos lehessen benne, nem fog arcra esni a porban, mikor át akar kelni az úton.

Nem volt szándékos, de önmaga szidalmazása fenntartotta haragját, míg az ajtó kicsapódott. Nem Elayne lépett be.

Sheriam követte a belépő Romandát, közvetlenül mögötte Myrelle, Morvrin és Takima érkeztek, majd Lelaine és Janya, Delana, Bharatine és Beonin, majd még többen, míg teljesen telezsúfolták a termet. Nynaeve másokat is látott az ajtó előtt, így nem maradt elég hely a becsukásához. A bentiek rá bámultak, és a szövetére, olyan intenzíven, hogy nagyot kellett nyelnie és minden haragja elillant. És természetesen ezzel együtt a pajzs és a Logaint tartó kötések is felbomlottak.

Mielőtt Nynaeve bárkit megkérhetett volna arra, hogy újra zárja el a férfit, Nisao állt közvetlenül elé. Bár Nisao kis termetű volt, most mégis fenyegetőnek tűnt.

– Most pedig mondd el, mi ez az egész ostobaság arról, hogy meggyógyítottad őt?

– Azt mondta, hogy ezt tette? – Logainnak sikerült meglepettnek tűnnie.

Varilin tolakodott Nisao mellé. A vörös hajú Szürke megnőtt az igyekezettől, hogy ugyanolyan magasnak tűnjön, mint Logain.

– Már attól fogva ettől tartottam, mikor elkezdték dicsérni a felfedezéseit. Egyszer elfogynak, a dicséretek elmaradtak, így valami vad dologgal kellett előhozakodnia, hogy visszakapja őket.

– Nem kellett volna hagyni, hogy Siuan és Leane felett ábrándozzon – mondta Romanda határozottan. – És e felett a fickó felett. Meg kellett volna mondani neki, hogy vannak dolgok, amiket nem lehet meggyógyítani, és ezzel vége!

– De megtettem! – ellenkezett Nynaeve. – Megtettem! Kérlek, zárjátok el! Kérlek, muszáj megtennetek! – Az előtte álló aes sedai-ok megfordultak, hogy Logainre nézzenek, épp csak elég helyet nyitva ezzel, hogy láthassa a férfit. Ő pedig szelíd arccal viszonozta pillantásaikat. Még a vállát is megvonta!

– Azt hiszem, a legkevesebb, amit megtehetünk, az az, hogy elzárjuk őt, míg teljesen biztosak nem leszünk a dolgunkban – javasolta Sheriam. Romanda bólintott, és egy pajzs ugrott elő a semmiből, mely akár egy óriást is képes lett volna megtartani, és a saidar ragyogása szinte minden nőt körbevett a teremben. Romanda helyreállította a rendet azzal, hogy gyorsan megnevezte azt a hat aes sedai-t, akik a gyengébb, de megfelelő pajzsot fenntartották.

Myrelle keze összezárult Nynaeve egyik karján.

– Ha megbocsátasz nekünk Romanda, négyszemközt kell beszélnünk Nynaeve-vel.

Sheriam keze zárult a másik karjára.

– Jobb, ha most kerítünk sort erre.

Romanda elgondolkodva bólintott. Szemöldökét ráncolva méregette Logaint. A legtöbb aes sedai így tett; egyikük sem távozott.

Sheriam és Myrelle felhúzta Nynaeve-et a székből, és az ajtó felé ösztönözték.

– Mit műveltek? – követelte tőlük izgatottan. – Hová visztek? – Odakinn áttolakodtak az aes sedai-ok tömegén, amelyből sokan élesen bámulták, némelyek szemrehányóan. Elsiettek Elayne mellett, aki bocsánatkérően nézett rá. Nynaeve a válla felett visszanézett rá, miközben a két aes sedai olyan gyorsan vonszolta magával, hogy csak botladozni tudott. Nem mintha azt várta volna, hogy Elayne segít rajta, de talán ez az utolsó alkalom, hogy láthatja a lányt. Beonin mondott valamit Elayne-nek, mire ő átszáguldott a tömegen.

– Mit akartok tenni velem? – sóhajtotta Nynaeve.

– Hagyhatnánk, hogy edényeket súrolj életed végéig – mondta Sheriam fecsegő hangon.

Myrelle bólintott.

– Minden nap a konyhában dolgozhatnál.

– Meg is vesszőzhetnénk ehelyett minden nap.

– Csíkokban hánthatnánk le a bőrödet.

– Beszögelhetnénk egy hordóba, és a hordónyíláson keresztül etethetnénk.

– De csak kásával, persze. Poshadt kásával.

Nynaeve térdei elgyengültek.

– Baleset volt! Esküszöm! Nem akartam!

Sheriam erősen megrázta, anélkül, hogy lelassított volna.

– Ne legyél ostoba, gyermek. Hiszen akkor a lehetetlent vitted volna véghez épp most.

– Hisztek nekem? Hisztek nekem! Miért nem mondtatok valamit akkor, amikor Nisao és Varilin és... Miért nem mondtatok valamit?

– Azt mondtam, „volna”, gyermek. – Sheriam hangja nyomasztóan közömbös volt.

– Másik lehetőség – szólalt meg Myrelle –, hogy az agyad megolvadt a túlzott erőfeszítéstől. – Félig lehunyt szemhéja alól Nynaeve-re nézett. – Meg lennél lepve, ha tudnád, milyen nagy azoknak a beavatottaknak vagy akár novíciáknak a száma, akik azt állítják, hogy felfedeztek egy elveszett Tehetséget, vagy akár egy újat találtak. Amikor novícia voltam, egy Echiko nevű beavatott annyira meg volt győződve arról, hogy tud repülni, hogy leugrott a Torony tetejéről.

Fejét forgatva, Nynaeve az egyik aes sedai-ról a másikra nézett. Most hisznek neki vagy sem? Valóban azt hiszik, hogy az ő agyával van a gond? Fény, mit akarnak tenni vele? Próbált szavakat keresni, hogy meggyőzze őket – ő nem hazudik, nem őrült; valóban meggyógyította Logaint –, de szája még mindig hangtalanul tátogott, ahogy besiettek vele a Kis Toronyba.

Nynaeve egészen addig nem vette észre, hogy többen követték őket, míg be nem léptek abba a terembe, amely a magán étkező lehetett, egy hosszú csarnok, ahol most egy keskeny asztal állt székekkel az egyik fal előtt. Több, mint egy tucatnyi aes sedai lépett be a sarkukban, Nisao, aki szorosan összekulcsolta karját melle előtt, Dagdara, aki úgy előrenyújtotta állát, mintha csak egy falon akarna keresztülsétálni, Shanelle, Therava, és... Mindegyikük a Sárga ajah tagja, kivéve Sheriamot és Myrelle-t. Az asztal azt sugallta, hogy egy bíró szobájában állnak, és az őt körülvevő komor arcok is mintha tárgyalásra készülnének. Nynaeve nagyot nyelt.

Sheriam és Myrelle magára hagyták, és visszavonultak az asztal mögé, hogy halkan tárgyaljanak, hátukat mutatva felé. Mikor megfordultak, semmit nem lehetett leolvasni arcukról.

– Azt állítod, hogy meggyógyítottad Logaint – mondta Sheriam egy kevés lenézéssel a hangjában. – Azt állítod, hogy meggyógyítottál egy megszelídített férfit.

– Hinnetek kell nekem – állt ki igaza mellett Nynaeve. – Azt mondtad, hiszel nekem. – Felugrott, mikor valami láthatatlan erősen megütötte csípőjét.

– Emlékezz a helyedre, beavatott – mondta Sheriam hűvösen. – Ezt állítottad?

Nynaeve a nőre bámult. Sheriam az, aki megőrült, ha így ugrándozik előre-hátra. Mégis sikerült tiszteletteljesen válaszolnia.

– Igen, aes sedai. – Dagdara horkantása úgy hangzott, mintha vitorlavászon hasadna ketté.

Sheriam intett, hogy elcsendesítse a Sárgák mormolását.

– És mindez baleset volt, ahogy mondtad. Ha valóban ez a helyzet, úgy hiszem, nem áll módodban bebizonyítani állításodat.

– Hogy tudná? – szólalt meg Myrelle, láthatóan jól szórakozva. Szórakozott! – Ha csak vakon belevágott ebbe a dologba, hogyan tudná megismételni ezt? De ez nem is számít, kivéve, ha valóban ő tette meg ezt az első alkalommal.

– Válaszolj! – csattant fel Sheriam, és az a láthatatlan ostor újra lecsapott. Ezúttal Nynaeve-nek sikerült nem felugrania. – Van bármilyen esély arra, hogy legalább egy részére emlékszel annak, amit tettél?

– Emlékszem rá, aes sedai – válaszolt mogorván, felkészülve egy újabb ütésre. Az nem érkezett meg, de látta a saidar ragyogását Sheriam körül. Az a ragyogás nagyon vészjóslónak tűnt.

Enyhe felfordulás támadt az ajtónál, majd Carlinya és Beonin törtek át a Sárgák tömegén, egyikük Siuant, a másik Leane-t vonszolva maga után.

– Nem akartak jönni – jelentette ki Beonin felbőszült hangon. – El tudod képzelni, hogy azt mondták nekünk, hogy el vannak foglalva? – Leane arca ugyanolyan kifejezéstelen volt, mint bármelyik aes sedai-é, de Siuan morcosan nézett körbe, dühösen bámulva mindenkire, de különösen Nynaeve-re.

Végül Nynaeve megértette. Végül minden összeállt. A Sárga nővérek jelenléte. Sheriam és Myrelle, hogy először hisznek neki, aztán nem, hogy megfenyegették, kiabáltak vele. Minden egyetlen okból történt, hogy feldühítsék vele, hogy képes legyen meggyógyítani Siuant és Leane-t, és ezzel bizonyítékot szolgáltatni a Sárgáknak. Nem. Ha az arcukra nézett, azt látta, hogy a kudarcát akarják látni, nem a sikerét. Nem is próbálta elrejteni azt az erős rántást, amelyben hajfonatát részesítette. Inkább megtette még egyszer, hátha valaki elmulasztotta az első alkalmat. Legszívesebben mindegyiküket megpofozta volna. Mindegyiküknek szeretett volna beadni egy adagot egy olyan növénykeverékből, amitől lehuppannak a padlóra és kisbaba módjára bőgni kezdenek már a szagától is. Ki akarta tépni minden hajszálukat, hogy aztán azzal fojtsa meg őket, és...

– Valóban részt kell vennem ebben az ostobaságban? – mormogta Siuan. – Fontos munkát kellene elvégeznem, de még ha csak a halakat is bámulnám, annak is több...

– Ó, maradj csendben – szólt közbe Nynaeve próbaképpen. Egyetlen lépést tett, és két keze közé fogta Siuan fejét, mintha el akarná törni a nő nyakát. És ő még elhitte ezt az egész képtelenséget, még a hordót is! Úgy manipulálták, mintha a bábjuk lenne!

Saidar töltötte meg, és fókuszált, ahogy Logain esetében is tette, összefonta mind az öt elemet. Ez alkalommal már tudta, mit keressen, azt a csaknem ott sem lévő érzést arról, hogy valamit elvágtak. Szellem és Tűz, hogy befoltozza a hiányt, és...

Egy pillanatig Siuan csak bámult maga elé kifejezéstelen arccal. Majd lassan a saidar ragyogása burkolta be alakját. Zihálás töltötte meg a termet. Siuan lassan előrehajolt, és Nynaeve mindkét orcáját megcsókolta. Egy könnycsepp szaladt le arcán, majd követte még egy, és hirtelen Siuan zokogni kezdett, önmagát átölelve és ringatózva; a csillogó aura lassan eltűnt teste körül. Sheriam gyorsan gondoskodó kezekbe adta, és úgy nézett ki, mintha maga is sírni szeretne.

A teremben lévő többi nő Nynaeve-re bámult. A döbbenet, amely átsütött az aes sedai-ok szokott higgadtságán, lassan eloszlóban volt, és az elégedetlenség is. A csinos, sötét bőrű Shanelle fakókék szeme mintha ki akart volna ugrani fejéből. Nisao tátva felejtette száját, csak akkor csukta be, mikor észrevette Nynaeve tekintetét.

– Miért gondoltál arra, hogy Tüzet használj? – kérdezte Dagdara különös hangon, mely túl magasnak tűnt egy ilyen testes nőhöz. – És a Földet? Földet használtál. A Gyógyítás Szellem, Levegő és Víz. – Ez egy gátat nyitott meg, csak úgy áradtak a kérdések, szinte minden torokból, de valójában mind ugyanaz a kérdés volt, csak máshogyan feltéve.

– Nem tudom, miért – válaszolt Nynaeve, mikor talált egy kis szünetet. – Így tűnt helyesnek. Szinte mindig használok mindent. – Ez minden irányból figyelmeztetéseket váltott ki. A Gyógyítás Szellem, Levegő és Víz. Veszélyes a Gyógyítással kísérletezni; egy hiba nem csak téged, de a páciensedet is megölheti. Erre nem válaszolt semmit, de a figyelmeztetés gyorsan el is halt bánatos pillantásokba és szoknyaigazgatásba; nem ölt meg senkit, és meggyógyította azt, amiről azt mondták, nem lehet meggyógyítani.

Leane olyan reménykedően mosolygott, hogy az már csaknem fájdalmat okozott. Nynaeve egy saját mosollyal ajándékozta meg, elrejtve az egyre növekvő ingerültséget, amit belül érzett. A Sárga ajah és az ő magasztalt tudásuk a gyógyításról, amiért kész lett volna térden állva könyörögni. Többet tud a Gyógyításról, mint bármelyikük!

– Most nagyon figyeljetek! Nem lesz esélyetek, hogy mostanában újra lássatok ilyesmit.

Világosan érezte, hogy csatlakozik valamihez, mikor fókuszált, bár nem tudta volna megmondani, hogy mihez. Más volt, mint Logain esetében – mint ahogy Siuannál is –, de ahogy magában mondogatta, a férfiak és a nők különbözőek. Fény, szerencsém van, hogy ez éppolyan jól működik rajtuk is, mint a férfin. Ez kényelmetlen következtetések egész sorát hozta magával. Mi van, ha bizonyos dolgokat máshogyan kell a férfiaknál és a nőknél meggyógyítani. Talán nem is tud annyival többet a Sárgáknál.

Leane reakciója más volt, mint Siuané. Nem könnyezett. Magához ölelte a saidart, győztesen mosolyogva, majd elengedte azt, de mosolya megmaradt. Majd Nynaeve köré zárta karjait, úgy ölelve őt, hogy bordái megroppantak, és azt suttogta:

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm – újra és újra.

Mormolás erősödött meg a Sárgák irányából, és felkészült rá, hogy sütkérezzen dicséretükben. Méltóságteljesen fogja fogadni bocsánatkérésüket. Aztán meghallotta, miről beszélnek.

– ...Tüzet és Földet használt, mintha megpróbálna lyukat fúrni egy kőbe. – Ezt Dagdara mondta.

– Egy gyengédebb érintés jobb lenne – értett vele egyet Shanelle.

– ...lássuk csak, a Tűz talán hasznos lehet néhány szívprobléma esetében – mondta Therava, hosszú orrát ütögetve. Beldemaine, egy dundi arafelli, aki ezüst harangocskákat viselt hajában, elgondolkodva bólintott.

– ...ha a Földet a Levegővel kombináljuk, akkor látod...

– ...ha Tüzet szövünk a Vízbe...

– ...ha a Földet összekötjük a Vízzel...

Nynaeve megütközött. Ezek teljesen megfeledkeztek róla! Azt képzelték, hogy jobban tudják majd csinálni azt, amit éppen csak megmutatott nekik.

Myrelle megpaskolta a karját.

– Jól csináltad – mormolta. – Ne aggódj, később majd lesz részed dicséretekben. Pillanatnyilag még mindig nem tértek magukhoz.

Nynaeve hangosan szippantott, de láthatóan egyetlen Sárga sem vette észre.

– Remélem, ez legalább annyit jelent, hogy nem kell többet edényeket súrolnom.

Sheriam hirtelen mozdulattal felé fordult, arcán meglepetés látszott.

– Miért, gyermek, mi adta neked ezt az ötletet? – Még mindig a karjában tartotta Siuant, aki szemét törölgette egy csipkés zsebkendővel és láthatóan szégyellte magát. – Ha bárki megszeghetné azt a szabályt, amelyiket csak akarja, megtehetne bármit, és kibújhatna a büntetés alól csak azért, mert tett valami jót, ami kiegyenlíti ezt, a világ káoszba fulladna.

Nynaeve mélyet sóhajtott. Tudhatta volna.

Nisao lépett ki a többi Sárga közül, megköszörülte torkát és olyan pillantást vetett Nynaeve felé, amit csak vádlónak lehetett értelmezni.

– Gyanítom, ez azt jelenti, hogy újra meg kell szelídítenünk Logaint. – Úgy hangzott, mintha legszívesebben mindent letagadna, ami itt történt.

A többiek elkezdtek bólogatni, majd Carlinya szólalt meg, amivel mintha jéggé fagyasztotta volna a termet.

– Megtehetjük? – Minden szem felé fordult, de ő nyugodtan, hűvösen folytatta. – Ha etikusan nézzük a dolgot, megbízhatunk egy férfiban, aki képes fókuszálni? Egy férfiban, aki más, erre képes férfiakat gyűjt maga köré, miközben ugyanúgy folytatunk mindent, mint eddig, megszelídítjük azokat, akiket találunk? És ha már itt tartunk, milyen hatással lesz Rand al'Thorra, ha megtudja? Ahogy a dolgok állnak, bármennyire aggasztó is legyen jelenléte, ő úgy lát minket, mint akik elkülönültek a Toronytól, és ami még fontosabb, Elaidától és a Piros ajahtól. Ha akár csak egyetlen férfit is megszelídítünk, elveszítjük ezt az elkülönültséget, és soha nem leszünk képesek a Sárkányt a markunkban tartani Elaida ellenében.

Csend borult a teremre, mikor befejezte. Az aes sedai-ok zavartan tekintgettek egymásra, és azok a pillantások, amelyeket Nynaeve irányába vetettek, Nisao előbbi pillantását dicsőítőnek tüntették fel. Nővérek haltak meg, mikor Logaint fogságba ejtették, és ő, még ha biztonságosan le is van árnyékolva, visszaadta neki a képességét, mellyel újra meg kell birkózniuk, és ezzel ráadásul elég kellemetlen helyzetet eredményezett.

– Szerintem menned kellene – szólalt meg Sheriam lágyan. Nynaeve-nek eszébe se jutott vitatkozni. Olyan gyorsan és gondosan pukedlizett, ahogy csak tudott, és megpróbált nem rohanni kifelé menet.

Kint Elayne állt fel a kőlépcsőről.

– Sajnálom, Nynaeve – szólalt meg szoknyáját lesimítva. – Annyira izgatott voltam, mindent kiterítettem Sheriamnak, még mielőtt észrevettem volna, hogy Romanda és Delana is ott van.

– Nem számít – válaszolta Nynaeve keserűen, miközben elindult a zsúfolt utcán. – Előbb vagy utóbb úgyis kiderült volna. – Csak éppen ez nem igazságos. Megtettem valamit, amiről azt mondták, nem lehet megtenni, mégis edényeket kell súrolnom! – Elayne, nem érdekel, mit mondasz; mennünk kell. Carlinya arról beszélt, hogy a „markukban akarják tartani” Randet. Ők se jobbak, mint Elaida. Thom és Juilin szereznek nekünk lovakat, és Birgitte csinálhat, amit akar.

– Azt hiszem, már túl késő – mondta Elayne szerencsétlenül. – A szóbeszéd már elterjedőben van.

Larissa Lyndel és Zerane Ghodar csaptak le Nynaeve-re két ellentétes irányból, akár a héják. Larissa csontos nő volt, akinek simasága csaknem felülmúlta aes sedai kortalanságát. Zerane kissé dundi volt, és olyan gőgös, ami elég lett volna két királynőnek is, de mindkettejük arcára mohó várakozás ült ki. A Sárga ajahhoz tartoztak, bár egyikük sem volt a teremben, mikor meggyógyította Siuant és Leane-t.

– Találkozni szeretnék veled, Nynaeve, hogy mindent újra átvegyünk lépésről lépésre – szólalt meg Larissa, megfogva egyik karját.

– Nynaeve – mondta Zerane, a másik karját megragadva –, lefogadom, hogy száz olyan dologra jönnék rá, amire te nem is gondoltál, ha elég gyakran megismétled a szövedéket.

Salita Toranes, aki teari volt és csaknem olyan sötét bőrű, mint bárki a Tengeri Népből, úgy bukkant fel, mintha a semmiből lépett volna elő.

– Látom, megelőztek. De legyek átkozott, ha hajlandó vagyok sorban várni.

– Én voltam az első, Salita – mondta Zerane határozottan, megerősítve szorítását.

– Én voltam az első – vetette oda Larissa, és ő is erősebben szorított. Nynaeve halálra rémült pillantást vetett Elayne felé, aki együttérzően nézett vissza, és megvonta a vállát. Ezt értette hát Elayne azalatt, hogy túl késő van. Egyetlen éber pillanata sem lesz ezentúl, amikor magára maradhat.

– ...dühös? – mondta éppen Zerane. – Én ötven módot tudok felsorolni ebben a pillanatban, amivel úgy feldühíthetem, hogy még a köveket is megolvasztja.

– Én százat tudok mondani – ellenkezett Larissa. – Meg fogom törni a blokkját, még ha ez is az utolsó dolog, amit ebben az életben teszek.

Magla Daronos tört magának utat vállával a tömegben a csoportig, és ehhez megfelelő vállai voltak. Úgy nézett ki, mintha karddal hadakozott volna, vagy egy kovács kalapácsát emelgette volna.

– Meg akarod törni, Larissa? Nekem már eszembe jutott néhány mód, amivel egyszerűen kiirthatom belőle.

Nynaeve sikoltani szeretett volna.

Siuan alig tudta megállni, hogy ne ölelje újra magához a saidart és csak tartsa, de úgy sejtette, akkor ismét elkezd sírni. Ez sohasem segített. Másrészt pedig az őt körülvevő nők szemében olyannak tűnne, mint egy ostoba novícia magamutogatása. A csodálkozás és öröm minden kifejezése, minden meleg üdvözlés, mintha évekig lett volna távol, balzsamként simogatta, különösen, ha olyanoktól jött, akik a barátai voltak, mielőtt amyrlin lett volna, mielőtt az idő és a kötelesség elválasztotta volna őket egymástól. Lelaine és Delana úgy szorították magukhoz, ahogyan már évek óta nem tették. Csak Moiraine állt közelebb hozzá, az egyetlen, akit meg tudott tartani a stóla megkapása után Leane mellett, és akivel a kötelesség is összetartotta őket.

– Olyan jó, hogy visszakaptunk téged – nevetett Lelaine.

– Annyira jó – mormolta Delana melegen.

Siuan felnevetett, és könnyeket kellett letörölnie arcáról. Fény, mi történt vele? Akkor sírt utoljára ilyen könnyedén, mikor még gyerek volt.

Talán csak az öröm tette, hogy visszakapta a saidart minden melegségével együtt. A Fény tudja, ami történt, az bárkit összezavarna. Soha nem mert arról álmodozni, hogy ez a nap még eljöhet, és most, hogy itt volt, semmi harag nem maradt benne ezekkel a nőkkel szemben, hideg távolságtartásuk miatt, vagy amiatt, hogy folyton emlékeztették helyére. A határvonal az aes sedai-ok és a nem aes sedai-ok között világos volt – kitartott emellett, mielőtt elcsendesítették volna, és most is, hogy újra közéjük tartozott –, és tisztában volt vele, hogyan kell bánni egy elcsendesített nővel a saját, és a fókuszálni tudók jól felfogott érdekében. Ezzel meg kellett birkóznia. Milyen különös, hogy soha többet nem fog ilyesmi történni vele.

Szeme sarkából megpillantotta Gareth Bryne-t, aki a terem oldalán futó lépcsőn jött felfelé.

– Bocsássatok meg egy pillanatra – mondta, és a férfi után sietett. Még a sietség is azt jelentette, hogy minden második lépcsőn meg kellett állnia, hogy fogadja a gratulációkat, így nem is érte utol, csak mikor a második emeleti folyosón sétált már végig. Elé rohant, és megállt a férfi előtt. Nagyrészt szürke haját szél kuszálta össze, szögletes arcát és viseltes, sárgásbarna kabátját por borította. Olyan szilárdnak tűnt, akár egy szikla.

Egy papírköteget felemelve, a férfi csak annyit mondott:

– Le kell ezt tennem, Siuan – és megpróbálta kikerülni.

A nő megmozdult, hogy elállja útját.

– Meggyógyítottak. Újra tudok fókuszálni.

A férfi bólintott; csak bólintott!

– Hallottam, ahogy erről beszéltek. Gondolom, ez azt jelenti, hogy mostantól tisztára fogod fókuszálni az ingeimet. Talán akkor mostantól valóban tiszták lesznek. Már megbántam, hogy olyan könnyen elengedtem Mint.

Siuan a férfira bámult. Gareth nem volt ostoba. Miért tesz mégis úgy, mintha nem értené.

– Újra aes sedai vagyok. Tényleg azt várod, hogy egy aes sedai gondoskodjon a szennyesedről?

Hogy megmutassa, hogy hol a helye, magához ölelte a saidart – a sokáig hiányolt édesség olyan csodálatos volt, hogy megborzongott –, és a Levegő fonataiba burkolta és megemelte. Megpróbálta megemelni. Megütközve jobban húzta, erősebben próbálkozott, míg az édesség úgy remegett, mintha ezerfelől rángatnák. A férfi csizmája nem hagyta el a padlót.

Lehetetlen volt. Valójában persze, valami felemelésének egyszerű tevékenysége az egyik legnehezebb volt, amit fókuszálni lehetett, de korábban csaknem a háromszorosát tudta megemelni a saját súlyának.

– Ez most lenyűgözésnek szántad – kérdezte Bryne nyugodtan –, vagy meg akartál ijeszteni? Sheriam és a barátai szavukat adták, a Csarnok a szavát adta, és ami még fontosabb, te is a szavadat adtad. Akkor se engedném, hogy meglépj tőlem, ha újra amyrlin lennél. Most hagyd abba, bármit is csináltál, vagy ha kiszabadulok, a térdemre fektetlek és elverlek a gyerekes viselkedésedért. Ritkán vagy gyerekes, tehát ne hidd, hogy hagyom, hogy most elkezdd.

Csaknem elkábulva elengedte a Forrást. Nem a fenyegetés miatt – nem mintha nem lett volna rá képes, megtette már korábban is, csak nem emiatt – és nem attól a megrázkódtatástól, hogy nem tudta a férfit felemelni. Könnyek akartak kitörni belőle, akár egy szökőkútból, és azt hitte, ha elengedi a saidart, talán megállíthatja őket. Néhány azonban mégis lepergett arcán, bármilyen erősen pislogott.

Gareth kezébe vette arcát, mielőtt a nőben tudatosult volna, hogy egyáltalán megmozdult.

– A Fényre, te nő, csak azt ne mond, hogy rád ijesztettem. Azt hittem, még az se rémíthetne meg téged, ha egy leopárdokkal teli lyukba dobnának.

– Nem ijedtem meg – mondta határozottan. Nagyszerű, még mindig tud hazudni. Könnyek akartak újra kitörni belőle.

– Ki kell találnunk valamilyen módot, hogy ne ugorjunk egymás torkának minden alkalommal – szólalt meg a férfi csendesen.

– Nincs ok arra, hogy bármit is kitaláljunk. – Ki fognak törni. Kitörnek. Ó Fény, ne engedd, hogy a férfi is lássa. – Csak hagyj magamra, kérlek. Kérlek, csak menj innen. – Csodák csodájára a férfi csak egyetlen pillanatig habozott, mielőtt tette volna, amit mondott neki.

A távolodó csizmák zajával háta mögött sikerült elérnie a másik folyosó sarkáig, mielőtt a gát megtört volna, és ő szánalmasan zokogva térdre esett. Most már tudta, miért van ez. Alric, az őrzője. A halott őrzője, akit akkor gyilkoltak meg, mikor őt bezárták. Tudott hazudni – a Három Eskü nem tért vissza –, de a kötésből, mely húsát a férfi húsához, elméjét a férfi elméjéhez kötötte, valami visszajött. A halálának fájdalma, melyet először elfedett az, amit Elaida akart tenni, majd pedig az elcsendesítés kiégetett belőle, az a fájdalom most teljesen kitöltötte. A falnak támaszkodva bömbölt, és végtelenül hálás volt, hogy Gareth nem látja. Nincs időm arra, hogy szerelmes legyek, a fene vinné el!

A gondolat olyan hatással volt rá, mintha egy vödörnyi hideg víz zúdult volna az arcába. A fájdalom megmaradt, de könnyei elapadtak és lábra kászálódott. Szerelem? Ez olyan lehetetlen volt, mint... mint... Semmit nem tudott kigondolni, ami elég lehetetlen volt. A férfi volt lehetetlen!

Hirtelen észrevette, hogy Leane alig két lépésre áll tőle, őt figyelve. Siuan megpróbálta letörölni a könnyek nyomát az arcáról, majd feladta. Leane arcán csak együttérzést látott.

– Hogyan tudtad elviselni Anjen... halálát, Leane? – Ez már volt vagy tizenöt éve.

– Sírtam – mondta Leane. – Egy hónapig napközben magamban tartottam, majd éjszakánként lucskosra zokogtam az ágyamat. Aztán pedig darabokra szaggattam a lepedőmet. Három hónappal később még mindig figyelmeztetés nélkül könnyek gyűltek a szemembe. Több mint egy év telt el, míg már nem fájt többé. Ezért nem kötöttem azóta senkit sem magamhoz. Nem hiszem, hogy ezt még egyszer túl tudnám élni. El fog múlni, Siuan. – Valahogyan sikerült egy huncut mosollyal előhozakodnia. – Most azt hiszem, már két vagy három őrzővel is el tudnék bánni, ha nem mindjárt néggyel.

Siuan bólintott. Éjjel is tud sírni. Ami az átkozott Gareth Bryne-t illeti... Nincs itt semmi „ami őt illeti”! Semmi!

– Gondolod, hogy készen állnak? – Csak pillanatokig tudtak egymással beszélni odalenn. Ezt a csapást gyorsan kell kiosztaniuk vagy már egyáltalán nem lesz rá lehetőségük.

– Talán. Nem volt sok időm. És óvatosnak kellett lennem. – Leane szünetet tartott. – Biztos vagy benne, hogy ezt végig akarod csinálni, Siuan? Mindent megváltoztat, amiért eddig dolgoztunk, és akkor még nem is említettem... Nem vagyok olyan erős, mint amilyen voltam, Siuan, mint ahogyan te sem. A legtöbb itteni nő jobban tud fókuszálni, mint bármelyikünk. Fény, szerintem még a beavatottak közül is jobbak néhányan, nem is beszélve Elayne-ről és Nynaeve-ről.

– Tudom – mondta Siuan. – Meg kell kockáztatnia. – A másik terv csak szükségmegoldás volt, mivel többé már nem volt aes sedai. De most újra aes sedai, akit úgy távolítottak el, hogy nem kielégítően alkalmazták a Torony törvényeit. Ha újra aes sedai, nem lehet-e újra amyrlin is?

Kihúzta vállát, majd lement a többiekhez, hogy megvívja csatáját a Csarnokkal.

Ágyában fekve Elayne elnyomott egy ásítást, és visszatért a krémhez, melyet Leane adott neki, hogy kezét kenegesse vele. Úgy tűnt, hogy használ; legalábbis lágyabbnak érezte bőrét. Egy éjszakai szellő szökött be az ablakon, pislákolásra késztetve az egyetlen gyertyát. Ha ez egyáltalán lehetséges, a levegő a szobában csak még melegebb lett.

Nynaeve vágtatott be, becsapta az ajtót maga mögött, majd keresztben az ágyára vetette magát, és Elayne-t bámulta.

– Magla a legaljasabb, leggyűlöletesebb, legalantasabb nő a világon. Nem, Larissa az. Nem is, Romanda az.

– Ezt úgy veszem, hogy eléggé feldühítettek ahhoz, hogy tudj fókuszálni. – Nynaeve felmordult a lehető leggonoszabb arckifejezéssel, és Elayne gyorsan újra megszólalt. – Hányuknak mutattad be? Régóta várlak már. Figyeltelek vacsoránál, de nem jelentél meg.

– Egy tekercset kaptam vacsorára – morogta Nynaeve. – Egyetlen tekercset! Mindegyiküknek megmutattam, Salidar valamennyi Sárgájának. De nem elégedettek. Egyenként akarnak engem. Egymás utáni időpontokban kell találkoznom velük. Larissához megyek holnap reggel – reggeli előtt! –, rögtön utána Zerane jön, aztán... A fejem felett beszélték meg, hogyan dühítsenek fel, mintha ott sem lennék! – Felemelte fejét az ágyhuzatról, űzötten nézett a lányra. – Elayne, azon versenyeznek, ki tudja megtörni a blokkomat. Olyanok, mint a kölykök, akik megpróbálnak elkapni egy zsíros disznót ünnepnapon, és én vagyok a disznó!

Elayne ásítva odaadta Nynaeve-nek a kézkrémes dobozt, és egy pillanattal később Nynaeve megfordult és elkezdte beledörzsölni bőrébe. Nynaeve-nek is súrolnia kellett az edényeket.

– Sajnálom, hogy nem tettem napokkal ezelőtt azt, amit mondtál, Nynaeve. Álcát szőhettünk volna, amilyen Moghediené és egyenesen kisétálhattunk volna mindenki mellett. – Nynaeve keze leállt. – Mi a baj, Nynaeve?

– Erre soha nem gondoltam. Erre soha nem gondoltam!

– Nem? Azt hittem, eszedbe jutott. Hiszen végül is te tanultad meg először.

– Megpróbáltam még csak nem is gondolni arra, amit nem mondhatunk el a nővéreknek. – Nynaeve hangja olyan sima volt, mint a jég, és ugyanolyan hideg és kemény is. – És most már túl késő. Akkor is túl fáradt lennék a fókuszáláshoz, ha felgyújtanád a hajamat, és túl fáradt is leszek hozzá mindörökre. Az egyetlen ok, ami miatt ma engedtek elmenni, az az volt, hogy nem tudtam elérni a saidart, még akkor sem, mikor Nisao... – Megrázkódott, majd kezei újra mozogni kezdtek, folytatva a krém elsimítását.

Elayne megengedett magának egy apró, megkönnyebbült sóhajt. Ő is fáradt volt. Ha elismered, hogy tévedtél, attól a többiek mindig jobban érzik magukat, de ő nem arra gondolt, hogy saidart használjanak az álcájukhoz. Elsősorban attól félt, hogy Nynaeve így tenne. Itt legalább rajta tarthatják a szemüket a salidari aes sedai-okon, és talán üzenhetnek Randnek Egwene-en keresztül, ha egyszer visszatér Tel'aran'rhiodba. A legrosszabb esetben van némi befolyásuk Siuanon és Leane-n keresztül.

Mintha gondolataival megidézte volna őket, az ajtó feltárult és épp azok a nők léptek be. Leane egy fatálcát hozott, melyre kenyeret, egy tányér levest, egy piros agyagbögrét és egy fehér zománcos kancsót helyeztek. Még egy zöld levelű ágacska is volt ott egy apró vázában.

– Siuan és én úgy gondoltuk, éhes lehetsz, Nynaeve. Úgy hallottam, a Sárgák keményen megdolgoztattak.

Elayne nem volt biztos benne, hogy fel kell állnia vagy sem. Csak Siuan és Leane volt, de újra aes sedai-ok voltak. Legalábbis ő úgy gondolta, hogy azok. A két nő azzal döntötte el a problémát, hogy leültek, Siuan Elayne ágyának lábánál, míg Leane Nynaeve-ére. Nynaeve gyanakvóan méregette mindkettejüket, mielőtt hátát a falnak vetve felült volna, és térdére vette a tálcát.

– Hallottam pletykákat arról, hogy felszólaltál a Csarnok előtt, Siuan – szólalt meg Elayne óvatosan. – Pukedliznünk kellett volna?

– Arra gondolsz, te lány, hogy újra aes sedai-ok vagyunk-e? Azok vagyunk. Úgy vitatkoztak, mint a halaskofák, de legalább ennyit megadtak nekünk. – Siuan pillantást cserélt Leane-vel, és Siuan arca enyhén elvörösödött. Elayne úgy sejtette, soha nem fogja megtudni, mi volt az, amit viszont nem adtak meg nekik.

– Myrelle volt olyan kedves, hogy megkeresett engem és tudatta velem – szólalt meg Leane a pillanatnyi csendben. – Azt hiszem, Zöldet fogok választani.

Nynaeve fulladozni kezdett tányérja felett.

– Micsoda? Megváltoztathatod az ajahodat?

– Nem, ezt nem teheted meg – válaszolt Siuan. – De a Csarnok úgy döntött, hogy bár újra aes sedai-ok vagyunk, egy ideig nem voltunk azok. És mivel ragaszkodnak ahhoz, hogy eltávolításunk törvényesen történt, minden kötelékünk, kapcsolatunk, szövetségünk és rangunk megszűnt. – Hangja elég keserű volt ahhoz, hogy még a szőlőt is megsavanyítsa. – Holnap megkérdezem a Kékeket, hogy befogadnak-e maguk közé. Még soha nem hallottam olyasmit, hogy egy ajah valakit visszautasított volna – attól a pillanattól kezdve, hogy beavatottá emelnek, a megfelelő ajahhoz irányítanak, akár tudsz róla, akár nem –, de ahogy a dolgok állnak, ez most megváltozhat. Nem lennék teljesen meglepve, ha bevágnák az ajtót az orrom előtt.

– Hogyan állnak a dolgok? – kérdezte Elayne. Valami más is volt még itt. Siuan zsarnokoskodik, ösztökél, kényszerít; de nem hoz neked levest, ül az ágyadra és viselkedik a barátodként. – Azt hittem, minden olyan nagyszerűen alakul, ahogyan csak remélni lehetett. – Nynaeve-nek sikerült olyan pillantást vetnie rá, amely egyszerre volt kételkedő és megkínzott. Nos, Nynaeve-nek tudnia kell, hogyan értette, amit mondott.

Siuan megfordult, hogy a szemébe nézhessen, de Nynaeve-et sem tévesztette szem elől.

– Elmentem Logain háza mellett. Hat nővér tartja fenn a pajzsot, mely elszigeteli, mint akkor, amikor fogságba ejtettük. Megpróbált kitörni, mikor tudomására jutott, hogy tudjuk, hogy meggyógyították, és azt mondják, ha a nővérek csak öten lettek volna, sikerült volna neki. Ugyanolyan erős, mint azelőtt volt, vagy legalábbis nagyon közel van hozza. Én nem. És Leane sem. Azt akarom, hogy újra próbáld meg, Nynaeve.

– Tudtam! – Nynaeve lecsapta kanalát a tálcára. – Tudtam, hogy van valami szándékotok ezzel. Nos, túl fáradt vagyok a fókuszáláshoz, de nem számítana, ha nem lennék az. Nem lehet meggyógyítani azt, amit egyszer már meggyógyítottak. Tűnjetek el innen, és vigyétek magatokkal ezt a szörnyű ízű levest is! – A szörnyű ízű levesnek már a fele sem volt meg, és az a tányér meglehetősen nagy volt.

– Tudom, hogy ez nem működhet! – vágott vissza Siuan. – És ma reggel még azt is tudtam, hogy a lecsendesítést nem lehet meggyógyítani!

– Egy pillanat, Siuan – vetette közbe Leane. – Nynaeve, tisztában vagy azzal, mit kockáztattunk azzal, hogy idejöttünk hozzád? Ez a ház nem valami sikátorban áll, ahol az íjász barátod áll őrt az ajtó előtt; az egész házban nők vannak, akiknek van szemük, hogy lássanak, és nyelvük, hogy beszéljenek. Ha kiderül, hogy Siuan és én valakivel összejátszunk – akár mától tíz évre –, nyugodtan mondhatom, hogy aes sedai-okra is róható ki büntetés, és mi gyakorlatilag azonnal egy farmon találjuk magunkat, ahol káposztát kapálhatunk, míg bele nem őszülünk. Azért jöttünk, amit értünk tettél, hogy újra kezdjük az egészet.

– Miért nem mentetek valamelyik Sárgához? – kérdezte Elayne. – Legtöbbjük most már épp annyit tud erről, mint Nynaeve. – Nynaeve felháborodottan meredt a kanalára. Szörnyű ízű?

Siuan és Leane pillantást váltottak, végül Siuan vonakodva megszólalt.

– Ha egy nővérhez fordulunk, előbb vagy utóbb mindenki értesül róla. Ha Nynaeve sikerrel jár, akkor később talán az, aki ma lemérte képességeinket, azt fogja hinni, hogy tévedett. Állítólag minden nővér egyenrangú, és léteztek olyan amyrlinek, akik épp csak annyira tudtak fókuszálni, hogy kiérdemelték az aes sedai nevet, de az amyrlinektől és az ajahok vezetőitől eltekintve, ha valaki erősebb a Hatalomban, mint te, akkor a szokás szerint meg kell hajolnod akarata előtt.

– Nem értem – mondta Elayne. Erről még nem igazán hallott; a hierarchia értelmesnek tűnt, de gyanította, hogy ezt majd csak akkor fogja igazán megtanulni, ha már aes sedai lett. Különböző utakon már elég utalást hallott ahhoz, hogy sejtse, a valódi tanulás csak azután kezdődik el, hogy valaki felöltheti a stólát. – Ha Nynaeve-nek sikerülne újra meggyógyítani benneteket, akkor erősebbek lennétek?

Leane megrázta a fejét.

– Eddig még senkit sem gyógyítottak meg az elcsendesítés után. Talán a többiek ezt úgy látják, mondjuk így, mintha vadak lennénk. Ez kicsit lejjebb helyez el téged, mint ahol az erőd alapján állnod kellene. Talán az, hogy gyengébbek lettünk, jelent valamit. Ha Nynaeve nem tudott bennünket teljesen meggyógyítani az első alkalommal, akkor most talán csak kétharmad olyan erőssé tud tenni minket, mint azelőtt, vagy éppen csak feleannyira. Már ez is jobb lenne, mint a jelenlegi helyzet, bár még akkor is a legtöbben ugyanolyan erősek lennének, mint mi, és sokan még erősebbek. – Elayne még zavartabban bámult rájuk, mint az előbb. Nynaeve pedig úgy nézett ki, mintha fejbe verték volna.

– Minden erre megy ki – jelentette ki Siuan. – Ki tanult gyorsabban, ki töltötte el a legkevesebb időt novíciaként és beavatottként. Nagyon sok árnyalata van a dolognak. Nem tudod pontosan megmondani, hogy ki mennyire erős. Két nő tűnhet csaknem azonos erejűnek, és talán azok is, bár lehet, hogy nem, de az egyetlen mód ennek eldöntésére egy párbaj lenne, és a Fény legyen áldott, mi azért efölött állunk. Ha Nynaeve nem tudja visszaállítani a teljes erőnket, azt kockáztatjuk, hogy nagyon alacsonyan állunk majd a rangsorban.

Leane folytatta újra.

– A hierarchiát nem arra szánták, hogy a mindennapi életen kívül bármit is befolyásoljon, de mégis így van. Egy tanácsnak, amelyet egy magasabb rangútól kapsz, nagyobb súlya van, mint annak, melyet egy alacsonyabb rangú ad neked. Nem érdekes, hogy miért lettünk elcsendesítve. Eddig semmilyen rangunk nem volt; kizárólag az érdemeink alapján mérlegeltek minket. Ez pedig nem lesz így jó.

– Értem – mondta Elayne alig hallhatóan. Nem csoda, hogy az emberek azt hiszik, az aes sedai-ok is játsszák a Házak Játékát! Mellettük a Daes Dae'mar egyszerűnek tűnt.

– Jó látni, hogy a Gyógyítás, amelyet valakin végrehajtottál, neki több gondot okoz, mint nekem – zsörtölődött Nynaeve. A tányér aljára bámult, felsóhajtott, majd az utolsó cseppet is kitörölte egy kenyérdarabbal.

Siuan arca elsötétült, de sikerült uralkodnia hangján.

– Mint láthatod, mi kiteregettük a lapjainkat. És nem csak azért, hogy meggyőzzünk arról, hogy újra próbáld meg rajtunk a Gyógyítást. Visszaadtad nekem... az életemet. Ez ilyen egyszerű. Persze tudom, hogy nem voltam halott, de csaknem egyenértékű ezzel az, ami velem történt. Így Leane-vel újra akarjuk kezdeni. Barátok lehetünk, ha akarjátok. Ha nem, akkor legalább egy csónakban evező matrózok.

– Barátok – mondta Elayne. – A barátok számomra sokkal jobban hangzik. – Leane rámosolygott, de ő és Siuan még mindig Nynaeve-et figyelték.

Nynaeve egyikről a másikra nézett.

– Elayne már kérdezett egyszer, így nekem is lenne egy kérdésem. Mit tudott meg Sheriam és a többiek tegnap éjjel a Tudós Asszonyoktól? Ne mondd azt, hogy nem tudod, Siuan. Ahogy én a dolgokat látom, azt is tudod, hogy mit gondolnak, alig egy órával azután, hogy eszükbe jutott.

Siuan akaratosan összeszorította száját: azok a sötétkék szemek mintha meg akarták volna félemlíteni. Hirtelen felkiáltott, és elkezdte dörzsölni a bokáját.

– Mondd meg nekik – mondta Leane, visszahúzva lábát –, vagy én teszem meg. Mindent, Siuan.

Leane-re bámulva Siuan felfújta magát, míg Elayne már-már azt hitte, szét fog robbanni, de aztán pillantása Nynaeve-re siklott, és újra leeresztett. A szavak úgy jöttek ki belőle, mintha harapófogóval rángatnák, de legalább beszélt.

– Elaida küldöttsége elérte Cairhient. Rand találkozott velük, de láthatóan játszadozni próbált velük. Legalábbis, reméljük, hogy ezt tette. Sheriam és a többiek nagyon elégedettek magukkal, mert most az egyszer végre sikerült nem ostobának tűnniük a Tudós Asszonyok előtt. És Egwene ott lesz a következő találkozón. – Úgy tűnt, mintha az utolsó mondatot mondaná leginkább kelletlenül.

Nynaeve felderült, kihúzta magát ültében.

– Egwene? Ó, hiszen ez csodálatos! Szóval végre egyszer nem látszottak ostobának. Már félig csodálkoztam is, miért nincsenek itt, hogy újabb információkat húzzanak ki belőlünk. – Ferdén Siuanra pillantott, de még ez a pillantás is vidámnak tűnt. – Azt mondtad, egy csónak? Ki a kapitánya?

– Én vagyok az, te hitvány kis... – Leane megköszörülte torkát, és Siuan mély levegőt vett. – Legyen megosztott csónak, egyenrangú részekkel. De valakinek kormányoznia kell – tette hozzá, mikor Nynaeve mosolyogni kezdett –, és az én leszek.

– Rendben – felelte Nynaeve egy hosszú pillanattal később. Újabb habozás következett, miközben kanalát babrálta, majd olyan bizonytalan hangon szólalt meg, hogy Elayne legszívesebben tehetetlenül felemelte volna a kezét. – Van valamilyen esély arra, hogy ki tudtok hozni engem – minket – a konyhából? – A két nő arcát tekintve nem tűntek idősebbnek Nynaeve-nél, de hosszú ideig voltak aes sedai-ok és most tekintetük is az aes sedai-okéra emlékeztetett. Nynaeve sokkal határozottabban nézett szembe velük, mint amennyire Elayne önmagát képesnek tartotta volna – épp csak egy kicsit pislogott –, de nem lepődött meg, mikor végül a nő azt mormolta: – Gondolom, nem.

– Most mennünk kell – mondta Siuan, majd felállt. – Ha ez számít valamit, Leane alábecsülte a felfedezés árát. Mi lennénk az első aes sedai-ok, akiket nyilvánosan megnyúznak, és én már csaknem az első vagyok, aki az is akar lenni.

Elayne meglepetésére, Leane lehajolt, hogy megölelje, azt suttogva: „barátok”. Elayne melegen viszonozta az ölelést és a szót.

Leane megölelte Nynaeve-et is, valamit mormolva, amit Elayne nem hallott, majd Siuan is így tett, „köszönömöt” dörmögve, mely nyersnek és vonakodónak hangzott.

Legalábbis számára így hangzott, de mikor végre távoztak, Nynaeve megszólalt.

– Csaknem elsírta magát, Elayne. Talán tényleg mindent úgy gondolt, ahogyan mondta. Azt hiszem, megpróbálhatnék kedvesebben viselkedni vele szemben. – Felsóhajtott, ami ásításba ment át, tompán mormolva: – Különösen, mivel újra aes sedai – és ezzel a mondattal álomba is zuhant, miközben a tálca még mindig ott pihent a térdén.

Kezével elrejtve saját ásítását, Elayne felkelt, és mindent gondosan elpakolt, a tálcát pedig becsúsztatta az ágy alá. Beletelt egy kis időbe, míg Nynaeve-ről le tudta rángatni a ruháját, és kényelmesebben elhelyezte az ágyban, de még ez sem ébresztette fel a másik nőt. A maga részéről Elayne, miután elfújta a gyertyát és felverte párnáját, ébren feküdt, a sötétbe bámulva és gondolkodva. Rand megpróbált megbirkózni az aes sedai-okkal, akiket Elaida küldött hozzá? Élve megeszik.

Csaknem azt kívánta, bárcsak beleegyezett volna Nynaeve javaslatába, mikor még lehetősége lett volna erre. Ő át tudná vezetni minden csapdán, amit állítanak neki – Thom sokat hozzátett ahhoz, amit még az anyjától tanult –, és a férfi hallgatna rá. Emellett így magához is tudná kötni. Végül is, nem várt a stólára, hogy magához kösse Birgittét, akkor miért várna Randdel?

Megfordult, majd mélyen párnájába fúrta fejét. Várnia kell. A férfi Caemlynben van, nem Salidarban. Várjunk csak, Siuan azt mondta, Cairhienben. Hogyan...? Túl fáradt volt ehhez; a gondolat elsodródott. Siuan. Siuan még mindig titkol valamit, ebben biztos volt.

Végül elaludt, és álmodott, egy csónakról, melyben Leane flörtölt egy férfival az orrban, akinek arca minden alkalommal megváltozott, mikor Elayne ránézett. A kormánynál Nynaeve és Siuan küzdöttek egymással, mindketten megpróbálták más irányba kormányozni a csónakot – míg Elayne fel nem állt, és át nem vette az irányítást. Egy kapitány, aki titkolózik, elég indok egy lázadásra, ha arra van szükség.

Reggel Siuan és Leane visszatértek, még mielőtt Nynaeve kinyitotta volna a szemét, és ez több mint elég volt arra, hogy olyan dühös legyen, hogy tudjon fókuszálni. Bár nem volt jó semmire. Amit már meggyógyítottak, azt nem lehet újra meggyógyítani.

– Megteszem, ami tőlem telik, Siuan – mondta Delana előrehajolva, hogy megpaskolja a másik nő kezét. Kettesben voltak a nappaliban, a köztük lévő asztalon álló teáscsészék érintetlenül álltak.

Siuan felsóhajtott, és csüggedtnek tűnt. Bár Delana nem tudta, mit várt a Csarnok előtti kitörése után. Kora reggeli fény sütött be az ablakon és a reggelire gondolt, amelyet kihagyott, de hát Siuanról volt szó. A helyzet zavaró volt, és Delana nem szerette, ha zavarba hozták. Kényszerítette magát, hogy ne lássa ennek a nőnek az arcában a régi barátot – nem volt nehéz dolga, hiszen semmiben sem hasonlított arra a Siuan Sanche-ra, akire Delana emlékezett, bármilyen életkorban idézte maga elé –, de az, hogy Siuant fiatalon és csinosan kellett viszontlátnia, csak az első megrázkódtatást jelentette. A második akkor érte, mikor Siuan még napfelkelte előtt megjelent a küszöbén, és segítséget kért; Siuan soha nem kért segítséget. És akkor még ott volt a legnagyobb megrázkódtatás, amely minden alkalommal újra elsöpörte, amikor találkoztak, mióta az al'Meara nevű nőszemély véghezvitte ezt a lehetetlen csodáját. Erősebb volt, mint Siuan, sokkal erősebb; a különbség korábban mindig a másik irányba dőlt el; Siuan már akkor átvette a vezető szerepet, mikor még novíciák voltak, majd beavatottak. Mégis, Siuan volt, és felindult, de Delana nem ilyennek emlékezett rá. Siuan lehetett felindult, de soha nem hagyta, hogy ezt te is lásd. Elszomorította, hogy nem tehet többet ezért a nőért, akivel valaha mézes süteményeket csentek el, és aki nem is egyszer elviselte helyette a szidás szégyenét, olyan bűnökért, amelyekben mindketten benne voltak.

– Siuan, legfeljebb ennyit tudok tenni. Romanda több mint boldog lenne, ha a Csarnok kezébe kaparinthatná azokat az álom ter'angrealokat. Nincs elég Ülnöke ahhoz, hogy ezt véghezvihesse, de ha Sheriam azt hiszi, hogy mégis van, és azt gondolja, hogy te felhasználtad a befolyásodat nálam és Lelaine-nél, hogy ezt megakadályozd, akkor nem utasíthat el téged. Tudom, hogy Lelaine bele fog egyezni. De el nem tudom képzelni, miért akarsz találkozni azokkal az aiel nőkkel. Romanda úgy mosolyog, mint egy éléskamrába szabadult macska, minden alkalommal, amikor Sheriam a találkozások után indulatosan fel-alá sétál. A te vérmérsékleteddel valószínűleg fel fogsz robbantani valamit. – Micsoda változás. Régen nem jutott volna eszébe megemlíteni Siuan vérmérsékletét, most pedig gondolkodás nélkül megteszi.

Siuan csüggedt arcán felvillant egy mosoly.

– Azt reméltem, hogy majd valami ehhez hasonlót teszel. Beszélek Lelaine-nel. És Janyával; azt hiszem, Janya segíteni fog. Te pedig gondoskodj róla, nehogy Romanda valóban megtegye azt, amiről beszéltünk. Ha jól tudom, Sheriam legalább látszatra megtanulta már, hogyan kell ezekkel az aielekkel bánni. Attól félek, Romandának mindent elölről kellene kezdenie. Ez persze nem fontos a Csarnok számára, de én sem igyekeznék találkozni velük, ha mindenki ilyen ideges tőlük.

Delana magában tartotta mosolyát míg kikísérte Siuant a lépcsőhöz és egy öleléssel elbúcsúzott tőle. A Csarnok számára valóban nagyon fontos, hogy békés kapcsolatot tartsanak fenn a Tudós Asszonyokkal, bár erről Siuan nem tudhatott. Figyelte, ahogy Siuan végigsiet az utcán, mielőtt visszatért volna a házba. Úgy tűnik, mostantól övé a védelmező szerepe. Remélte, hogy ugyanolyan jól végzi majd a dolgát, mint a barátnője tette annak idején.

A tea még mindig meleg volt, és elhatározta, hogy elküldi Miesát, a szolgálólányát tésztatekercsért és gyümölcsért, de mikor gyenge kopogást hallott a bejárati ajtó felől, nem Miesa érkezett meg, hanem Lucilde, azon novíciák egyike, akiket a Toronyból hoztak magukkal.

A hórihorgas lány idegesen pukedlizett, de Lucilde mindig ideges volt.

– Delana sedai? Egy nő érkezett ma reggel, és Anaiya sedai azt mondta, hozzád kell őt vezetnem? A neve Halima Saranov? Azt mondja, ismer téged?

Delana kinyitotta a száját, hogy megmondja, soha nem hallott egyetlen Halima Saranovról sem, mikor egy nő jelent meg az ajtóban. Delana dühösen megdermedt. A nő egyszerre látszott légiesnek és érzékinek, sötétszürke lovaglóruháját képtelenül szűkre szabták; fényes, fekete haj keretezte zöld szemű arcát, melynek láttán valószínűleg minden férfi, aki csak megpillantotta, szájtátva bámult. De természetesen nem emiatt dermedt meg Delana. A nő maga mellett tartotta kezét, de hüvelykujját keményen első két ujja közé szorította. Delana soha nem hitte volna, hogy ezt valaha olyan nőtől fogja látni, aki nem visel stólát, és ez a Halima Saranov még csak fókuszálni sem tudott. Elég közel volt ahhoz, hogy ebben biztos legyen.

– Igen – szólalt meg Delana –, valóban emlékszem rá. Hagyj minket magunkra, Lucilde. És, gyermekem, próbálj meg emlékezni arra, hogy nem minden mondat kérdés. – Lucilde olyan gyors és mély pukedlit mutatott be, hogy csaknem elesett. Más körülmények között Delana felsóhajtott volna; soha nem tudott jól bánni a novíciákkal, bár nem értette, miért.

Még mielőtt a novícia elhagyhatta a szobát, Halima odalibegett a székhez, melyben korábban Siuan ült, és invitálás nélkül helyet foglalt. Felemelte az egyik érintetlen csészét, keresztbe vetette lábát, és belekortyolt, a perem felett Delanát figyelve.

Delana kemény tekintettel méregette.

– Mit képzelsz, ki vagy te, asszony? Bármilyen magasnak is hiszed a rangodat, nem állhatsz magasabban, mint egy aes sedai. És hol tanultad meg a jelet? – Talán első alkalommal életében a kemény tekintet semmit sem váltott ki.

Halima gúnyosan mosolygott.

– Talán valóban azt hiszed, hogy ez a titok a... mondjuk úgy, sötétebb ajah titka? Ami a rangodat illeti, nagyon is jól tudod, hogy adja bár egy koldus ezt a sajátos jelet, neked engedelmeskedned kellene neki. Az én történetem a következő: egy ideig Cabriana Mecandes társaságában utaztam, aki Kék nővér volt. Sajnálatos módon Cabriana leesett a lováról és meghalt, az őrzője pedig ezután egyszerűen nem volt hajlandó enni, így követte a halálba. – Halima elmosolyodott, mintha azt kérdezné, tudja-e őt követni Delana. – Cabriana és én sokat beszélgettünk, mielőtt meghalt volna, és ő mesélt nekem Salidarról. Sok mindent elárult arról is, mit tervez veletek kapcsolatban a Fehér Torony. És az Újjászületett Sárkánnyal kapcsolatban. – Újabb mosoly, fehér fogak gyors felvillanása, majd visszatért a teájához és a nő figyeléséhez.

Delana soha nem volt az a fajta, aki könnyen feladta volna. Már lehordott királyokat is, hogy békét tartsanak, mikor háborúzni akartak, megragadta már királynők nyakát, hogy aláírjanak egyezményeket, melyeket alá kellett írni. Valóban engedelmeskednie kellene annak a feltételezett koldusnak, ha azt a sajátos jelet adja és a helyes dolgokat mondja, de Halima keze a Fekete ajah tagjaként azonosította őt, ami pedig egyértelműen nem lehetett. Talán ez volt a nő egyetlen eszköze arra, hogy Delana felismerje, és talán meg akarta mutatni rejtett tudását is. Delana nem kedvelte ezt a Halimát.

– És gyanítom, nekem kell elérnem, hogy a Csarnok elhiggye ezeket az információkat – mondta mogorván. – Nem jelenthet problémát, ha eleget tudsz Cabrianáról, hogy alátámaszd a mesédet. Ebben nem tudok segíteni; soha nem találkoztam vele kettőnél többször. Úgy sejtem, nincs esély arra, hogy feltűnjön itt, hogy tönkretegye a történetedet, igaz?

– Erre semmi esély. – Újra az a gyors, gúnyos mosoly. – És kívülről tudom Cabriana teljes életét. Olyan dolgokat is tudok, amiket ő maga rég elfelejtett.

Delana erre csak bólintott. Nővérek meggyilkolása mindig sajnálatos volt, de aminek meg kell lennie, annak meg kell lennie.

– Akkor nem látok semmilyen problémát. A Csarnok vendégeként fog fogadni téged, és el tudom érni, hogy meghallgassanak.

– A vendég nem egészen az, amit én terveztem. Valami jóval maradandóbbra gondoltam. A titkárnőd, vagy ami még jobb, a társad. Biztosnak kell lennem abban, hogy ez a te Csarnokod jó kezekben van. Ezen a Cabrianás mesén túl időről időre utasításaim lesznek számodra.

– Most pedig hallgass ide! Én...!

Halima félbeszakította anélkül, hogy fel kellett volna emelnie a hangját.

– Azt mondták, említsek meg neked egy nevet. Egy nevet, melyet néha használok. Aran'gar.

Delana nehézkesen leült. Ezt a nevet az álmaiban említették. Évek óta először, Delana Mosalaine félt.

Harmincegyedik fejezet

Vörös viasz

A fekete herélt patáinak hangját teljesen elnyelte Amador zaja, mikor Eamon Valda lassan átlovagolt a zsúfolt utcákon. Izzadság áradt minden pórusából, melyet csak fokozott tökéletesen ragyogó páncélinge és mellvértje, mely a rárakódott porrétegen keresztül is fénylett, és hószínű köpenye, ami a herélt erős hátára terült, bár minden jel alapján, amit kapott, ennek a napnak gyönyörű tavaszi napnak kellett volna lennie. Erősen próbálkozott, hogy ne vegye észre a koszos férfiakat, nőket, és gyerekeket, akiknek arckifejezése elveszettséget sugallt, ruháik a hosszú úton rongyolódtak el. Még itt is itt vannak. Még itt is.

Első alkalommal életében nem érezte lélekemelőnek a Fény Erődjének, az igazság és jog bástyájának tornyos, felzászlózott, bevehetetlen, hatalmas kőfalainak látványát. A főudvarban leszállt lováról, egy Gyermeknek dobta a kantárt, ellátta utasításokkal arról, hogyan bánjon az állattal; a férfi persze értette a dolgát, de Valda rá akart rivallni valakire. Fehérköpenyes férfiak siettek dolguk után mindenfelé, nagy energikusságról téve tanúbizonyságot a hőség ellenére. Nagyon remélte, hogy a látszaton kívül több is van emögött.

A fiatal Dain Bornhald sietett keresztül az udvaron, öklét páncélos melléhez szorítva buzgón tisztelgett.

– A Fény ragyogjon rád, úrkapitányom! Jó utad volt Tar Valonból? – Szeme véreres volt, lehelete konyak szagát árasztotta. Nincs bocsánat arra, ha valaki napközben iszik.

– Legalábbis gyors – morogta Valda, lehúzva és fegyverövébe tűzve kesztyűjét.

Nem a konyak volt az oka, bár már emiatt is jelentenie kellene a férfit. Az utazás gyors volt, ha a távolságot nézzük. Szándékában állt seregének egy szabad éjszakát adni a városban jutalom gyanánt, ha végeztek a táborveréssel a városfalakon kívül. Gyors utazás volt, de helytelenítette a parancsokat, melyek visszavonulásra kényszerítették, mikor már egy erős csapás is romba dönthette volna azt a nyomorék Tornyot, és az összes boszorkány ott heverhetne a romok alatt. Figyelemreméltó lovaglás volt, bár minden nap rossz híreket hozott. Al'Thor Caemlynben. Igazából nem számított, hogy a férfi hamis Sárkány volt, vagy az igazi; tudott fókuszálni, és emiatt biztosan árnybarát. A Sárkány Követői gyülekeznek Altarában. Az úgynevezett Próféta és gyülekezete pusztít Ghealdan területén, magában Amadiciában.

Legalább néhányat megölt ezek közül a mocskok közül, bár nehéz olyanok ellen küzdeni, akik inkább mozognak, mint egy helyben állnak, akik könnyen beleolvadnak a menekültek átkozott tömegébe, vagy ami még rosszabb, az agyatlan vándorok közé, akik azt hiszik, al'Thor minden eddig meglévő rendet a feje tetejére állít. Azonban rájött a megoldásra, bár ez sem volt egészen kielégítő. Hadteste mögött az utak most már üresek voltak, és a varjak pukkadásig zabálhatták magukat. Ha nem lehet megkülönböztetni a Próféta szemetét a menekültek szemetétől, akkor mindenkit meg kell ölni, aki elzárja az utat. Az ártatlanok úgyis otthon maradtak volna, ahova tartoznak; a Teremtő egyébként is kiválogatná az övéit. Amennyire őt illette a dolog, a sok vándor csak hab volt a tortán.

– Azt hallottam a városban, hogy Morgase itt van – mondta. Nem hitte el – Andorban minden szóbeszéd azt találgatta, ki ölte meg a királynőt –, és megdermedt, mikor Dain bólintott.

Meglepetése undorrá változott, mikor a fiatal férfi Morgase lakosztályáról és vadászatairól fecsegett, hogy milyen jól bánnak vele, és hogy bármely pillanatban aláírhat egy egyezményt a Gyermekekkel. Valda nyíltan fintorgott. Nem is várhatott jobbat Nialltól. A férfi a maga idejében a legjobb katonák egyike volt, nagy kapitánynak számított, de mostanra megöregedett és ellágyult. Valda ezt azonnal tudta, amikor parancsai elérték Tar Valont. Niallnak erővel kellett volna Tear ellen vonulnia, amint az első hírek felszálltak al'Thorról. Minden sereget össze kellett volna gyűjtenie az úton, amire csak szüksége lehetett; a nemzetek összegyűltek volna a hamis Sárkány ellen. Ezt kellett volna tennie. Most al'Thor Caemlynben van és elég erős ahhoz, hogy megrémítse a gyenge szívűeket. De Morgase itt van. Ha Morgase az ő hatalmában lenne, már első nap aláírattatta volna vele azt az egyezményt, még ha valakinek vezetnie is kell a kezét, amely a tollat tartja. Fény, megtanította volna arra, hogy akkor ugorjon, amikor ő azt mondja. Ha ellenkezik azzal, hogy a Gyermekek kíséretében térjen vissza Andorba, addig korbácsolná, míg kegyelemért nem könyörög. Így vezethetnék be a haladást Andorban.

Dain kifogyott a szóból, és várakozott. Kétségtelenül egy vacsorameghívásban reménykedett. Mint alárendelt, nem hívhatott meg magához egy tisztet, de minden bizonnyal abban bízik, hogy beszélhet régi parancsnokával Tar Valonról, talán még halott apjáról is. Valda nem vesztegetett sok gondolatot Geofram Bornhaldra: a férfi gyenge volt.

– Hat órára várlak a táborban vacsorára. És józannak akarlak látni, Bornhald Gyermek.

Bornhald biztosan ivott: tátogott és hebegett, mielőtt tisztelgett és távozott volna. Valda azon gondolkodott, mi történhetett. Dain nagyszerű fiatal tiszt volt. Olyasvalaki, aki kicsit túl sokat finnyáskodott, például hiányolta a bűnösség bizonyítékait, ha nem volt mód a megszerzésükre, de ennek ellenére rendesen viselkedett. Nem volt olyan gyenge, mint az apja. Szégyen, hogy a konyakra vesztegeti el magát.

Magában mormogva – az, hogy tisztek isznak a Fény Erődjében, csak újabb jele annak, hogy Niall velejéig lezüllesztette ezt a helyet –, Valda a lakosztályába sietett. A táborban akart aludni, de egy forró fürdő nem esett volna rosszul.

Egy szögletes vállú, fiatal Gyermek jelent meg a fakó kővel borított folyosón, mellkasán a Fény Kezének vörös pásztorbotját viselte a lobogó arany nap mögött. Anélkül, hogy megállt vagy akár csak Valdára nézett volna, a Vallató tiszteletteljesen azt mormolta:

– Úrkapitányom minden bizonnyal szeretné meglátogatni az Igazság Kupoláját.

Valda rosszallóan bámult a férfire – nem kedvelte a Vallatókat, jó munkát végeztek ugyan a maguk módján, de soha nem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy csak azért vették kezükbe a pásztorbotot, mert soha nem kellett szembenézniük egy felfegyverzett ellenféllel –, már éppen fel akarta emelni hangját, hogy lehordja a fickót, aztán mégsem tette. A Vallatók talán nem a fegyelmükről híresek, de egy egyszerű Gyermek soha nem szólítaná meg feleslegesen az úrkapitányát. Az a fürdő talán várhat.

Az Igazság Kupolája egy olyan csoda volt, amely visszaadta lényegét. Tiszta fehér volt kívülről, belül pedig aranyfüst verte vissza ezer lámpás fényét. Vastag, fehér oszlopok vették körbe a csarnokot, tiszták és fényesre csiszoltak. Maga a kupola száz lépés széles volt és ötvenlépésnyire magasodott az egyszerű, fehér márvány emelvény fölé, mely az ugyanilyen padló közepén állt, ahonnan a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya beszélt az összegyűlt Gyermekekhez a legünnepélyesebb pillanatokban, a legkomolyabb szertartások alkalmával. Egy napon ő fog ott állni. Niall nem élhet örökké.

Gyermekek tucatjai járkáltak a hatalmas csarnokban – figyelemre méltó látványosság volt, bár persze soha senki nem láthatta a Fény Gyermekein kívül –, de üzenet nem érkezett, így megcsodálhatta a Kupolát. Biztos volt benne. A nagy oszlopok mögött kisebbek sorakoztak, melyek ugyanolyan egyszerűek és ragyogóra fényezettek voltak, és magas fali fülkék, ahol a Gyermekek egy évezred során kivívott győzelmes jeleneteinek freskóit csodálhatta meg. Valda lassan sétált, minden bemélyedésbe bepillantva. Végül megpillantott egy magas, őszülő férfit, aki az egyik, Serenia Latar vesztőhelyre kísérését ábrázoló festményt tanulmányozta. Ő volt az egyetlen amyrlin, akit a Gyermekeknek sikerült felakasztaniuk. Akkorra már persze halott volt, hiszen élő boszorkányokat nagyon nehéz lenne felakasztani, de ez nem volt érdekes. Hatszázkilencvenhárom évvel ezelőtt igazságot tettek, ahogy a törvény kimondja. – zavar valami, fiam? – A hang lágy volt, csaknem gyengéd.

Valda némileg megdermedt. Rhadam Asuwana lehet a Főinkvizítor, de attól még Vallató marad. És Valda úrkapitány volt, a Fény Felkentje, nem pedig „fiam”.

– Nem vettem észre – válaszolta határozottan.

Asuwana felsóhajtott. Ösztövér arca mártíri gyötrelem megtestesülésének látszott, még az izzadság is könnyek nyomának tűnt, de mélyen ülő szeme olyan hővel égett, mely lecsupaszíthatta volna csontjait. Köpenyén csak a pásztorbot látszott, a lángoló nap nélkül, mintha a Gyermekeken kívül állna. Vagy talán felettük.

– Ezek zavaros idők. A Fény Erődje egy boszorkány menedéke.

Valda elnyomott egy savanyú tekintetet, még mielőtt kialakulhatott volna. Gyávák vagy sem, a Vallatók még egy úrkapitányra is veszélyesek lehetnek. A férfi soha nem lenne képes egy amyrlin felakasztására, de talán arról álmodozik, hogy ő lehet az első, aki felakaszt egy királynőt. Valdát nem érdekelte, hogy Morgase él-e vagy halott, feltéve, hogy előtte minden hasznosat kipréseltek belőle. Nem mondott semmit, és Asuwana vastag, ősz szemöldöke lesüllyedt, míg végül már úgy tűnt, egy barlangból bámul ki.

– Ezek zavaros idők – mondta újra –, és Niallnak nem szabad megengedni, hogy elpusztítsa a Fény Gyermekeit.

Valda hosszú pillanatokig tanulmányozta a festményt. A művész talán jó volt, talán nem; semmit sem tudott az ilyen dolgokról, és nem is érdekelte. De a fickó jól helyezte el a páncélt és a fegyvereket az őrökön, és a kötél meg a vérpad is valósághűnek tűnt. Ezeket a dolgokat ismerte.

– Kész vagyok meghallgatni, amit mondasz – mondta végül.

– Akkor beszélgetni fogunk, fiam. Később, mikor már kevesebb szem figyel és kevesebb fül hallgat. A Fény ragyogjon rád, fiam. – Asuwana egyetlen további szó nélkül távozott, fehér köpenye enyhén hullámzott, ahogy lépett, és csizmáinak zaja visszhangzott, mintha minden lépéssel bele akart volna fúrni a kőbe. Néhány Gyermek mélyen meghajolt, ahogy elhaladt mellettük.

Egy magasan az udvar felett nyíló, szűk ablakból Niall figyelte Valda érkezését és beszélgetését Bornhald Gyermekkel, amely után a férfi elsietett. Valda mindig sietett. Ha lett volna valamilyen mód arra, hogy a Gyermekeket hazahozza Tar Valonból, Valdát viszont otthagyja, Niall kapott volna az alkalmon. A férfi elég jó parancsnok volt a csatatéren, de jobban illett volna egy csapat lázadó élére. A taktikai és stratégiai érzék az, ami teljesen hiányzott belőle.

Fejét csóválva Niall visszasétált a fogadóterembe. Sokkal fontosabb dolgok miatt kellett aggódnia, mint Valda. Morgase még mindig ellenállt, mint egy magaslatra visszahúzódott hadsereg, mely elegendő vízzel és magas morállal rendelkezik. Nem akarta elismerni, hogy egy sivár völgy az, amit védelmez és az ellenfél az, ami elfoglalta a magaslatot.

Balwer állt fel asztala mögül, mikor belépett az előszobába.

– Omerna volt itt, uram. Ez hagyta itt neked. – Egy vörös szalaggal átkötött papírköteget érintett meg az asztalon. – És ezt. – Keskeny ajkak préselődtek össze, mikor előhúzott egy vékony csontból faragott tartót a zsebéből.

Niall motyogva átvette a tartót, és nehézkesen a belső terembe lépdelt. Omerna valamilyen oknál fogva napról napra használhatatlanabbá válik. Már az is elég rossz volt, hogy jelentéseit Balwerre bízta, de még Omernának is tudnia kellett volna arról, hogy ezeket a három vörös szalaggal ellátott tartókat csak személyesen Niallnak adhatja át. Közel tartotta a kis csövet a lámpához, hogy megvizsgálja a viaszt. Töretlen volt, míg hüvelykujjának körmével át nem fúrta. Tüzet kellene gyújtani Omerna alatt, hogy beleoltsa a félelmet a Fénytől. Az ostoba nem volt más, mint egy szélhámos, attól eltekintve, hogy tökéletesen játszotta a kémmester szerepét.

Az üzenet újra Varadintól érkezett, Niall magán ügynökétől, őrült, pókhálószerű kézírással a vékony papírcsíkra vetve. Csaknem olvasatlanul elégette, de valami megragadta tekintetét a végén. Újra elkezdte az elejénél, gondosan fejben visszafejtve a titkosírást. Teljesen biztos akart lenni a dolgában. Újra ugyanaz az ostoba zagyválás volt pórázon tartott aes sedai-okról és szörnyekről, de pont a legvégén... Varadin segített Asidim Faisarnak rejtekhelyet találni Tanchicóban: megpróbálja Faisart kicsempészni, de az Előfutárok olyan gondosan őrködnek, hogy engedélyük nélkül egy suttogás sem juthat át a falakon.

Niall elgondolkodva megdörzsölte az állát. Faisar azon emberek egyike volt, akiket Tarabonba küldött, hogy utánanézzen annak, hogy mit lehet felhasználni. Faisar semmit sem tudhatott Varadinról, és Varadin nem tudhatott Faisarról. Az Előfutárok olyan gondosan őrködnek, hogy egy suttogás sem juthat át a falakon. Egy őrült zagyválása.

Zsebébe süllyesztve a papírdarabot, visszatért az előszobába.

– Balwer, mi az utolsó hír nyugatról? – Maguk között a „nyugat” mindig a taraboni határt jelentette.

– Semmi változás nem történt a korábbiakhoz képest, uram. Azok a felderítők, akik nagyon mélyen behatoltak Tarabonba, nem tértek vissza. A határok közelében a legnagyobb gondot a menekültek jelentik, akik megpróbálnak átjutni.

Felderítők, akik nagyon mélyen behatoltak. Tarabon egy pokol, mely csak úgy nyüzsög a mérgező viperáktól és veszett patkányoktól, de...

– Milyen gyorsan tudnál egy futárt eljuttatni Tanchicóba?

Balwer még csak nem is pislogott. Ez a férfi még azon se lepődne meg, ha egy napon a lova megszólítaná.

– A váltás lovak jelentenék a problémát a határ átlépése után. Normál esetben azt mondanám, húsz napba telne oda és vissza, de ha mellénk áll a szerencse, még annál is kevesebb. Most szerencsés esetben kétszer ennyi. Talán dupla ennyi idő csak az, hogy elérjen Tanchicóba. – Egy pokol, amely elnyelne egy futárt és még a csontjait se hagyná hátra.

Nem lenne szükség a visszatérésre, de ezt Niall megtartotta magának.

– Intézd el, Balwer! Egy óra múlva kész leszek a levéllel. Magam fogok beszélni a futárral. – Balwer helyeslően meghajtotta fejét, de ugyanakkor sértetten mozdította kezeit. Hagyd rá. Volt egy kis esély arra, hogy ezt sikerül kivitelezni Varadin leleplezése nélkül. Szükségtelen elővigyázatosság, ha őrült, de ha nem... Leleplezése nem gyorsítaná meg a dolgokat.

Niall visszament a fogadószobába és még egyszer áttanulmányozta Varadin üzenetét, mielőtt a lámpa lángjába tartotta volna, és végignézte, ahogy elégett. Összegyűrte a hamut kezében.

Négy szabályt tartott be az információkat és a tetteket illetően. Soha ne alkoss meg egy tervet anélkül, hogy lehető legtöbbet tudod az ellenfeledről. Soha ne félj terveid megváltoztatásától, ha új információ birtokába jutsz. Soha ne hidd, hogy mindent tudsz. És soha ne várj arra, hogy mindent megtudsz. Az, aki arra vár, hogy mindent megtudjon, még akkor is sátrában üldögél, mikor az ellenség leégeti azt a feje fölül. Niall ezeket a szabályokat követte. Életében csak egyetlen egyszer tette őket félre, hogy egy megérzést kövessen. Jhamaránál, mikor semmi más oka nem volt erre, mint egy bizsergés a tarkóján, serege harmadát egy olyan hegység figyelésével bízta meg, amelyről mindenki azt mondta, hogy áthatolhatatlan. Miközben serege maradékát a murandyak és altaraiak ellen vezette, egy állítólag száz mérföldre lévő illiani sereg kelt át azon az „áthatolhatatlan” hágón. Az egyetlen ok, ami miatt ki tudta vonni seregét veszteség nélkül, egy megérzés volt. És most újra érezte azt a bizsergést.

– Nem bízom benne – mondta Tallanvor határozottan. – Arra a szélhámosra emlékeztet, akit egy vásáron láttam egyszer, egy babaarcú fickóra, aki a szemedbe nézett és vigyorgott, miközben még a mosolyodat is ellopná.

Ezúttal Morgase-nek nem volt gondja azzal, hogy uralkodjon magán. Paitr Gyermek tudatta velük, hogy a nagybátyja végül megtalálta a módját, hogy kicsempéssze őket a Fény Erődjéből, őt és a többieket. A többiek jelentették a problémát; Torwyn Barshaw azt állította, őt egyedül már rég kijuttathatta volna, de nem akarta a többieket a Fehérköpenyek kegyelmére bízni. Még Tallanvort sem.

– Majd figyelembe veszem az érzéseidet – mondta elnézően. – Csak ne hagyd, hogy megakadályozzanak valamiben! Van valamilyen mondásod, ami ide illik, Lini? Valami a fiatal Tallanvorra és érzéseire? – Fény, miért talál ekkora élvezetet abban, hogy kötekedhet vele? A férfi közel került a hazaáruláshoz, de ő a királynője volt, nem... A gondolat többi részét nem fogalmazta meg.

Lini az ablak közelében ült, kék fonalat gombolyított le arról a gombolyagról, melyet Breane tartott kezei között kifeszítve.

– Paitr arra a fiatal csirkefogóra emlékeztet, pont mielőtt elmentél volna Tar Valonba. Aki két szolgálónőt ejtett teherbe, majd megpróbált elosonni a birtokról édesanyád étkészletével.

Morgase ajka megkeményedett, de most semmi sem ronthatta el örömét, még az a pillantás sem, amelyet Breane vetett felé, mintha joga lenne a véleménynyilvánításra. Paitrt végtelenül boldoggá tette Morgase közelgő megmenekülése. Természetesen ez részben amiatt volt, hogy valamilyen jutalmat várt a nagybátyjától a részvételéért – legalábbis néhány megjegyzése ezt sugallta; valamilyen hiba jóvátételéről volt szó, ami még otthon esett –, de a fiatal férfi gyakorlatilag ugrándozott örömében, mikor Morgase beleegyezését adta a tervhez, mely alapján még ma kijutnak a Fény Erődjéből, és napfelkeltére már Amadort is elhagyják. El Amadorból, Ghealdan felé, ahonnan a katonák nem azért jönnének, hogy rabigát vessenek Andorra. Két nappal ezelőtt maga Barshaw vázolta fel a tervet, tűt és fonalat áruló, zömök, nagyorrú boltosnak álcázva magát, aki gúnyosan mosolygott és hirtelen haragúnak tűnt, de szavaiból kicsengett a tisztelet. Nehéz volt elhinni, hogy Paitr nagybátyja – annyira különböztek egymástól –, még inkább azt, hogy kereskedő. Mégis, terve az egyszerűség csodája volt, bár tiszteletreméltó is, csak elegendő embert igényelt a falakon kívül. Morgase egy szekérnyi konyhai hulladék alá temetve fog kijutni a Fény Erődjéből.

– Mindannyian tudjátok, hogy mit kell tennetek – fordult feléjük. Míg ő a szobájában tartózkodott, a többiek jelentős szabadsággal mozoghattak. Minden ezen múlt. Nos, nem minden: de egész biztosan meg tud mindenki szökni, rajta kívül.

– Lini, neked és Breane-nek a mosóudvaron kell lennetek, mikor a harang Magasat üt. – Lini magabiztosan bólintott, de Breane ajkát biggyesztve nézett rá. Ezt ma már hússzor átvették. De Morgase nem engedhette, hogy valamilyen hiba miatt valakinek itt kelljen maradnia. – Tallanvor, te hátrahagyod a kardodat és a Tölgy és Galagonya nevezetű fogadóban fogsz várakozni. – A férfi szólásra nyitotta száját, de a nő határozottan megelőzte. – Meghallgattam az érveidet. Majd találsz egy másik kardot. Azt fogják hinni, hogy vissza akarsz térni, ha itt hagyod. – A férfi elfintorodott, de végül bólintott. – Lamgwin az Arany Főben fog várakozni, Basel a...

Gyors kopogtatás hallatszott az ajtó felől, majd kinyílt annyira, hogy Basel bedughassa a fejét.

– Királynőm, egy férfi van itt... egy Gyermek... – Visszapillantott válla felett a csarnokba. – Egy Vallató, királynőm. – Tallanvor keze azonnal megragadta kardja markolatát, és nem is engedte el, míg Morgase kétszer nem intett neki, és hozzá még arcával is jelzett.

– Bocsásd be! – Sikerült nyugodt hangon megszólalnia, de rókanagyságú pillangók járták kétségbeesett táncukat a gyomrában. Egy Vallató? Hát hirtelen minden, ami eddig olyan jól ment, katasztrófába torkollik?

Egy magas, karvalyorrú férfi lökte el Baselt az útból, és rácsapta az ajtót az arcára. A vállán pásztorbotos fehér-arany mellvért Inkvizítorként azonosította. Még nem találkozott Einor Sarennel, de hangsúlyosan emlegették már előtte. Megkérdőjelezhetetlen bizonyosság látszott az arcán.

– A Főúrkapitány hívat – szólalt meg hidegen. – Most kell elé jönnöd.

Morgase gondolatai gyorsabban száguldottak, mint a pillangók. Hozzászokott már ahhoz, hogy hívatják – Niall nem jött hozzá, mióta itt volt a Fény Erődjében – a férfihoz, hogy újabb leckét adjanak neki Andor felé irányuló kötelességeiről, amit baráti beszélgetésnek szántak, amely megmutatja, hogy Niall teljes szívéből csak az ő érdekében cselekszik, és Andorért. Ehhez hozzászokott, de az efféle küldöttekhez nem. Ha átadják a Vallatóknak, akkor már nincs kibúvó. Asuwana elég embert küldene, hogy elhurcolják, és mindenkit vele együtt. Vele már találkozott futólag; megfagyott a vére attól a férfitől. Miért küldtek egy Inkvizítort? Ki is mondta a kérdést, és Saren ugyanolyan jeges hangon válaszolt.

– Éppen a Főúrkapitány társaságában voltam, és errefelé indultam. Már befejeztem a dolgomat és most visszaviszlek magammal. Végső soron királynő vagy, tiszteletet érdemelsz. – Mindez enyhén unottnak hangzott, valahogy türelmetlennek, egészen az utolsó mondatig, amikor egyértelmű gúny lopózott szavaiba. De semmi melegség.

– Rendben – mondta.

– Csatlakozhatom királynőmhöz? – hajolt meg Tallanvor hivatalosan; idegenek előtt legalább a tiszteletadás látszatát megőrizte.

– Nem. – Lamgwint fogja magával vinni helyette. Nem, hiszen bármelyik férfit vinné magával, azt a benyomást keltené, hogy testőrökre van szüksége. Saren csaknem annyira megrémítette, mint Asuwana, de nem hagyhatta, hogy ennek bármilyen jelét észrevegye rajta. Közömbös, türelmes mosolyt villantott a férfire. – Itt biztosan nincs szükségem védelemre.

Saren is elmosolyodott, legalábbis a szája. Úgy tűnt, mintha nevetne rajta.

Kint, ahol Basel és Lamgwin bizonytalanul nézett rá, csaknem megváltoztatta véleményét a kísérőkkel kapcsolatban; meg is tette volna, ha odabenn nem jár el a szája. De két férfi nem tudná megvédeni, ha valóban valamilyen bonyolult csapdába vezetik, és véleményének megváltoztatása csak gyengeségét mutatta volna. Ahogy a kőfolyosón Saren mellett sétált, valóban gyengének érezte magát, messze nem királynőnek. Nem. Talán Ő is ugyanúgy sikoltozna, mint bárki más, ha a Vallatók a kezükbe kaparintják – nos, nincs ott semmilyen talán; nem volt olyan ostoba, hogy azt képzelje, a királyi hús ilyen szempontból más –, de addig szerepéhez méltóan kell viselkedni. Megfontoltan megpróbálta lecsendesíteni azokat a pillangókat.

Saren egy kis, kőlapokkal borított udvarra vezette, ahol félmeztelen férfiak gyakoroltak kardjaikkal fabábokon.

– Hova megyünk? – kérdezte Morgase. – Korábban nem ezen az úton mentem a Főúrkapitány dolgozószobája felé. Valahol máshol van?

– A legrövidebb úton megyek – felet a férfi kurtán. – Sokkal fontosabb dolgokkal kell foglalkoznom, mint... – Nem fejezte be, és le se lassított.

Nem volt más választása, minthogy kövesse, végig egy folyosón, melyről szűk ágyakkal teli szobák nyíltak, és tele volt férfiakkal, akik félmeztelenek voltak, vagy még annyit sem viseltek. Szemét mereven Saren hátára szegezte, és magában megfogalmazta azokat a felháborodott mondatokat, melyekkel majd Niallt illeti. Keresztülmentek egy istállóudvaron, ahol lovak és trágya nehéz szaga ülte meg a levegőt, és egy kovács patkolt lovakat az egyik sarokban. Majd egy újabb barakk előszobája következett, ezután keresztül a konyha előtt, ahol minden ragu illatát árasztotta, végül egy újabb udvarra értek... És Morgase holtra váltan megállt.

Hosszú, magas vesztőhely húzódott az udvar közepén. Három nő és több, mint egy tucatnyi férfi töltötte meg, kezüket és lábukat összekötözték, a hurok már a nyakukban volt. Néhányan szánalmasan bőgtek; legtöbbjük viszont csak rémültnek tűnt. A két utolsó férfi a vérpad túlsó végén Torwyn Barshaw és Paitr volt. A fiú ingujjban volt ahelyett, hogy vörös-arany kabátját viselte volna, amelyet ő csináltatott neki. Paitr nem könnyezett, ellentétben nagybátyjával. Paitr túl rémültnek látszott ahhoz, hogy sírjon.

– A Fény nevében! – kiáltotta egy Fehérköpeny tiszt, és egy másik Fehérköpeny egy hosszú emelőt húzott meg a vérpad másik oldalán.

A csapóajtók hangos csattanással nyíltak ki, és az áldozatok eltűntek szem elől. A kinyújtott kötelek némelyike rángatózott, ahogy a végükön lógók lassú, fulladásos halált haltak, ahelyett hogy gyorsan eltört volna a nyakuk. Paitr köztük volt. És vele halt meg szökésének reménye is. Talán a férfi miatt kellett volna nyugtalankodnia, de csak a szökésre tudott gondolni, a kivezető útra a csapdából, amelybe belesétált. Csapdába zárta magát és ezzel Andort is.

Saren figyelte a nőt, láthatóan azt várva, hogy elájuljon vagy elhányja magát.

– Ilyen sokan egyszerre? – kérdezte, és nagyon büszke volt a hangjában hallatszó nyugalomra. Paitr kötele abbahagyta a rángatózást, csak lassan egyik oldalról a másikra ingott. Nincs menekvés.

– Minden nap akasztunk fel árnybarátokat – felelte Saren szárazon. – Andorban talán elengeditek őket egy figyelmeztetéssel. Mi nem.

Morgase a férfi szemébe nézett. A legrövidebb út? Tehát ez Niall új taktikája. Nem lepte meg, hogy egyetlen szóval sem utaltak tervezett szökésére. Niall túl körmönfont volt ehhez. Ő egy megbecsült vendég, és Paitr meg a nagybátyja akasztását valószínűleg olyan bűn indokolta, melynek semmi köze nem volt hozzá. Ki lesz a következő, akinek a nyakába teszik a hurkot? Lamgwin vagy Basel? Lini vagy Tallanvor? Furcsa módon az a kép, hogy Tallanvornak kötelet akasztanak a nyakába, jobban zavarta, mint mikor ugyanezt Liniről képzelte el. Az elme különös játékokra képes. Saren válla felett elnézve megpillantotta Asuwanát a vesztőhely feletti ablakok egyikében. A férfi lebámult rá. Talán ez az ő műve, nem Niallé. Nem jelent különbséget. Nem engedheti, hogy az emberei a semmiért haljanak meg. Nem engedheti, hogy Tallanvor meghaljon. Nagyon különös játékok.

Egyik szemöldökét gúnyosan felhúzta, ahogy a férfihez fordult:

– Ha ez elgyengítette a térdedet, várhatunk, míg újra erőre kapsz. – Könnyed hangon, mintha nem befolyásolná az, amit látott. Fény, csak nehogy elhányja magát!

Saren arca elsötétült, sarkon fordult, és továbbsietett. Egy lépéssel lemaradva követte, nem nézve újra Asuwana ablaka felé, és megpróbált nem gondolni a vérpadra.

Talán valóban ez volt a legrövidebb út, mert a következő folyosóról Saren felvezette egy meredek lépcsőn, egyenesen Niall fogadószobájához. Sokkal gyorsabban értek oda, mint amire a korábbi alkalmakról emlékezett. Mint általában, Niall most sem állt fel, és nem volt a közelben szék, amelyben helyet foglalhatott volna, ezzel arra kényszerült, hogy úgy álljon a férfi előtt, mint egy kérvényező. Szórakozottnak tűnt, csendben a nő felé nézett, de mintha nem látta volna őt.

A férfi nyert, és még csak nem is figyel rá. Ez zavarta. Fény, hiszen nyert. Talán vissza kellene térnie a lakosztályába. Ha megkérné Tallanvort, Lamgwint és Baselt, hogy vágjanak neki utat, a férfiak megpróbálnák. Meghalnának, mint ahogy ő is; soha nem tartott kezében kardot, de ő adná a parancsot és megragadna egyet. Meghalna és Elayne lépne az Oroszlános Trónra. Megtenné, amint al'Thort kiűznék. A Fehér Torony elintézné, hogy Elayne megkapja, ami neki jár. A Torony. Ha a Torony biztosítja Elayne-nek a trónt... Őrültségnek tűnt, de a Toronyban kevésbé bízott, mint Niallban. Nem, neki kell megmentenie Andort. De az ár... Az árat meg kell fizetni.

Ki kellett kényszerítenie magából a szavakat.

– Kész vagyok aláírni a szerződést.

Niall először mintha meg sem hallotta volna. Majd pislogott, és hirtelen felnevetett, fejét csóválva. Ez is zavarta. Ahogy meglepetést színlelt. Hiszen nem próbált megszökni. Vendég volt. Azt kívánta, bárcsak láthatná a férfit a vérpadon.

Végül olyan gyorsan cselekedett, hogy valószerűtlenné tette előbbi fásultságának emlékét. Pillanatokkal később aszott titkára ott állt egy hosszú pergamennel, melyre minden előre le volt írva, és Andor Pecsétjének másával, melyet még ő sem tudott volna megkülönböztetni az igazitól.

Volt választása vagy sem, úgy tett, mintha végigolvasná a szavakat. Az volt, amit várt. Niall visszaszerezné a trónját a Fehérköpenyekkel, de ennek ára volt, bár ezt nem nevezték így meg. Ezer Fehérköpeny elszállásolása Caemlynben, akik a saját törvényeik szerint élnek, az andori törvényeken kívül, elidegeníthetetlenül. A Fehérköpenyek a Királynő Gárdájával állnának egy rangban. Egész hátralévő életét és Elayne-ét is igénybe fogja venni, hogy ezt az aláírást semmissé tegyék, de a másik lehetőség az volt, hogy átengedi al'Thornak az Oroszlános Trónt trófeaként. Ha valaha ülne még rajta nő, az Elenia, Naen vagy valaki hozzájuk hasonló lenne, és csak báb al'Thor kezében. Ez, vagy Elayne lesz a Torony bábja; nem tudta rávenni magát, hogy bízzon a Toronyban.

Tisztán aláírta nevét, majd a másolt pecsétet a vörös viaszba nyomta, melyet Niall titkára csepegtetett az oldal aljára. Andor Oroszlánja, a Rózsák Koronájától körülvéve. Ezzel ő lett az első királynő, aki hagyta, hogy idegen katonák mocskolják be Andor földjét.

– Mikor...? – nehezebb volt kimondani, mint képzelte. – Mikor indul meg a sereg?

Niall habozott, lenézett az asztalra. Ott nem volt más, mint papír és tinta, egy tálnyi homok és egy frissen leégett pecsétviasz csonkja, mintha nem sokkal korábban levelet írt volna. A férfi befejezte aláírása odafirkantását az egyezményre, és rányomta saját pecsétjét a vörös viaszra, egy lángoló napot, majd átadta a pergament titkárának.

– Tedd ezt a dokumentum szobába, Balwer. Attól tartok, nem tudok olyan gyorsan indulni, ahogy reméltem, Morgase. Olyan fejleményekről kaptam hírt, melyekkel törődnöm kell. Nem olyasmi, ami miatt aggódnod kellene. Egyszerűen csak arról van szó, hogy hogyan mozoghatnék legjobban az Andorral kapcsolatban nem álló országokban. Javaslom, tekintsd ezt úgy, hogy egyszerűen több időm marad arra, hogy társaságodat élvezhessem.

Balwer lehajolt, mintha valamire felfigyelt volna, de a nő csaknem biztos volt benne, hogy szeme majdnem meglepetten villant Niall felé. Ő maga is csaknem tátogott. Egyre nagyobb nyomást gyakorolt rá, és most más dolgokkal kell foglalkoznia? Balwer úgy sietett ki, mintha attól tartana, visszamarkolná tőle az egyezményt, hogy széttépje, de ez volt az utolsó dolog, ami most eszébe jutott. Legalább nem lesz több akasztás. A többivel majd megbirkózik, ha eljött az ideje. Egyszerre csak egy lépést. Színlelt ellenállása most véget ért, de most legalább újra van ideje, ami váratlan ajándék, amelyet nem pazarolhat el. Élvezi a társaságát.

Melegen elmosolyodott.

– Úgy érzem, mintha egy kő esett volna le a szívemről. Megkérdezhetem, hogy játszol-e követ?

– Tisztességes játékosnak tartanak. – A férfi válaszmosolya először meglepettnek tűnt, majd vidámnak.

Morgase arca felforrósodott, de sikerült ebből semmit nem mutatnia. Talán az a legjobb, ha meghagyja a férfit abban a hitében, hogy megtörte. Senki sem figyel igazán egy megtört ellenfélre, vagy vizsgálgatja túlságosan, és ha óvatos lesz, lesz ideje arra, hogy visszaszerezze azt, amit most kiadott a kezéből, még mielőtt a katonák elhagynák Amadiciát. Nagyon jó tanár oktatta a Házak Játékára.

– Nagyon fogok próbálkozni, hogy méltó ellenfélnek tarts, ha kedved támad játszani. – Jobban játszott annál, hogy csak tisztességes játékosnak tartsa magát, talán még a jónál is jobb, de persze engedni kell, hogy a férfi nyerjen, persze nem olyan könnyedén, hogy unatkozni kezdjen. Gyűlölt veszíteni.

Asuwana ujjaival a szék aranyozott karfáját kopogtatta, és szemöldökét ráncolta. Feje felett a szék tiszta fehér támlájába csodálatos lakkozással egy pásztorbotot dolgoztak.

– A boszorkány tehát visszavágott – mormolta. Saren úgy válaszolt, mintha ez vád lett volna.

– Néhány emberre így hat. Az árnybarátokat tegnap gyűjtöttük össze; azt mondtam, valamilyen imát kántáltak az Árnyékhoz, mikor Trom rájuk törte az ajtót. Ellenőriztem, senkinek nem jutott eszébe megkérdezni, hogy van-e valami közük a nőhöz. – Legalább nem váltogatta a lábát; olyan egyenesen állt, ahogy a Fény Kezének tagjától elvárható.

Asuwana elhessegette a magyarázatot kezének intésével. Természetesen nem volt ott más kapcsolat, minthogy a nő egy boszorkány, ők pedig árnybarátok voltak. De a boszorkány még mindig a Fény Erődjében van. Mégis, valami zavarta.

– Niall úgy küldött, hogy bájologjak vele, mintha egy kutya lennék – csikorogta Saren. – Csaknem elhánytam magam, hogy ilyen közel kell állnom egy boszorkányhoz. Legszívesebben megszorongattam volna a torkát.

Asuwana nem fárasztotta magát válasszal; alig figyelt oda. Niall természetesen gyűlölte a Kezet. A legtöbb ember gyűlölte azt, amitől félt. Nem, az ő gondolatait Morgase foglalkoztatta. A nő nem gyenge, semmilyen tekintetben. Elég jól védekezett Niall ellen; a legtöbb ember összeomlott, amint a Fény Erődjébe került. Tönkretenné jó néhány tervét, ha mégis gyengének bizonyulna. Minden részlet az agyában volt, a tárgyalás, melyen minden ország követei részt vesznek, amely fel tud mutatni egyet, míg végül el nem érkeznek a nő drámai beismerő vallomásáig, melyet olyan ügyesen húznának ki belőle, hogy senki nem látná jelét, majd a ceremóniák, melyek a kivégzését öveznék. Speciális vérpadot állítanának fel csak neki, melyet megőriznének később az esemény emlékére.

– Reméljük, hogy továbbra is ellenáll Niallnak – mondta, olyan mosollyal, melyet egyesek lágynak és jámbornak neveznének. Még Niall türelme sem tarthat örökké; hamarosan át kell adnia a nőt az igazságszolgáltatásnak.

Harminckettedik fejezet

Sürgősséggel hívatva

Egwene számára Rand látogatása Cairhienben azokhoz a hatalmas, illuminátorok által keltett tűzijátékokhoz hasonlított, melyekről azt hallotta, az egész városban látni lehet, de ő maga még soha nem látta. A visszhangok vég nélkül verődtek vissza.

Természetesen nem ment többet a palota közelébe, de a Tudós Asszonyok minden nap ellátogattak oda, hogy saidarral felállított csapdákat keressenek, és elmondták, hogy mi folyt ott. A nemesek résnyire szűkült szemekkel vizsgálgatták egymást, teariek és cairhieniek egyaránt. Berelain láthatóan elbújt, nem volt hajlandó találkozni senkivel, akivel nem volt feltétlenül szükséges; Rhuarc állítólag a lelkére beszélt, hogy lássa el kötelességeit, kevés eredménnyel. Ő volt az egyetlen, aki látszólag érintetlen maradt az egész palotában. Még a szolgák is ugrottak egyet, ha rájuk néztél; de ez talán csak amiatt volt, hogy a Tudós Asszonyok minden sarokba benéztek.

A sátraknál se mentek jobban a dolgok, legalábbis a Tudós Asszonyok között. Az aielek többi része Rhuarchoz hasonlóan viselkedett, nyugodtan és visszafogottan. Ez a különbség csak még jobban kiemelte a Tudós Asszonyok rossz kedvét, nem mintha erre szükség lett volna. Amys és Sorilea csaknem sziszegtek, mikor visszaérkeztek a Randdel történt találkozó után. Nem mondták meg, miért, legalábbis nem ott, ahol Egwene hallhatta volna, de a hangulat átterjedt a többi Tudós Asszonyra is, míg végül mindegyikük feldühített macska módjára járkált fel-alá, készen bármi megkarmolására, ami csak mozog. A tanítványok csendesen lépkedtek és halkan beszéltek, de még így is olyasmiért is leszidták őket, amire korábban szót sem vesztegettek, és büntetést kaptak olyan dolgokért, amiért korábban csak szidás járt volna.

Az sem segített, hogy a shaidók Tudós Asszonyai megjelentek a sátrak között. Legalábbis, Therava és Emerys Tudós Asszony volt; harmadikként maga Sevanna érkezett, aki önelégülten sétálgatott, miközben inge olyan mélyen ki volt fűzve, hogy versenghetett volna Berelainnel, mindegy mennyire hordta a szél a port. Therava és Emerys azt mondták, hogy Sevanna Tudós Asszony, és bár Sorilea zsörtölődött, nem volt más választásuk, mint akként elfogadni a nőt. Egwene biztos volt benne, hogy kémkednek, de Amys csak bámult rá, mikor ezt szóba hozta. A szokás védte őket, szabadon mozoghattak a sátrak között, és minden Tudós Asszonynak üdvözölnie kellett őket – még Sorileának is –, mintha közeli barátok vagy anyavérek lennének. Mégis, jelenlétük mindenkinek a hangulatát feszültebbé tette. Különösen Egwene-ét. Az önelégült macskaként sompolygó Sevanna tudta, hogy ki ő, és nem is rejtette véka alá, mekkora élvezetet lel abban, hogy egy kupa vízért vagy valami hasonlóért szalassza minden lehetséges alkalommal a „kis tanuló lányt”. Sevanna ugyanakkor, bámulta is őt figyelő pillantásával. Egwene-t ez a tekintet arra emlékeztette, mikor valaki egy csirkét tanulmányoz, hogy eldöntse, hogyan fogja megfőzni, miután ellopta. És ami még ennél is rosszabb, a Tudós Asszonyok nem mondták el, hogy miről beszéltek; a Tudós Asszonyok dolga volt, nem a tanítványoké. Bármilyen oknál fogva voltak is itt a shaidók, a Tudós Asszonyok általános hangulata láthatóan felkeltette érdeklődésüket; Egwene nem egyszer észrevette, hogy Sevanna, mikor azt hitte, hogy nem figyelik, mosolyog, ahogy látja Amyst, Malindhe-ét vagy Cosaint magában beszélve sétálni, eredmény nélkül igazgatva kendőjét. De persze senki sem hallgatott Egwene-re. Az, hogy túl sok megjegyzést tett a shaido nőkre, végül azt eredményezte, hogy napjának nagy részét azzal töltötte, hogy egy lyukat ásott, mely „elég mély ahhoz, hogy ne lásson ki belőle”, és mikor kimászott belőle, izzadtan és koszosan, be kellett temetnie, miközben Sevanna figyelte őt.

Két nappal azután, hogy Rand távozott, Aeron és még néhány Tudós Asszony rábeszélt három Hajadont, hogy lopózzanak át Arilyn palotájának falain éjszaka, hogy kiderítsék, amit csak tudnak, és ez csak még inkább tönkretette a dolgokat. Elkerülték Gawyn őreit, még ha nehezebb dolguk is volt, mint amire számítottak, de az aes sedai-ok más lapra tartoztak: éppen a földről másztak fel egy articra, mikor elkapták őket a Hatalommal és valamennyiüket berángatták az épületbe. Szerencsére Coiren és a többiek azt hitték, hogy lopni akartak, bár a Hajadonok nem gondolták ezt annyira szerencsésnek. Kidobták őket az utcára, annyira elpáholva, hogy alig tudtak menni, de még a sátrak között is azon igyekeztek, hogy fel ne szisszenjenek. A többi Tudós Asszony sorban lehordta Aeront és társait, általában négyszemközt, de Sorilea rendszert csinált belőle, hogy a lehető legtöbb ember előtt szidta le őket. Sevanna és két társa csaknem nyíltan gúnyolódtak, mikor meglátták Aeront vagy valakit a többiek közül, és jól hallhatóan találgattak maguk között, hogy mi történne, ha az aes sedai-ok rájönnének az igazságra. Emiatt még Sorilea is ferde szemmel nézett rájuk, de senki nem mondott semmit, Aeron és a barátai pedig lassan olyan apróra húzták össze magukat, mint tanítványaik. A tanítványok megpróbáltak elrejtőzni, ha éppen nem kötelességüket kellett ellátniuk vagy leckét vettek. A hangulat borotvaélen táncolóvá vált.

A lyukat leszámítva, Egwene megúszta a legrosszabbat, de csak azért, mert gyakran távol maradt a sátraktól, leginkább abból az okból kifolyólag, hogy ne találkozzon Sevannával, mert attól tartott, akkor letörölné a vigyort a képéről. Nem volt kétsége afelől, hogyan végződne ez: Sevannát Tudós Asszonyként fogadták el, és nem számított, mennyien fintorogtak miatta, ha nem volt a közelben. Amys és Bair valószínűleg hagynák, hogy a shaido nő végignézze büntetését. Legalább a távolmaradás nem esett nehezére. Bár tanítvány volt, egyedül Sorilea tett erőfeszítéseket, hogy megtanítsa arra az ezerféle dologra, amit egy Tudós Asszonynak tudnia kell. Amíg Amys és Bair végső beleegyezésüket nem adták ahhoz, hogy visszatérjen Tel'aran'rhiodba, a nappalok és éjszakák nagyrészt az övé voltak, ha sikerült megúsznia, hogy elkapják Surandhá-val és a többiekkel, hogy edényeket mosogasson, trágyát gyűjtsön a tüzekhez, vagy valami ehhez hasonló feladattal bízzák meg.

Nem értette, miért múlnak a napok látszólag olyan lassan; úgy gondolta, azért, mert Amys és Bair szavára vár. Gawyn minden reggel ott volt a Hosszú Férfiban. Hozzászokott a fogadós kétértelmű vigyorához, bár egyszer-kétszer megfordult a fejében, hogy belerúg a nőbe. Talán háromszor is; de nem többször. Azok az órák villámgyorsan elröppentek. Amint az ölébe ült, már el is jött az ideje annak, hogy megigazítsa a haját és távozzon. Többé nem rémisztette meg az, hogy a férfi ölében ült. Nem mintha bármikor valóban megrémült volna ettől, de egyre kellemesebbé vált. Ha néha olyan dolgokra gondolt, amikre nem kellett volna, és ha ezek a gondolatok pirulásra késztették, a férfi mindig végigsimította ujjaival kipirult arcát, és olyan hangon mondta a nevét, amit Egwene egy életen keresztül elhallgatott volna. A férfi kevesebb szót ejtett az aes sedai-ok dolgairól, mint bárki más Egwene környezetében, és ez nem is igazán érdekelte.

A fennmaradó idő volt az, ami úgy telt, mintha sárba ragadt volna. Olyan kevés dolga volt, hogy úgy érezte, felrobban a levertségtől. A Tudós Asszonyok, akik Arilyn kúriáját figyelték, nem számoltak be több aes sedai-ról. Olyanokat választottak, akik maguk is képesek voltak fókuszálásra, és ők azt mondták, az aes sedai-ok még mindig szünet nélkül, éjjel és nappal egyaránt folytatják a fókuszálást, de Egwene nem mert közel menni az épülethez, és ha lett is volna mersze, nem tudta volna megmondani, mit művelnek, anélkül, hogy látta volna a fonatokat. Ha a Tudós Asszonyok kevésbé lettek volna ingerültek, Egwene a sátrában töltötte volna a napot olvasgatva, de ha az éjszakai órákat leszámítva hozzáért a könyvéhez, Bair rögtön olyan lányok miatt kezdett zsörtölődni, akik egész nap lustán heverésznek, így Egwene azt mormolta, hogy elfelejtett valamit, és elrohant a sátrak közé, még mielőtt a nő kitalálhatott volna valami hasznosabb tevékenységet a számára. Ugyanilyen veszélyes volt, ha néhány másodpercig más tanítványokkal beszélgetett. Mikor megállt Surandhával beszélgetni, aki egy sátor árnyékában bújt meg, amely néhány Kőkutyához tartozott, azt okozta, hogy egy teljes délutánon keresztül szennyest kellett mosnia, mert Sorilea megtalálta őket. Tulajdonképpen örülnie kellett volna ezeknek a mindennapi feladatoknak, mert legalább volt mit tennie, de mikor Sorilea megvizsgálta a tökéletesen tiszta ruhákat, melyeket a sátorban teregetett ki, hogy megóvja őket a mindenütt jelenlévő portól, csak szipákolt, és azt mondta, kezdje az egészet elölről. Kétszer is azt mondta, hogy kezdje újra. Sevanna pedig végignézte ennek egy részét.

Ha a városban volt, mindig a válla fölött nézegetett maga mögé, de a harmadik napon lement a kikötőhöz olyan elővigyázatosan, mint egy egér, aki lopni készül a macskától. Egy ráncos, szűk csónakkal rendelkező fickó végigsimított gyérülő haján, és egy ezüstmárkát követelt azért, hogy kivigye a Tengeri Nép hajójáig. Minden drága volt, de ez már felháborítóan sok. Egyenes pillantással bámult a fickóra, és megmondta neki, hogy egy ezüstgarast fizet – már ez is sokkal több volt a tisztességes árnál –, és remélte, hogy az alkudozás nem fog az egész erszényébe kerülni. Mindenki megugrott és elhátrált az aielek elől, de ha alkudozásra került sor, mindent elfeledtek, amit a cadin'sorról, a lándzsákról és az oroszlán módra harcolásról tudtak. A férfi kinyitotta fogatlan száját, becsukta, a nőre bámult, dörmögött valamit a bajsza alatt, majd a nő meglepetésére kijelentette, hogy kilopja a kenyeret a szájából.

– Szállj be! – morogta. – Szállj be! Nem vesztegethetem az egész napomat alamizsnára. Erőszakoskodik egy férfival. Ellopja a kenyerét. – És ugyanígy folytatta még akkor is, mikor nekifeszült az evezőknek, beevezve a kis csónakkal az Alguenya mély vizébe.

Egwene nem tudta, hogy találkozott-e Rand ezzel a Hullámúrnővel, de remélte, hogy igen. Elayne elmondása alapján az Újjászületett Sárkány a Tengeri Nép Coramoorja, a Kiválasztott, és csak annyit kell tennie, hogy megjelenik előttük, és ezután már bármikor a rendelkezésére állnak, csak hívnia kell őket. De remélte, hogy nem alázkodtak meg előtte túlságosan. Rand ebből bőven többet kap a kelleténél. De nem Rand volt az oka, hogy most itt ül a morgó csónakossal. Elayne már valóban találkozott néhány Atha'an Miere-rel, utazott az egyik hajójukon és azt mesélte, hogy a Tengeri Nép Szélkeresői tudnak fókuszálni. Legalábbis néhányan közülük; talán legtöbbjük. Ezt a titkot rejtegette az Atha'an Miere, de azon a hajón, melyen Elayne utazott, a Szélkereső nagyon is késznek mutatkozott tudása megosztására, miután lelepleződött. Elayne azt állította, hogy többet tudnak az időjárásról, mint az aes sedai-ok. Azt mondta, hogy a Szélkereső azon a hajón hatalmas fonatot állított elő, hogy kedvező időjárást teremtsen. Egwene nem tudta, hogy ebből mennyi az igazság és mennyi a lelkesedés, de az időjárásról tanulni egy keveset egész biztosan jobb, mint malmozni, és azon gondolkodni, hogy talán Nesune fogságába esni megkönnyebbülést jelentene Sevanna és a Tudós Asszonyok után. Amennyit most tudott, azzal még akkor se tudott esőt okozni, ha fekete felhők tornyosulnak a feje fölött. Pillanatnyilag pedig a nap aranylóan fénylett a felhőtlen égen és hő vibrált a sötét víz felett. Legalább nem takarta köd a vizet.

Mikor a csónakos végül abbahagyta az evezést és kis lélekvesztőjével a hajó oldalához simult, Egwene felállt, nem vesztegetve figyelmet zsémbelésére, hogy mindkettejüket a folyóba fogja ölni azzal, amit csinál.

– Helló! – kiáltotta. – Helló? Felmehetek a fedélzetre?

Már több folyami hajó fedélzetén utazott, és büszke volt arra, hogy ismeri a megfelelő szófordulatokat – a hajósok nagyon érzékenyen reagáltak, ha nem a helyes szavakat használja az ember –, de ehhez a járműhöz hasonlóval még nem volt dolga. Látott már néhány hosszabb hajót, de ilyen magasat még nem. A legénység egy része a vitorlákon dolgozott, vagy a ferde árbocra kapaszkodott fel. Legtöbbjük sötét bőrű, meztelen mellkasú és nagyrészt mezítlábas férfi volt, akinek színes nadrágját széles öv tartotta a helyén, de látott bő blúzt viselő, sötét bőrű nőket is.

Már csaknem újra kiáltani akart, ezúttal hangosabban, mikor egy kötéllétra tekeredett le a hajó oldalán. Semmilyen válasz nem érkezett a fedélzetről a kiáltására, de ez megfelelő meghívónak tűnt. Bonyolult volt felmászni – nem maga a mászás, hanem szoknyái illendően zárva tartása; most már értette, miért viselnek a Tengeri Nép asszonyai nadrágot –, de végül elérte a hajókorlátot.

Pillantása egyenesen egy nőre esett, aki alig egy arasznyira állt tőle. Blúza és nadrágja kék selyemből volt, sötétebb színű övvel. Három aranygyűrűt viselt mindkét fülében, és egy finom, csillogó medálokkal ékesített lánc futott az egyiktől az orrában lévő gyűrűhöz. Elayne leírta ezt, még be is mutatta, Tel'aran'rhiodot használva, de attól, hogy ezt élőben látta, Egwene összerezzent. De még valami mást is látott. Érezte a fókuszálás képességét. Megtalálta a Szélkeresőt.

Kinyitotta a száját, és egy sötét kéz villant a szeme előtt, csillogó tőrt tartva. Mielőtt felkiálthatott volna, a penge átvágta a létra köteleit. Még mindig a haszontalanná vált kötélbe kapaszkodva zuhanni kezdett.

Aztán sikoltott – egyetlen pillanatig, mielőtt mélyen elmerült volna a folyó vizében. Víz áradt nyitott szájába, megszakította sikolyát; úgy érezte, a fél folyót lenyelte. Őrjöngve próbálta leszedni szoknyáit a fejéről és megszabadulni a létrától. Nem esett pánikba. Nem eshet. Milyen mélyre süllyedhetett? Zavaros sötétség vette körül. Merrefelé kell felfelé menni? Fémbilincsek szorították tüdejét, de orrán keresztül lélegzett ki, figyelte a buborékok útját, melyek, úgy látta, lefelé és balra indulnak. Kapálózva megpróbálta elérni a felszínt. Milyen messze lehet? Tüdeje égett.

Feje végül napvilágra bukkant, és köhögve szívta magába a levegőt. Meglepetésére a csónakos lenyúlt érte, felhúzta a csónakba maga mellé, azt morogva, hogy abba kellene hagynia ezt az ostobaságot, mielőtt feldühítené őket, és hogy a Tengeri Nép nagyon sértődékeny. Majd újra kihajolt, hogy elkapja kendőjét, mielőtt elmerült volna. Kikapta a férfi kezéből, és az úgy hőkölt vissza, mintha azt várná, hogy meg fogja ütni vele. Szoknyái elnehezülve lógtak, blúza és alsóruhája rátapadt; hajszalagja homlokára csúszott. Tócsa kezdett formálódni a csónak alján a lába alatt.

A csónak talán húsz lépésnyire távolodott el a hajótól. A Szélkereső most a hajókorlátnál állt, két másik nő társaságában, akik közül az egyik fakózöld selymet, a másik arannyal hímzett vörös brokátot viselt. Fülbevalóik, orrkarikáik és láncaik visszaverték a napfényt.

– Megtagadtatott tőled az átjárás ajándéka – kiáltotta a zöldbe öltözött, majd a vörös brokátot viselő folytatta.

– Mondjátok meg a többieknek, hogy nem tévesztenek meg minket az álruhák. Nem ijeszthettek meg minket. Mindannyiótoktól megtagadtatik az átjárás ajándéka!

A ráncos csónakos megragadta az evezőket, de Egwene egyenesen keskeny orrára mutatott ujjával.

– Maradj pontosan itt, ahol vagyunk – mondta, mire a férfi mozdulatlanná dermedt. Rábámult. A szokásos udvariasság egyetlen szava nélkül.

Mély lélegzetet vett. A nő magához ölelte a saidart, és négy fonatot szőtt egybe, még mielőtt a Szélkereső reagálni tudott volna. Tehát ismerik az időjárást, nem igaz? Szét tudja osztani a fonatait négyfelé? Nem sok aes sedai képes erre. Az egyik fonat Szellem volt, hogy megakadályozza a Szélkereső beavatkozását. A másik három Levegő volt, melyeket kifinomultan a három Tengeri Néphez tartozó nő köré szőtt, oldalukhoz szorítva karjukat. Felemelni őket nem volt igazán nehéz, de nem is bizonyult könnyűnek.

Ordítozás zaja hallatszott a hajó felől, mikor a három nő felemelkedett a levegőbe és kilebegett a folyó fölé. Egwene hallotta, ahogy a csónakos nyöszörög. Nem törődött vele. A három Tengeri Néphez tartozó nő egyáltalán nem kapálózott. Megerőltetve magát magasabbra emelte őket, tíz-húsz lépéssel a felszín fölé; bármilyen erősen próbálta, ennél nem volt képes többre. Végül is, nem akarsz nekik fájdalmat okozni – gondolta, és elengedte a fonatokat. – Most kiáltani fognak.

A három Tengeri Néphez tartozó nő labdává gömbölyödött, amint elkezdtek zuhanni, megfordultak, és maguk elé nyújtották karjukat. Három kis csobbanás hallatszott, mikor elérték a vizet. Pillanatokkal később három sötét fej törte át a felszínt, és a nők sebesen elkezdtek úszni a hajó felé.

Egwene becsukta a száját. Megragadom őket a bokájuknál fogva és belenyomom a fejüket, míg... Mit gondol? Sikoltaniuk kellett volna, mert ő sikoltott? Nem volt nedvesebb, mint ők. Úgy nézhetek ki, mint egy ázott patkány. Óvatosan fókuszált – ha magadon dolgozol, mindig óvatosnak kell lenned; nem láthatod a fonatokat tisztán –, és a víz lefolyt róla, kicsöpögött a ruhájából. Gyorsan pocsolya gyűlt össze.

A tátott szájjal rábámuló csónakos volt az, aki rádöbbentette arra, hogy mit tett. Fókuszált a folyó kellős közepén, ahol semmi sem rejthette el az aes sedai-ok elől, akik akár meg is láthatták. Akár süt a nap, akár nem, hirtelen jeges hideget érzett csontjaiban.

– Most pedig kiviszel a partra. – Fogalma sem volt arról, ki volt a kikötőben, ebből a távolságból nem tudott megkülönböztetni egy nőt egy férfitól. – Nem a városba. A folyópartra. – A fickó olyan keményen feküdt az evezőknek, hogy csaknem kiesett hátrafelé.

Egy olyan helyre vitte, ahol a parton nem volt más, mint akkora, sima sziklák, mint a feje. Senkit sem lehetett látni, de azonnal kiugrott a csónakból, amint az nekiütközött a szikláknak, felemelt szoknyával sebesen rohanni kezdett a sáros parton. Sebességét fenntartotta, míg vissza nem ért a sátrához, ahol a hőségtől zihálva esett össze. Nem megy többet a város közelébe. Kivéve természetesen azért, hogy találkozzon Gawynnal.

A napok múltak, és a csaknem szüntelen szél port és homokot hordott magával éjjel és nappal. Az ötödik éjszakán Bair elkísérte Egwene-t az Álmok Birodalmába, csak egy rövid kirándulásra, felmérés gyanánt. Tel'aran'rhiod azon részében sétáltak, amelyet Bair a legjobban ismert, az Aiel Pusztában, egy felperzselt, sziklákkal élesen csipkézett földön, mely még az aszálytól szenvedő Cairhient is nedvesnek és tisztának tüntette fel. Rövid kirándulás volt, és utána Bair és Amys felébresztették, hogy lássák, kiváltott-e ez rajta bármilyen betegségre utaló jelet. Nem láttak semmit. Nem számított, mennyit ugráltatták és futtatták, nem számított, mennyit bámultak a szemébe és hallgatták a szívét, ebben egyetértettek, de ettől függetlenül Amys másnap éjjel újra elvitte egy rövid sétára a Pusztába, amit egy másik vizsgálat követett, mely után boldog volt, hogy ágyára kuporodhat és mély álomba zuhanhat.

Azon a két éjszakán nem tért vissza az Álmok Birodalmába, de ez csak a fáradtság miatt volt. Korábban minden éjjel azt mondogatta magának, hogy abba kellene hagynia – szép dolog lenne, ha éppen akkor kapnák el a rendelkezéseik megszegéséért, mikor már késznek mutatkoztak feloldani őket –, de valahogy mindig úgy döntött, hogy egy rövid séta rendben lenne, ha elég gyors ahhoz, hogy a felfedezés esélye minimális legyen. Elkerülte azt a helyet, ahol Tel'aran'rhiod és az ébren lévő világ találkozott, ahol az álmok lebegtek. Különösen azután kerülte el, miután rajtakapta magát, hogy azon gondolkodik, hogy ha elég elővigyázatos, bele tudna pillantani Gawyn álmaiba anélkül, hogy azok magukba szippantanák, és még ha bele is kerül, az csak egy álom. Határozottan emlékeztette magát, hogy felnőtt nő, nem pedig csitri. Hálás volt azért, hogy senki sem tud róla, micsoda zűrzavart okoz ez a férfi a gondolataiban. Amys és Bair addig nevettek volna, míg kicsordulnak a könnyeik.

A hetedik éjszakán gondosan készülődött a lefekvéshez, friss alsóruhát öltött, és addig fésülte haját, míg nem ragyogott. Mindez haszontalan volt, már ami Tel'aran'rhiodot illeti, de legalább visszatartotta attól, hogy kavargó gyomrával törődjön. Ma éjjel aes sedai-ok fogják várni a Kő Szívében, nem Nynaeve és Elayne. Ennek nem kellett volna különbséget jelentenie, hacsak... Az elefántcsont hátú hajkefe húzás közben megdermedt kezében. Hacsak az aes sedai-ok egyike el nem árulja, hogy még csak beavatott. Miért nem gondolt erre korábban? Fény, azt kívánta, bárcsak beszélhetne Nynaeve-vel és Elayne-nel a tárgyak összetöréséről szóló álmáról. Bár nem tudta, hogy ez mit segíthetne, és biztos volt benne, hogy azt jelenti, hogy valami nagyon rosszul sülne el, ha beszélne velük.

Ajkába harapva eldöntötte, hogy Amys elé áll és megmondja neki, hogy nem érzi jól magát. Semmi komoly, csak egy elrontott gyomor, de nem hiszi, hogy meglátogathatja ma az álmokat. A ma esti találkozás után folytathatják a leckéit, de... Újabb hazugság, és ráadásul gyávaság. Nem lesz gyáva. Nem mindenki lehet olyan bátor, mint a többiek, de a gyávaság megvetendő. Bármi is történjen ma este, szembe kell néznie vele, és ennyi.

Határozottan letette a kefét, elfújta a lámpát és ágyára kuporodott. Elég fáradt volt ahhoz, hogy az elalvás ne jelentsen problémát, de ha szükség lett volna rá, tudta volna, hogyan altassa el magát bármikor vagy essen olyan enyhe révületbe, hogy bár belép az Álmok Birodalmába, mégis tud beszélni – nos, igazából motyogni – ahhoz, aki a teste mellett várakozik. Az utolsó dolog, amelyet elalvás előtt észrevett, meglepetésként érte. Gyomra nem kavargott többé.

Nagy, boltozatos csarnokban állt, melyben vastag, fényesre csiszolt, vöröskő oszlopok álltak sűrűn. A Kő Szíve, Tear Kövében. Aranyozott lámpák lógtak láncokon a feje felett. Nem voltak meggyújtva, de természetesen világos volt, a fény mindenhonnan és sehonnan sem áradt. Amys és Bair már megérkeztek, és ugyanúgy néztek ki, mint reggel, azzal a különbséggel, hogy nyakláncaik és karkötőik sokkal jobban csillogtak, mint arra az arany a valóságban képes lett volna. Halkan beszélgettek és zavartnak tűntek. Egwene csak néha kapott fel egy-egy szót, de kettő abból „Rand al'Thor” volt.

Hirtelen észrevette, hogy a fehér, csíkos szegélyű, beavatott ruhát viseli. Amint rájött, azonnal átváltoztatta a Tudós Asszonyok öltözékének másolatává, ékszerek nélkül. Nem hitte, hogy a másik két nőnek feltűnt, vagy tudnák, mit jelent az a ruha. Önmaga kiadásával néha kevesebb jit vesztett és több tohot nyert, mint más lehetőségekkel, de egyetlen aiel sem tenne ilyesmit anélkül, hogy előtte ne próbálna meg harcolni.

– Újra késnek – szólalt meg Amys savanyúan, a csarnok nagy kupolája alatt elterülő nyitott részbe sétálva. A padlókövek közé beszúrtak valamit, ami egy kristályból készített kardnak tűnt, a próféciák Callandornak, a valaha készített legerősebb sa'angrealnak. Rand helyezte el itt, hogy emlékeztesse a tearieket önmagára, mintha lett volna bármi esély arra, hogy megfeledkeznek róla, de Amys alig pillantott rá. Mások számára a Kard, Ami Nem Kard, az Újjászületett Sárkány szimbóluma volt; az ő számára ez a vízföldiek dolga. – Legalább remélhetjük, hogy nem próbálnak úgy tenni, mintha ők mindent tudnának, mi pedig semmit. Utolsó alkalommal sokkal jobban viselkedtek.

Bair horkantása Sorileát is pislogásra késztette volna.

– Soha nem lesznek jobbak. Még arra sem képesek, hogy ott legyenek, ahol lenniük kellene és akkor, amikor meg kellene... – Félbeszakította magát, mikor hét nő jelent meg hirtelen Callandor mellett.

Egwene felismerte őket, beleértve azt a fiatal nőt is, akinek olyan elszánt kék szemei voltak, és akit már korábban is látott Tel'aran'rhiodban. Ki lehet ő? Amys és Bair már említették a többieket – általában keserű szavakkal –, de mást soha. Ő kék rojtos stólát viselt; valamennyien viselték stóláikat. Ruháik pillanatról pillanatra váltogatták színüket és szabásukat, de stóláik meg se moccantak.

Az aes sedai-ok tekintete azonnal Egwene-re irányult. Mintha a Tudós Asszonyok nem is léteztek volna.

– Egwene al'Vere – szólalt meg Sheriam hivatalosan –, a Torony Csarnoka elé hívatunk. – Ferde vágású, zöld szeme valamilyen rejtett érzelemtől csillogott. Egwene gyomra lesüllyedt: tudják, hogy teljes jogú nővérnek adta ki magát.

– Ne kérdezd, miért hívatnak – mondta Carlinya rögtön Sheriam után, jeges hangja csak még hivatalosabbá tette szavait. – A te dolgod a válaszadás, nem a kérdezés. – Valamilyen oknál fogva rövidre vágta sötét haját; ez azon jelentéktelen részletek egyike volt, melyek Egwene fejében megmaradtak. Nem akart azon gondolkodni, hogy mit jelent ez az egész. A szertartásos formulák méltóságteljes ritmusban gördültek előre. Amys és Bair megigazította kendőjét, és rosszallóan bámultak, ingerültségük lassan aggodalommá alakult.

– Ne késlekedj jöveteleddel. – Egwene mindig kedvesnek tartotta Anaiyát, de most a kifejezéstelen arcú nő ugyanolyan merevnek tűnt, mint Carlinya, és semmivel sem nyilvánult meg melegebben hivatalossága. – A te dolgod, hogy gyorsan engedelmeskedj.

Mindhárman összhangban szólaltak meg.

– Helyes, ha félsz, mikor a Csarnok hívat. Helyes, ha gyorsan és alázatosan engedelmeskedsz, kérdés nélkül. Hívattál, hogy letérdepelj a Torony Csarnoka előtt, és elfogadd ítéletüket.

Egwene megpróbált uralkodni lélegzetén, legalább annyira, hogy ne ziháljon. Mi lehet a büntetés arra, amit tett? Úgy sejtette, nem kevés, ha ezzel a szertartással jár. Mindenki őt bámulta. Megpróbált leolvasni valamit azokról az aes sedai arcokról. Hatan csak a kortalan aes sedai nyugalmat árasztották, talán egy kis intenzitással szemükben. A fiatal Kék viszont, bár olyan hűvös nyugalom ült arcán, mint olyasvalakinek, aki évek óta aes sedai, nem tudott elrejteni egy enyhe, elégedett mosolyt.

Mintha vártak volna valamire.

– Menni fogok, amilyen gyorsan csak tudok – mondta. Talán a bokájáig süllyedt a gyomra, de hangja méltó vetélytársa volt az övéknek. Nem lehet gyáva. Aes sedai lesz. Ha hagyják ezek után. – De nem tudom, milyen gyorsan. Hosszú az út, és nem tudom pontosan, hol van Salidar. Csak azt, hogy valahol az Eldar folyó mentén.

Sheriam pillantásokat cserélt a többiekkel. Ruhája halványkék selyemből sötétszürke nadrágszoknyává alakult át.

– Biztosak vagyunk benne, hogy van mód utad lerövidítésére. Ha a Tudós Asszonyok segítenek. Siuan biztos benne, hogy nem tarthat egy vagy két napnál tovább, ha testben lépsz be Tel'aran'rhiodba.

– Nem – csattant fel Bair ugyanabban a pillanatban, mikor Amys megszólalt.

– Nem tanítunk neki ehhez hasonló dolgokat. Gonoszra használták, maga is gonosz, és bárki használja, elveszíti önmaga egy részét.

– Nem lehetsz biztos ebben – szólalt meg Beonin elnézően –, hiszen láthatóan soha nem használtátok. De ha tudtok róla, akkor arra is van ötletetek, hogy hogyan kell használni. Mi talán ki tudjuk dolgozni azt, amit ti nem tudtok.

Az elnéző hang nem volt a megfelelő. Amys megigazította kendőjét, és még jobban kihúzta magát, mint általában. Bair csípőjéhez szorította öklét, és olyan dühösen nézett, hogy kivillantak fogai. Egy pillanat múlva egy olyan kitörés tanúi lehetnek, amelyekre a Tudós Asszonyok célozgatni szoktak. Meg fogják tanítani ezeknek az aes sedai-oknak, hogy mit lehet megtenni Tel'aran'rhiodban, úgy, hogy közben tudatosítsák bennük, milyen keveset tudnak. Az aes sedai-ok nyugodtan néztek velük szembe, teljes magabiztossággal. Stóláik szilárdnak tűntek, de ruhájuk olyan gyorsan változott, mint Egwene szívdobbanásai. Csak a fiatal Kék öltözéke mutatott némi tartósságot, csak egyszer változott meg a hosszú csend alatt.

Meg kell ezt állítania. Salidarba kell mennie, és biztosan nem segítene helyzetén, ha úgy érkezne, hogy szemtanúja volt az itt lévő aes sedai-ok megaláztatásának.

– Tudom, mit kell tennem. Azt hiszem. És hajlandó vagyok megpróbálni. – Ha nem működik, még mindig lovagolhat. – De továbbra sem ismerem a pontos helyet. Legalábbis többet kell tudnom, mint most.

Amys és Bair figyelme felé fordult az aes sedai-okról. Még Carlinya se lett volna képes ilyen hideg pillantásra, vagy akár Morvrin. Egwene szíve a gyomra után süllyedt.

Sheriam hirtelen elkezdett irányokat mondani – ennyi mérföld ettől a falutól nyugatra, ennyi mérföld attól délre –, de a fiatal Kék megköszörülte torkát és megszólalt:

– Ez többet segíthet. – A hang ismerősnek tűnt, de Egwene nem tudta összekapcsolni az arccal.

Talán kicsit jobban uralkodott ruháján, mint a többiek – lágy zöld selyemruhája sötétkékké alakult, míg beszélt, a hímzett magas gallérból csipkés nyakfodor lett, a teari divat szerint, és kicsi, gyöngyös kalap jelent meg hajában –, de tudott valamit Tel'aran'rhiodról. Hirtelen egy nagy térkép jelent meg a levegőben, egyik végében egy piros pont mellé „Cairhien” volt írva nagy betűkkel, a másik végén pedig „Salidar”. A térkép elkezdett nőni és változni; hirtelen a hegyek már nem csak vonalak voltak, hanem kiemelkedtek, az erdők zöld és barna árnyalatokat vettek fel, a folyók úgy csillogtak, mint a kék víz a napfényben. Addig nőtt, míg el nem rejtette a Kő Szívének egyik oldalát. Olyan volt, mintha felülről néznének a világra.

Még a Tudós Asszonyokat is eléggé lenyűgözte, hogy megfeledkezzenek rosszallásukról, legalábbis míg a nő teari köntöse nyakvonalnál hímzett sárga selyemmé nem változott. De a fiatal nőt nem ők érdekelték. Valamilyen oknál fogva a többi aes sedai felé bámult kihívóan.

– Ez nagyszerű, Siuan – mondta Sheriam egy pillanat múlva.

Egwene pislogott. Siuan? Ugyanolyan nevű nő kell, hogy legyen. Ez a fiatalabb Siuan önelégülten szippantott, és mereven bólintott, ami nagyon emlékeztetett Siuan Sanche-ra, de az lehetetlen. Csak az időt akarod húzni – mondta magának határozottan.

– Ez biztosan elég arra, hogy odataláljak Salidarba, akár tudok... – Amys és Bair felé pillantott, akiket annyira megtöltött a csendes rosszallás, mintha hideg kőbe karcolták volna őket. – Akár tudok testben belépni ide, akár nem. Valamelyik úton, ígérem, olyan gyorsan Salidarban leszek, ahogy csak lehetséges. – A térkép eltűnt. Fény, mit fognak tenni velem?

Szája félig már megformálta a kérdést, de Carlinya élesen közbevágott, újra felvéve a szertartás menetét, ha lehet, most még keményebben.

– Ne kérdezd, miért hívattak. A te dolgod a válaszadás, nem a kérdezés.

– Ne késlekedj jöveteleddel – mondta Anaiya. – A te dolgod, hogy gyorsan engedelmeskedj.

Az aes sedai-ok egymásra pillantottak, majd olyan gyorsan eltűntek, hogy nem is tudta volna még egyszer megkérdezni.

Egyedül hagyták Amysszal és Bairrel, de mikor feléjük fordult, bizonytalannak érezve magát abban, hogy vajon magyarázkodni kezdjen, bocsánatot kérjen vagy egyszerűen csak megértésükért esengjen, ők is eltűntek, magára hagyták a vöröskő oszlopokkal körülvéve, a mellette ragyogó Callandorral. A ji'e'tohban nincs bocsánat.

Szomorúan sóhajtva kilépett Tel'aran'rhiodból, vissza, alvó testébe.

Azonnal felébredt; akkor felébredni, amikor akarsz, ugyanolyan részét képezte az álomjárók kiképzésének, mint az, hogy elaludj, amikor kell, és ő megígérte, hogy olyan gyorsan indul, ahogy csak tud. Fókuszálva meggyújtotta valamennyi lámpást. Fényre lesz szüksége. Megpróbált fürgén mozogni, ahogy letérdelt az egyik, sátor falánál álló kis láda mellé és elkezdte elpakolni azokat a ruhákat, amiket nem viselt, mióta a Pusztában járt. Életének egy részének vége, de nem fog sírni a veszteség miatt. Nem fog.

Amint Egwene eltűnt, Rand lépett elő az oszlopok közül. Néha eljött ide, hogy megnézze Callandort. Az első alkalom akkor volt, mikor Asmodean megtanította arra, hogyan fordíthatja meg a fonatait. Akkor megváltoztatta a sa'angreal köré elhelyezett csapdákat, hogy csak ő láthassa őket. A próféciák szerint, aki kihúzza, az a helyébe fog lépni. Nem volt biztos benne, hogy bármit is elhisz még ebből, de nem kockáztathatott.

Lews Therin valahol a feje hátuljában morgott – mindig így tett, ha Rand közel került Callandorhoz –, de ma este Randet egyáltalán nem érdekelte a ragyogó kard. A hatalmas térképre nézett, amely még mindig ott függött. Nem is igazán térkép, ami végül odakerült, hanem annál több. Mi ez a hely? Mi rángatta ide ma este, és nem tegnap vagy holnap? Az ő ta'veren rántásainak egyike a Mintán? Nem számít. Egwene alázatosan engedelmeskedett a hívásnak, és ezt soha nem tette volna, ha az Elaidától vagy a Toronytól érkezik. Ebben a Salidarban rejtőznek a titokzatos barátai. Ahol Elayne tartózkodik. A kezébe adták magukat.

Kacagva átjárót nyitott a caemlyni palota visszatükröződéséhez.

Harmincharmadik fejezet

Bátorság erősítsen

Csak alsóruháját viselve, Egwene szemöldökét ráncolva bámulta azt a sötétzöld selyem lovaglóruhát, amelyet akkor viselt, mikor a Pusztába érkezett. Nagyon távolinak tűnt már. Annyi mindent kellett tennie. Adott magának némi időt, hogy egy gyors levélkét írjon, és az ágyából felrázott Cowindhe-ét ellássa utasításokkal arról, hogy azt holnap a Hosszú Férfiba vigye. Nem tartalmazott igazán mást, mint hogy távoznia kell – nem is tudott ennél többet –, de nem tűnhetett el anélkül, hogy ne értesítené Gawynt. A sorok közül néhánynak az emléke pirulásra késztette – az egy dolog, hogy megmondja neki, hogy szereti, de arra kérni, hogy várjon rá! –, de gondoskodott a férfiről, amennyire ez hatalmában állt. Most fel kellett készítenie magát, és még csak azt sem tudta, hogy mire.

A sátortakarót hátrarántották, és Amys lépett be, majd Bair és Sorilea. Sorban álltak meg, lenéztek rá. Három rosszallásba dermedt arc. Nehéz volt megállnia, hogy ne rántsa fel a ruhát a mellénél: alsóruhában jelentős hátrányban érezte magát. Páncélban is hátrányban lett volna. Tudta, hogy bajban van. Csodálkozott, hogy csak most jöttek.

Mély levegőt vett.

– Ha azért jöttetek, hogy megbüntessetek, nincs időm arra, hogy vizet hordjak vagy lyukat ássak vagy valami hasonlót tegyek. Sajnálom, de azt mondtam, olyan gyorsan indulok, ahogy csak tudok, és azt hiszem, számukra ez perceket jelent.

Amys színtelen szemöldöke meglepetten felemelkedett, és rejtélyes pillantás villant Bair és Sorilea között.

– Hogy büntethetnénk meg? – kérdezte Amys. – Abban a pillanatban megszűntél növendéknek lenni, amikor a nővéreid hívattak. Úgy kell eléjük állnod, mint aes sedai.

Egwene elnyomott egy nyöszörgést, és újra a lovaglóruhát tanulmányozta. Figyelemreméltóan kevés gyűrődés látszott rajta ahhoz képest, hogy hónapokig hevert összetekerve a ládában. Rávette magát, hogy újra szembenézzen velük.

– Tudom, hogy mérgesek vagytok rám, és van is rá...

– Mérgesek? – szólalt meg Sorilea. – Nem vagyunk mérgesek. Azt hittem, ennél jobban ismersz minket. – Valóban nem hangzott dühösnek, de még mindig rosszallás látszott az arcukon, még az övén is.

Egwene egyikükről a másikra bámult, különösen Amysra és Bairre.

– De megmondtátok, milyen rossz dologra készülök; azt mondtátok, még csak ne is gondoljak erre. Úgy döntöttem, hogy mégis megteszem, a saját fejem után mentem, és kidolgoztam, hogyan kell.

Lassan egy mosoly jelent meg Sorilea ráncos arcán. Rengeteg karkötője egymásnak verődött, ahogy elégedett arckifejezéssel megigazította kendőjét.

– Látjátok? Megmondtam, hogy meg fogja érteni. Mintha aiel lenne.

A szigorúság egy része eltűnt Amys arcáról, egy kicsivel több Bairéről, és Egwene megértette. Nem haragszanak rá amiatt, hogy testben akar belépni Tel'aran'rhiodba. Rossz volt a szemükben, de az embernek meg kell tennie azt, mit szükségesnek érez, és ha ez működik, önmagán kívül senki más felé nem tartozik számadással. Emiatt valóban nem dühösek, most semmiképpen. Ami bántotta őket, az a hazugsága. Gyomra megremegett. A hazugság, melyet beismert. Talán a legkisebb hazugsága.

Újabb mély levegővétellel készítette elő a torkát a szavakra:

– Más dolgokban is hazudtam. Beléptem Tel'aran'rhiodba azután, hogy megígértem, nem teszem. – Amys arca újra elsötétedett. Sorilea, aki maga nem volt álomjáró, csak bánatosan csóválta fejét. – Megígértem, hogy tanítványként engedelmeskedem, de mikor azt mondtátok, hogy az Álmok Világa veszedelmes lehet a sebesülésem után, mégis beléptem. – Bair kifejezéstelenül összekulcsolta karját. Sorilea ostoba lányokról mormolt valamit, de nem hangzott igazán hevesnek. Egy harmadik mély levegő: hogy kimondja a legsúlyosabbat. Gyomra nem remegett többé; olyan keményen táncolt, hogy csodálkozott azon, hogy nem rázkódik. – A legrosszabb viszont az, hogy nem vagyok aes sedai. Csak beavatott. Ti tanoncnak neveznétek. Még évekig nem emelnek aes sedai-já, ha egyáltalán megteszik ezek után.

Sorilea erre felkapta a fejét, szája vékony vonallá préselődött, de még mindig nem mondtak semmit. Most már Egwene dolga volt, hogy helyrebillentse a dolgokat. Soha nem lesz olyan, mint korábban, de...

Mindent bevallottál – suttogta egy kis hang. – Most a legjobb lenne, ha azzal foglalkoznál, milyen gyorsan tudsz eljutni Salidarba. Még mindig aes sedai-já emelhetnek egy napon, de nem akkor, ha még jobban feldühíted őket.

Egwene leeresztette tekintetét, és a színes szőnyeg rétegeit bámulta, szája remegett a megvetéstől. Megvetés amiatt a kis hang miatt. És szégyen, amiért megszólalhatott a fejében, hogy gondolhatott ilyesmire. El fog menni, de mielőtt így tesz, helyre kell állítania a dolgokat. A ji'e'toh szerint ez lehetséges volt. Megtetted, amit meg kellett tenned, majd megfizeted az árát. Hosszú hónapokkal ezelőtt, a Pusztában, Aviendha megmutatta neki, hogyan kell egy hazugságért fizetni.

Bátorsága minden darabkáját összeszedve, és remélve, hogy az elegendő lesz, Egwene félretette a selyemruhát, és felállt. Furcsa módon, most, hogy már belevágott, könnyebbnek tűnt a folytatás. Még mindig nehéz volt a szemükbe néznie, de büszkén tette, magasra emelt fejjel, és nem kellett kényszerítenie magát, hogy kimondja a szavakat.

– Tohhal tartozom. – Gyomra már nem remegett. – Szeretnélek megkérni benneteket, hogy segítsetek eleget tennem a tohomnak. – Salidarnak addig várnia kell.

Könyökére támaszkodva Mat a sátor padlójára kiterített Kígyók és Rókák játékot vizsgálgatta. Alkalmanként egy izzadságcsepp esett le álláról, épp csak elhibázva a táblát. Valójában nem is volt tábla, csak egy darab vörös ruha, melyre fekete tintával vonalak hálózatát és nyilakat rajzoltak, melyek mutatták, melyik vonalakon lehet mindkét irányba mozogni, és melyeken csak egyfelé. Tíz halvány fakorong, melyre tinta háromszöget festettek, jelképezte a rókákat, és a tíz, melyet hullámos vonalakkal jelöltek meg, a kígyókat. A két oldalra állított lámpás több, mint elegendő fény adott.

– Ez alkalommal nyerni fogunk, Mat – mondta Olver izgatottan. – Tudom, hogy így lesz.

– Talán – válaszolta Mat. Két, feketére pácolt korongjuk csaknem visszaért már a tábla közepén levő körbe, de a következő dobás a rókáké és a kígyóké lesz. A legtöbb esetben nem jutsz tovább a külső peremnél. – Dobj a kockával! – Soha nem érintette meg a dobópoharat, mióta a fiúnak adta, egyszer sem; ha játszanak egy játékot, akkor az a szerencséje nélkül fog történni.

Olver vigyorogva megrázta a bőr poharat, és kigurította a fakockákat, melyeket még apja készített. Felnyögött, mikor meglátta a jeleket; három kockán háromszögeket, hármon hullámos vonalat látott. Az ő körükben a rókákat és kígyókat a saját bábuid felé kell mozgatnod a lehető legrövidebb úton, és ha valamelyik olyan mezőre ér, melyet te foglalsz el... Egy kígyó érintette Olvert, egy róka Matet, és Mat látta, hogy ha a többi dobást is lejátszanak, még két kígyó érne el hozzá.

Csak egy gyerekes játék, melyben nem nyerhetsz addig, míg betartod a szabályokat. Hamarosan Olver elég idős lesz ahhoz, hogy észrevegye ezt, és mint a többi gyerek, abbahagyja a játékot. Csak egy gyerekes játék, de Mat nem szerette, ha a róka elkapta őt, és még kevésbé, ha a kígyó. Rossz emlékeket idézett fel, és egyiknek semmi köze nem volt a másikhoz.

– Nos – mormolta Olver –, majdnem nyertünk. Játszunk még egyet, Mat? – Meg sem várva a választ, felrakta azt a képet, amely nyitotta a játékot: egy háromszöget és rajta keresztül egy hullámos vonalat, majd kántálta a szavakat. – Bátorság erősítsen, tűz vakítson, zene kápráztasson, vas összekössön. Mat, miért mondjuk ezt? Nincs semmiféle tűz, zene vagy vas.

– Nem tudom. – A sor megmozgatott valamit feje hátsó részében, de nem tudta felszínre hozni. A ter'angrealtól kapott ősi emlékeket véletlenszerűen is válogathatták – valószínűleg így is történt –, és ott voltak a lyukak a sajátjaiban, az a sok homályos rész. A fiú folyton olyan kérdéseket tett fel, amelyekre nem tudta a választ, és ezek általában „miérttel” kezdődtek.

Daerid kukkantott be, és meglepetten rájuk bámult. Bár arca izzadságtól fénylett, még mindig viselte kabátját, igaz, kigombolva. Legújabb hege rózsaszín barázdát húzott arcának fehér vonalakkal átszőtt bőrébe.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy aludni térj, Olver – mondta Mat, felemelkedve a földről. Sebei felől enyhe szúró fájdalmat érzett, de csak enyhét; jól begyógyultak. – Pakold el a táblát. – Közel lépett Daeridhez, és suttogássá halkította hangját. – Ha bárkinek beszélsz erről, elvágom a torkodat.

– Miért? – kérdezte Daerid szárazon. – Nagyszerű apává változtál. A fiú figyelemreméltó hasonlóságot mutat hozzád. – Láthatóan küzdött, hogy ne nevesse el magát, de ez egy pillanattal később elmúlt. – A Sárkány nagyúr érkezett a táborba – mondta halálosan komolyan.

Azonnal megfeledkezett arról, hogy Daerid orrára koppintson. Mat félrehajtotta a sátortakarót és ingujjban kilépett az éjszakába. Daerid hat embere, akik a sátra körül álltak, kihúzták magukat, mikor megjelent. Nyílpuska volt náluk; egy pikás nem felelt volna meg őrnek. Éjszaka volt, de a táborra nem borult sötétség. A növekvő, harmadik negyedben járó hold erős fényét elnyomta a tüzek fénye, melyeket a sátrak sorai és a földön alvó emberek között gyújtottak. Húsz lépésenként őrszemek álltak a hosszú sánckerítés mentén. Mat nem ezt a módszert részesítette volna előnyben, de ha egy támadás a levegőből jelenhet meg...

A föld csaknem sík volt itt, így tisztán láthatta, amint Rand feléje közeledik. Nem egyedül. Két elkendőzött aiel lopakodott előtte lábujjhegyen, fejük mindig megfordult, mikor valaki a Banda tagjai közül a másik oldalára fordult vagy az őrszemek egyike kinyújtotta lábát, hogy jobban láthassa őket. Az aiel nő, Aviendha is vele volt, egy csomagot vetve keresztbe hátán, magában sétált, mintha bárki torkának képes lenne nekiugrani, aki az útjába áll. Mat nem tudta megérteni, Rand miért tartja maga mellett. Az aiel nők csak gondot jelentenek – gondolta komoran –, és még soha nem találkoztam nővel, aki több gondot okozott volna ennél az egynél.

– Ez tényleg az Újjászületett Sárkány? – kérdezte Olver lélegzetvisszafojtva. Eltüntette ládájában az összetekert játékot, és csaknem ugrándozott.

– Ő az – felelte Mat. – Most pedig menj aludni. Ez nem fiúknak való hely.

A fiú elindult, szemrehányóan mormogva, de csak a legközelebbi sátorig. Mat szeme sarkából látta, ahogy a fiú kiszáguld látótávolságából, majd feje újra megjelenik, a sarok mögül kilesve.

Mat ráhagyta, bár miután megszemlélte Rand arcát, elgondolkodott azon, hogy felnőtt embereknek való-e ez a hely, nemhogy egy magányos fiúnak. Azt az arcot egy fal ledöntésére lehetett volna használni, de néhány érzelem küzdött, hogy kifejezésre kerülhessen: izgatottság és talán mohóság is – Rand szemeiben lázas fény égett. Egy széles, összetekert pergamendarabot tartott egyik kezében, míg a másik nyugtalanul matatott fegyverövén. A sárkányos övcsat ragyogott a tűz fényében, és néha a kabátujjából előbukkanó sárkányok feje is így tett. Mikor elért Matig, nem vesztegetett időt üdvözlésre.

– Beszélnem kell veled. Négyszemközt. Meg kellene tenned nekem valamit. – Az éjszaka forró volt, és Rand magas gallérú, arannyal hímzett zöld kabátot viselt, de egyáltalán nem izzadt.

Daerid, Talmanes és Nalesean különböző mértékben felöltözve, néhány lépésnyire álltak tőlük és figyeltek. Mat jelzett nekik, hogy várakozzanak, majd sátra felé intett fejével. Miközben követte Randet befelé, megérintette az ezüst rókafejet ingén keresztül. Nem kell aggódnia. Legalábbis ebben reménykedett.

Rand azt mondta, négyszemközt, de Aviendha láthatóan úgy gondolta, ez rá nem vonatkozik. Határozottan két lépés távolságra maradt tőle, se többre, se kevesebbre; általában olyan arccal figyelte Randet, melyből semmit sem lehetett kiolvasni, de néha Mat felé villant tekintete, ilyenkor szemöldökét ráncolta és tetőtől talpig végigmérte a férfit. Rand nem szentelt a nőnek figyelmet, és bármennyire sietett az előbb, most ennek semmi jelét nem mutatta. Körülnézett a sátorban, és Mat azon gondolkodott, vajon látja-e őt. Nem volt sok látnivaló. Olver visszahelyezte a lámpásokat a kis, összecsukható asztalra. A székek is összehajthatóak voltak, ahogy a mosdóállvány és az ágy is. Mindegyiket feketére pácolták, arany vonalakkal díszítették; ha van pénzed, költsd is el valamire. A vágások, amelyeket az aielek hasítottak a vászonba, ügyesen össze lettek varrva, de még mindig látszottak. A csend nyomasztotta Matet.

– Mire jó ez, Rand? Remélem, nem változtattad meg a terveket ilyen közel a végkifejlethez. – Nem kapott választ, csak egy pillantást, mintha Rand emlékeztetné magát arra, hogy ő itt van. Ez felidegesítette Matet. Bármit is gondoljon Daerid vagy a Banda többi tagja, keményen dolgozott azon, hogy távol maradjanak a csatáktól. Néha azonban a ta'veren léte a szerencséje ellen dolgozott; legalábbis ő így látta a dolgokat. Úgy hitte, Randnek van ehhez valami köze; sokkal erősebb ta'veren volt, annyira erős, hogy Mat néha komolyan érezte húzóerejét. Ha Rand keze benne van a dologban, Mat nem lepődött volna meg azon, ha egy csata kellős közepén találja magát, miután egy pajtában aludt el. – Még néhány nap és Tearbe érek. A révészek átviszik a Bandát a folyó másik partjára, és néhány nappal később találkozunk Weiramonnal. Átkozottul késő van már a beavatkozáshoz...

– Azt akarom, hogy hozd Elayne-t... Caemlynbe – vágott közbe Rand. – Azt akarom, hogy bármibe kerül, juttasd el őt oda épségben. Ne menj el mellőle, míg nem ül az Oroszlános Trónon. – Aviendha megköszörülte a torkát. – Még valami – mondta Rand. Valamilyen oknál fogva hangja olyan kemény és hideg lett, mint az arca. De végül is, milyen indokra van ehhez szükség, ha megőrül? – Aviendha veled megy. Úgy gondolom, így lesz a legjobb.

– Te gondolod úgy, hogy így lesz a legjobb? – kérdezte a nő méltatlankodva. – Ha nem ébredtem volna fel időben, soha nem tudtam volna meg, hogy megtaláltad őt. Nem küldesz te engem sehová, Rand al'Thor. Beszélnem kell Elayne-nel... magánügyben.

– Boldog vagyok, hogy megtaláltad Elayne-t – mondta Mat óvatosan. Ha Rand helyében lenne, ő otthagyta volna azt a nőt, ahol volt. Fény, nála még Aviendha is jobb! Az aiel nők legalább nem járkálnak fel-alá magasra tartott orral, és hiszik azt, hogy ugrani fogsz, csak mert azt mondták, hogy ezt kell tenned. Persze néhány játékuknak megvan a maga brutális oldala, és ott van az a szokásuk, hogy itt és most képesek megölni bárkit. – Csak azt nem értem, miért van szükséged rám. Ugorj oda az egyik átjáródon keresztül, adj neki egy csókot, dobd a válladra és ugorj vissza! – Aviendha hirtelen felháborodottan nézett felé; az ember azt hihetné, azt tanácsolta, hogy Rand őt csókolja meg.

Rand kitekerte a nagy pergament az asztalon, a lámpásokkal szorítva le a sarkait.

– Itt van. – Térképnek bizonyult, az Eldar folyó vázlatának és még ötven mérföldnyi területnek mindkét oldalon. Kék tintával egy nyilat húztak, mely egy erdőbe mutatott, és a nyíl mellé a „Salidar” feliratot írták. Rand a térkép keleti végének közelébe mutatott. Az is erdős terület volt; a nagy része az volt. – Itt van egy nagy tisztás. A legközelebbi falu csaknem húsz mérföldre van északra. Nyitok egy átjárót erre a tisztásra neked és a Bandának.

Matnek sikerült egy nyögést vigyorrá változtatnia.

– Nézd, ha rám van szükséged, akkor miért kell a Banda? Nyiss egy átjárót ebbe a Salidarba, feldobom a nőt egy lóra és... – És mi? Rand nyit egy újabb kaput Salidarból Caemlynbe? Hosszú onnan az út lovon, az Eldartól Caemlynig. Nagyon hosszú út, ha csak egy kényes nemeskisasszony és egy aiel a társaságod.

– A Bandát, Mat! – csattant fel Rand. – Téged és a teljes Bandát! – Remegve mély levegőt vett, és hangja lágyabbá vált. Arca azonban nem vesztett szigorúságából, és szeme még mindig lázasnak tűnt. Mat csaknem azt hihette, hogy beteg vagy fájdalmai vannak. – Aes sedai-ok vannak Salidarban, Mat. Nem tudom, hányan: százakról hallottam, de nem lennék meglepve, ha ez a szám közelebb lenne az ötvenhez. Teljesen és tisztán elszakadtak a Toronytól, így kétlem, hogy többel találkoznál. Két-három napi járásra akarlak kirakni benneteket onnan, hogy tudomást szerezhessenek jöveteletekről. Nem lenne jó megriasztani őket; még azt hinnék, hogy Fehérköpenyeket vezetsz ellenük. Fellázadtak a Torony ellen, és valószínűleg elég rémültek ahhoz, hogy csak fenyegetőznöd kell egy kicsit, és megmondani nekik, hogy Elayne-t meg kell koronázni Caemlynben, és már ki is adják neked. Ezután Elayne-t – és annyi aes sedai-t, amennyien jönni szeretnének – elkíséred Caemlynbe, egyenesen Altarán és Murandyn keresztül. Mutasd a zászlómat, hirdesd, hogy mit teszel, és nem hiszem, hogy az altaraiak vagy a murandyak sok gondot okoznának. Addig semmiképpen, amíg mozgásban maradsz. Ha találsz Sárkánykövetőket útközben, őket is szedd össze. Legtöbbjük valószínűleg hamarosan banditává válna, ha nem kötöm őket magamhoz – már most is hallottam egyet s mást –, de te vonzani fogod őket az én zászlómmal! – Hirtelen mosolya kivillantotta fogait, de nem érte el azt a forró szemet. – Hány nyulat egy csapásra, Mat? Hatezer emberrel keresztüllovagolsz Murandyn és Altarán, kihúzod magaddal a Sárkánykövetőket, és a kezembe adod mindkét országot.

Ez annyira ledöbbentette Matet, többé nem is érdekelte, hogy Randnek egyszerre tíz foga fáj vagy hogy mindkét csizmája szögekkel van-e tele. Hagyja, hogy aes sedai-ok azt higgyék, meg akarja támadni őket? És mindjárt ötvenet kell megfélemlítenie? Az aes sedai-októl nem ijedt meg, talán még öttől vagy hattól sem, de ötventől? Újra megérintette a rókafejet ingén keresztül, még mielőtt tudatosult volna benne, hogy mit tesz; most rá fog jönni, valójában mennyit ér a szerencséje. Ami az Altarán és Murandyn való keresztüllovagolást illeti, már látta is maga előtt. Minden nemes, akinek a földjét keresztezni fogják, felfújja majd magát, akár egy pulykakakas, és megpróbálja elkapni, amint elfordítja a fejét. Ha még a ta'veren őrültség is belejátszik a dolgokba, valószínűleg találni fog néhány hölgyet vagy urat, akik épp az orra előtt gyűjtenek majd sereget.

Még egy próbát tett.

– Rand, nem gondolod, hogy ez észak felé fordítaná Sammael figyelmét? Azt akarod, hogy keletre figyeljen. Emlékszel, emiatt vagyok itt. Hogy errefelé figyeljen.

Rand nyomatékosan megrázta fejét.

– Csak egy díszkíséretet fog látni, amely Andor királynőjét kíséri Caemlynbe, és ez minden, amit megtudhat, mielőtt odaértek. Milyen gyorsan tudsz felkészülni?

Mat kinyitotta a száját, majd feladta. Nem tudja eltántorítani ezt a férfit.

– Két óra. – A Banda ennél gyorsabban is összeállna és nyeregbe pattanna, de nem kellett sietnie, és semmiképpen sem akarta, hogy azt higgyék, hogy csatába lovagolnak.

– Rendben. Nekem egy órára van szükségem. – Hogy mire, azt nem mondta meg. – Maradj közel Elayne-hez, Mat! Vigyázz rá! Úgy értem, ennek az egésznek nincs semmi értelme, ha nem ér el épségben Caemlynbe a koronázására. – Rand azt képzeli, hogy nem tud róla és Elayne-ről, mikor a Kő minden lehetséges sarkában összebújtak, mikor utoljára együtt voltak?

– Úgy fogok vele bánni, mintha a húgom lenne. – A húgai minden hatalmukban állót megtettek, hogy a lehető legrosszabbá tegyék az életét. Nos, valami hasonlót várhat Elayne-től is, csak más értelemben. Talán Aviendha kicsit jobb lesz. – Nem fogom szem elől veszíteni, míg le nem szállítom a Királyi Palotába. – És ha túl gyakran próbál kényes kisasszonyt játszani velem, akkor biztosan meg fogom pofozni!

Rand bólintott.

– Ez eszembe juttatott valamit. Bodewhin Caemlynben van Verinnel, Alannával és még néhány Folyóközből származó lánnyal együtt. Úton vannak, hogy aes sedai kiképzésen vegyenek részt. Nem tudom, hogy ez hol fog megtörténni; ahogy a dolgok most állnak, biztosan nem fogom nekik megengedni, hogy a Toronyba menjenek. Talán az aes sedai-ok, akiket majd magaddal hozol, gondoskodnak róluk.

Mat eltátotta a száját. Az ő húga, mint aes sedai? Bode, aki minden alkalommal az anyjukhoz rohant, amint valamivel jól szórakozott?

– Még valami – folytatta Rand. – Egwene talán még előtted Salidarban lesz. Azt hiszem, valahogyan rájöttek, hogy aes sedai-nak adta ki magát. Tedd meg, ami hatalmadban áll, hogy kihozd onnan. Mondd meg neki, hogy olyan gyorsan vissza fogom juttatni a Tudós Asszonyokhoz, ahogy csak tudom. Valószínűleg több, mint hajlandó lesz veled tartani. Bár talán mégsem; tudod, milyen csökönyös néha. A legfontosabb azonban Elayne. Emlékezz, nem tágíthatsz mellőle, míg el nem értétek Caemlynt!

– Megígérem – mormolta Mat. Hogy a fenébe lehet Egwene valahol az Eldar közelében? Biztos volt benne, hogy Cairhienben volt, mikor elhagyta Maerone-t. Kivéve, ha valahogyan ő is rájött Rand trükkjére az átjárókkal. De ebben az esetben bármikor vissza tudna ugrani, amikor csak akar. Vagy elugorhatna Caemlynbe, és nyithatna egy átjárót neki és a Bandának. – Egwene miatt se aggódj. Kihúzom bármilyen bajból, amibe keveredett, nem számít, ha ostobán viselkedik. – Nem ez lenne az első alkalom, hogy kirángatja a tűzből, még mielőtt ropogósra sülne. És nagy valószínűséggel ez alkalommal se kapna ezért köszönetet. Bode aes sedai akar lenni? Vér és véres hamu!

– Nagyszerű – mondta Rand. – Nagyszerű. – De továbbra is mereven bámulta a térképet. Elszakította a szemét onnan, és egy pillanatig Mat azt hitte, mondani akar valamit Aviendhának. Ehelyett mogorván elfordult tőle. – Thom Merrilin is Elayne mellett lesz. – Rand elővett egy összehajtogatott és lepecsételt levelet a zsebéből. – Gondoskodj róla, hogy ezt megkapja. – Mat kezébe dobta a levelet, majd kisietett a sátorból.

Aviendha egy lépést tett utána, félig felemelve kezét és szólásra nyitva száját. Majd csaknem ugyanolyan gyorsan be is csukta, szoknyájába rejtette kezét és szorosan összezárta szemét. Tehát innen fúj a szél? És ő akar beszélni Elayne-nel. Hogyan jutott Rand ilyen pácba? Mindig ő volt az, aki tudott bánni a nőkkel. Rand és Perrin.

De ez nem az ő dolga. Megfordította a levelet. Nőies betűkkel Thom neve állt rajta; a pecsétet, mely egy szétágazó fát ábrázolt, koronával ékesítve, nem ismerte. Milyen nemeshölgy írogathat egy olyan ráncos vénembernek, mint amilyen Thom? Ez szintén nem az ő dolga. Ledobta a levelet az asztalra, és felkapta pipáját meg erszényét.

– Olver – mondta, megtömve dohánnyal a pipát –, kérd meg Talmanest, Naleseant és Daeridet, hogy jöjjenek hozzám!

Csikorgás hallatszott a sátortakaró felől, majd egy „Igenis, Mat”, végül pedig elsiető lábak zaja.

Aviendha ránézett, határozott kifejezéssel összekulcsolva maga előtt a karját.

Megelőzte a nőt.

– Amíg a Bandával utazol, a parancsnokságom alatt állsz. Nem akarok bajt, és elvárom tőled, hogy belásd, erre nincs is szükség. – Ha a nő belekezd valamibe, egy nyeregtáskában adja át Randnek, még ha tíz emberre is lesz szüksége, hogy belerakják.

– Tudom, hogyan kell engedelmeskedni, hadvezér. – Ezt egy éles szippantással nyomatékosította. – De tudnod kell, hogy nem minden nő olyan lágy, mint a vízföldiek. Ha megpróbálsz egy nőt lóra ültetni, mikor nem akar veled tartani, talán kést szúr a bordáid közé.

Mat csaknem elejtette a pipáját. Tudta, hogy az aes sedai-ok nem képesek gondolatolvasásra – ha tudnának, az irháját rég felakasztották volna a Fehér Torony falára –, de talán az aielek Tudós Asszonyai... Természetesen nem. Ez is csak azok közül a fogások közül az egyik, amelyekkel a nők élnek. Ki tudná mutatni, hogy a nő hogyan csinálta, ha elgondolkodna ezen. Csak éppen nincs kedve ezen törni a fejét.

Megköszörülte a torkát, fogai közé tolta a meggyújtatlan pipát, és lehajolt, hogy tanulmányozza a térképet. A Banda valószínűleg meg tudná tenni a távolságot a tisztástól Salidarig egy nap alatt, ha rájuk parancsol, de úgy döntött, rászán erre két vagy akár három napot is. Lehetőséget ad az aes sedai-oknak, hogy észrevegyék; nem akarta jobban megrémíteni őket, mint amennyire már egyébként is lehetnek. A rémült aes sedai már csaknem ellentmondás volt. Még a medált viselve sem akarta megtudni, mire képes egy rettegő aes sedai.

Érezte tarkóján Aviendha tekintetét, és reszelő hangot hallott. A nő lábát keresztbe vetve ült a sátor falánál, egy fenőkövön húzogatta kését, és őt figyelte.

Mikor Nalesean Daerid és Talmanes társaságában megérkezett, a következő szavakkal fogadta őket:

– Megyünk, hogy megcsiklandozzuk néhány aes sedai állát, megmentsünk egy öszvért, és egy hegyes orrú lányt tegyünk az Oroszlános Trónra. Ó, igen. Ő Aviendha. Ne nézzetek rá ferde szemmel, mert megpróbálja elvágni a torkotokat, és valószínűleg véletlenül átnyisszantja a sajátját is. – A nő úgy nevetett, mintha a világ legjobb viccét mondta volna. De nem hagyta abba a kése élezését.

Egy pillanatig Egwene nem értette, miért nem nő tovább a fájdalom. Majd felemelte magát a sátrában heverő szőnyegről, olyan erősen zokogva, hogy beleremegett. Nagyon ki szerette volna fújni az orrát. Nem emlékezett, milyen régóta sír ennyire keményen; csak azt tudta, hogy ég a teste csípőjétől a térde hátuljáig. A felállás is olyan problémát jelentett, amelyet alig volt képes megoldani. Az alsóruháját, melyet némi védelemnek hitt, már ledobta egy ideje. Könnyek gördültek le az arcán, és csak állt ott és üvöltött.

Sorilea, Amys és Bair higgadtan figyelték, és nem ők voltak az egyetlenek, bár a legtöbben a párnáikon üldögéltek vagy heverésztek és élvezték a teát, amelyet egy karcsú gai'shain szolgált fel. Egy nő, a Fénynek hála. Mindannyian nők voltak, Tudós Asszonyok és tanoncaik, akiknek Egwene azt mondta, hogy aes sedai. Hálás volt, hogy az, ha pusztán hagyta, annak higgyék, nem számított; azt nem élte volna túl! Feléjük kimondta a hazugságot, de érték meglepetések. Cosain, egy sovány, szőke, Hegygerinc miagoma nyersen azt mondta, hogy Egwene nem tartozik neki tohhal, de marad egy teára, és így tett Estait is. Másrészről Aeron úgy nézett rá, mintha ketté akarná hasítani, és Surandha...

Megpróbálva kipislogni szeméből a könnyeket, Egwene Surandha irányába nézett. Három Tudós Asszony társaságában üldögélt csevegve és alkalmanként Egwene felé nézve. Surandha tökéletesen könyörtelen volt. Nem mintha bármelyikük könnyedén vette volna. Az öv, amelyet Egwene az egyik ládájában talált, vékony volt és ruganyos, de kétszer olyan széles, mint a karja, és ezek közül a nők közül mindegyiknek erős keze volt. Az a körülbelül féltucatnyi ütés mindegyiküktől, összeadódott.

Egwene soha nem szégyellte magát még ennyire életében. Nem azért, mert meztelen volt, kivörösödött az arca és bőg, mint egy kisbaba. Nos, a sírás miatt részben. Nem is amiatt, mert végignézték a fenyítését, mikor nem voltak soron. Azért szégyellte magát, mert olyan nehezen viselte. Még egy aiel gyerek is közönyösebb lett volna. Nos, egy gyereknek soha nem kellett volna ilyesmivel szembenéznie, de lényegében igaz volt.

– Vége van? – Ez a vékony, bizonytalan hang valóban a sajátja? Hogy nevetnének ezek a nők, ha tudnák, hogyan kaparta össze a bátorságát.

– Csak te ismered a becsületed értékét – mondta Amys határozottan. Az öv az oldala mellett himbálózott, a széles csatnál fogta meg. A társalgás moraja elhallgatott.

Egwene hosszú, remegő lélegzetet vett zokogásán keresztül. Csak annyit kell mondani, hogy ennyi volt, és ezzel vége. Mondhatta volna minden nőnél már az első ütés után. Megtehette volna...

Nyöszörögve letérdelt és elterült a szőnyegen. Keze megmarkolta Bair bokáját a nő puha csizmáján keresztül. Ez alkalommal kitart a bátorsága mellett. Ez alkalommal nem fog felzokogni. Ez alkalommal, nem rugdalózik, nem fog ostobán viselkedni, vagy... Az öv még nem ütötte meg. Felemelte fejét, és pislogott, hogy megtisztítsa annyira a szemét, hogy rájuk nézhessen.

– Mire vártok? – Hangja még mindig remegett, de most már haragot is lehetett érezni benne. Még várakoztatják is mindezek tetejébe? – Ma este még utaznom is kell, ha esetleg megfeledkeztetek volna róla. Folytassátok.

Amys ledobta az övet Egwene feje mellé.

– Ez a nő nem tartozik nekem tohhal.

– Ez a nő nem tartozik nekem tohhal. – Ez Bair vékony hangja volt.

– Ez a nő nem tartozik nekem tohhal – mondta Sorilea hangsúlyosan. Lehajolt, kisimogatta Egwene arcából nedves haját. – Tudom, hogy a szívedben aiel vagy. Ne túlozd el büszkeséget most, te lány. Eleget tettél a tohnak. Állj fel, mielőtt azt hisszük, dicsekszel.

Aztán a lábára segítették, megölelték, és letörölték könnyeit, végül adtak neki egy zsebkendőt, hogy kifújhassa az orrát. A többi nő köréjük gyűlt, mindegyikük kijelentette, hogy ez a nő nem tartozik nekik tohhal, mielőtt mosolyogva megölelték volna. A mosolyok jelentették a legnagyobb megrázkódtatást; Surandha ugyanolyan szélesen mosolygott rá, mint bármikor azelőtt. Természetesen. Toh nem létezett, miután eleget tettek neki; bármi váltotta ki, utána mintha nem is történt volna meg. Az a kis darab Egwene-ből, mely nem volt ji'e'tohba burkolózva, úgy érezte, az is segített, amit a végén mondott, mint ahogy az is, hogy azonnal el is állt tőle. Talán nem fogadta kezdetben aiel közönnyel, de a végére Sorileának igaza volt. Szívében aiellé vált. Úgy érezte, szívének egy része mindig is aiel marad.

A Tudós Asszonyok és tanoncaik lassan távoztak. Normál esetben egész éjjel maradtak volna vagy még tovább együtt nevetve és beszélgetve Egwene-nel, de ez csak szokás volt, nem ji'e'toh, és Sorilea segítségével sikerült meggyőznie őket, hogy nincs erre ideje. Végül már csak ő maradt ott, Sorilea és a két álomjáró. Az ölelések és mosolyok könnyei áradatát csörgedezéssé csökkentették, és bár ajka még mindig remegett, bármit is csinált, már tudott mosolyogni. Az igazat megvallva, újra sírni szeretett volna, csak más okból. Részben más okból; továbbra is égett mindene.

– Mindannyian annyira fogtok hiányozni.

– Ostobaság – horkant Sorilea nyomatékosan. – Ha szerencséd van, azt fogják mondani, hogy most már soha nem lehetsz aes sedai. Akkor visszatérhetsz hozzánk. Három vagy négy év múlva saját erődöd lesz. Már tudok is egy férjet neked. Amaryn unokám legfiatalabb unokája, Taric. Úgy gondolom, egy napon klánfőnök lesz, így keresned kell majd egy asszonytársat, hogy a házúrnője legyen.

– Köszönöm – nevetett Egwene. Úgy tűnt, lesz mivel küzdenie, ha a salidari Csarnok elküldi.

– És Amys és én találkozunk majd veled Tel'aran'rhiodban – tette hozzá Bair –, és elmeséljük, mit tudunk az itteni eseményekről és Rand al'Thorról. Most már a magad útját járod az Álmok Világában, de ha akarod, továbbra is tanítani foglak.

– Szeretném. – Ha a Csarnok valaha Tel'aran'rhiod közelébe engedi. De végül is, nem tudják kinn tartani; bármit is tesznek, erre nem lehetnek képesek. – Kérlek, nagyon figyeljetek Randre és az aes sedai-okra. Nem tudom, milyen játékot játszik az a férfi, de biztos vagyok benne, hogy sokkal veszélyesebb, mint gondolja.

Amys természetesen semmit sem mondott további tanításról. A szavát adta valamilyen tettre, és még az, hogy eleget tett a tohnak, se törölhette ezt el. Ehelyett azt mondta:

– Tudom, hogy Rhuarc sajnálni fogja, hogy nem lehetett itt ma este. Északra ment, hogy személyesen nézze meg a shaidókat. Ne félj, hogy felé nem tehetsz eleget a tohnak. Meg fogja adni neked a lehetőséget, ha újra találkoztok.

Egwene eltátotta száját, de elleplezte azzal, hogy újra kifújta az orrát, talán már a tizedik alkalommal. Teljesen megfeledkezett Rhuarcról. Természetesen semmi sem mondja ki, hogy felé ugyanilyen módon kell eleget tennie kötelezettségének. A szíve talán legalább részben aiel volt, de agya ebben a pillanatban kétségbeesetten kutatott más módszer után. És bőven van ideje, hogy kitaláljon egyet, mielőtt viszontlátnák egymást.

– Nagyon hálás leszek – mondta alig hallhatóan. És ott volt még Melaine. És Aviendha. Fény! Azt hitte, túl van rajta. Lába remegni kezdett, bármilyen erősen próbálta megakadályozni. Kell lennie más módnak.

Bair kinyitotta a száját, de Sorilea közbevágott:

– Hagynunk kell felöltözni. Meg kell kezdenie útját. – Bair karcsú nyaka megmerevedett, és Amys szája lefelé görbült. Nyilvánvalóan egyiküknek sem tetszett, amit Egwene meg akart próbálni, még kevésbé, mint korábban.

Talán maradni akartak, és lebeszélni őt erről, de Sorilea elkezdett morogni az orra alatt mindenféle ostobákról, akik megpróbálnak visszatartani egy nőt attól, amiről úgy gondolja, hogy meg kell tennie. A fiatalabb páros megigazgatta kendőjét – Bair talán hetven vagy nyolcvan lehetett, de még mindig fiatalabb volt, mint Sorilea –, búcsúölelést adtak Egwene-nek, és mormolva távoztak:

– Találj mindig vizet és árnyékot!

Sorilea csak egy pillanattal várt tovább.

– Gondolj Taricra! A gőzsátorba kérethetem, ha látni szeretnéd. Amíg vissza nem érsz, emlékezz erre! Mindig jobban félünk, mint amennyire szeretnénk, de mindig bátrabbak lehetünk, mint várnánk. Tarts ki a szíved mellett és az aes sedai-ok nem bánthatják azt, ami valóban te vagy, a szívedet. Messze nincsenek annyival felettünk, mint hiszik. Mindig találj vizet és árnyékot, Egwene! És mindig emlékezz a szívedre!

Mikor magára maradt, Egwene csak állt egy ideig a semmibe bámulva és gondolkodva. A szíve. Talán több bátorság szorult belé, mint hitte. Megtette, amit itt meg kellett tennie: aiel lett. Salidarban szüksége lesz erre. Az aes sedai-ok módszerei sok szempontból különböztek a Tudós Asszonyokétól, de nem bánnak vele kesztyűs kézzel, ha tudják, hogy aes sedai-nak adta ki magát. Ha tudják. Nem tudta elképzelni, mi más okuk lehet arra, hogy ilyen hidegen hívatják, de az aielek nem adják fel, míg meg nem vívták a csatát.

Összerezzenve magához tért. Nem akarom feladni harc nélkül – gondolta savanyúan –, akár csatába is vonulhatnék.

Harmincnegyedik fejezet

Utazás Salidarba

Egwene megmosta az arcát. Kétszer. Aztán kézbe vette nyeregtáskáit, és megtöltötte őket. Elefántcsont fésűje, keféje és a tükör belekerült, és varróládája – egy kis, finoman aranyazott ékszerdoboz, mely valaha egy hölgy drágaságait tartalmazhatta –, egy darab fehér, rózsaillatú szappan, tiszta harisnyák és alsóruhák, zsebkendők, és még rengeteg más dolog, míg a bőr oldalak kiduzzadtak és alig tudta becsatolni a kapcsokat. Néhány ruha és köpeny, egy aiel kendő, ennyi maradt az utolsó csomagra, melyet takarosan megkötözött egy zsinórral. Mikor végzett, körülnézett, hogy lát-e még valamit, amit magával szeretne vinni. Minden az övé volt. Még a sátrat is nekiadták, bár az egész bizonyosan túl nagy terjedelmű, ahogy a szőnyegek és a párnák is. A kristály mosdókagyló gyönyörű, de nagyon nehéz. Ugyanez áll a ládákra, bár néhányat megmunkálása és szeretetteljes vésetei gyönyörűvé tett.

Csak ekkor, mikor már a ládák jártak eszében, vette észre, hogy megpróbálja elodázni a készenlét pillanatát.

– Bátorság – mondta szárazon. – Egy aiel szíve.

Kiderült, hogy nagyon is lehetséges leülés nélkül felvenni a harisnyákat, amíg nem próbálsz körbeugrálni közben. Tartós cipő következett, mely jó lehet, ha messzire kell gyalogolnia, és selyem alsóruha, fehér és lágy. Aztán a sötétzöld selyem lovaglóruha, a szűk nadrágszoknyával. Szerencsétlenségére ez utóbbi túl meghitten simult csípőjére, szükségtelenül emlékeztetve arra, hogy egy ideig még nem fogja élvezni a leülést.

Nem volt oka arra, hogy kimenjen. Bair és Amys valószínűleg a saját sátraikban tartózkodnak, de nem állt szándékában, hogy megkockáztassa, hogy valamelyikük megpillantsa, amit most csinálni fog. Olyan lenne, mintha megütné őket. Már ha egyáltalán működik. Ha nem, nagyon hosszú lovaglás áll előtte.

Idegesen tenyeréhez dörzsölte ujjait, majd magához ölelte a saidart, hagyta, hogy megtöltse. És kiegyenesítette lábát. A saidar birtokában sokkal inkább tudatába kerülsz mindennek, a saját testedet is beleértve, amitől most szívesen eltekintett volna. Valami újat kipróbálni, olyasmit, amit, amennyire tudta, még senki sem kísérelt meg előtte, lassúságot és óvatosságot követel, de most azt akarta, hogy a Forrás magával ragadja. Élénken fókuszált, csak úgy megszőve a Szellem fonatait.

A sátor közelében a levegő fénylett fonatai mentén, ködbe burkolva a másik oldalt. Ha mindent jól csinált, akkor most olyan helyet teremtett, ahol sátra belseje olyannyira hasonlít Tel'aran'rhiodbéli tükörképéhez, hogy már nincs is köztük különbség. Az egyik a másikká lett. De csak egyetlen módon bizonyosodhatott meg erről.

Vállára dobta a nyeregtáskát, felemelte a csomagot egyik karjára, átlépett a fonaton, és elengedte a saidart.

Tei'aran'rhiodban volt. Ezt az árulta el neki, hogy a lámpások, amelyek meg voltak gyújtva, most már nem égtek, mégis volt egyfajta fény. A dolgok enyhén mozogtak egyik pillanatról a másikra, a mosdótál, a ládák. Tel'aran'rhiodban volt, testben. Nem érzett különbséget ahhoz képest, amikor álmában járt itt.

Kilépett a sátorból. A harmadik negyedben járó hold levilágított a sátrakra, ahol nem égtek tüzek, és semmi sem mozdult. Cairhienre, mely furcsán távolinak tűnt, és árnyékokba burkolózott. Már csak az a probléma maradt, hogy ténylegesen Salidarba érjen. Elsősorban azon múlt, hogy vajon testi valójában is ugyanúgy képes-e irányítani magát, mint mikor az Álmok Világának része volt.

Arra irányítva elméjét, amit meg akart találni, megkerülte a sátrat, és elmosolyodott. Ott állt Bela, a kicsi, bozontos kanca, aminek a hátán egy örökkévalósággal korábban kilovagolt Folyóközből. Csak egy álom Bela, de a kitartó kanca felemelte orrát és felnyerített, mikor meglátta a nőt.

Egwene ledobta terhét, és megölelte a ló fejét.

– Örülök, hogy újra találkoztunk – suttogta. A sötét, nedves szem, mely ránézett, Beláé volt, akár tükörkép, akár nem.

Bela azt a magasított nyerget viselte, amelyet szintén elképzelt. Általában kényelmes hosszú utakon, de nem puha. Egwene ferde szemmel méregette, azon gondolkodott, hogyan festene kipárnázva, majd eszébe ötlött valami. Tel'aran'rhiodban bármit megváltoztathatsz, ha tudod, hogyan kell, még magadat is. Ha elég hatalma volt ahhoz, hogy megteremtse Belát, miközben testében van jelen, akkor... Önmagára koncentrált.

Mosolyogva felkapta a nyeregtáskákat, és rögzítette őket a nyereg mögött, majd maga is felszállt, kényelmesen elhelyezkedve.

– Ez nem csalás – mondta a kancának. – Nem várják el tőlem, hogy így lovagoljak Salidarig. – Nos, ha eszükbe jut, akkor valószínűleg így lenne. Aiel szív vagy sem, azért voltak határok. Megfordította, és gyengéden megszorította a kanca oldalát. – A lehető leggyorsabbnak kell lennem, tehát olyan sebesen kell rohannod, mint a szél.

Még mielőtt felkuncoghatott volna azon a képen, hogy a mokány Bela szélvészként száguld, a kanca úgy tett. A táj elmosódott, elsuhant mellette. Egy pillanatig Egwene csak kapaszkodott a nyeregbe, tátott szájjal. Olyan volt, mintha Bela minden vágtázó lépése mérföldeket tenne meg. Az első, amit egy szívdobbanással később látott, az volt, hogy a város alatti folyóparton vannak, ahol hajók úsztak lassan a hold fényét visszatükröző, sötét vizén, és még mielőtt megpróbálta volna meghúzni a gyeplőt, nehogy egyenesen belerohanjon a folyóba, a következő lépés bozóttal borított hegyek közé vitte őket.

Egwene hátravetette fejét, és kacagott. Ez csodálatos! Az elmosódástól eltekintve nem sok jelét érezte a sebességnek: hajának alig volt ideje, hogy hátralebbenjen a rohanás szelétől, mikor az már el is múlt, hogy egy pillanattal később újra visszatérjen. Bela járása ugyanolyan cammogó ügetésnek tűnt, mint amire emlékezett, de felvidította, ahogy minden hirtelen változott körülötte, az egyik pillanatban egy falu utcái, sötétek és csendesek, a következőben egy országút, mely hegyek között kanyargott, majd legelő, ahol a széna csaknem Bela válláig ért. Egwene csak néha állt meg, hogy tájékozódjon – nem jelentett gondot, ha eszébe idézte azt a csodálatos térképet, melyet az a Siuan nevét viselő nő készített –, de egyébként hagyta Belát ügetni. Falvak és városok bukkantak fel, és tűntek el azonnal, nagy városok – az egyikről biztosan tudta, hogy Caemlyn, melynek falai ezüstösen fehérek voltak az éjszakában –, és egyszer egy erdős domb, ahol egy hatalmas szobor feje és válla emelkedett a fák fölé. Egy történelem során elveszett föld mementójaként, melynek megviselt arca olyan hirtelen bukkant fel Bela oldala mellett, hogy Egwene csaknem felsikoltott, de el is tűnt, mielőtt megtehette volna. A hold nem mozdult a lépések között, és akkor is csak alig, mikor lelassítottak. Egy vagy két nap, hogy elérje Salidart?

Így mondta Sheriam. A Tudós Asszonyoknak igazuk volt. Mindenki olyan sokáig hitte, hogy az aes sedai-ok mindent tudnak, hogy még az aes sedai-ok is elhitték ezt. Ma éjjel ezt bebizonyítja, de valójában nem lesznek tudatában ennek a bizonyítéknak. Ők tudják.

Egy idő után, mikor biztos volt benne, hogy valahol mélyen Altarában jár, csak kisebb ugrásokat engedélyezett Belának, gyakrabban meghúzta a gyeplőt, egy ideig még normál tempóban is lovagolt, különösen, ha egy falu volt a közelben. Néha valamelyik éjszakától körülvett fogadó cégtáblája megnevezte a falut, mint például a Marella fogadó vagy a Iohin Forrás fogadó, és Tel'aran'rhiod különös fényével keveredő holdfényben könnyedén elolvashatta őket. Egyre biztosabb lett benne, hogy hol van Salidarhoz viszonyítva, és még apróbb ugrásokra vette rá a kancát, majd egészen lelassított, egyszerűen hagyta, hogy Bela normálisan ügessen egy erdőben, ahol a magas fák megölték az aljnövényzet nagy részét, a maradék pedig az aszály hatását nyögte.

Mégis meglepődött, mikor egy tekintélyes falu jelent meg hirtelen, mely csendes és sötét volt a holdfényben. Azonban ennek kell a jó helynek lennie.

Egy zsúpfedelű, kőfalú ház szélénél leszállt a lóról, és levette tulajdonát is. Késő volt, de még lehetnek emberek az éber világban. Semmi szükség arra, hogy megrémítse őket azzal, hogy előlép a levegőből. Ha ezt egy aes sedai pillantja meg, és félreérti, hogy ki ő, nem lesz lehetősége, hogy szembenézhessen a Csarnokkal.

– Úgy rohantál, mint a szél – mormolta, utoljára megölelve Belát. – Bárcsak magammal vihetnélek. – Természetesen csak egy haszontalan ábránd. Amit Tel'aran'rhiodban készítettek, csak ott létezik. Végül is, ez nem a valódi Bela. Mégis lelkiismeret-furdalást és szomorúságot érzett, mikor elfordult – nem tudta abbahagyni, hogy elképzelje Belát; létezzen addig, amíg csak tud –, és megszőtte fénylő függönyét a Szellemből. Magasra emelt fejjel átlépett rajta, készen arra, hogy aiel szíve segítségével bármivel szembenézzen.

Egy lépést tett meg, majd egy éles, tágra nyílt szemű „Ó!”-val megállt. A Tel'aran'rhiodban végrehajtott változások éppolyan kevéssé léteztek a való világban, mint amennyire Bela. A lángok egyetlen szempillantás alatt visszatértek, és velük együtt mintha Sorilea szavait hallotta volna. Megcselekedted, amit meg kellett, hogy eleget tegyél a tohnak, és ezzel mintha meg sem történtté változtattad volna. Hogyan tettél eleget a tohnak? Emlékezz az aiel szívedre, te lány.

Igen. Emlékezni fog rá. Azért volt itt, hogy részt vegyen a csatában, harcoljon a jogáért, hogy aes sedai lehessen, szembenézzen... Fény, mivel is?

Emberek voltak az utcán, mozogtak néhányan a házak között, melyeknek fényes ablaka mintha arany tó lett volna. Élénken lépkedve, Egwene megközelített egy fehér kötényt viselő, zaklatott arckifejezésű, izmos nőt.

– Elnézést. Egwene al'Vere vagyok. Beavatott. – A nő éles pillantást vetett lovaglóruhájára. – És csak most érkeztem. Meg tudnád mondani, hol találom Sheriam sedai-t? Találkoznom kell vele. – Nagyon valószínű, hogy Sheriam már alszik, de ha ez a helyzet, Egwene-nek szándékában állt felébreszteni őt. Azt mondták, hogy jöjjön a lehető leggyorsabban, és Sheriamnak tudnia kell róla, hogy itt van.

– Mindenki hozzám jön – morogta a nő. – Hát tesz valaki bármit is magától? Nem, mindenki azt akarja, hogy Nildra tegye meg. Ti beavatottak vagytok a legrosszabb fajta. Nos, nincs egész éjszaka időm. Kövess, ha jönni akarsz. Ha nem, megtalálhatod magadtól. – Nildra elindult anélkül, hogy akár csak egyszer is hátrapillantott volna.

Egwene csendesen követte. Ha kinyitja a száját, attól félt, hogy megmondja a nőnek, amit gondol, és ez nem igazán lenne jó kezdet Salidarban tartózkodásához. Bármilyen rövid is lesz. Azt kívánta, bárcsak az aiel és a folyóközbéli szíve egyesülhetne.

A távolság nem volt nagy, felfelé a keményre döngölt földutcán és egy sarkon befordulva egy másik, szűkebb utcán. Nevetés zaja szűrődött ki néhány házból. Nildra megállt az egyik előtt, ami csendes volt, bár elülső ablakaiban fény látszott.

Csak annyi ideig állt meg, hogy kopogtasson, majd a választ meg sem várva benyitott. Pukedlije tökéletesen hivatalos volt, bár gyors, és valamivel tiszteletteljesebb hangon szólalt meg, mint korábban.

– Aes sedai-ok, ez a lány azt mondja, Egwene-nek hívják, és... – Nem jutott tovább.

Mindannyian ott voltak, mind a heten a Kő Szívéből, egyikük sem nézett ki úgy, mintha ágyba készülődne, bár a Siuan nevű fiatal nő kivételével mindannyian köntöst viseltek. Abból, ahogyan a székeik egymás mellett álltak, úgy tűnt, hogy Egwene egy vita kellős közepébe sétált. Sheriam emelkedett fel elsőként székéből, és kihessegette Nildrát.

– Fény, gyermek! Már most?

Senki sem figyelt Nildra pukedlijére vagy elnyomott szipákolására, mikor kiment.

– Nem vártunk – mondta Anaiya, meleg mosollyal Egwene-be karolva. – Nem ilyen korán. Légy üdvözölve, gyermek! Légy üdvözölve!

– Volt bármilyen betegségre utaló jel? – követelte Morvrin. Nem állt fel, ahogy Carlinya és a fiatal aes sedai sem, de Morvrin határozottan előredőlt. A többiek köntöse különféle színárnyalatú selyemből volt, néha brokáttal ellátva vagy hímezve; az övét egyszerű barna gyapjúból készítették, bár puhának és finoman szőttnek tűnt. – Éreztél bármilyen változást a történtek miatt? Kevés ismeretre támaszkodhattunk. Őszintén szólva, csodálkozom, hogy működött.

– Látnunk kell működés közben ahhoz, hogy tudjuk, mennyire jól működik. – Beonin szünetet tartott, hogy teájába kortyoljon, majd letette a csészét és a csészealjat a törékeny lábú, féloldalas asztalra. A csésze és az alj nem illett össze, de végül is a bútorok sem illettek egymáshoz, és legtöbbjük ugyanolyan rozogának tűnt, mint a kis asztal. – Ha van bármilyen betegségre utaló jel, meg lehet Gyógyítani, és ezzel vége.

Egwene gyorsan ellépett Anaiya mellől, és letette csomagjait az ajtó mellé.

– Nem, jól vagyok. Tényleg! – Habozhatott volna; Anaiya kérés nélkül is meggyógyította volna. Az azonban már valóban csalás lett volna.

– Elég egészségesnek tűnik – mondta Carlinya hidegen. Haja tényleg rövid volt, a sötét fürtök alig takarták el a fülét; nem csak olyasmi volt, amit Tel'aran'rhiodban tett. Természetesen fehéret viselt; még a hímzés is fehér volt. – Később megkérhetünk egy Sárgát, hogy vizsgálja át alaposan, ha szükséges.

– Hagyjátok magához térni – szólalt meg Myrelle nevetve. A buja, sárga és vörös virágok annyira elborították köntösét, hogy alig lehetett rajta zöldet látni. – Épp most tett meg ezer mérföldet egyetlen éjszaka alatt. Órák alatt.

– Nincs időnk arra, hogy hagyjuk, hogy magához térjen – vágott közbe a fiatal aes sedai határozottan. Nagyon kilógott ebből a gyülekezetből kékkel hasított szoknyájú sárga ruhájában, melynek mély, kerek kivágását is kékkel hímezték meg. Emiatt és mert ő volt az egyetlen, akihez lehetett kort kötni. – Ha reggel jött volna, a Csarnok már körülötte nyüzsögne. Ha nem készül fel, Romanda kibelezi, mint egy kövér pontyot.

Egwene eltátotta a száját. A hang többet váltott ki belőle, mint a szavak.

– Te Siuan Sanche vagy. Nem, ez lehetetlen!

– Ó, nagyon is lehetséges – mondta Anaiya szárazon, szenvedő pillantást küldve a fiatal nő felé.

– Siuan újra aes sedai. – Myrelle pillantása sokkal inkább felbőszült volt, mint szenvedő.

Igaznak kellett lennie – hiszen ezt mondták –, de Egwene még akkor is alig tudta elhinni, mikor Sheriam elmagyarázta neki. Nynaeve meggyógyította az elcsendesítést? Az elcsendesítés miatt nem néz ki Siuan idősebbnek, mint Nynaeve? Siuan mindig is merev arcú főnökasszony volt, és emellett kőszívű is, nem pedig ez a csinos, lányarcú, csaknem érzéki szájú nő.

Egwene Siuant figyelte, míg Sheriam beszélt. Azok a kék szemek azonban ugyanazok voltak. Hogyan lehetséges, hogy látta ezt a tekintetet, mely elég kemény ahhoz, hogy körmöket szaggasson meg, és nem ismerte fel? Nos, az arc elegendő válasz volt erre. De Siuan a Hatalomban is erős volt. Mikor egy lány elkezdte használni az Egyetlen Hatalmat, le kellett tesztelni, mennyire erőssé válhat, így erre később nem volt már szükség. Egwene most már eleget tudott ahhoz, hogy pillanatok alatt felmérjen egy nőt. A teremben Sheriam volt a legerősebb, magától Egwene-től eltekintve, majd Myrelle következett, bár ebben nehéz volt biztosnak lenni, a többiek közel álltak egymáshoz, Siuant kivéve. Ő jóval gyengébb volt náluk.

– Ez Nynaeve valóban legfigyelemreméltóbb felfedezése – mondta Myrelle. – A Sárgák folytatják azt, amit tett, a saját csodáikat alkotva meg, de ő kezdte az egészet. Ülj le, gyermek. Túl hosszú ez a történet ahhoz, hogy állva hallgasd végig.

– Inkább állnék, köszönöm. – Egwene megszemlélte azt az egyenes hátú faszéket, melyet Myrelle felajánlott, és csaknem megborzongott. – Mi van Elayne-nel? Ő is jól van? Szeretnék róla és Nynaeve-ről mindent hallani. – Nynaeve legfigyelemreméltóbb felfedezése? Ez több mint egyet jelentett. Úgy tűnt, ő visszaesett, amíg a Tudós Asszonyokkal volt. Keményen kell majd dolgoznia, hogy felzárkózzon. Legalábbis úgy érezte, hogy meg fogják ezt engedni neki. Biztosan nem üdvözölték volna ilyen melegen, ha megszégyenítve el akarnák küldeni. Nem pukedlizett és senkit sem szólított aes sedai-nak akár csak egyszer – leginkább azért, mert nem volt rá esélye; a dac nem a legjobb módja annak, hogy aes sedai-okkal nézz szembe – de eddig senki sem torkolta le. Talán mégse tudnak róla. De akkor miért?

– Attól a kis bajtól eltekintve, amelybe ő és Nynaeve az edényekkel kapcsolatban keveredtek – kezdte Sheriam, de Siuan nyersen közbevágott.

– Miért fecsegtek úgy, mint agyatlan leánykák? Túl késő van már ahhoz, hogy ne folytassuk. Elkezdődött; ti kezdtétek el. Vagy befejezitek, vagy Romanda mindannyitokat kitesz a napra száradni ezzel a lánnyal együtt, és Delana, Faiselle és a Csarnok többi része is ott lesz vele, hogy kifeszítsen benneteket.

Sheriam és Myrelle csaknem egyszerre fordultak meg, hogy ránézzenek. Minden aes sedai így tett, Morvrin és Carlinya székükben fordultak felé. Hideg aes sedai szemek bámultak ki hideg aes sedai arcokból.

Először Siuan kihívóan bámult vissza rájuk, ugyanolyan aes sedai módjára, csak fiatalabbként. Azután feje kissé lesüllyedt, és arca pirulni kezdett. Felállt székéből, szemeit lesütve.

– Hirtelen beszéltem – mondta lágyan, szeme viszont nem változott. Az aes sedai-ok talán nem vették észre, de Egwene látta, azonban ez még így sem hasonlított Siuanra.

Az aes sedai-ok olyan megfejthetetlen tekinteteket váltottak, amilyenre csak aes sedai-ok képesek. Morvrin bólintott először.

– Egészen különleges indokból hívattunk, Egwene – mondta Sheriam ünnepélyesen.

Egwene szíve gyorsabban kezdett verni. Nem tudhatnak róla. Nem tudnak. De akkor miért?

– Te leszel a következő Amyrlin Trón – jelentette ki Sheriam.

Harmincötödik fejezet

Az Ülnökök Csarnoka

Egwene Sheriamra bámult. Azon gondolkodott, hogy vajon most nevetnie kellene-e. Talán az aielekkel töltött idő alatt megfeledkezett arról, hogy mi a szokványos az aes sedai-ok humorában. Sheriam visszanézett rá kortalan, rendíthetetlen arcával, ferde vágású, zöld szeme mintha sohasem pislogott volna. Egwene a többiekre nézett. Hét kifejezéstelen arc és várakozás a levegőben. Siuan mintha bágyadtan mosolygott volna, de az a „mosoly” éppúgy lehetett szája természetes görbülete. Az ingadozó lámpafény hirtelen idegenné és embertelenné tette arcukat.

Egwene könnyűnek érezte a fejét, és gyengének térdét. Gondolkodás nélkül lesüllyedt az egyenes hátú székre. És azonnal fel is állt újra. Ez egy kissé kitisztította az elméjét.

– Még aes sedai sem vagyok – mondta elakadt lélegzettel. Ez elég semmitmondónak tűnt. Ez valamilyen fajta vicc lehet, vagy... vagy... vagy valami.

– Ezt megkerülhetjük – mondta Sheriam határozottan, szorosabbra húzva fakókék övét, hogy nyomatékot adjon szavainak.

Beonin mézszínű fonatai megrebbentek, ahogy bólintott.

– Az Amyrlin Trón maga aes sedai. Ebben egyértelmű a törvény; néhány helyen kimondja, „az Amyrlin Trón, mint aes sedai”, de sehol sem áll leírva, hogy aes sedai-nak is kell lenni ahhoz, hogy valakiből amyrlin legyen. – Minden aes sedai tisztában volt a Torony törvényeivel, de a Szürkéknek minden ország törvényeit tudniuk kellett, és Beonin hangja kioktatóvá vált, mintha olyasmiről beszélne, amit senki nem tudhat olyan jól, mint ő. – A törvény, amely lefekteti az amyrlin választásának módját, csak úgy nevezi meg, „a nő, akit hívattak” vagy „ő, aki a Csarnok előtt áll” vagy ehhez hasonlóan. Elejétől a végéig az aes sedai szót egyszer sem említi. Soha. Néhányan talán a fogalmazó szándékára hivatkoznának, és hogy azt figyelembe kellene venni, de világos, bármi is legyen annak a nőnek a szándéka, aki a törvényt megfogalmazta, hogy... – Szemöldökét ráncolta, mikor Carlinya közbevágott.

– Semmi kétség, annyira biztosak voltak benne, hogy megfelelően értelmezik majd, hogy nem tartották szükségesnek, hogy rögzítsék is. Logikusan viszont, bármit is gondoljanak megfogalmazói, egy törvény azt jelenti, ami benne rögzítve van.

– A törvény ritkán törődik a logikával – jegyezte meg Beonin csípősen. – Ebben az esetben azonban – ismerte el egy pillanattal később – igazad van. – Egwene-re nézve még hozzátette. – És a Csarnok is így látja a dolgokat.

Mindannyian komolyak voltak, még Anaiya is, mikor azt mondta:

– Aes sedai leszel, gyermek, amint Amyrlin Trónná emelnek. Ennek ez a módja. – Még Siuan is, a keskeny mosoly ellenére. Mégiscsak mosoly volt.

– A Három Esküt leteheted, amint visszatértünk a Toronyba – tette hozzá Sheriam. – Gondolkodtunk azon, hogy mindenképpen el kellene mondanod, de az Esküpálca nélkül színlelésnek gondolhatnák. Jobb, ha várunk.

Egwene csaknem újra leült, mielőtt magához tért volna. Talán a Tudós Asszonyoknak igazuk van; talán az, hogy testben utazott Tel'aran'rhiodon keresztül, művelt valamit az agyával.

– Ez őrültség – tiltakozott. – Nem lehetek amyrlin. Én... én... – Indokok halmozódtak nyelvére, úgy összegubancolódva, hogy nem tudta kimondani őket. Túl fiatal; Siuan volt a legfiatalabb amyrlin és még ő is elmúlt harminc, mikor azzá emelték. Alig kezdte el a tanulást, függetlenül attól, hogy mennyit tud az Álmok Birodalmáról; az amyrlin tapasztalt és sokat tud. És bölcs, egész biztosan bölcsnek tartják őket. Zavartnak és összekuszáltnak érezte magát. A legtöbb nő tíz évet tölt novíciaként és még tízet beavatottként. Igaz, hogy néhányan gyorsabban haladtak, néha sokkal gyorsabban. De ő maga alig egy évig volt novícia és beavatott még rövidebb ideig. – Lehetetlen! – ez volt a legtöbb, amit végül sikerült kinyögnie.

Morvrin horkantása Sorileára emlékeztette.

– Telepedj le, gyermek, vagy én magam foglak leültetni. Ez nem a megfelelő idő arra, hogy izgulni kezdj, vagy hogy elájulj itt nekünk.

– De nem tudom, mit kellene tennem! Még a legegyszerűbb dolgokat sem! – Egwene mély lélegzetet vett. Nem igazán lassította le vadul dörömbölő szívét, de valamennyire segített. Egy kicsit. Aiel szív. Bármit is tesznek, nem tudják megfélemlíteni. Morvrin hideg arcára nézve még hozzátette: Lenyúzhatja a bőrömet, de nem tud megfélemlíteni. – Ez egyszerűen képtelenség, ahogy van. Nem fogom ostobának beállítani magamat mindenki szeme láttára, és ez történne, ha megtenném. Ha emiatt hívatott a Csarnok, akkor nemet fogok mondani nekik.

– Attól tartok, ez nem tartozik a lehetőségek közé – sóhajtott Anaiya, lesimítva meglepően fodros, rózsaszín selyemköntösét, melynek minden szélét elefántcsontszínű csipke határolta. – Épp olyan kevéssé utasíthatod el, ha azért hívatnak, hogy amyrlinná tegyenek, mint azt, ha tárgyalásra. A hívatnak szó mindkettőnél ugyanolyan jelentéssel bír. – Ez reményt keltően hangzott; ó, igen.

– A Csarnok most választ. – Myrelle kicsit szomorúnak tűnt, de ez nem segített Egwene hangulatán.

Sheriam hirtelen elmosolyodott, kezét Egwene vállára tette.

– Ne aggódj, gyermek. Segítünk neked, és vezetünk utadon. Ezért vagyunk itt.

Egwene nem mondott semmit. Semmi nem jutott eszébe, amit kimondhatott volna; a törvények előtti meghajlás talán nem félelmetes, de neki annak tűnt. Hallgatását beleegyezésnek vették, és ő is annak gyanította. Siuant késlekedés nélkül elküldték, aki zsörtölődve távozott, mert neki jutott a feladat, hogy személyesen ébressze fel az Ülnököket, és tudassa velük, hogy Egwene megérkezett.

A ház belseje forgószéllé változott, még mielőtt Siuan kitette volna a lábát. Egwene lovaglóruhája jelentékeny vitára adott okot – melyben ő nem vett részt –, és a hátsó teremben, egy székben szundikáló dundi szolgálónőt ébresztették fel és küldték el, hogy szedjen össze minden, beavatottakra szánt ruhát, ami közel lehet Egwene méretéhez, szigorúan figyelmeztetve arra, hogy egyetlen szót se szóljon senkinek. Nyolcat próbált fel ott az előszobában, míg talált egyet, amely kis igazítással illett rá. Kebelben túl szűk volt, de szerencsére kellemesen bő csípőben. Egész idő alatt a szolgáló ruhákat hordott be, és Egwene felpróbálta őket. Sheriam és a többiek egymás után elrohantak, hogy maguk is átöltözzenek, és közben a lányt oktatták arról, hogy mi fog történni, mit kell tennie és mondania.

Mindent vissza kellett mondania. A Tudós Asszonyok úgy gondolták, hogy egyszer elmondani valamit elegendő, és jaj annak a tanoncnak, aki nem hallgatott és figyelt. Egwene sok mindenre emlékezett abból, amit mondania kell még novícia korából, és mindent elsőre helyesen ismételt meg, de az aes sedai-ok mindent újra és újra átvettek vele. Egwene nem tudta megérteni őket. Ha bárki mások lettek volna, és nem aes sedai-ok, azt mondta volna, hogy idegesek, higgadt arcok ide vagy oda. Elkezdett azon gondolkodni, hogy mi történik, ha hibázik, és más szavakat kezdett hangsúlyozni.

– Azt mondd, amit mi mondtunk – csattant fel Carlinya, akár egy széttörő jégcsap, és Myrelle alig valamivel hidegebben hozzátette:

– Nem engedhetsz meg hibát magadnak, gyermek. Egyetlenegyet sem!

Még ötször megismételtették vele az egészet, és mikor tiltakozott, mert minden szót helyesen adott vissza, felsorolta, ki hol fog állni, és mit fog mondani, ahogy elmondták neki. Azt hitte, Morvrin meg fogja pofozni, ha Beonin vagy Carlinya nem előzi meg. Valójában már tekintetük is arculcsapásnak tűnt, és Sheriam úgy nézett rá, mintha duzzogó novícia lenne. Egwene felsóhajtott, és újra elkezdte:

– Belépek, közületek hárman kísérnek engem...

Megálltak egy négyszögletes, háromszintes ház előtt. Az ablakai sötétek voltak, de a holdfényben úgy nézett ki, mint egy fogadó. Carlinyának, Beoninnak és Anaiyának itt kellett maradnia, és a két első legalább nem tűnt túl lelkesnek; nem panaszkodtak, nem is fordítottak hátat az épületnek, de szükségtelenül igazgatták szoknyájukat, és mereven feltartották fejüket, nem pillantva Egwene irányába.

Anaiya nyugtatóan végigsimított Egwene haján.

– Minden rendben lesz, gyermek. – Egy csomagot tartott hóna alatt, melyben az a ruha volt, amelyet Egwene a szertartás után fog viselni. – Gyorsan tanulsz.

Az épület belsejében egy gong szólalt meg mély hangon: egyszer, kétszer, háromszor. Egwene csaknem felugrott. Csend terült rájuk egy szívdobbanás idejére, majd a gong megismételte érces dallamát. Újra csend lett, melyet a hármas ütés követett.

Sheriam kinyitotta az ajtót, és Egwene követte őt Myrelle-lel és Morvrinnal a sarkában. Abból, ahogyan körülvették, Egwene önkéntelenül arra gondolt, hogy őrök, akik megakadályozzák, hogy elfusson.

A nagy, magas mennyezetű terem odabenn messze nem volt sötét. Lámpások sorakoztak a négy széles kőkandalló párkányán, a következő emeletre vezető lépcsőn és övezték az utat, mely keresztülvezetett a termen. Magas, többágú lámpások álltak minden sarokban, melyek fényét tükrök verték vissza. Pokrócokat függesztettek minden ablak elé, hogy benntartsák ezt a fényt.

Kilenc széket helyeztek el a terem minden oldalán, hármasával befelé fordítva őket. A benne ülő nők, az Ülnökök, akik a Salidarban jelenlévő hat ajahot képviselték, mindannyian viselték stólájukat és ruhájuk ajahjuk színét mutatta. Fejük Egwene felé fordult, arcukon csak hűvös higgadtság látszott.

A terem túlsó végében egy másik szék állt, egy kis emelvényen, mely leginkább egy lapos dobozra emlékeztetett. Egy magas, nehéz szék, melynek karján és függőlegesen álló részein spirálok vésetei látszottak, és sötétsárgára festették, hogy az aranyat utánozzák. Egy stóla feküdt a karfákon keresztben, hét különböző színű csíkkal. Egwene-nek mérföldeknek tűnt a távolság, amely a stólától elválasztotta.

– Ki érkezett a Torony Csarnoka elé? – követelte Romanda tiszta, magas hangon. Alig ült alacsonyabban az arany széknél, három Kék nővérrel szemben. Sheriam simán oldalra lépett, felfedve Egwene-t.

– Az, aki engedelmeskedik, a Fény nevében – válaszolt Egwene. Hangjának remegnie kellett. Biztosan nem akarják ezt valóban végigcsinálni.

– Ki érkezett a Torony Csarnoka elé? – követelte Romanda újra.

– Az, aki alázatos, a Fény nevében. – Ez bármely pillanatban átváltozhat egy tárgyalássá, melyet amiatt hívtak össze, mert aes sedai-nak mondta magát. Nem, nem emiatt; csak elzárták volna a Forrástól, és bezárták volna valahová, míg el nem jön a megfelelő idő. De biztosan...

– Ki érkezett a Torony Csarnoka elé?

– Az, aki a Csarnok hívására érkezett, a Fény nevében, engedelmesen és alázatosan, csak azt kérve, hogy elfogadhassa a Csarnok akaratát.

A Romanda alatti Szürkék közül egy sötét, karcsú nő emelkedett fel. Mint a legfiatalabb Ülnök, Kwamesa mondta a rituális kérdést, melynek eredete a Világtörés idejére nyúlt vissza.

– Van valaki jelen nőkön kívül?

Romanda megfontoltan hátravetette stóláját, és leejtette maga mögé a székre. Mint legidősebb, ő fog elsőként válaszolni. Ugyanilyen megfontoltan kioldotta ruháját, és alsóruhájával együtt leengedte derekáig.

– Nő vagyok – jelentette ki.

Kwamesa óvatosan letette saját stóláját székére, és derekáig lemeztelenítette magát.

– Nő vagyok – mondta.

A többiek is felemelkedtek, és elkezdtek levetkőzni, és mindegyikük kijelentette, miután ennek bizonyítékát adta, hogy ő nő. Egwene küzdött egy kicsit a testre simuló beavatott öltözékkel, melyet találtak neki, és Myrelle segítségét kellett kérnie a gombokhoz, de ők is ugyanolyan gyorsan meztelenek lettek, mint bárki más.

– Nő vagyok – mondta Egwene a többiekkel együtt.

Kwamesa lassan végigsétált a termen, minden nő előtt egy csaknem sértően közvetlen pillantás erejéig szünetet tartva, majd megállt a saját széke előtt, és kijelentette, hogy csak nők vannak jelen. Az aes sedai-ok leültek, és legtöbbjük elkezdte visszaölteni ruháját. Nem sietősen, de nem is vesztegetve az időt. Egwene csaknem megrázta a fejét. Régebben Kwamesa kérdésére több bizonyítékot kellett volna szolgáltatni: akkoriban a hivatalos szertartásokat „Fénybe öltözve” tartották, ami azt jelentette, hogy csak a saját bőrüket viselhették. Mit tennének ezek a nők egy aiel gőzsátorban vagy egy shienari fürdőben?

Nem volt idő gondolatokra.

– Ki áll ki ezért a nőért – szólalt meg Romanda –, és szolgáltat biztosítékot, szív a szívért, lélek a lélekért, élet az életért? – Egyenesen ült, saját fontosságának tudatában, telt keblei továbbra is meztelenek maradtak.

– Én kiállok érte – mondta Sheriam határozottan, egy pillanattal később követte Morvrin és Myrelle szilárd hangja.

– Lépj elő, Egwene al'Vere. – parancsolta élesen Romanda. Egwene három lépést előresétált és letérdelt; zsibbadtnak érezte magát. – Miért vagy itt, Egwene al'Vere?

Valóban elgémberedhetett; semmit sem érzett. Nem tudott visszaemlékezni válaszaira sem, de azok valahogyan maguktól gördültek le a nyelvéről.

– A Torony Csarnoka hívatott.

– Mit keresel, Egwene al'Vere?

– Hogy szolgáljam a Fehér Tornyot, se többet, se kevesebbet. – Fény, mégiscsak megteszik!

– Hogyan szolgálnál, Egwene al'Vere?

– Szívemmel, lelkemmel és életemmel, a Fény nevében. Félelem és részrehajlás nélkül, a Fény nevében.

– Hol szolgálnál, Egwene al'Vere?

Egwene mély levegőt vett. Meg tudná állítani ezt az őrültséget. Nem tehetik meg, míg ki nem mondja...

– Az Amyrlin Trónon, ha ez a Torony Csarnokának megfelel. – Lélegzete megfagyott. Most már túl késő a visszakozáshoz. Talán már a Kő Szívében is túl késő volt.

Delana állt fel elsőként, majd Kwamesa és Janya, majd még többen, míg végül kilenc Ülnök állt a széke előtt, beleegyezésüket kifejezve. Romanda még mindig határozottan ült székében. Kilenc a tizennyolcból. A beleegyezésnek egyhangúnak kell lennie – a Csarnok mindig egyhangúságra törekedett; végső soron minden szavazásnak egyhangúnak kellett lennie, csak néha sok beszélgetésbe került, míg megszületett a döntés –, de ma este a szertartásos szavaktól eltekintve nem szólalhatott meg senki, és ez egyfajta őszinte elutasítás volt. Sheriam és a többiek kinevették, mikor felvetette, hogy ez megtörténhet, és ezt olyan gyorsan tették, hogy aggódni kezdett volna, ha nem lett volna az egész dolog olyan nevetséges, de aztán szinte futólag figyelmeztették arra, hogy valóban megtörténhet. Nem az elutasítás, hanem az, hogy a székeikben maradó Ülnökök ezzel nyilatkoztatják ki, hogy nem ölebek. Csak egy jelképes gesztus, Sheriamnak szánva, de ahogy Romanda merev arcára nézett, és Lelaine-ére, aki alig emelte fel fejét meztelen mellkasáról, Egwene már semmiben sem volt biztos. Azt is mondták, hogy ezek nem lehetnek többen három-négy főnél.

Az álló nők egyetlen szó nélkül visszaültek helyükre. Senki sem szólalt meg, de Egwene tudta, hogy mit kell tennie. Zsibbadtsága eltűnt.

Felemelkedve a legközelebbi Ülnök székéhez sétált, egy éles arcú, Samalin nevű Zöldhöz, aki ülve maradt. Mikor Egwene Samalin előtt újra letérdelt, Sheriam térdelt mellé, széles, vízzel teli mosdótálat tartva kezében. Hullámok táncoltak a víz felszínén. Sheriam hűvösnek és száraznak tűnt, míg Egwene lassan izzadságtól csillogott, de Sheriam kezei remegtek. Morvrin is letérdelt, és egy darab ruhát nyújtott át Egwene-nek. Myrelle egy csomag törölközővel kezében várakozott mellette. Valami miatt dühösnek tűnt.

– Kérlek, engedd, hogy szolgáljak – szólalt meg Egwene. Egyenesen előrenézve, Samalin térdéig megemelte szoknyáját. Lábai csupaszak voltak. Egwene mindkét lábát megmosta, majd szárazra törölte, majd a következő Zöldhöz lépett, egy Malind nevű, teltkarcsú nőhöz. Sheriam és a többiek valamennyi Ülnök nevét megadták neki.

– Kérlek, engedd, hogy szolgáljak. – Malindnak csinos arca volt, telt ajkakkal és sötét szemmel, mely úgy nézett ki, mintha szeretne mosolyogni, de most nem mosolygott. Ő azok egyike volt, akik felálltak, de az ő lába is csupasz volt.

Minden Ülnök lába az volt, végig a teremben. Miközben Egwene valamennyiük lábát megmosta, azon gondolkodott, hogy az Ülnökök vajon tudták-e előre, hányan fognak ülve maradni. Láthatóan tudták, hogy néhányan lesznek, és hogy erre a szolgálatra szükség lesz. Keveset tudott arról, hogyan működik a Torony Csarnoka, csak amennyit novícia korában megtanult: ami a használható dolgokat illeti, semmit sem tudott. Csak annyit tehetett, hogy folytatta.

Megmosta, és megszárította az utolsó lábat is – Janyához tartozott, aki úgy ráncolta a szemöldökét, mintha valahol teljesen máshol lenne gondolatban; de ő legalább felállt –, és a mosdótálba ejtve a ruhadarabot, visszatért helyére az út elejéhez, és letérdelt.

– Kérlek, engedjétek, hogy szolgáljak. – Újabb esély.

Újra Delana volt az első, aki felállt, de Samalin azonnal követte. Senki sem ugrott fel, de egymás után szépen lassan mind felálltak, míg csak Romanda és Lelaine maradt ülve, egymást figyelve, nem Egwene-t. Végül, Lelaine mintha megrántotta volna vállát, sietség nélkül magára öltötte ruháját, és felállt. Romanda elfordította fejét, és Egwene-re nézett. Olyan sokáig bámult, hogy Egwene tudatába került annak, hogy izzadság csorog lefelé a melle között, a bordái mentén. Végül méltóságteljes lassúsággal Romanda is felöltözött, és csatlakozott a többiekhez. Egwene megkönnyebbült sóhajokat hallott maga mögül, ahol Sheriam és a többiek várakoztak.

De természetesen még nem volt vége. Romanda és Lelaine együtt jöttek elé, hogy a sárgára festett székhez kísérjék. Előtte állt, míg felsegítették rá ruháját, és vállára terítették az Amyrlin Trón stóláját, miközben az Ülnökök azt mondták:

– Amyrlin Trónná emeltettél, a Fény dicsőségére, hogy a Fehér Torony örökké fennmaradjon. Egwene al'Vere, a Pecsétek őre, Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón. – Lelaine levette Egwene nagykígyós gyűrűjét bal kezéről, átadta Romandának, aki felhúzta Egwene jobb kezére. – A Fény áldja meg az Amyrlin Trónt és a Fehér Tornyot!

Egwene felnevetett. Romanda pislogott, Lelaine meglepetten nézett rá, és nem ők voltak az egyetlenek.

– Csak eszembe jutott valami – mondta, majd hozzátette –, leányaim. – Az amyrlin így hívta az aes sedai-okat. Ami eszébe jutott, az volt, ami most következett. Nem tudott megszabadulni a gondolattól, hogy ez az ára annak, hogy megkönnyítette az útját Tel'aran'rhiodon keresztül. Egwene al'Vere-nek, aki a Pecsétek Őre, Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón, sikerült anélkül helyet foglalnia azon a kemény faszéken, hogy óvatosan engedte volna le magát, és felnyögött volna. Mindkettőt akaratereje győzelmeként értékelte.

Sheriam, Myrelle és Morvrin előresuhantak – bárki is csodálkozott az előbb, most már semmi sem látszott higgadt arcukon –, és az Ülnökök sorba álltak mögöttük, egészen az ajtóig. Kor szerinti sorrend volt, Romandával a legvégén.

Sheriam mély pukedlivel szétterítette szoknyáját.

– Kérlek, engedd, hogy szolgáljalak, Anya.

– A Tornyot kell szolgálnod, leányom – válaszolt Egwene olyan ünnepélyesen, ahogy csak tudott. Sheriam megcsókolta gyűrűjét, majd félrelépett, mikor Myrelle pukedlizett.

A sor haladt. Az elrendezésében akadt néhány meglepetés. Az Ülnökök egyike sem volt igazán fiatal aes sedai arcuk ellenére, de az ősz hajú Delana, akit Egwene Romandával gondolt egyidősnek, a sor felénél lejjebb állt, Lelaine és Janya előtt, akik mindketten csinos nők voltak, s kiknek sötét hajában az ősz egyetlen jele sem látszott, a fehérhajú Sárga után kerültek. Mindegyikük pukedlizett, és tökéletesen kifejezéstelen arccal megcsókolták a gyűrűt – bár néhányan Egwene csíkos szegélyű stólájára pillantottak –, és egy közeli ajtón keresztül, egyetlen szó nélkül elhagyták a termet. Általában tovább tartott volna, de a szertartás többi részével holnapig várniuk kellett.

Végül Egwene egyedül maradt a három nővel, akik kiálltak mellette. Még mindig nem volt biztos benne, hogy ez mit jelentett. Myrelle ment, hogy beengedje a másik hármat.

– Mi történt volna, ha Romanda nem áll fel? – Valószínűleg lett volna még egy esély, még egy kör, melyben megmoshatta volna a lábakat, és kérhette volna, hogy szolgálhasson, de biztos volt benne, hogy ha Romanda másodszor is nemet mond, harmadszor se tett volna másként.

– Akkor nagy valószínűséggel néhány napon belül magát emelte volna amyrlinná – válaszolt Sheriam. – Önmagát vagy Lelaine-t.

– Nem erre gondoltam – mondta Egwene. – Mi történt volna velem? Csak újra beavatott lettem volna? – Anaiya és a többiek mosolyogva siettek be, és Myrelle segített Egwene-nek, hogy kibújjon a csíkos fehér ruhából, és felvegye a halványzöld selyemruhát, melyet csak addig fog viselni, míg el nem ér az ágyáig. Későre járt, de az amyrlin nem járkálhat fel-alá a beavatottak ruhájában.

– Nagyon valószínű – szólalt meg Morvrin egy pillanattal később. – Nem tudom megmondani, mennyire lenne szerencsés beavatottnak lenni, ha minden Ülnök tudja rólad, hogy csaknem Amyrlin Trón lettél.

– Ritkán történik meg – mondta Beonin –, de az a nő, akitől megtagadtatik az Amyrlin Trón, általában száműzetésbe vonul. A Csarnok harmóniára törekszik, és ő nem tehetne róla, de mindenképpen diszharmónia forrása lenne.

Sheriam egyenesen Egwene szemébe nézett, hogy hangsúlyosabbá tegye szavait.

– Bennünket biztosan száműztek volna. Myrelle-t, Morvrint és engem egész biztosan, hiszen kiálltunk melletted, de talán Carlinyát, Beonint és Anaiyát is. – Mosolya nyers volt. – De ez nem történt meg. Az új amyrlinnak az első éjszakáját elmélkedéssel és imával kellene töltenie, de ha Myrelle végre végez ezekkel a gombokkal, talán az lenne a legjobb, ha egy keveset elmondunk arról, hogyan állnak a dolgok itt, Salidarban.

Mindegyikük ránézett. Myrelle mögötte állt, az utolsó gombot illesztette a helyére, de Egwene érezte a nő tekintetét.

– Igen. Igen, azt hiszem, ez lenne a legjobb.

Harminchatodik fejezet

Az Amyrlin felemeltetett

Egwene felemelte a fejét a párnájáról, és körülnézett. Egy pillanatra meglepődött azon, hogy egy baldachinos ágyban találta magát, egy nagy teremben. Kora reggeli fény világított be az ablakon, és egy egyszerű szürke ruhát viselő, kövérkés, csinos nő éppen forró vízzel teli kancsót helyezett a mosdótál mellé. Chesát tegnap éjjel már bemutatták neki, mint a szolgálóját. Az amyrlin szolgálója. Egy letakart tálca már ott állt a fésűje és keféje mellett a keskeny asztalon az ezüstözött keretű tükör előtt. Meleg kenyér és párolt körte illata töltötte meg a levegőt.

Anaiya készítette elő a termet Egwene érkezésére. A bútorok még mindig nem illettek egymáshoz, de a legjobbak voltak, amit Salidar csak kínálni tudott, mint a zöld selyemmel bevont, kipárnázott karosszék, az ép aranyozású állótükör, amely a sarokban állt, vagy éppen a díszesen faragott ruhásszekrény, ahol most holmija lógott. Sajnálatos módon úgy tűnt, hogy Anaiya nagyon vonzódik a habos csipkéhez és a fodrokhoz. Mindkettő vastagon borította az ágy baldachinját és a hátrahúzott ágyfüggönyöket, és egyik vagy a másik borította az asztalt és a székeket, a kipárnázott szék karját és lábát, az ágyterítőt, melyet Egwene a padlóra dobott, és a vékony selyemtakarót, amelyet utána hajított. Az ablakokat borító függönyök is csipkéből voltak. Egwene visszatette fejét. Csipke szegélyezte a párnákat is. A szobától olyan érzése támadt, mintha belefulladna a csipkébe.

Sokat beszélgettek még, miután Sheriam és a többiek idehozták őt, amit ők úgy hívtak, a Kis Torony, bár nagyrészt inkább ők beszéltek. Nem igazán érdekelte őket, hogy Rand mit tervez a véleménye szerint, vagy mit akarhat Coiren és a többiek. Egy küldöttség van úton Caemlyn felé, Merana vezetésével, aki tudja, hogy mit kell tennie, bár arról nem igazán nyilatkoztak, hogy ez pontosan mi lenne. Nagyrészt ők beszéltek, ő csak hallgatott, a kérdéseit félrelökték. Néhányra lényegtelen a válasz, így mondták, legalábbis pillanatnyilag mindenképpen; amelyekre válaszoltak, azokat rövid magyarázattal elintézték, mielőtt folytatták volna olyan dolgokkal, melyek fontosak. Küldöttségeket küldtek minden uralkodóhoz, sorban megnevezték mindegyiket, magyarázattal körítve, hogy miért éppen ő létfontosságú Salidar szempontjából, bár úgy tűnt, mindannyian azok. Nem mondták, hogy minden kudarcba fulladhat, ha akár csak egyetlen uralkodó is ellenük van, de a hangsúly, melyet mindegyikükre fektettek, azt sugallta, hogy ez így van. Gareth Bryne egy hadsereget állít fel, mely hamarosan elég erős lesz ahhoz, hogy érvényesíteni tudja az igényüket – igényét – Elaida ellenében, ha erre kerül sor. Láthatóan nem hitték, hogy erre szükség lehet. Úgy tűnt, azt képzelik, Elaida követelése ellenére, hogy térjenek vissza a Toronyba, hogy ha elterjed a szóbeszéd Egwene felemelkedéséről Amyrlin Trónná, akkor aes sedai-ok járulnak majd elé, még azok közül is, akik most a Toronyban vannak, míg elegen nem lesznek ahhoz, hogy Elaidának ne legyen más választása, mint hogy követelésükre távozzon. A Fehérköpenyek valamilyen oknál fogva csak orrukat vakargatják, így Salidar elég biztonságos volt, annyi időre, amennyire szükségük van. Logain éppúgy meggyógyult, mint Siuan – és Leane; természetesen őt is meggyógyították, ha már itt volt, csak meglepte ez a fejlemény –, de ezt csaknem futólag említették.

– Semmi miatt nem kell aggódnod – mondta Sheriam megnyugtatóan. Egwene felett állt, aki a párnázott karosszékben ült, míg a többiek körülvették. – A Csarnok bele fog egyezni, hogy újra megszelídítsük, még mielőtt az idő megoldaná számunkra ezt a problémát.

Egwene megpróbált egy újabb ásítást elrejteni – későre járt –, és Anaiya szólalt meg.

– Hagyjuk most aludni! A holnapi nap csaknem ugyanolyan fontos, mint a ma este volt, gyermek. – Hirtelen lágyan kacagott önmagán. – Anya. A holnapi nap is fontos, Anya. Beküldjük Chesát, hogy segítsen alváshoz készülődni.

Miután távoztak, nem volt egyszerű ágyba kerülnie. Miközben Chesa még mindig Egwene ruháját oldozgatta, Romanda bukkant fel az amyrlinnek szánt számtalan javaslattal, melyeket ellenkezést nem tűrő hangon adott elő, és alig távozott, Lelaine érkezett, mintha a Kék nővér csak arra várt volna, hogy a Sárga távozzon. Lelaine-nek is megvoltak a maga segítő tanácsai, melyeket az ágyon ülő Egwene-nek előadott, miután Chesát kedvesen, de határozottan kitessékelte a szobából. Cseppet sem hasonlított Romanda tanácsaira – ahogyan Sheriaméra se –, és meleg, mi több, szeretetteljes mosoly kíséretében mondta el őket, de ugyanannyi bizonyosság is érződött szavaiban, hogy Egwene-nek irányításra lesz szüksége az első hónapokban. Egyik nő sem mondta ki, hogy ő jobban tudná irányítani Egwene-t a Torony érdekét szem előtt tartva, mint Sheriam, vagy hogy Sheriam és az ő kis köre túl sokfelé fogja majd rángatni, de erősen utaltak rá. Romanda és Lelaine azt is sugallták, hogy a másik nőnek megvannak a maga tervei. Olyanok, melyek kétségtelenül kimondhatatlan zűrzavart okoznának.

Miután Egwene fókuszálva kioltotta az utolsó lámpást is, rémálmokkal teli éjszakát várt. Másnap reggel valójában csak kettőre emlékezett. Az egyikben amyrlin volt – aes sedai, de az eskük letétele nélkül –, és minden, amit tett, katasztrófához vezetett. Ebből egyenesen felülve riadt fel, csak hogy megszabaduljon belőle, de biztos volt benne, ennek az álomnak nincs jelentése. Sokban hasonlított az egyik élményhez, amit a ter'angreal belsejében élt át, amikor beavatott lett; amennyire tudták, azoknak sincs közük a valósághoz. Ehhez a valósághoz semmiképpen. A másik az a fajta ostobaság volt, amelyet várt; eleget tudott már a saját álmairól ahhoz, hogy ezt felismerje, bár ebből is felébresztette magát, hogy félbeszakítsa. Sheriam lerántotta a stólát a válláról, és mindenki nevetett, és arra az ostobára mutogatott, aki valóban elhitte, hogy egy alig tizennyolc éves lány valóban lehet amyrlin. Nem csak az aes sedai-ok, de a Tudós Asszonyok, Rand, Perrin, Mat, Nynaeve és Elayne is, csaknem mindenki, akivel valaha találkozott, miközben ő meztelenül állt előttük, megpróbálva felráncigálni magára egy beavatott ruháját, amely legfeljebb egy tíz éves kislányra illett volna.

– Nem heverhetsz egész nap az ágyban, Anya. – Egwene kinyitotta a szemét. Chesa arcán megjátszott szigorúság látszott, és kacsintott szemével.

Legalább kétszer annyi idős volt, mint Egwene, és már első találkozásukkor a tisztelet és bizalmasság olyan keverékével közeledett hozzá, melyet csak régi csatlósoktól várna az ember.

– Az Amyrlin Trón nem henyélhet az ágyban, különösen a mai napon nem.

– Ez volt az utolsó dolog, ami eszembe jutott. – Mereven kimászott az ágyból, és kinyújtózott, mielőtt levette volna átizzadt alsóruháját.

Nem várhat addig, míg elég sokáig nem dolgozik a Hatalommal ahhoz, hogy megállíthassa az izzadást. – A kék selyemruhát fogom viselni, melynek kivágását végig fehér hajnalcsillagok díszítik. – Észrevette, hogy Chesa nagyon gondosan nem néz rá, miközben átnyújtja neki a friss alsóneműt. Annak nyomai, hogy eleget tett a tohnak, valamennyire elhalványultak, de enyhén még mindig látszottak az ütésnyomok. – Volt egy balesetem, mielőtt idejöttem volna – mondta, sietősen átdugva fejét az új alsóruhán.

Chesa hirtelen megértően bólintott.

– A lovak rosszindulatú, megbízhatatlan szörnyek. Engem soha nem fogsz látni egyen sem, Anya. Egy jó szilárd kocsi annyival biztonságosabb. Ha én így leesnék egy lóról, soha többet nem távolodnék el a földtől. Nildra mond mindig ilyeneket, és Kaylin... Ó, nem is hinnéd, miket képesek egyes nők mondani, miután a hátadat fordítottad feléjük. Természetesen az Amyrlin Trón esetében más a helyzet, de én így tennék. – A ruhásszekrény ajtaját nyitva tartotta, és Egwene irányába pillantott, hogy lássa, megértette-e.

Egwene rámosolygott.

– Az emberek emberek maradnak, akár magas, akár alacsony rangúak – mondta határozottan.

Chesa egy pillanatra meghajolt, mielőtt elővette volna a kék ruhát. Talán Sheriam választotta ki, de az Amyrlin Trón szolgálója volt, és hűsége az Amyrlin Trón felé irányult. És igaza volt a mai nap fontosságával kapcsolatban is.

Gyorsan megreggelizett – bár Chesa magában morgott, hogy az étel mohó legyűrése semmi jóhoz nem vezet –, fogat mosott, és sietősen megmosakodott. Hagyta, hogy Chesa néhányat simítson haján a kefével, és olyan gyorsan felöltötte a ruhát, ahogy a nő a feje fölé tudta emelni a kék selymet. Vállára terítette a hét csíkkal díszített stólát, majd megállt az állótükör előtt. A stóla ellenére nem igazán hasonlított az Amyrlin Trónra. De az vagyok. Nem álmodom.

A lenti nagy teremben az asztalok ugyanolyan üresen álltak, mint előző éjjel. Csak az Ülnökök voltak ott, stóláikat viselve és ajahok szerint tömörülve. Sheriam egyedül állt. Elhallgattak, mikor Egwene leereszkedett a lépcsőn, pukedliztek, mikor leért hozzájuk. Romanda és Lelaine éles tekintettel méregették, majd elfordultak, feltűnően nem nézve Sheriam felé, és folytatták beszélgetéseiket. Mikor Egwene csendes maradt, a többiek is így tettek. Alkalmanként némelyikük felé tekintett. Hangjuk még suttogva is túl hangosnak tűnt. Odakint csend volt; tökéletes csend. Egwene előrántott egy zsebkendőt a ruhaujjából, és megtörölte arcát. Közülük senki sem izzadt. Sheriam lépett mellé.

– Minden rendben lesz – mondta lágyan. – Csak emlékezz arra, amit mondanod kell. – Ez volt a másik dolog, amit tegnap éjjel részletesen végigvettek; Egwene-nek ma reggel beszédet kellett mondania.

Egwene bólintott. Különös volt. A gyomrának kavarognia kellene, a térdének remegni. De nem így volt, és nem értette, miért.

– Semmi szükség arra, hogy nyugtalan legyél – mondta Sheriam. Úgy hangzott, mintha meg lett volna győződve róla, hogy Egwene az, és meg akarná nyugtatni, de mielőtt a lány kinyithatta volna a száját, Romanda szólalt meg hangosan.

– Itt az idő.

Szoknyasuhogás zajától kísérve az Ülnökök kor szerint sorba álltak, ezúttal Romanda által vezetve, és kisétáltak. Egwene csak az ajtóig lépdelt. Szorongásnak még mindig semmi jele. Talán Chesának igaza volt a meleg tejjel kapcsolatban.

Még mindig csend, majd Romanda hangja, a természeteshez képest túl hangosan.

– Van egy Amyrlin Trónunk.

Egwene kilépett a hőségbe, amelyet nem várt volna ilyen korán. Mikor lába elhagyta a küszöböt, egy Levegőből szőtt emelvényre érkezett. Az Ülnökök vonala mindkét oldalra kinyílt körülötte, és minden Ülnök a saidar fényétől ragyogott.

– Egwene al'Vere – hangsúlyozta Romanda, hangját a Hatalom fonataival felerősítve –, a Pecsétek Őrzője, Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón.

Magasra emelték, míg Romanda beszélt, felemelték a jog szerinti amyrlint egészen a zsúpfedél fölé, vékony levegőn állva, melyet csak olyan nő láthatott, aki tudott fókuszálni.

Elegen voltak ott, akik látták őt a felemelkedő nap sugaraitól övezve; egy második fonat a fényt ragyogássá változtatta körülötte. Férfiak és nők töltötték meg az utcát. Minden bejárat, minden ablak, minden ajtó tömve volt, az egyetlen Kis Tornyot kivéve. Kiáltás kezdett terjedni, mely csaknem kioltotta Romandát, ujjongás hullámai, melyek végigterjedtek a falun. Egwene végignézett a tömegen Nynaeve-et és Elayne-t keresve, de nem találta őket a felfelé fordított arcok tengerében. Egy örökkévalóságnak tűnt, míg eléggé csend lett ahhoz, hogy megszólalhasson. A fonat, mely eddig Romanda hangját hordozta, felemelkedett hozzá.

Felkészítették a beszédre. Sheriam és a többiek egy súlyos buzdítást tanítottak be neki, melyet talán el tudott volna mondani pirulás nélkül, ha kétszer, vagy még inkább, háromszor annyi idős, mint valójában. Néhány helyen megváltoztatta a maga szájíze szerint.

– Az igazság és jog küldetésében egyesültünk itt, melynek nem szakad vége addig, míg a hamis amyrlin Elaida el nem lesz mozdítva arról a helyről, melyet bitorol. – Az egyetlen változtatás az „el nem lesz mozdítva” volt, „el nem lehet mozdítani” helyett, de így hatásosabbnak és jobbnak gondolta. – Mint amyrlin, vezetőtök leszek ebben a küldetésben, és nem fogok meginogni, mint ahogy tudom, hogy ti sem. – Ez eléggé buzdító volt; mindenesetre esze ágában sem volt addig odafenn maradni, míg mindent elmond, amit ők akartak. Minden arra vezetett volna, amit mindenképpen ki kell mondania. – Krónikaőrként Sheriam Bayanart nevezem meg.

Ez jóval kevésbé lelkes ujjongást váltott ki; az őr végül is nem amyrlin. Egwene letekintett, várt, míg Sheriam elősietett, vállán az őr stólájával, mely kék színű volt, mutatva, hogy a Kék ajah soraiból emelkedett ki. Úgy döntöttek, nem készítik el az amyrlin botjának másolatát, melyet a Krónikaőr hordozott; míg az igazi botot vissza nem szerzik a Toronyból, anélkül kell boldogulniuk. Sheriam sokkal hosszabb várakozásra számított, arcán nyílt bosszankodással nézett fel Egwene-re. Az Ülnökök sorában Romanda és Lelaine arca teljesen kifejezéstelennek látszott; mindkettőjüknek megvolt a maga határozott javaslata az őr személyét illetően, és talán nem kell mondani, hogy egyiké sem Sheriam volt.

Egwene mély levegőt vett, és visszafordult a várakozó tömeg felé.

– A mai nap dicsőségére kijelentem, hogy minden beavatott és novícia felmentést nyer minden bűnhődés és büntetés alól. – Ez szokványos volt, és csak a fehérbe öltözött lányok irányából és néhány magáról elfeledkező beavatott irányából váltott ki örömkiáltásokat. – A mai nap dicsőségére emellett elrendelem, hogy Theodrin Dabei, Faolain Orande, Nynaeve al'Meara és Elayne Trakand ettől a pillanattól viselheti a stólát. Teljes jogú nővérek és aes sedai-ok. – Ezt egyfajta kérdő csend fogadta, néhol mormolással tarkítva. Ez egyáltalán nem volt szokványos; messze állt attól. De ezt mondták neki, és milyen jó, hogy Morvrin megemlítette Theodrint és Faolaint. Ideje, hogy visszatérjen ahhoz, amit előírtak neki. – Ez a nap legyen a pihenésé és az ünneplésé. Ne dolgozzon senki, csak ha az élvezethez feltétlenül szükséges. A Fény ragyogjon rátok és a Teremtő keze óvjon benneteket! – A végét elnyelte az a viharos kiáltozás, mely túlharsogta a hullámot, mely szavait hordozta. Néhányan elkezdtek táncolni az utcán, ott, ahol álltak, bár megmozdulni is alig volt helyük.

A Levegő emelvény kicsit gyorsabban ereszkedett le, mint ahogy felemelték. Az Ülnökök rábámultak, mikor lelépett róla; és a saidar ragyogása elkezdett halványodni köztük, még mielőtt földet ért volna.

Sheriam rohant Egwene-hez, megragadva a karját, és a merev arcú Ülnökökre mosolygott.

– Meg kell mutatnom az amyrlinnek a dolgozószobáját. Bocsássatok meg!

Egwene nem mondhatta igazából, hogy Sheriam berángatta az épületbe, de ugyanakkor ennek ellenkezőjét se állíthatta. Nem hitte volna, hogy Sheriam megpróbálná vonszolni őt, de jobbnak látta szabad kezével megragadni szoknyáját és hosszú léptekkel haladni, mintsem ezt kipróbálni.

Dolgozószobája, mely az előszobából nyílt, kicsit kisebbnek bizonyult, mint hálószobája. A két ablakkal, egy íróasztallal, egy egyenes hátú székkel mögötte és kettővel előtte szinte üresnek tűnt. A szúrágta falburkolatot addig fényezték viasszal, míg tompa ragyogást nem kapott, de az asztallap csupasz volt. Egy virágos szőnyeg hevert a padlón.

– Bocsáss meg, ha udvariatlan voltam, Anya – szólalt meg Sheriam, elengedve karját –, de úgy gondoltam, négyszemközt kellene beszélnünk, mielőtt az Ülnökök bármelyikével szót váltasz. Mindannyiuk keze benne volt beszéded írásában, és...

– Tudom, hogy végrehajtottam néhány változtatást – mondta Egwene széles mosollyal –, de olyan zavartnak éreztem magam ott fenn állva, mikor mindazt el kellett volna mondanom. – Mindannyiuk keze benne volt? Nem csoda, hogy úgy hangzott, mintha egy hiú öregasszony nem tudná abbahagyni a beszédet. Csaknem felnevetett. – Mindegy, elmondtam, amit el kellett mondanom. A lényeg benne volt. Elaidát el kell mozdítani és én vezetni fogom őket.

– Igen – értett egyet Sheriam lassan –, de feltehetnek néhány kérdést a többi... változással kapcsolatban. Theodrint és Faolaint egész biztosan aes sedai-já emelték volna, amint visszatértünk a Toronyba és kezünkben van az Esküpálca, és nagy valószínűséggel Elayne-t is, de Nynaeve még mindig nem tud meggyújtani egy gyertyát se anélkül, hogy megrángatná a hajfonatát.

– Pontosan ez az a pont, melyet én is fel akartam vetni – mondta Romanda, kopogtatás nélkül belépve. – Anya – tette hozzá határozott szünet után. Lelaine becsapta az ajtót mögöttük, csaknem néhány másik Ülnök orrára.

– Szükségesnek tűnt – válaszolt Egwene, tágra nyitva szemét. – Tegnap éjjel jutott eszembe. Anélkül emeltek aes sedai-já, hogy leteszteltek volna, vagy letettem volna az esküket, és ha én lennék az egyetlen, az nagyon feltűnő lenne. Négy másikkal együtt már nem tűnik olyan furcsának. Legalábbis az itteni emberek számára. Elaida majd megpróbálja ezt felhasználni, ha tudomására jut, de a legtöbb ember olyan keveset tud az aes sedai-okról, hogy nem fogják tudni, mit higgyenek. Most az itteni emberek számítanak. Bizalommal kell lenniük felém.

Ha nem aes sedai-ok lettek volna, eltátották volna a szájukat. Így viszont Romanda csaknem fröcsögött.

– Ez talán így van – kezdte Lelaine, megrántva kék rojtos stóláját, majd megállt. Igaza volt. Mi több, az amyrlin nyilvánosan aes sedai-já emelte azokat a nőket. A Csarnok beavatottként tarthatná őket – ami Theodrin és Faolain esetében a helyzet –, de nem tudja kiirtani az emlékeket, és mindenki tudna róla, hogy az amyrlin ellenében cselekedtek annak első napján. Ez valóban nem tenne jót a bizalomnak.

– Remélem, Anya – szólalt meg Romanda szigorú hangon –, hogy legközelebb előbb megvitatod ezt a Csarnokkal. A szokás ellen cselekedni váratlan következményekkel járhat.

– A törvény ellenében cselekedni pedig szerencsétlenekkel – jelentette ki Lelaine nyersen, és megkésve hozzátette –, Anya. Ez ostobaság volt, vagy közel ahhoz.

Az igaz, hogy az aes sedai-já emelés körülményei le voltak fektetve a törvényekben, de az amyrlin gyakorlatilag bármit elrendelhetett, amit akart. Ennek ellenére egy bölcs amyrlin nem keveredik vitába a Csarnokkal, ha az elkerülhető volt.

– Ó, meg fogom vitatni a jövőben – ígérte nekik Egwene komolyan. – De ez tűnt a helyes tettnek. Kérlek, megbocsátanátok most nekem? Valóban beszélnem kell az őrrel.

A nők gyakorlatilag remegtek. Pukedlijük jelentéktelen volt, búcsúzó szavaik tökéletesek, ha csak a szavakat tekintjük, de Romanda csak mormolta, míg Lelaine esetében olyan élesek voltak, hogy vágni lehetett volna velük.

– Nagyon jól bántál velük – szólalt meg Sheriam, mikor távoztak. Meglepettnek tűnt. – De emlékezned kell arra, hogy a Csarnok bármilyen amyrlinnel szemben problémákat támaszthat. Az egyik oka annak, hogy én vagyok a Krónikaőr az, hogy tanácsokkal lássalak el és megóvjalak az efféle problémáktól. Meg kellett volna kérdezned minden rendeletről, amelyet hozni akarsz. És ha én nem vagyok kéznél, akkor Myrelle-t, Morvrint vagy a többieket. Azért vagyunk itt, hogy segítsünk neked, Anya.

– Megértettem, Sheriam. Megígérem, hogy nagyon oda fogok figyelni mindenre, amit mondotok. Szeretnék találkozni Nynaeve-vel és Elayne-nel, ha ez lehetséges.

– Lehetséges – mondta Sheriam mosolyogva –, bár valószínűleg úgy kell majd elvonszolnom Nynaeve-et a Sárgák karmaiból. Siuan találkozik majd veled, hogy megtanítson az amyrlin etikettjére – nagyon sokat kell erről tanulnod –, de szólok neki, hogy később jöjjön.

Egwene az ajtót bámulta, melyen keresztül Sheriam távozott. Majd megfordult, és az asztalt szemlélte. Tökéletesen csupasz. Nincs jelentés, melyet el kellene olvasnia, egyetlen feljegyzés sem vár tanulmányozásra. Még toll és tinta sincs, hogy egy jegyzetet papírra vethessen, nem is beszélve egy jelentésről. És Siuan jön, hogy etikettet tanítson neki.

Mikor félénk kopogtatás hallatszott az ajtó felől, még mindig ott állt.

– Lépj be – szólt azon gondolkodva, vajon Siuan-e az, vagy talán valamelyik szolga, mézes süteményeket hozva, melyeket már megfelelően kis darabokra vágtak.

Nynaeve habozva bedugta fejét, majd Elayne belökte a terembe. Egymás mellett állva tökéletes pukedlit mutattak be, szélesre nyitva fehér, csíkos szegélyű szoknyájukat, és mormolva:

– Anya.

– Kérlek, ne tegyétek ezt – mondta Egwene. Valójában alig volt több nyöszörgésnél. – Ti vagytok az egyetlen barátok, akik még maradtak nekem, és ha ti is... – Fény, csaknem elsírta magát!

Elayne érte el először, egy hajszállal Nynaeve előtt, és átölelte. Nynaeve csendes volt, idegesen egy vékony ezüstkarkötőt babrált, de nem úgy Elayne:

– Még mindig a barátaid vagyunk, Egwene, de te vagy az Amyrlin Trón. Fény, emlékezz csak, megmondtam neked, hogy egy nap amyrlin leszel, mikor... – Elayne enyhén elfintorodott. – Nos, mindenesetre, az vagy. Nem sétálhatunk csak úgy be az amyrlinhez, és kérdezhetjük meg: Egwene, ez a ruha kövérít engem? Nem lenne illendő.

– Igen, nem lenne – mondta Egwene szilárdan. Nos, négyszemközt, engedett egy pillanattal később. – Ha magunk vagyunk, akkor azt akarom, hogy megmondjátok nekem, ha egy ruha kövérít, vagy... vagy amit csak akartok. – Nynaeve-re mosolygott, gyengéden megrántva vastag hajfonatát. Nynaeve rábámult. – És azt akarom, hogy megrázzatok, ha szükségét érzitek. Szükségem van valakire, aki Egwene barátja, és nem látja egész alkalommal ezt az... ezt az átkozott stólát, vagy megőrülök. Ha már ruhákról beszélünk, miért vagytok még mindig ezekben? Biztos voltam benne, hogy mostanra már le tudtátok cserélni.

Nynaeve megrántotta a fonatát.

– Ez a Nisao azt mondta, hogy ez valamilyen félreértés lehet, és magával vonszolt. Azt mondta, nem akarja a sorra kerülését holmi ünnepség miatt elvesztegetni. – Melynek zajai már kezdtek feltámadni, egy általános moraj, mely elég hangos volt, hogy átjusson a kőfalakon, és mellette zene gyenge hangjai.

– Nos, nem hiba volt – mondta Egwene. Nisao sorra kerülése? Ezt, nem akarta most megkérdezni, Nynaeve láthatóan nem volt túl boldog emiatt, és Egwene ezt a találkozást a lehető legboldogabban akarta eltölteni. Kihúzta a széket az asztal mögül, és két kövér párnát látott az ülőrészén. Elmosolyodott. Chesa. – Most pedig leülünk ide, és beszélgetünk, majd segítek nektek a két legjobb ruhát megtalálni Salidarban. Beszéljetek a felfedezéseitekről. Anaiya és Sheriam említette őket, de nem tudtam elég időre elhallgattatni a két gyermeket, hogy elég részletet tudhassak meg.

Szinte egyszerre állt meg a páros a leülés műveletében, és egymásra néztek. Rejtélyes módon láthatóan semmi másról nem akartak beszélni, mint arról, hogy Nynaeve meggyógyította Siuant és Leane-t – Nynaeve nyugtalanul három alkalommal is elismételte, hogy Logain meggyógyítása csak baleset volt –, és Elayne ter'angrealokkal végzett munkájáról. Ezek figyelemreméltó vívmányok voltak, különösen Nynaeve részéről, de csak ennyit tudtak mondani, és csak annyi idő volt, hogy Egwene elmondhatta, mennyire csodálatos az, amit tettek, és hogy mennyire irigyli őket. A bemutató nem tartott sokáig; Egwene nem igazán értett a Gyógyításhoz, különösen nem ahhoz a bonyolult szövethez, melyet Nynaeve gondolkodás nélkül szőtt, és bár neki nagyon jó érzéke volt a fémekhez, és igen erős volt a Tűzben és a Földben, Elayne is csaknem azonnal elvesztette a saját szövetét. Természetesen tudni akarták, milyen volt az élete az aielek között. A meglepett pillantásokból és meghökkent nevetésekből, melyeket hirtelen abbahagytak, Egwene nem volt biztos benne, hogy mindent elhittek, amit mondott, és biztosan nem mondott el mindent. Az aielek egyenesen Randhez vezettek. Mindkét nő csak bámult, míg elmesélte a találkozást az aes sedai-okkal. Egyetértettek vele abban, hogy a férfi mélyebb vízbe merészkedik, mint gondolja, és hogy szüksége lenne valakire, aki irányítja, még mielőtt lyukba lépne. Elayne úgy gondolta, Min segíthet ebben, ha a küldöttség eléri Caemlynt – ez volt az első alkalom, hogy Egwene tudomást szerzett arról, hogy Min is velük van, vagy hogy itt volt Salidarban –, de az igazat megvallva Elayne se tűnt igazán meggyőzöttnek. És valami tényleg különöset mormolt, mintha ez a valami olyan igazság lenne, amelyet nem szívesen hall.

– Min kedvesebb nő, mint én. – Valamilyen oknál fogva ez rokonszenvező pillantást váltott ki Nynaeve-ből. – Bárcsak én lehetnék ott – folytatta Elayne határozottabb hangon. – Hogy irányítsam őt, úgy értem. – Egwene-ről Nynaeve-re nézett, piros foltok jelentek meg arcán. – Nos, ezért is. – Nynaeve és Egwene olyan erősen kezdtek nevetni, hogy csaknem leestek székükről, és Elayne csaknem azonnal csatlakozott hozzájuk.

– Egy jó dolgot mondhatok, Elayne – mondta Egwene kifulladva, miközben megpróbált magához térni. Majd ráébredt, hogy pontosan mit is akar mondani, és miért. Fény, micsoda bajba került csaknem, és ráadásul nevetés közben! – Sajnálom, ami édesanyáddal történt, Elayne. Nem tudhatod, mennyire szerettem volna már korábban kifejezni részvétemet. – Elayne zavartnak tűnt, amilyennek valószínűleg ő is. – A lényeg az, hogy Rand neked szándékozik adni az Oroszlános Trónt és a Naptrónt egyaránt. – Meglepetésére Elayne mereven kihúzta magát.

– Úgy? – szólalt meg hideg, határozott hangon. – Szándékában áll nekem adni. – Álla kissé megemelkedett. – Van némi igényem a Naptrónra, és ha úgy döntök, hogy elfoglalom, akkor saját erőmből fogok így tenni. És ami az Oroszlános Trónt illeti, Rand al'Thornak nincs joga – semmilyen! –, hogy nekem adja azt, ami már az enyém.

– Biztos vagyok benne, hogy nem így értette – tiltakozott Egwene. Valóban? – Szeret téged, Elayne. Tudom, hogy így van.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne – mormolta Elayne, bármit is jelentsen ez.

Nynaeve felhorkantott.

– A férfiak mindig azt mondják, hogy nem úgy értették. Azt hihetnéd, más nyelvet beszélnek.

– Ha újra a kezem közé kerül – mondta Elayne határozottan –, megtanítom arra, hogy a helyes nyelvet beszélje. Nekem adja!

Egwene alig tudta megállni, hogy ne nevessen fel újra. Ha Elayne újra ráteszi a kezét Randre, túlságosan elfoglalt lesz azzal, hogy eldugott helyeket keressen, semhogy valamit taníthasson neki. Épp úgy, mint régebben.

– Most már aes sedai vagy, oda mehetsz, ahová csak akarsz. Senki sem állíthat meg. – A páros gyors pillantást váltott.

– A Csarnok senkinek sem engedné, hogy felkerekedjen, és egyszerűen távozzon – szólalt meg Nynaeve. – És még ha meg is tehetnénk, rábukkantunk valamire, amit fontosnak hiszünk.

Elayne nyomatékosan bólintott.

– Én is így gondolom. Be kell vallanom, az első, amire gondoltam, mikor hallottam, amit te amyrlinként kihirdettél, az volt, hogy most talán Nynaeve és én elmehetünk megkeresni. Nos, inkább a második; az első inkább döbbent öröm volt.

Egwene zavartan pislogott.

– Találtatok valamit. De most meg kell keresnetek – a két nő előrehajolt székében, buzgón válaszoltak, szinte egymás szavába vágva.

– Megtaláltuk – mondta Elayne –, de csak Tel'aran'rhiodban.

– Szükséget használtunk – tette hozzá Nynaeve. – Biztosan szükségünk volt valamire.

– Egy tál az – folytatta Elayne –, egy ter'angreal, és azt hiszem, elég erős ahhoz, hogy megváltoztassa az időjárást.

– Csak éppen a tál valahol Ebou Darban van, egy undorító utcarengeteg mélyén, amelynek megtalálását semmilyen jel nem segíti. A Csarnok küldött egy levelet Merilille-nek, de soha nem fogja egyedül megtalálni.

– Különösen, mióta nagyon elfoglalt azzal, hogy meggyőzze Tylin királynőt arról, hogy a valódi Fehér Torony itt van.

– Azt mondtuk, hogy egy férfi is szükséges a fókuszáláshoz – sóhajtott fel Nynaeve. – Ez persze még Logain előtt volt, bár nem hiszem, hogy benne meg tudnának bízni.

– Valójában nincs szükség férfire – mondta Elayne. – Csak azt akartuk, hogy azt higgyék, szükségük van Randre. Nem tudom, hány nő szükségeltetik hozzá; talán a teljes tizenhármas kör.

– Elayne azt állítja, hogy nagyon erős, Egwene. Helyre tudná állítani az időjárást. Én nagyon örülnék ennek, mert legalább visszakapnám az időjárásérzékemet.

– A tál helyre tudja állítani, Egwene. – Elayne boldog pillantást váltott Nynaeve-vel. – Csak annyit kell tenned, hogy elküldesz minket Ebou Darba.

A szófolyam elapadt, és Egwene hátradőlt székében.

– Megteszem, amit tudok. Talán nem lesz ellenvetés, most, hogy aes sedai-ok vagytok. – Ennek ellenére úgy érezte, hogy lesz. Felemelésük csak egy merész húzásnak tűnt, de kezdte azt hinni, hogy ez nem ilyen egyszerű.

– Amit tudsz? – kérdezte Elayne hitetlenkedve. – Te vagy az Amyrlin Trón, Egwene. – Gyors vigyor suhant át arcán. – Mondd, hogy „ugorj”, és úgy teszek.

Egwene elfintorodva megmozdult a párnán.

– Én vagyok az amyrlin, de... Elayne, Sheriamnak nem esik nehezére, hogy felidézze azt az Egwene nevű novíciát, aki tágra nyílt szemekkel bámult mindenre, és ha elküldték az Új Kertbe gereblyézni, lefekvés után visszalopakodott almát enni. Kézen fogva akar vezetni, vagy talán a nyakamnál fogva. Romanda és Lelaine is amyrlin akart lenni, és mindketten látják bennem azt a novíciát. Irányítani akarják minden lépésemet, éppúgy, mint Sheriam.

Nynaeve aggódva ráncolta szemöldökét, de Elayne-ből színtiszta felháborodás áradt.

– Nem engedheted meg, hogy... zsarnokoskodjanak veled. Te vagy az amyrlin. Az amyrlin mondja meg a Csarnoknak, hogy mit tegyen, nem fordítva. Ki kell állnod, és megmutatni nekik az Amyrlin Trónt.

Egwene nevetésébe leheletnyi keserűség lopózott. Nem épp tegnap este volt, hogy olyan kihívóan ellenszegült a zsarnokoskodásnak?

– Ez egy kis időt fog igénybe venni, Elayne. Tudod, végül megértettem, miért engem választottak. Azt hiszem, részben Rand miatt. Másrészről azért, mert emlékeznek arra a novíciára. Egy nő – nem; lány! –, aki annyira hozzászokott ahhoz, hogy tegye, amit mondanak neki... Nem jelenthet problémát azt tetetni vele, amit ők akarnak. – Megérintette a vállára boruló csíkos stólát. – Nos, bármi is legyen az ok, engem választottak amyrlinnek, és szándékomban áll azzá lenni, de óvatosnak kell lennem, az elején legalábbis. Siuan talán úgy ugráltatta a Csarnokot, ahogy akarta – elgondolkodott azon, hogy ez így volt-e valaha –, de ha én próbálkozok ezzel, én lennék az első amyrlin, akit rögtön a kinevezése utáni napon elűznek.

Elayne elképedtek látszott, de Nynaeve lassan bólintott. Talán javasasszony léte, és az, hogy el kellett bánnia az otthoni Nőkörrel, több rálátást biztosított neki arra, hogyan dolgozik együtt valójában az amyrlin és a Csarnok, mint Elayne egész felkészülése a királynő munkájára.

– Elayne, ha elterjed a szóbeszéd, és az uralkodók tudomást szereznek rólam, elkezdhetem megmutatni a Csarnoknak, hogy amyrlint választottak és nem egy bábot, de addig ugyanolyan gyorsan elvehetik tőlem ezt a stólát, mint ahogyan adták. Úgy értem, ha nem vagyok valóban amyrlin, nem lehet nehéz félreállítani engem. Talán lenne némi morgás, de biztos vagyok benne, hogy elég gyorsan el tudnák simítani. Ha valaki Salidaron kívül valaha hallaná, hogy valakit, akit Egwene al'Vere-nek hívnak, amyrlinná emeltek, azon pletykák közé sorolná, melyek az aes sedai-okról egyébként is nagy számban terjednek.

– Mit fogsz tenni? – kérdezte Elayne gyorsan. – Nem fogadhatod el ezt alázatosan. – Ez őszinte mosolyra késztette Egwene-t. Nem kérdés volt, hanem határozott ténymegállapítás.

– Valóban nem. – Moiraine Randhez intézett oktatásai közül sok olyat végighallgatott, amely a Házak Játékáról szólt. Akkoriban képtelennek találta a Játékot, és alattomosnak. Most pedig reménykedett, hogy mindenre emlékezik, amit hallott. Az aielek mindig azt mondták: „Használd azokat a fegyvereket, melyekkel rendelkezel.” – Segítségemre lehet, hogy három különféle irányba akarnak rángatni. Úgy tehetek, mintha egyik vagy másik rángatna, attól függően, melyikük van közelebb ahhoz, amit én akarok. Néha még azt is tehetem, amit akarok, mint a ti felemelésetek, de ez nem történhet meg túl gyakran. – Vállát kihúzva, egyenesen viszonozta pillantásaikat. – Szívesen mondanám, hogy azért emeltelek fel benneteket, mert megérdemeltétek, de az igazság az, hogy azért tettem, mert a barátaim vagytok, és azt reméltem, hogy mint teljes jogú nővérek, a segítségemre lehettek. Fogalmam sincs, kiben bízhatnék rajtatok kívül. Előbb vagy utóbb elküldelek benneteket Ebou Darba, de addig is ti vagytok azok, akikkel megvitathatom a dolgokat. Ti ketten mindenféle felfedezéseket tettetek, de ha összerakhatok néhány dolgot, én is előhozakodhatok a sajátjaimmal.

– Az csodálatos lesz – mondta Elayne, de gondolatban mintha nagyon távol járt volna.

Harminchetedik fejezet

Mikor csaták kezdődnek

A csend nagyon különös volt, és Egwene semmit sem értett. Elayne Nynaeve-re nézett, majd mindketten Nynaeve vékony, ezüst karkötőjére. Nynaeve Egwene-re emelte tágra nyílt tekintetét, majd újra a padlót nézte.

– Be kell vallanom valamit – szólalt meg csaknem suttogva. Hangja egyszer sem emelkedett meg, gyors egymásutánban buktak ki belőle a szavak. – Elfogtam Moghedient. – Szemét még mindig lesütve, megemelte a karkötőt viselő csuklóját. – Ez egy a'dam. Fogolyként tartjuk, és senki sem tud róla. Kivéve Siuant, Leane-t és Birgittét. És most már téged.

– Muszáj volt – mondta Elayne, nyomatékosan előrehajolva. – Kivégezték volna, Egwene. Tudom, hogy megérdemelné, de a feje tele van tudással, olyan dolgokkal, amikről mi csak álmodhatunk. Innen származik az összes találmányunk. Kivéve azt, hogy Nynaeve meggyógyította Siuant, Leane-t és Logaint, és az én ter'angrealom. Megölték volna anélkül, hogy bármit is tanultak volna!

Egwene agyában kérdések örvénylettek őrülten. Elfogták a Kitaszítottak egyikét? Hogyan? Elayne egy a'damet készített? Egwene megborzongott, alig tudott arra a dologra nézni. Semmiben sem hasonlított arra az a'damre, melyet túlságosan is jól ismert. De még ezzel együtt is, hogy tudtak elrejtve tartani egy Kitaszítottat ennyi aes sedai között? A Kitaszítottak egyike, mint fogoly. Nem elkapva és kivégezve. Amilyen gyanakvó Rand mostanában, ha erre rájön, soha többé nem bízik majd meg Elayne-ben.

– Hozzátok ide! – sikerült megszólalnia tompán. Nynaeve felugrott székéből és elrohant. Az ünneplés zajai, nevetés, zene és ének egy pillanatra beáradt a szobába, mielőtt az ajtó becsapódott volna. Egwene megdörzsölte a halántékát. A Kitaszítottak egyike. – Olyan titok, amelyet meg kell őrizni.

Elayne arca elpirult. A Fényre, miért...? Hát persze.

– Elayne, nem áll szándékomban kérdezni... bárkiről, akiről nem kellene tudnom.

Az aranyhajú nő csaknem felugrott.

– Én... én el fogom mondani. Később. Holnap. Talán. Egwene, meg kell ígérned, hogy semmit sem mondasz – senkinek! –, míg én így nem döntök. Bármit is... Bármit is láss.

– Ha így akarod... – Egwene nem értette, miért ilyen izgatott a másik. Nem igazán. Elayne-nek volt egy titka, melyet megosztott Egwene-nel, mióta a nő véletlenül rájött, és azóta mindketten úgy tettek, mintha csak Elayne titka lenne. Találkozott Birgittével, a legendák hősével Tel'aran'rhiodban; talán még most is így tesz. Várjunk csak, ez volt az, amit Nynaeve mondott. Birgitte tud Moghedienről. Arra a nőre gondolt volna, aki Tel'aran'rhiodban vár arra, hogy Valere kürtje visszaszólítsa? Nynaeve tud arról a titokról, amelyet Elayne még akkor sem akart bevallani Egwene-nek, mikor rájött? Nem. Ennek most nem kellene vádaskodásba és kételkedésbe torkollania.

– Elayne, én vagyok az amyrlin – tényleg az amyrlin –, és vannak terveim. A Tudós Asszonyok, akik tudnak fókuszálni, szöveteik jó részét máshogyan készítik, mint az aes sedai-ok. – Elayne tudott a Tudós Asszonyokról, bár most, hogy így eszébe jutott, Egwene nem volt biztos benne, hogy az aes sedai-ok is rájöttek-e a létezésükre; a többi aes sedai természetesen. – Amit tesznek, bonyolultabb és durvább, de időnként egyszerűbb, mint amit mi a Toronyban tanultunk, és éppolyan jól működik.

– Azt akarod, hogy az aes sedai-ok aielekkel tanuljanak? – Elayne szája meggörbült a vidámságtól. – Egwene, ebbe soha nem mennének bele! Ha ezer évig élsz, akkor sem. De szerintem valószínűleg le akarják majd tesztelni az aiel lányokat novíciáknak, ha rájönnek.

A párnákon mocorogva, Egwene habozott. A Tudós Asszonyokkal tanuló aes sedai-ok. Mint tanoncok? Ez soha nem történne meg, bár Romanda és Lelaine előnyét látnák egy kis ji'e'tohnak. És Sheriam, és Myrelle, és... Rájött, hogyan ülhet sokkal kényelmesebben, és abbahagyta a fantáziálást.

– Kétlem, hogy a Tudós Asszonyok beleegyeznének abba, hogy az aiel lányok novíciák legyenek. – Egyszer talán ez lehetséges lett volna, de most már biztosan nem. Ez éppolyan valószínű, mintha Egwene azt várná tőlük, hogy tisztelettudóan beszéljenek az aes sedai-okkal. – Egyfajta társulásra gondoltam. Elayne, kevesebb, mint ezer aes sedai van. Ha hozzávesszük azokat a Tudós Asszonyokat, akik a Pusztában maradtak, szerintem közülük többen tudnak fókuszálni, mint ahány aes sedai létezik. Talán sokkal többen. Ők mindenesetre senkit sem utasítanak el, aki az adottsággal születik. – Vajon hány nőnek kellett meghalni a Sárkánybérc ezen oldalán, mert hirtelen fókuszálni kezdett, talán nem is sejtve mit tesz, mert senki sem volt, aki taníthatta volna? – Több nőt akarok bevonni, Elayne. Mi van azokkal a nőkkel, aki tanulhatnának, de nem talált rájuk aes sedai addig, amíg ki nem nőttek a novícia korból? Én azt mondom, ha tanulni szeretne, hadd próbálja meg, legyen bár negyven vagy ötven éves, és legyenek már az unokáinak is unokái.

Elayne átkarolta magát nevetés közben.

– Ó, Egwene, a beavatottak imádni fogják, ha azokat az osztályokat taníthatják.

– Meg fogják tanulni, hogyan kell – mondta Egwene határozottan. Nem látott ebben problémát. Az aes sedai-ok mindig azt mondták, hogy lehetsz túl öreg a novíciasághoz, de ha tanulni akarsz... Részlegesen már meg is változtatták a véleményüket; a tömegben látott Nynaeve-nél idősebb arcokat is a novíciák fehér ruhájában. – A Torony mindig is túl szigorú volt abban, hogy kit kell kizárni, Elayne. Ha nem vagy elég erős, kitesznek. Ha elutasítod a próbát, kitesznek. Ha elbuksz a próbán, kitesznek. Meg kellene engedni, hogy maradjanak, ha akarnak.

– De a próbák azért vannak, hogy biztosítsák, hogy elég erős vagy – ellenkezett Elayne. – Nem csak az Egyetlen Hatalomban, de önmagadban is. Nem akarhatsz olyan aes sedai-okat, akik megtörnek az első alkalommal, ha nyomás nehezedik rájuk! Vagy olyan aes sedai-okat, akik alig tudnak fókuszálni.

Egwene felhorkantott. Sorileát kitették volna a Toronyból anélkül, hogy megkísérelhette volna elvégezni a beavatottak próbáját.

– Talán nem lehetnek aes sedai-ok, de ez nem jelenti azt, hogy haszontalanok. Végül is, már megbíznak bennük annyira, hogy legalább valamennyi visszafogottsággal használják a Hatalmat, hiszen különben nem küldenék ki őket a világba. Az én álmom az, hogy minden nőt a Toronyban egyesítek valahogyan, aki csak tud fókuszálni.

– A Szélkeresők? – Elayne felnyögött, mikor Egwene bólintott.

– Nem árultad el őket, Elayne. Nem hittem volna, hogy annyi ideig megtarthatják a titkukat, ameddig tették.

Elayne mélyet sóhajtott.

– Ami megtörtént, az megtörtént. „Nem teheted vissza a mézet a méhkasba.” De ha a te aieleid különleges elbánásban részesülnek, akkor a Tengeri Nép is. Hadd tanítsák a Szélkeresők a lányaikat. Egyetlenegy Tengeri Nép szülöttét se küldhetnek el az aes sedai-ok, bármit is akarjanak.

– Rendben. – Egwene a tenyerébe köpött, előretartotta kezét, és egy pillanattal később Elayne is a sajátjába köpött és elvigyorodott, mikor összecsapták kezüket, hogy megpecsételjék a megállapodást.

A vigyor lassan elhalványult.

– Van ennek valami köze Randhez és az amnesztiájához, Egwene?

– Részben. Elayne, hogy lehet ez a férfi...? – Sehogy sem tudta ezt befejezni, mint ahogy választ sem kaphatott rá. A másik nő kissé szomorúan bólintott, megértően vagy egyetértve, esetleg mindkettő.

Az ajtó kinyílt, és egy sötét gyapjúba öltözött, izmos nő jelent meg, kezében ezüsttálcán három ezüstkupát és magas nyakú, ezüst boroskancsót tartva. Arca megviseltnek tűnt, egy parasztasszony arcának, de szeme csillogott, ahogy határozott tekintettel Egwene-t és Elayne-t tanulmányozta. Egwene-nek csak egyetlen pillanata volt arra, hogy meglepődjön azon a szorosan illeszkedő ezüst nyakláncon, melyet a nő viselt szürkésbarna ruhája felett, majd Nynaeve lépett be mögötte, és becsapta az ajtót. Szélként kellett rohannia, mert még arra is talált időt, hogy beavatott ruháját lecserélje egy sötétkék, nyakvonalnál és szegélyeknél arany csigavonalakkal hímzett selyemruhára. Messze nem volt annyira kivágott, mint az, amit Berelain viselt, de jóval kihívóbb volt annál, amilyet Egwene valaha is várt volna a nőtől.

– Ő „Marigan” – mondta Nynaeve, hajfonatát begyakorolt mozdulattal átdobva vállán. Nagykígyós gyűrűje aranylóan felfénylett jobb kezén.

Egwene csaknem megkérdezte, miért hangsúlyozza ki ezt a tényt ennyire, aztán hirtelen ráébredt, hogy „Marigan” nyaklánca mennyire hasonlít a Nynaeve csuklóján viselt karkötőre. Csak bámulni tudott. A nő cseppet sem hasonlított arra a képre, amelyet egy Kitaszítottól várt volna. Ezt ki is mondta, mire Nynaeve felnevetett.

– Figyelj, Egwene.

Többet is tett, mint csak figyelt; csaknem kiesett a székéből és magához ragadta a saidart. Ahogy Nynaeve beszélt, ragyogás vette körül „Marigant”. Csak egyetlen pillanatra, de mielőtt elhalványulhatott volna, az egyszerű gyapjúruhát viselő nő teljesen megváltozott. Valójában csak kis változások voltak, de együttesen egy más nőt adtak ki, aki inkább csinos volt, mint gyönyörű, cseppet sem megviselt, egy nőt, aki büszke, mi több, méltóságteljes. Csak a szeme maradt ugyanolyan, csillogó, de bárhogy is változott volna, Egwene el tudta hinni, hogy ez a nő Moghedien volt.

– Hogyan? – Ez volt minden, amit ki tudott nyögni. Figyelmesen hallgatott, míg Elayne és Nynaeve álcák szövéséről és fonatok megfordításáról beszéltek, de Moghedienre nézett. Valóban büszke volt, eltelve önmagától, hogy újra önmaga lehet.

– Csináld vissza! – mondta Egwene, mikor a magyarázatok végére értek. A saidar ragyogása újra csak egy pillanatig tartott, és mikor elhalványult, semmilyen fonatot nem látott. Moghedien egyszerű és megviselt volt ismét, egy vidéki asszony, akinek nehéz élete volt, és idősebbnek néz ki koránál. Az a fekete szem Egwene-re villant, gyűlölettel és talán egy kis önutálattal eltelve.

Ráébredve, hogy még mindig tartja a saidart, Egwene egy pillanatra ostobának érezte magát. Se Nynaeve, se Elayne nem érintette meg a Forrást. De végül is, Nynaeve viselte a karkötőt. Egwene felállt, tekintetét végig Moghedienre szegezve, és előretartotta karját. Nynaeve nagyon buzgónak tűnt, hogy levegye azt a dolgot a csuklójáról, amit Egwene nagyon jól meg tudott érteni.

A karkötőt átnyújtva, Nynaeve megszólalt.

– Tedd a tálcát az asztalra, Marigan. És vedd elő a legjobb viselkedésedet. Egwene az aielekkel élt.

Egwene felhúzta az ezüstszalagot a kezére, és megpróbált nem borzongani. Ügyes munka, olyan okosan felosztva, hogy csaknem tömörnek tűnt. Valaha egy a'dam másik oldalán volt. Az seanchan eszköz volt, melynél egy ezüstpóráz kötötte össze a karkötőt és a nyakláncot, de mégis ugyanaz. Gyomra kavargott, sokkal inkább, mint mikor a Csarnokkal vagy a tömeggel kellett szembenéznie; úgy forgott, mintha be akarná pótolni, hogy eddig nyugodt volt. Megfontoltan csuklója köré zárta az ezüstláncot. Volt némi elképzelése arról, hogy mi következik, de így is csaknem felugrott. A másik nő érzéseinek kavalkádja nyitott könyv volt számára, ahogy a fizikai állapota is, mind összegyűjtve Egwene elméjének egy elkerített részére. Leginkább lüktető félelmet érzett, de az önutálat, amelyet látni vélt, csaknem olyan erősen áradt felé. Moghedien nem kedveli a jelenlegi külsejét. Talán különösen utálja, miután egy rövid időre a régi önmaga lehetett.

Egwene eszébe idézte, hogy ki az, akit most néz; a Kitaszítottak egyike, egy nő, akinek a nevét századokon keresztül a gyerekek ijesztgetésére használták, egy nő, aki bűnei miatt százszoros halált érdemelne. A tudásra gondolt abban a fejben. Mosolyognia kellett. Nem volt csinos mosoly; nem annak szánta, de nem is hitte volna, hogy képes lenne olyanra, ha megpróbálkozna vele.

– Igazuk van. Aielekkel éltem. Tehát ha azt várod, hogy olyan szelíd leszek, mint Nynaeve vagy Elayne, verd ki a fejedből. Egy rossz lépés, mikor én látom, és könyörögni fogsz a halálért. Csak éppen nem foglak megölni. Csak találni fogok egy módot arra, hogy maradandóvá tegyem ezt az arcot. Másrészről, ha nem csak egy rossz lépést teszel... – Mosolya kiszélesedett, míg már csak a fogai látszottak.

A félelem megnőtt, míg minden mást elnyomott, és a kerítésnek feszült. Az asztal előtt állva Moghedien olyan erősen markolta szoknyáját, hogy ökle kifehéredett, és láthatóan reszketett. Nynaeve és Elayne úgy néztek Egwene-re, mintha soha nem látták volna korábban. Fény, talán azt várták tőle, hogy udvarias lesz a Kitaszítottak egyikével? Sorilea kikötözné a napra ezt a nőt, hogy térdre kényszerítse, ha nem vágná el egyszerűen a torkát, ahogy a kezébe kerül.

Egwene közelebb lépett Moghedienhez. A másik nő magasabb volt, de hátrahajolt, megzörrentve a boroskupákat a tálcán és megdöntve a kancsót. Egwene hideg hangon szólalt meg; nem kellett megerőltetnie magát.

– A nap, amikor hazugságon kaplak, az a nap lesz, mikor én magam végezlek ki. Most pedig figyelj. Úgy döntöttem, egyik helyről a másikra utazok, méghozzá úgy, hogy lyukat fúrok. Egy lyukat a Mintába, így nem lesz távolság az egyik hely és a másik között. Hogyan működhetne ez?

– Sehogyan, számodra vagy bármelyik másik nő számára – mondta Moghedien gondolkodás nélkül, gyorsan. A félelem, mely kitöltötte belül, most már nyilvánvalóan látszott az arcán. – Így a férfiak Utaznak. – A nagy kezdőbetű nyilvánvaló volt; az elveszett Tehetségek egyikéről beszélt. – Ha megpróbálod, beszippant egy... Nem tudom, micsoda. Az űr a Minta szálai között, talán. Nem hiszem, hogy sokáig élhetnél. Tudom, hogy soha nem térnél vissza.

– Utazás? – mormolta Nynaeve undorodva. – Soha nem gondoltunk Utazásra!

– Valóban nem. – Elayne sem tűnt sokkal elégedettebbnek magával. – Kíváncsi lennék, mi mindenre nem gondoltunk még.

Egwene nem figyelt rájuk.

– Akkor hogyan? – kérdezte lágyan. A halk hang sokkal hatásosabb, mint a kiabálás.

Moghedien összerándult, mintha ráordítottak volna.

– Egyformává teszed a két helyet a Mintában. Meg tudom mutatni, hogyan. Kis erőfeszítésbe kerülhet, a... a nyaklánc miatt, de én...

– Valahogy így? – kérdezte Egwene magához ölelve a saidart, és a Szellem fonatait szőtte. Ez alkalommal nem próbálta megérinteni az Álmok Világát, de valami nagyon hasonlót várt, ha működik. Amit eredményként kapott, kissé más volt.

A vékony függöny, melyet szőtt, nem csillámlott, és csak egyetlen pillanatig tartott, mielőtt egy függőleges csíkká esett össze, majd hirtelen ezüstös kék fény hasítékává vált. A fény gyorsan szélesedett – vagy talán kifordult; neki így tűnt – valami... valamivé. A padló közepén ott volt egy... egy ajtó. Nem az a fajta ködös kép, amilyet a sátrában látott. Egy ajtó, mely egy napszítta tájra nyílt, mely mellett az itteni legnagyobb szárazság is bujának tűnt. Kőcsúcsok és éles sziklák emelkedtek a poros, sárga agyag síkság fölé, melyet hasadékok szabdaltak és néhány csenevész cserje pettyezett, melyek még ilyen távolságból is tüskésnek látszottak.

Egwene csaknem bámult. Az Aiel Pusztára tekintett, félúton a Hideg Szikla Erőd és a rhuideani völgy között, egy olyan helyre, ahol nagy valószínűséggel senki sem tartózkodik, senkinek sem lehet bántódása; Rand elővigyázatossága a Nap Palotájában levő különtermével valami ehhez hasonlót sugallt neki is – de csak reménykedhetett benne, hogy valóban el is éri, és biztos volt benne, hogy egy csillámló függönyön keresztül fogja látni.

– Fény! – lehelte Elayne. – Tudod, mit tettél, Egwene? Tudod? Azt hiszem, megértettem, hogy tetted. Ha megismétled a szövetet, emlékezni fogok rá.

– Mire emlékezni? – Nynaeve csaknem jajgatott. – Hogyan tette ezt? Ó, legyen átkozott ez az átkozott blokk! Elayne, rúgj bokán. Kérlek!

Moghedien arca mozdulatlanná vált; a karkötőn csaknem olyan erős bizonytalanság hullámzott át, mint amennyi félelem. Az érzelmek olvasása nem volt olyan egyszerű, mint a szavak leolvasása egy oldalról, de ez a két érzelem teljesen nyilvánvaló volt.

– Ki...? – Moghedien megnyalta a száját. – Ki tanította ezt neked?

Egwene úgy mosolygott, ahogy az aes sedai-ok szoktak; legalábbis reménykedett abban, hogy olyan titokzatosnak tűnik.

– Soha ne legyél biztos abban, hogy nem tudom máris a választ – mondta hidegen. – Emlékezz! Hazudj nekem egyszer! – Hirtelen rájött, hogyan hangozhat ez a másik két nő számára. Elkapták a nőt, fogva tartották a leglehetetlenebb körülmények között, és a lehető legtöbb fajta információt préselték ki belőle. Feléjük fordult, kissé bánatosan elnevette magát. – Sajnálom. Nem akarom csak úgy elvenni tőletek.

– Miért kellene sajnálnod? – Elayne szélesen mosolygott. – Át kell venned, Egwene.

Nynaeve megrántotta a copfját, majd rábámult.

– Semmi sem működik! Miért nem tudok dühös lenni? Ó, ami engem illett, mindörökre a tied lehet. Egyébként se tudnánk elvinni Ebou Darba. Miért nem tudok dühös lenni? Ó, vér és véres hamu! – Szeme kitágult, ahogy rájött, mit mondott, majd kezével a szájára csapott.

Egwene Moghedienre nézett. A nő azzal foglalta el magát, hogy felállítsa a boroskupákat és édes fűszerektől illatozó bort öntsön belé, de valami átjött a karkötőn, míg Nynaeve beszélt. Döbbenet talán? Talán előnyben részesítené az ismert úrnőit ahelyett, aki gyakorlatilag első szavával halált ígért neki.

Határozott kopogás hallatszott az ajtó felől, és Egwene gyorsan elengedte a saidart; a Pusztára nyíló hasadék eltűnt.

– Szabad.

Siuan lépett be a dolgozószobába, majd megállt. Moghedient, az Egwene csuklójára simuló karkötőt, Nynaeve-et és Elayne-t tanulmányozta. Becsukta az ajtót, majd olyan apró pukedlit mutatott be, akár Romanda és Lelaine.

– Anya, azért jöttem, hogy etikettet oktassak neked, de talán inkább térjek vissza később? – Szemöldöke megemelkedett, szenvtelenül kérdezve.

– Eredj! – mondta Egwene Moghediennek. Ha Nynaeve és Elayne hagyják szabadon mászkálni, az a'damnek korlátoznia kell őt, ha nem is annyira, mint az, amelyen póráz is van. Megérintve a karkötőt – gyűlölte ezt a dolgot, de éjjel-nappal viselni fogja –, hozzátette. – De maradj elérhető. A szökési kísérlet egyenértékű a hazugsággal a szememben. – Félelem ömlött át az a'damen keresztül, ahogy Moghedien kisietett. Ez problémát jelenthet. Hogy tudott Elayne és Nynaeve ezzel a rettegésfolyammal együtt élni? De ez maradjon későbbre.

Szembenézett Siuannal, és összekulcsolta melle előtt karját.

– Ez nem fog működni, Siuan. Mindent tudok, leányom.

Siuan megbillentette fejét.

– Néha a tudás semmilyen előnyt nem jelent. Néha csak a veszély megosztását jelenti.

– Siuan! – kiáltott fel Elayne, félig döbbenten, félig figyelmeztetően, és Egwene meglepetésére Siuan valami olyasmit tett, amit tőle soha nem várt volna. Elpirult.

– Nem várhatod tőlem, hogy valaki mássá változzam ma estére – morogta a nő kelletlenül.

Egwene gyanította, hogy Nynaeve és Elayne segíthetnének neki abban, amit tenni készül, de ha valóban amyrlin akar lenni, egyedül kell cselekednie.

– Elayne, tudom, hogy szeretnél megszabadulni a beavatott ruhától. Miért nem teszed meg? És aztán próbáljatok a lehető legtöbbet kideríteni az elveszett Tehetségekről! Nynaeve, te is tegyél így!

A két nő egymásra pillantott, majd Siuanra néztek, és felálltak, hogy tökéletes pukedlit mutassanak be, tiszteletteljesen mormolva:

– Ahogy parancsolod, Anya.

Siuanon semmilyen benyomás nem látszott; fanyar arckifejezéssel figyelte Egwene-t, miközben távoztak.

Egwene rövid időre újra megragadta a saidart, hogy visszacsúsztassa székét az asztal mögé, majd megigazította stóláját és leült. Egy hosszú pillanatig némán figyelte Siuant.

– Szükségem van rád – szólalt meg végül. – Tudod, mit jelent amyrlinnek lenni, mit nem tehet meg egy amyrlin. Ismered az Ülnököket, hogyan gondolkodnak, mit akarnak. Szükségem van rád, és meg kell, hogy kapjalak. Sheriam, Romanda és Lelaine szerint talán még mindig a novíciák fehérjét viselem a stóla alatt – talán mindegyikük így gondolja –, de te segíteni fogsz nekem, hogy másként lássák a helyzetet. Nem kérlek, Siuan. Megfogom kapni a segítségedet. – Ezek után már csak várni kellett.

Siuan őt figyelte, majd megrázta fejét, és lágyan felnevetett.

– Nagyon csúnya hibát követtek el, nem igaz? Persze én követtem el elsőként. A vacsorára előkészített, kövér kis kocáról kiderül, hogy egy lábnyi hosszú, élő ezüstlándzsa. – Szélesre nyitotta szoknyáit, mélyen pukedlizett, fejét meghajtva. – Anya, engedd meg, hogy szolgáljak és tanácsoljak.

– Amíg tisztában vagy vele, hogy csak tanács, Siuan. Túl sok ember van körülöttem már most is, akik úgy gondolják, megkötözhetik a kezem és a lábam. Nem akarom tőled is ezt látni.

– Akkor már előbb próbálok kötelet vetni magamra – válaszolt Siuan szárazon. – Tudod, soha nem kedveltelek igazán. Talán azért, mert túl sokat láttam benned önmagamból.

– Ez esetben – mondta Egwene ugyanolyan száraz hangnemben –, hívhatsz Egwene-nek. Ha négyszemközt vagyunk. Most ülj le, és mondd el nekem, miért ülnek az Ülnökök még mindig itt, és hogyan bírhatom mozgásra őket!

Siuan elkezdte előrehúzni az egyik széket, mielőtt eszébe jutott volna, hogy most már ezt megteheti a saidar segítségével is.

– Azért ülnek itt, mert ha egyszer megindulnak, a Fehér Torony valóban szétszakad. Ami a mozgásra bírást illeti, tanácsom a következő... – A tanács kifejtése sok időt vett igénybe. Néhány része azon a vonalon haladt, amelyet már Egwene is kigondolt magának, és minden darabkája jónak tűnt.

A Kis Toronybéli szobájában Romanda mentolteát öntött három másik Ülnöknek, akik közül csak egy volt Sárga. A szoba hátul feküdt, de a fesztivál hangjai behatoltak ide is – Romanda igyekezett nem figyelni rájuk. Ez a három kész lett volna őt támogatni az Amyrlin Trónon; az, hogy a lányra szavazott, épp annyira szolgálta azt, hogy Lelaine-t akadályozza, mint bármi mást. Lelaine felrobban, ha ez valaha a tudomására jut. Most, hogy Sheriam a maga gyermek amyrlinját ültette oda, ezek hárman még mindig készek rá hallgatni. Különösen miután a beavatottak egy rendelet miatt bizonyultak méltónak a vállkendőre. Ez bizonyosan Sheriam műve; ő és a kis érdekszövetkezete babusgatta mind a négyet; az ő javaslatuk volt, hogy Theodrint és Faolaint a többi beavatott fölé emeljék, és ugyanők sugallták ezt egyszer Elayne-nel és Nynaeve-vel kapcsolatban is. Szemöldökét ráncolva gondolkodott azon, vajon mi akadályozhatja Delanát, de aztán mégis elkezdett beszélni, miután leárnyékolta a szobát saidarral való hallgatózás ellen. Delanának be kell majd kapcsolódnia, mikor megérkezik. A legfontosabb most az, hogy Sheriam megtudja: nem jutott annyi hatalomhoz, amennyit a Krónikaőr pozíciójától remélt.

Egy Salidar közepén álló házban Lelaine hideg bort szolgált fel négy Ülnöknek, akik közül csak egy tartozott hozzá hasonlóan a Kék ajahba. Saidar védelmezte a termet a hallgatózók elől. Az ünneplés hangjai mosolyt csaltak arcára. A négy nő, aki vele volt, azt javasolta, hogy ő maga próbáljon az Amyrlin Trónra ülni, és nem is tiltakozott ez ellen, de egy ballépés azt jelentette volna, hogy helyette Romandáé lesz a cím, ami épp annyira sértette volna Lelaine-t, mintha száműzték volna. Hogy csikorgatná Romanda a fogait, ha tudomására jutna, hogy csak azért szavaztak a gyermek mellett, hogy a stóla ne kerülhessen Romanda vállára! Amit viszont meg kellett vitatniuk, az volt, hogyan csökkentsék Sheriam befolyását, most, hogy meg tudta kaparintani az a Krónikaőr stóláját. Ez az ostobaság, hogy a lány határozattal beavatottakat aes sedai-já emelhet! Sheriam agyát el kellett, hogy borítsa az őrület. Ahogy a beszélgetés folytatódott, Lelaine elkezdett azon gondolkodni, hol lehet Delana. Már ott kellett volna lennie.

Delana a szobájában ült, Halimát bámulta, aki Delana ágyának szélére telepedett. Az Aran'gar nevet soha nem használták; néha Delana attól tartott, Halima még azt is tudja, ha csak gondol rá. A hallgatózás elleni védelem kicsi volt, csak kettőjüket zárta magába.

– Ez őrültség – sikerült kinyögnie végül. – Hát nem érted? Ha továbbra is megpróbálok minden frakciót támogatni, előbb vagy utóbb rajtakapnak.

– Mindenkinek viselnie kell bizonyos kockázatokat. – A nő hangjának határozottsága meghazudtolta telt ajkának mosolyát. – És folytatni fogod a nyomásgyakorlást Logain újbóli megszelídítésére. Ez, vagy meg kell ölni. – Az enyhe fintor valahogyan még gyönyörűbbé tette a nőt. – Ha valaha is kihoznák abból a házból, magam intézkednék ez ügyben.

Delana nem tudta elképzelni, hogyan, de nem mert kételkedni a nőben, míg nem látja hibázni.

– Nem értem, miért tartasz egy olyan férfitól, akit éjjel-nappal hat nővér tart leárnyékolva.

Halima zöld szeme villámokat szórt, ahogy talpra ugrott.

– Nem tartok tőle, és ne merd ezt sugallni! Megszelídítve vagy holtan akarom látni Logaint, és neked csak ennyit kell tudnod! Értjük egymást?

Delana nem először határozta el, hogy meggyilkolja a nőt, de mint mindig, most is elöntötte a bizonyosság, hogy ő lenne az, aki meghal. Halima valahogyan tudta, mikor öleli meg a saidart, még ha ő maga nem is tudott fókuszálni. A legrosszabb az volt, hogy ha Halimának szüksége van rá, valószínűleg nem ölné meg. Delana nem tudta elképzelni, mit tenne e helyett, de a büntetés bizonytalansága borzongásra késztette. Képes lett volna itt és most megölni ezt a nőt.

– Igen, Halima – mondta alázatosan, és gyűlölte magát emiatt.

– Köszönöm, elég – mormolta Siuan, csészéjét Lelaine elé tartva, aki egy kis konyakkal ízesítette teáját. A nap lefelé süllyedt a horizonton, vörös árnyalatot adva a fénynek, de az utcákon még mindig zajongott a tömeg. – El sem tudod képzelni, milyen fárasztó illemet tanítani ennek a lánynak. Láthatóan azt hiszi, hogy minden rendben lesz, ha úgy viselkedik, mint egy otthoni javasasszony. A Csarnokot pedig valamiféle Nőkörnek tartja, vagy valami hasonlónak.

Lelaine együttérző hangokat hallatott saját teája fölé hajolva.

– Azt mondod, Romandára panaszkodott?

Siuan megvonta a vállát.

– Valamit mondott arról, hogy Romanda ragaszkodik ahhoz, hogy itt maradjunk, ahelyett, hogy Tar Valon felé indulnánk, amennyire ki tudtam venni a szavaiból. Fény, ennek a lánynak olyan a temperamentuma, mint egy halászmadárnak nászidőszakban. Csaknem megragadtam a vállánál és jól megráztam, de természetesen most ő viseli a stólát. Nos, ha egyszer befejezem a leckéket, végeztem vele. Emlékszel arra, hogy...?

Magában mosolyogva, Siuan Lelaine-t figyelte, ahogy egyszerre megitta az egész teáját. Csak az első mondat bírt valódi fontossággal. A temperamentumról szóló rész saját ötlete volt, de emiatt talán néhány Ülnök majd óvatosabban mozog Egwene közelében. Emellett úgy sejtette, igaz lehet. Ő maga soha nem lesz újra amyrlin, és csaknem biztos volt benne, hogy Egwene manipulálását megpróbálni éppolyan haszontalan lenne, mint annak idején vele kapcsolatban, és ugyanolyan fájdalmas, de egy amyrlint arra tanítani, hogyan legyen amyrlin...

Annyira élvezte ezt, mint már hosszú ideje semmit. Egwene al'Vere olyan amyrlin lesz, akitől trónok remegnek meg.

– De mi van a gátammal? – kérdezte Nynaeve, és Romanda rosszallóan nézett rá. Romanda szobájában voltak a Kis Toronyban, mert most Romandára került a sor a szerint a sorrend szerint, amelyet a Sárgák állítottak össze. A kinti zene és nevetés mintha zavarta volna a Sárgát.

– Nem voltál ennyire mohó korábban. Azt hallottam, azt mondtad Dagdarának, hogy te is aes sedai vagy, és keressen egy tavat és dugja bele a fejét.

Forróság öntötte el Nynaeve arcát. Vigyáznia kell a vérmérsékletével, hogy helyben maradjon.

– Talán csak ráébredtem arra, hogy az, hogy aes sedai vagyok, még nem könnyíti meg számomra a fókuszálást.

Romanda felhorkantott.

– Aes sedai. Még hosszú utat kell addig megtenned, bármit is... Nos, rendben. Van valami, amit eddig még nem próbáltunk. Ugrálj fel és le egy lábon. És beszélj. – Leült az ágyhoz közel álló vésett karosszékbe, még mindig rosszallóan nézve. – Pletykákat, talán. Beszélj könnyed dolgokról. Például, mit mondott az amyrlin, miről akart vele Lelaine beszélni?

Egy pillanatig Nynaeve felháborodottan bámult vissza. Egy lábon ugráljon? Ez nevetséges! De végül is valójában nem a gátja miatt van itt. Felemelve szoknyáját, ugrálni kezdett.

– Egwene... az amyrlin... nem mondott sokat. Valamit arról, hogy Salidarban maradunk...

Ennek működnie kell, különben Egwene hallani fog tőle néhány keresetlen szót, legyen bár amyrlin vagy sem.

– Azt hiszem, ez jobban fog működni, Sheriam – mondta Elayne, egy kék és vörös foltos gyűrűt átnyújtva, amely ma reggelig egy kődarab volt. Valójában semmiben sem különbözött azoktól, melyeket eddig készített. A tömegtől eltávolodva álltak egy szűk, vörös napfény által megvilágított sikátor bejáratánál. Mögöttük hegedűk rikoltoztak és furulyák daloltak.

– Köszönöm, Elayne. – Sheriam eltette a gyűrűt az erszényövébe anélkül, hogy rápillantott volna. Elayne tánc közben, a szünetben kapta el Sheriamot, akinek arca kipirult a hideg aes sedai higgadtság ellenére, de az a tiszta zöld szem ugyanúgy megremegtette Elayne térdét, mint mikor novíciakorában szegeződött rá. – Vajon miért érzem azt, hogy nem ez az egyetlen oka jövetelednek?

Elayne elfintorodott; megforgatta a nagykígyós gyűrűt jobb kezén. A jobb kezén – csak emlékeznie kell arra, hogy most már ő is aes sedai.

– Egwene miatt. Az amyrlin miatt, gondolom, így kellene mondanom. Aggódik, Sheriam, és abban reménykedtem, hogy te tudnál neki segíteni. Te vagy a Krónikaőr és nem tudom, ki máshoz fordulhatnék. De nem látok teljesen tisztán. Tudod milyen Egwene; akkor sem panaszkodna, ha levágnák a lábát. Azt hiszem, Romanda az oka, bár Lelaine-t is említette. Egyikük vagy mindkettejük járt nála, azt hiszem, azért, hogy maradjunk itt Salidarban, ne mozduljunk, mert az túl veszélyes.

– Ez egy jó tanács – mondta Sheriam lassan. – Nem tudok ugyan veszélyről, de én is ezt a tanácsot adtam volna neki.

Elayne tehetetlen vállrándítással tárta szét karjait.

– Tudom. Mondta, hogy így tennél, de... Nem mondta ki ilyen nyíltan, de azt hiszem, fél attól a kettőtől. Én tudom, hogy most ő az amyrlin, de miattuk újra novíciának érzi magát. Azt hiszem, attól tart, hogy ha azt teszi, amit ők akarnak – még akkor is, ha az jó tanács –, akkor majd legközelebb is ezt várják tőle. Azt hiszem... Sheriam, attól fél, hogy a következő alkalommal nem lesz képes nemet mondani nekik, ha most igent mond. És... és én is tartok ettől. Sheriam, ő az Amyrlin Trón, és nem kellene Romanda kezében lennie, vagy Lelaine-ében, vagy akárkiében. Te vagy az egyetlen, aki képes segíteni neki. Nem tudom, hogyan, de képes vagy rá.

Sheriam olyan sokáig hallgatott, hogy Elayne már csaknem attól tartott, a nő azt fogja mondani, minden szava nevetséges.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondta végül Sheriam.

Elayne elnyomott egy megkönnyebbült sóhajt, mielőtt rájött volna, hogy felesleges volt ezt tennie.

Egwene előrehajolva a rézdézsa oldalán pihentette kezét, és hagyta, hogy Chesa fecsegése elborítsa, míg a nő a hátát súrolta. Valódi fürdőről álmodott, de most, a szappanos vízben ülve, az olaj virágillatát belélegezve, még ezt is furcsának érezte az aiel gőzsátor után. Megtette első lépéseit, mint amyrlin, irányította kisszámú seregét, és elkezdte a támadást. Emlékezett rá, hogy egyszer azt hallotta Rhuarctól, hogy egy hadvezérnek, ha egy csata elkezdődött, már nincs befolyása az eseményekre. Most már csak várni tud.

– Mégis – mondta lágyan –, azt hiszem, a Tudós Asszonyok büszkék lennének rám.

Harmincnyolcadik fejezet

Hirtelen fagy

A lángoló nap még mindig felfelé kapaszkodott pályáján a háta mögött, és Mat nagyon hálás volt, hogy széles karimájú kalapja ad némi árnyékot. Ez az altarai erdő csupasz volt, akár télen, néhol fonnyadtnak tűnő fenyők és bőrlevelűek tarkították a barnaságot, míg a tölgyek és a kőrisek csupaszon álltak. A dél még nem érkezett el, és a rá következő legnagyobb forróság sem, de máris úgy érezte magát, mintha egy kemencében lovagolna. Kabátját nyeregtáskájára dobta, de az izzadság bőréhez tapasztotta finom, lenvászon ingét. Pipi patái alatt halott páfrányok, és az avart vastagon borító, lehullott levelek ropogtak, és a Banda az erdő talajának recsegése közepette haladt. Feltűnt néhány madár, gyors villanások az ágak között, de egyetlen mókust sem láttak. Voltak viszont legyek és szúnyogok, mintha a nyár közepén járnának, nem pedig alig egy hónapra a Fény Ünnepétől. Ugyanezt találta végig az Erinin mentén is, de attól, hogy itt is ugyanaz a helyzet, kényelmetlenül érezte magát. Valóban az egész világ elég?

Aviendha, hátán viselve csomagját, Pipi mellett haladt, láthatóan nem zavartatva magát a haldokló fáktól vagy a legyek csípéseitől, és szoknyája ellenére jóval kevesebb zajt csapott, mint a ló. Szeme úgy vizsgálta az őket körülvevő fákat, mintha nem bízna a Banda felderítőiben és oldalvédjében, hogy megóvja őket a rajtaütésektől. Egyszer sem volt hajlandó lovagolni, amit nem is várt el tőle senki, miután tapasztalta, hogyan állnak az aielek a lovagláshoz, de nem is okozott semmilyen zűrt, azon kívül, hogy minden alkalommal, ha megálltak, elkezdte élezni kését, amit kihívásként is lehetett értelmezni. Bár persze ott van az a mozzanat Olverrel. Mat az utánpótlás között látta most, ahogy a kecses léptű, szürke herélten lovagol, és tekintetét gyanakvóan a nőre szegezi. A második éjszakán megpróbálta leszúrni a nőt, az apját megölő aielekről kiabálva közben. A nő természetesen csak elvette tőle a kést, de miután Mat pofon vágta, és megpróbálta elmagyarázni neki a különbséget shaidók és a többi aiel között – valamit, amit Mat maga sem értett teljesen –, Olver továbbra is állandóan a nőt bámulta. Nem kedvelte az aieleket. Ami Aviendhát illeti, Olver miatt láthatóan kényelmetlenül érezte magát, amit Mat egyáltalán nem értett.

A fák elég magasra nyúltak ahhoz, hogy egy kis szellő borzolja fejük felett az ágrengeteget, de a Vörös Kéz zászlaja ernyedten lógott. Akárcsak az a kettő, amelyet akkor tetetett ki, miután Rand áttuszkolta őket az átjárókapuval az éjszakába burkolózó rétre, egy Sárkány Zászlaja, melyen egy arany-vörös alak bújt meg fehér sávok között, és egyet azon zászlók közül, amelyeket a Banda al'Thor zászlóinak hívott, s mely szintén csüggedten lógott, nem mutatva az ősi aes sedai szimbólumot. Egy őszülő, idős zászlóhordozó vitte a Vörös Kezet, akinek szűk volt a szemrése és több heggel rendelkezett, mint Daerid, és aki ragaszkodott ahhoz, hogy minden nap vigye a zászlót egy ideig, amit nem sokan tettek szívesen. Talmanes és Daerid osztaguk alparancsnokait jelölték ki a másik kettő hordozására, friss arcú fiatalembereket, akik elég józanságot mutattak ahhoz, hogy egy kis felelősséget lehessen rájuk bízni.

Három napja haladtak Altarán keresztül, három napja az erdőben, és egyetlen Sárkánykövetővel sem találkoztak – ami azt illeti, mással sem –, és Mat remélte, hogy ez a magány kitart még ezen a negyedik napon is, mely még hátravan Salidarig. Az aes sedai-ok mellett még ott volt az a probléma is, hogyan tartsa vissza Aviendhát attól, hogy Elayne torkának ugorjon. Nem volt kétsége afelől, miért nem hagyta abba kése élezését; az éle már drágakőként ragyogott. Nagyon is tartott attól, hogy úgy végzi, hogy az aiel nőt egész úton Caemlyn felé őrség alatt kell majd tartania, miközben az átkozott leányörökös minden nap azt követeli tőle, hogy akassza fel. Rand és az ő átkozott barátnői! Mat szemében minden, ami lassította a Bandát, és távol tartotta őket attól az üsttől, amelyet Salidar tartogatott számukra, jó volt. A korai megállás és a késői indulás segített, így a társzekerek a nyomukban maradhattak, bármilyen lassúak is legyenek az erdőben. De a Banda csak ilyen lassan lovagolhatott. Vanin úgy vélte, hamarosan találnak valamit.

Mintha a nevének gondolata megidézte volna, a fák közül a kövér felderítő bukkant fel négy lovas élén. Hajnal előtt indult el hat emberrel.

Mat felemelte ökölbe szorított kezét, megállást jelezve, és mormolás zaja futott végig a sorok között. Első parancs, miután elhagyták a kaput, az volt, hogy „nincsenek dobok, nincsenek trombiták, nincsenek furulyák, és nincs átkozott dalolászás”, és ha volt is néhány savanyú arc emiatt kezdetben, az első erdős terepen töltött nap után, ahol soha nem tudsz tisztán száz lépésnél messzebbre látni, és ez is ritka, már senki sem panaszkodott.

Lándzsáját nyergében pihentetve, Mat várt, míg Vanin csatlakozott hozzá, időnként megütögetve homlokát.

– Megtaláltátok őket?

A kopaszodó férfi a nyereg egyik oldalára támaszkodva kiköpött egy résen a fogai között. Annyira izzadt, hogy úgy tűnt, elolvad.

– Megtaláltam őket. Nyolc vagy tíz mérföldre vannak nyugatra. Őrzők vannak a fák között. Láttam, ahogy egyikük elkapta Mart: előbukkant, rejtő köpenyt viselt, és kikapta a nyeregből. Eléggé lehorzsolta, de legalább nem ölte meg. Szerintem Ladwin hasonló okból nem bukkant fel.

– Tehát tudják, hogy itt vagyunk – vett Mat mély levegőt az orrán keresztül. Nem várta, hogy bárki bármit elrejthet az őrzők, vagy még inkább az aes sedai-ok elől. De végül is, az aes sedai-oknak előbb-utóbb tudomást kellett szerezniük róla. Csak éppen szerette volna, ha ez később történik meg. Egy szúnyog után kapott, de az továbbrepült egy vérfoltot hagyva csuklóján. – Mennyien?

Vanin újra kiköpött.

– Többen, mint amennyit én meg tudnék számolni. Gyalog bementem a faluba és mindenütt azokat az aes sedai arcokat láttam. Kettő, háromszáz talán. Talán négy. Nem akartam feltűnni azzal, hogy számolgatok. – Mielőtt ezt a sokkot megemészthette volna, a férfi rögtön másikat okozott. – Van egy hadseregük is. Nagyjából északra táboroznak. Többen vannak, mint a te embereid. Talán kétszer annyian.

Talmanes, Nalesean és Daerid közben melléjük lovagoltak, izzadva, legyeket és szúnyogokat hessegetve.

– Hallottátok? – kérdezte Mat, és a férfiak keserűen bólintottak. A szerencséje nagyon jó volt, de a kétszeres túlerő, több száz aes sedai-jal a másik oldalon, bármilyen szerencsét próbára tenne. – Nem azért vagyunk itt, hogy harcoljunk – emlékeztette őket, de a megnyúlt arcok nem változtak. Ami azt illeti, a megjegyzéstől ő sem érezte jobban magát. Ami számított, az az volt, hogy vajon az aes sedai-ok akarják-e, hogy a seregük harcoljon.

– Készítsétek fel a Bandát a védekezésre! – rendelte el. – Tisztítsatok meg akkora területet, amekkorát csak tudtok, és használjátok a fatönköket barikádok építésére! – Talmanes csaknem annyira fintorgott, mint Nalesean; szerettek nyeregben lenni és mozogni, ha harcoltak. – Gondolkodjatok! Lehet, hogy az őrzők most is figyelnek minket. – Meglepetésére Vanin bólintott, és jelentőségteljes pillantást vetett jobb oldaluk felé. – Ha látják, hogy készek vagyunk védekezni, nyilvánvalóan azt gondolják, hogy nem akarunk támadni. Talán emiatt úgy döntenek, hogy magunkra hagynak bennünket, és ha mégsem, legalább felkészültünk. – Ez megtette a hatását, Talmanesnél gyorsabban, mint Naleseannél. Daerid már az elejétől kezdve bólogatott.

Megsodorva olajozott szakállát, Nalesean felmordult.

– Mit szándékozol tenni akkor? Csak ülni és itt várakozni?

– Ti így fogtok tenni – felelte Mat. Legyen átkozott Rand és az ő „talán ötven aes sedai-a!” Legyen átkozott ő és az ő „közeledj kicsit fenyegetően, és félemlítsd meg őket!” mondata. A várakozás ezen a helyen, míg valaki ki nem jön a faluból, hogy megérdeklődje, kik ők és miért érkeztek, nagyon jó ötletnek tűnt. Semmilyen ta'veren fordulat ez alkalommal. Minden csatának el kell jönnie hozzá; nem állt szándékában belesétálni egybe.

– Arrafelé vannak? – kérdezte Aviendha, és mutatta az irányt. Anélkül, hogy megvárta volna a választ, megigazította hátán a csomagját, és elindult nyugat felé.

Mat utána bámult. Átkozott aielek. Valamelyik őrző talán megpróbálja elkapni őt is, és megkapja a saját fejét a kezébe. Vagy talán mégsem, az őrzők mégiscsak őrzők; ha megpróbálja beleállítani a kését valamelyikükbe, valószínűleg bántani fogják. Emellett, ha elkapja Elayne-t, és elkezdik egymás haját tépni Rand miatt, vagy ami még rosszabb, a nőbe állítja bele a kését... A lány gyorsan haladt, csaknem szaladt, hogy elérje Salidart. Vér és véres hamu!

– Talmanes, te vagy a parancsnok, míg vissza nem érek, de ne mozgolódj, míg valaki páros lábbal nem ugrik a Banda közepébe. Ezek négyen majd elmondják neked, mire számíthatsz. Vanin, te gyere velem! Olver, maradj Daerid közelében, hátha üzeneteket kell vinned. Megtaníthatod, hogyan kell Kígyók és Rókákat játszani – tette hozzá Daeridre vigyorogva. – Azt mondta, szeretné megtanulni. – Daerid álla leesett, de Mat már el is indult. Szép dolog lenne, ha úgy végezné, hogy egy őrző hurcolja be Salidarba egy púppal a fején. Hogyan csökkenthetné ennek az esélyét? A zászlók keltették fel a figyelmét. – Te itt maradsz – mondta az ősz zászlóhordozónak. – Ti ketten velem jöttök. És tartsátok összegöngyölve azokat a dolgokat.

Különös kis csapata gyorsan utolérte Aviendhát. Ha bármi meggyőzheti az őrzőket arról, hogy engedjék át őket, egy pillantásnak elegendőnek kell lennie. Nincs semmi fenyegető egy nőben és négy férfiben, akik láthatóan nem akarják kerülni a feltűnést és két zászlót visznek. Az osztag alparancsnokait figyelte. Még mindig nem lehetett szellőt érezni, a rúdra szorították a zászlókat. Arcuk feszültnek tűnt. Csak egy ostoba akarna belovagolni aes sedai-ok közé, ha ezek a zászlók egy szellőtől kibomolhatnak.

Aviendha felnézett rá oldalról, majd megpróbálta kilökni csizmáját a kengyelből.

– Engedj fel! – parancsolta kurtán.

A Fény szerelmére, miért akar most lovagolni? Nos, esze ágában sem volt, hogy engedje felmászni, és eközben még ki is üsse őt a nyeregből: látott már egy-két aielt lovon.

Egy újabb legyet elhessegetve előrehajolt, és megragadta a nő kezét.

– Kapaszkodj – mondta, és felmordulva felemelte maga mögé a nőt. A nő csaknem olyan magas volt, mint a férfi, és lábujja hegyéig merev. – Csak tedd a kezed a derekamra. – A nő ránézett, majd addig mozgolódott ügyetlenül, míg lovagló ülésben nem ült, amitől lábai térdig kilátszottak, de ez láthatóan legkevésbé sem érdekelte. Csinos lábak, de akkor sem keveredett volna újra kapcsolatba egy aiel nővel, ha az nem lenne holdkóros Rand miatt.

Egy idő múltán, a nő megszólalt mögötte.

– Az a fiú, Olver. A shaidók ölték meg az apját?

Mat bólintott, anélkül hogy ránézett volna. Vajon megláthat egyáltalán egy őrzőt, mielőtt túl késő lenne? Vanin mutatta az utat. Úgy lovagolt, mintha egy zsáknyi faggyú zötykölődne a nyeregben, de a szeme éles volt.

– Az anyja éhen halt? – kérdezte Aviendha.

– Igen, bár talán betegség végzett vele. – Az őrzők azt a köpenyt viselik, amellyel bárhova beolvadhatnak. Elmész mellettük anélkül, hogy észrevennéd őket. – Olver nem mondott sokat, és nem akartam kipréselni belőle. Saját kezével temette el. Miért? Azt hiszed, tartozol neki valamivel, mert aielek vették el a családját?

– Tartozni? – A nő meglepettnek tűnt. – Nem öltem meg senkit, és ha mégis, azok fagyilkosok voltak. Hogy tartozhatnék tohhal? – Szünet nélkül továbbment, mintha ugyanazt a gondolatmenetet folytatná. – Nem gondoskodsz róla megfelelően, Mat Cauthon. Tudom, hogy a férfiak nem értenek a gyermekek felneveléséhez, de a fiú túl fiatal ahhoz, hogy minden percét felnőtt férfiakkal töltse.

Mat most ránézett, és pislogott. A nő levette fejkendőjét és vöröses haját fésülte sietősen egy nefrit fésűvel. Ez láthatóan minden figyelmét lekötötte. Ez, és hogy ne essen le. Magára vett egy tekervényes mintázatú ezüst nyakláncot és egy széles, vesétekkel borított elefántcsont karkötőt.

Fejét rázva Mat visszatért az erdő figyeléséhez. Aiel vagy sem, bizonyos szempontból mind ugyanolyanok. Ha a világnak vége lesz, egy nő időt akar majd, hogy megigazíthassa a haját. Ha a világnak vége lesz, egy nő talál időt arra, hogy elmondja egy férfinak, hogy valamit rosszul csinált. Ennek elégnek kellett volna lenni ahhoz, hogy kuncogásra késztesse, ha nem azon gondolkodott volna, hogy az őrzők ebben a pillanatban is figyelhetik.

A Nap zenitjére ért, és fénye elborította őket, mikor az erdőnek hirtelen vége szakadt. Kevesebb, mint száz lépésnyi tisztás választotta el a fákat a falutól, és a talaj úgy nézett ki, mintha csak nemrég tisztították volna meg. Salidar maga jelentős falu volt, szürke kőépületekkel, zsúptetőkkel és zsúfolt utcákkal. Mat megrántotta kabátját; a legfinomabb zöld gyapjúból volt, aranyhímzéssel a kézelőn és a magas galléron: elég jónak kell lennie ahhoz, hogy találkozzon az aes sedai-okkal. Nem gombolta azonban be; egyetlen aes sedai miatt sem fog hőgutát kapni.

Senki sem próbálta megállítani őket, mikor belovagoltak, de az emberek megálltak és figyelemmel kísérték őt és kis csapatát. Tehát tudják, ez rendben van. Mindannyian tudják. Feladta az aes sedai arcok számlálását ötven után: a számuk túl gyorsan elért odáig bármilyen szemmel nézte. A tömegben nem voltak katonák, hacsak az őrzőket annak nem tekinted, akik közül néhányan a színváltó köpenyüket viselték, és volt, aki kardmarkolatára helyezte kezét, mikor elhaladtak mellette. Az, hogy nem voltak katonák a faluban, egyszerűen annyit jelentett, hogy mind a táborban vannak, amelyet Vanin említett. Az pedig, hogy minden katona a táborban van, azt jelenti, hogy készülnek valamire. Mat remélte, hogy Talmanes tartja magát az utasításaihoz. Talmanesnek volt esze, de éppolyan buzgón kívánja, hogy kimehessen és megtámadhasson valakit, mint Nalesean. Daeridet kellett volna megbíznia a vezetéssel – Daerid túl sok csatát látott már ahhoz, hogy ilyen buzgó legyen –, de a nemes soha nem lett volna hajlandó erre. Úgy tűnt, hogy Salidarban legyek sincsenek. Talán tudnak valamit, amit én nem.

Egy nő ragadta meg a figyelmét. Egy különös ruhákat – bő, sárga nadrágot és rövid, fehér kabátot – viselő nő, akinek szőke haja bonyolult fonatban omlott derekáig. Ami a legkülönösebb, hogy egy íj volt a kezében. Nem sok nő ragadna meg egy íjat. A nő észrevette, hogy figyeli, és hirtelen befordult egy szűk sikátorba. Valami fel akart bukkanni emlékezetéből a nővel kapcsolatban, de nem tudta volna megmondani, hogy mi. Egy gond volt ezekkel a régi emlékekkel; folyton látott embereket, akik emlékeztették valakire, akikről aztán kiderült, hogy már több ezer éve halottak, ha végül sikerült rájönnie, hogy kire. Talán valóban látott valakit, aki a nőre hasonlított. A lyukak az emlékezetében a saját életéről homályosak voltak néhol. Talán a Kürt egy újabb vadásza, gondolta elfintorodva, és kiverte a fejéből.

Nem volt értelme addig lovagolni, míg valaki megszólítja őket, mert láthatóan ez senkinek sem állt szándékában. Mat megállította lovát, és odabiccentett egy vékony, sötéthajú nőnek, aki hidegen nézett fel rá. Csinos volt, de túl csontos az ő ízlésének, ha a kortalan arctól el is tekintünk. Ki akarna csontokba ütközni minden alkalommal, ha megöleli?

– A nevem Mat Cauthon – szólalt meg semleges hangon. Ha a nő el akarna fordulni, megtehetné, de ellenszenvet ébreszteni benne ostobaság lenne. – Elayne Trakandot és Egwene al'Vere-t keresem. És Nynaeve al'Mearát, ha jól sejtem. – Rand nem említette őt, de tudta, hogy Elayne-nel távozott.

Az aes sedai meglepetten pislogott, de higgadtsága egy szempillantás alatt visszatért. Tanulmányozta őt és egyenként a többieket, Aviendhánál elidőzve, majd olyan sokáig bámulta az alparancsnokot, hogy Mat azon gondolkodott, vajon látja-e a nő a Sárkányt és a fekete-fehér korongot az összetekert anyagon keresztül.

– Kövessetek! – mondta a nő végül. – Megnézem, hogy az Amyrlin Trón tud-e fogadni benneteket. – Felemelve szoknyáját, elindult az utcán.

Mikor Mat megsarkantyúzta Pipit, hogy kövesse, Vanin visszafogta deresét, és azt mormolta:

– Aes sedai-okat kérdezni valamiről, sohasem jó jel. Meg tudtam volna mutatni, hova kell menned. – Fejével egy háromszintes kőépület felé intett. – Kis Toronynak hívják.

Mat kényelmetlenül megrázkódott. Kis Torony? És van itt valaki, akit Amyrlin Trónnak neveznek? Nem hitte volna, hogy a nő Elaidára gondolt. Rand ebben is tévedett. Ez a csoport nem rémült. Túl felfuvalkodottak ahhoz, hogy féljenek.

A kőépület előtt az aes sedai ellentmondást nem tűrően fordult hozzájuk.

– Várjatok itt! – majd eltűnt a ház belsejében.

Aviendha leugrott a lóról, és Mat gyorsan követte, készen arra, hogy megragadja, ha el akarna száguldani. Még ha ez némi vérébe is kerül, nem állt szándékában hagyni, hogy a nő elrohanjon és elvágja Elayne torkát, még mielőtt szót válthatott volna ezzel az úgynevezett amyrlinnel. De a nő csak állt ott, egyenesen előrenézett, kezével derekára támaszkodott, kendőjét vállára ejtve. Tökéletesen nyugodtnak tűnt, de Mat biztosra vette, hogy halálra rémült. Ha voltak érzékei, akkor biztosan. Tömeg gyűlt köréjük.

Aes sedai-ok kezdtek gyülekezni köréjük a Kis Torony előtt, csendesen bámulva a férfit: a nők íve csak vastagodott, minél tovább állt ott. Valójában legalább annyira bámulták Aviendhát, mint őt, de valamennyi hideg, megfejthetetlen pillantást magán érezte. Alig tudta megállni, hogy ne érintse meg az ezüst rókafejet inge alatt.

Egy sápadt arcú aes sedai tolakodott a tömeg elejére, egy karcsú, fiatal, fehérbe öltözött, nagy szemű lányt vezetve. Homályosan emlékezett Anaiyára, de a nőt láthatóan egyáltalán nem érdekelte.

– Biztos vagy benne, gyermekem? – kérdezte a novíciát.

A fiatal nő szája kissé elvékonyodott, de nem engedte, hogy ingerültség érződjön hangjában.

– Még mindig ragyogni látszik, vagy fénylik. Valóban látom. Csak nem tudom, hogy miért.

Anaiya boldog mosollyal ajándékozta meg.

– Mert ta'veren, Nicola. Felfedezted első Tehetségedet. Látod a ta'vereneket. Most menj vissza az osztályodba. Gyorsan. Nem akarhatod, hogy visszaess. – Nicola röviden pukedlizett, majd egy utolsó pillantást vetve Mat felé, eltűnt az összegyűlt aes sedai-ok között.

Anaiya most a férfi felé fordította tekintetét, azt a fajta aes sedai tekintetet, amelyet arra szántak, hogy összezavarjon egy férfit. Őt legalábbis eléggé összezavarta. Néhány aes sedai természetesen tudott róla – néhányan többet is tudtak róla, mint amennyit ő jónak látott, és most, hogy erre gondolt, úgy emlékezett, Anaiya is ezek közé tartozik –, de hogy ezt így jelentik be a Fény tudja, hány hideg, aes sedai tekintetű nő előtt... Keze végigsimított a lándzsa vésett nyelén. Rókafej vagy sem, elegen voltak itt, hogy egyszerűen megragadják, és magukkal vigyék. Átkozott aes sedai-ok! Átkozott Rand!

Viszont csak egyetlen pillanatig kötötte le Anaiya figyelmét. Aviendhához lépve a nő megszólalt:

– Mi a neved, gyermek? – Hangja kedves volt, de választ követelt és nem hagyott kétséget e felől.

Aviendha nyíltan visszanézett rá. Egy fejjel fölé magasodott és ennek minden előnyét ki is használta.

– Aviendha vagyok, a Taardad aielek Kilenc Völgy törzséből. – Anaiya ajka csaknem mosolyra görbült a dacot hallva.

Mat azon gondolkodott, vajon melyikük nyeri majd a tekintetek versenyét, de mielőtt fogadhatott volna magával, újabb aes sedai csatlakozott hozzájuk, akinek csontos arca idősnek mutatta őt sima bőre és fényes barna haja ellenére.

– Tudsz róla, hogy képes vagy fókuszálni, gyermek?

– Igen – válaszolta Aviendha kurtán, és úgy csukta be a száját, mintha nem akarna többet mondani. A kendője megigazításával foglalta el magát, de így is eleget mondott. Aes sedai-ok vették körül, arrébb lökve Matet.

– Hány éves vagy, gyermek?

– Szép erőt fejlesztettél ki, de sokkal többet tanulhatnál novíciaként.

– Sok aiel lány hal meg sorvasztó betegségben, mikor néhány évvel fiatalabb, mint te?

– Milyen sokáig...?

– Te tudnál...

– Valóban kellene...

– Muszáj...

Nynaeve olyan hirtelen jelent meg az ajtóban, mintha a levegőből lépett volna elő. Öklét csípőjére szorítva Matet bámulta.

– Mit művelsz itt, Mat Cauthon? Hogyan találtál ide? Remélem, semmi dolgod azzal a Sárkánykövetőkből álló hadsereggel, akik felénk haladnak.

– Valójában – válaszolt szárazon –, én vagyok a vezetőjük.

– Te...! – Nynaeve nyitott szájjal állt előtte, majd megrázta magát, megrántva kék ruháját, mintha összegyűrődött volna. Mélyebb volt a kivágása, mint bárminek, amit korábban a nőn látott, elég mély ahhoz, hogy lássa a dekoltázsát, melyet a nyakvonalnál és a szegélynél sárga csigavonalakkal díszítettek. Mindenképpen más, mint amit otthon viselt. – Rendben, gyere velem – mondta élesen. – Az amyrlin elé viszlek.

– Mat Cauthon – szólalt meg Aviendha kissé zihálva. Az aes sedai-ok feje felett elnézve próbálta megtalálni a férfit. – Mat Cauthon. – Csak ennyi, de egy aielhez képest kétségbeesettnek tűnt.

Az őt körülvevő aes sedai-ok kitartottak mellette, hangjuk nyugodt volt, ésszerű és kérlelhetetlen.

– Számodra a legjobb az lenne...

– El kell döntened...

– A legjobb az...

– Nem gondolhatod, hogy...

Mat elvigyorodott. A nő bármelyik pillanatban előránthatja kését, de nem hitte volna, hogy ebben a tömegben hasznára lehet. Nem fog mostanában Elayne-re vadászni, ez biztos. Azon gondolkodva, hogy vajon úgy találja-e majd a nőt, hogy fehéret visel, Vaninnak dobta lándzsáját.

– Vezess, Nynaeve. Lássuk ezt a ti amyrlineteket.

A nő rosszalló pillantást vetett rá, majd bevezette, megrántva hajfonatát, és morogva.

– Ez Rand műve, nem igaz? Tudom, hogy így van. Valahogyan ez történt. Mindenkit félig halálra rémiszteni. Te csak ügyelj minden lépésedre, Mat Cauthon tábornok, mert azt fogod kívánni, bárcsak azért kaptalak volna el újra, mert áfonyát loptál. Megrémíteni az embereket! Még egy férfinek is lehetne több esze! Hagyd abba ezt a vigyorgást, Mat Cauthon! Nem tudom, mit fog kezdeni veled.

Aes sedai-ok ültek az asztalok mellett odabenn – számára közös teremnek tűnt a gondos aes sedai firkálmányok és a parancsok továbbítása ellenére –, de nagyon megbámulták őt és Nynaeve-et, ahogy keresztülhaladtak a termen. Ez csak annyit mutatott meg számára, hogy milyen nagy hűhót csapnak itt. Egy végigsétáló beavatott magában mormogott, és az aes sedai-ok egyike sem szólalt meg. Olyan rövid időt töltött a Toronyban, amennyit csak tudott, de azzal tisztában volt, hogy az aes sedai-ok nem így szokták intézni dolgaikat.

A terem végében Nynaeve kinyitott egy ajtót, amely már jobb napokat is látott. Úgy tűnt, ezen a helyen minden látott már jobb napokat. Mat követte a nőt – és azonnal megállt. Ott volt Elayne, ugyanolyan csinos arany hajával, mint mindig, de az úrhölgyet játszva minden mozdulatával, magas, csipkegalléros zöld selyemruhában, és a leereszkedő mosolyok egyikét villantva felé, szemöldökét felemelve. És ott volt Egwene is, az asztal mögött ülve, arcán kérdő mosollyal. És a hét csíkos stóla borult vállára halványsárga ruhája felett. Egy gyors pillantást vetve kifelé, Mat becsapta az ajtót, mielőtt az aes sedai-ok be tudtak volna nézni.

– Talán azt hiszitek, hogy ez vicces – dörmögte olyan gyorsan átvágva a szőnyegen, ahogy csak képes volt –, de meg fognak nyúzni benneteket, ha rájönnek. Átkozottul sokáig nem fogják hagyni, hogy ezt megússzátok, ha valaha... – Letépte a stólát Egwene válláról, gyorsan kirántotta a nőt az asztal mögül – és az ezüst rókafej halálosan hideggé vált mellkasán.

Egy kis lökéssel eltávolította Egwene-t az asztaltól, majd a nőkre nézett. Egwene csak zavartnak tűnt, de Nynaeve szája újra tátva maradt, és Elayne hatalmas, kék szeme mintha ki akart volna esni helyéről. Egyikük megpróbált Hatalmat használni ellene. Az egyetlen jó dolog, ami abból a kirándulásból származott a ter'angreal belsejébe, a rókafej medál volt. Gyanította, hogy annak is ter'angrealnak kell lennie, de csak hálás lehetett emiatt. Ameddig érintkezett a bőrével, az Egyetlen Hatalom nem érintheti meg. Legalábbis saidar; erre már több mint elég bizonyítéka volt. Azonban hideggé vált, ha valaki megpróbálta.

A stólát és a kalapját ledobta az asztalra, leült, majd felállt, hogy ledobáljon néhány párnát a földre. Az asztal szélén pihentette csizmáját, és az ostoba nőket tanulmányozta.

– Szükségetek lesz ezekre a párnákra, ha ez az úgynevezett amyrlin rájön kis tréfátokra.

– Mat... – kezdte Egwene határozott hangon, de a férfi közbevágott.

– Nem! Ha beszélgetni akartatok volna, beszélnetek kellett volna ahelyett, hogy rögtön az átkozott Hatalommal támadtok rám. Most hallgathattok.

– Hogyan tudtad...? – kérdezte Elayne csodálkozva. – Az áramlat egyszerűen... eltűnt.

Csaknem ugyanabban a pillanatban Nynaeve is megszólalt, fenyegető hangnemben.

– Mat Cauthon, épp most követed el a legnagyobb...

– Azt mondtam, hallgassatok! – Ujjával Elayne-re mutatott. – Téged visszaviszlek Caemlynbe, ha vissza tudom tartani Aviendhát attól, hogy megöljön. Ha nem akarod elvágatni azt a csinos torkodat, mellettem maradsz, és azt teszed, amit mondok, kérdezés nélkül. – Az ujj Egwene felé mozdult. – Rand azt mondta, visszaküld a Tudós Asszonyokhoz, amikor csak akarod, és annak alapján, amit eddig láttam, csak felháborodás várható, azért, amit tettetek, így az én tanácsom az lenne, hogy ezt most rögtön fogadd el! Úgy tűnik, tudod, hogyan kell Utazni – Egwene rövid ideig meglepetten bámult –, így nyithatsz egy kaput Caemlynbe a Bandának. Nem akarok vitát, Egwene! És te, Nynaeve! Itt kellene hagynom téged, de ha akarsz, akkor velem jöhetsz. De figyelmeztetlek! Csak egyetlenegyszer rántod meg előttem a fonatodat, és esküszöm, alaposan ellátom a bajod!

Úgy bámultak rá, mintha szarvai nőttek volna, akár egy tralloknak, de legalább csendben maradtak. Talán sikerült egy kis józanságot juttatni a fejükbe. Nem mintha valaha is megköszönnék, hogy megmentette az irhájukat. Ó, dehogy; ők aztán nem. Mint általában, azt mondják majd, hogy ők is ki tudtak volna dolgozni egy tervet a dolog megúszására, csak éppen kicsit később. Ha egy nő azt mondja neked, hogy feleslegesen beleártod magad a dolgába, mikor kirángatod egy börtönből, akkor mi az, amit nem mondana?

Mély lélegzetet vett.

– Most pedig. Mikor az a szerencsétlen ostoba vak, akit amyrlinnek választottak, ideér, én fogok beszélni. Nem lehet túl gyors felfogású, ha képesek voltak belerángatni ebbe a munkába. Amyrlin Trón egy átkozott faluban az átkozott semmi kellős közepén. Ti tartjátok a szátokat, pukedliztek, ahogyan illik, és én újra kimentem az irhátokat a zűrből. – A nők csak bámultak. Nagyszerű. – Mindent tudok a seregéről, de én is rendelkezem eggyel. Ha elég őrült ahhoz, hogy azt higgye, elveheti a Tornyot Elaidától... Nos, talán nem hajlandó bármilyen veszteséget kockáztatni, csak hogy benneteket itt tartson. Egwene, te nyitsz egy kaput, és holnapra vagy legkésőbb holnaputánra Caemlynbe juttatlak benneteket, és ez az őrült nő rohanhat és legyilkoltathatja magát Elaidával. Talán még társaságotok is lesz. Nem lehetnek mind őrültek. Rand hajlandó menedéket biztosítani nekik. Egy pukedli, egy rövid eskü a hűségükről, és megakadályozza Elaidát abban, hogy egy lándzsa hegyére tűzze a fejüket Tar Valonban. – Nem is kívánhatnak ennél jobbat. Nem igaz? – Van valami mondanivalótok? – Még csak nem is pislogtak eddig, amennyire ő látta. – Egy egyszerű „Köszönjük, Mat” is megtenné. – Hallgatás. Pislogás nélkül.

Bátortalan kopogtatás után egy novícia lépett be, egy csinos, zöldszemű lány, aki mélyet pukedlizett, arcán tágra nyílt szemű megilletődöttséggel.

– Azért küldtek, hogy utánanézzek, nincs-e szüksége valamire, Anya. A... a tábornok számára, úgy értem. Borra, vagy... vagy...

– Köszönöm, nem Tabitha. – Egwene felvette a stólát a férfi kalapja alól, és vállára terítette. – Egyedül kívánok beszélni Cauthon tábornokkal egy ideig. Mondd meg Sheriamnak, küldetni fogok érte, hogy tanácskozzunk!

– Csukd be a szád, mielőtt belerepül egy légy, Mat – szólalt meg Nynaeve, mélységes elégedettséggel hangjában.

Harminckilencedik fejezet

Lehetőségek

Stóláját megigazítva, Egwene Matet tanulmányozta. Arra számított, úgy néz majd ki, mint egy bezárt medve, de csak letaglózottnak és izzadtnak tűnt. Olyan sok kérdés volt, amit fel szeretett volna tenni – honnan tud Rand Salidarról? Miként lehetséges, hogy tud arról, hogy kidolgozta, hogyan Utazhat? Mit képzel Rand, mit tesz? –, de nem állt szándékában feltenni őket. Mat és az ő Vörös Kéz Bandája megmozgatta fantáziáját. Talán Rand az ég ajándékát adta ezzel a kezébe.

– A székem? – kérdezte hirtelen. Remélte, hogy a férfi észrevette, hogy nem izzad, mint ahogy Nynaeve és Elayne sem; Nynaeve legalábbis nem nagyon. Siuan elárulta a trükköt, melynek egyáltalán semmi köze nem volt a Hatalomhoz, csak egy bizonyos módon kellett koncentrálni hozzá. Nynaeve meglehetősen dühös volt, korántsem meglepő módon, hogy miért nem tanította meg nekik ezt Siuan korábban, de Siuan nyugodtan csak annyit válaszolt, hogy ezt aes sedai-oknak szánták, nem beavatottaknak. Egwene-nek most már sikerült rendben tartania gondolatait, ha Ülnökök voltak a közelében, és a hűvös arc az izzadt helyett mintha javított volna viselkedésükön. Néhányuknál legalábbis. Mattel csodát művelhet. Ha valaha is abbahagyja a bámulást és megszólal. – Mat? A székem?

A férfi ránézett, majd felemelkedett és félrelépett, szótlanul rá, Elayne-re, majd Nynaeve-re bámulva, mintha valamilyen kirakó darabjainak hinné őket. Bár Nynaeve és Elayne meglehetősen hasonlóan nézett vissza rá, de nekik minden bizonnyal jobb indokuk volt erre.

Hálásan gondolva Chesára, leporolta a párnákat, mielőtt visszahelyezte volna őket a székbe. Két nap múltán már nem lett volna szüksége rájuk, de vagy lemondott a fürdésről, vagy elfogadta a párnákat, míg az utolsó horzsolás el nem tűnik a testéről. Chesa eltávolítaná a párnákat, ha Egwene megkérné rá. Izzadt arccal vagy hűvössel, Egwene az Amyrlin Trón volt, aki előtt királyok hajolnak meg és királynők pukedliznek, még ha ez eddig nem is történt meg; aki megpróbálná, azt Elaida rövid úton kivégeztetné, hogy biztosítsa saját és a Torony helyzetét a világ szemében. Chesa megtenné, és utána olyan fájdalmas, megbántott tekintettel nézne Egwene-re, amiért nem engedi, hogy gondoskodjon róla, hogy a párnák békén hagyása mindenképpen egyszerűbben elviselhetőnek tűnt.

Összekulcsolva az asztalra helyezte kezét, majd megszólalt:

– Mat... – A férfi hirtelen közbevágott.

– Ez valóban őrültség, tudod – mondta gyorsan. Gyorsan, de meglehetősen határozottan. – Úgy fogod végezni, Egwene, hogy lecsapják a fejedet, mind úgy végzitek. Egy fejjel rövidebben!

– Mat – szólalt meg erőteljesebb hangon, de a férfi folytatta.

– Hallgass meg, még mindig kijuthatsz ebből. Ha azt hiszik, hogy az amyrlin vagy, kijöhetsz velem, hogy... megtekintsd a Bandát. Csinálsz egy átjárót, és már el is tűnünk, még mielőtt a holdkóros őrültek ezen társasága pislogni tudna.

Nynaeve látta, hogy a saidar nem hat ellene, de már azelőtt is megbirkózott csökönyös férfiakkal, hogy megtanult volna fókuszálni. Suttogva morogta „Kihúzni engem a bajból?”, melyet Egwene érzése szerint nem az ő fülének szánt, Nynaeve gyakorlottan felemelte szoknyáját, és egyenesen Mat ágyékába rúgott, de olyan erősen, hogy a férfi a falig tántorodott, mielőtt összegörnyedt volna. Elayne nevetésben tört ki, majd ugyanolyan hirtelen abba is hagyta, de még mindig rázkódott és a szeme csillogott.

Egwene az ajkába harapott, hogy elfojtsa a saját nevetését. Valóban vicces volt. Mat lassan Nynaeve felé fordította fejét, tágra nyitott szemű arcán megbotránkozás és felháborodás látszott. Majd szemöldöke megereszkedett, és megrántva nyitott kabátját, mintha ezzel megerősítené magát, elkezdett lassan a nő felé sétálni. Lassan, hiszen csak vánszorogni tudott. Egwene eltakarta a száját. Valóban nem kellene nevetnie.

Nynaeve szigorúan kihúzta magát, majd mintha néhány dolog nyilvánvalóvá vált volna számára. Elég dühös volt ahhoz, hogy fókuszálni tudjon, de a saidar használhatatlan volt a férfi ellen. Mat magasabb volt a folyóközbéli embereknél, jóval magasabb, mint a nő, és elszánt, veszélyes csillogás látszott a szemében. A nő Egwene-re nézett, lesimította ruháját, és megpróbálta fenntartani a szigorúság álarcát. Mat közelebb vánszorgott, arca semmi jót nem ígért. Újabb gyors pillantás, melyben már feltűnt az aggodalom, majd egy kis lépésnyit hátrált.

– Mat – szólalt meg Egwene kiegyensúlyozott hangon. A férfi nem állt meg. – Mat, ne folytasd ezt az ostobaságot! Meglehetősen nehéz helyzetben vagy, de ha meghallgatsz, ki tudlak juttatni belőle.

A férfi végül megállt. Egy pillantást vetve Nynaeve felé és ujját figyelmeztetően megrázva, hátat fordított a nőnek, és öklével az asztalra támaszkodott.

– Én vagyok nehéz helyzetben? Egwene, te leugrottál a fáról egy kígyóverembe, de azt képzeled, minden rendben van, csak mert még nem értél földet.

Nyugodtan rámosolygott.

– Mat, Salidarban nem sokan kedvelik a Sárkány Követőit. Bryne nagyúr egész biztosan nem, mint ahogy a katonái sem. Hallottunk néhány zavaró történetet. És néhány hányingert keltőt is.

– A Sárkány Követője! – kiáltott fel a férfi. – Mi köze van ennek hozzám? Nem vagyok egy átkozott Sárkánykövető!

– Természetesen az vagy, Mat. – A nő szájából ez a világ legegyértelműbb dolgának hangzott. Ami így is volt, ha az ember belegondolt. – Odamész, ahova Rand küld. Mi más vagy hát, ha nem a Sárkány Követője? De ha hallgatsz rám, meg tudom akadályozni, hogy a te fejedet tűzzék egy lándzsára. Valójában nem hiszem, hogy Bryne nagyúr lándzsát használna – folyton panaszkodik, hogy kevéssel rendelkezik –, de biztosan ki tudna találni valamit.

Mat a másik két nőre nézett, és Egwene egy pillanatra összeszorította ajkát. Megnyílt a férfi előtt, és erre mintha fel sem fogná, hogy miről beszél. Elayne széles mosollyal és határozottan jóváhagyó bólintással viszonozta pillantását. Talán nem látta, merrefelé tart Egwene, de azzal tisztában volt, hogy nem azért beszél, mert szereti a hangját hallani. Nynaeve, aki még mindig küzdött, hogy fenntartsa szigorú arckifejezését, és a fonatát rángatta, csak visszabámult rá, de ez talán még jobb volt. Bár elkezdett izzadni; Nynaeve nem tudott tovább koncentrálni, ha feldühödött.

– Most hallgass, Egwene – szólalt meg Mat. Majd újra végigmérte őket, de talán egyik válasz sem volt elegendő. Sikerült az ésszerű hangot megbocsátással fűszereznie, és mindezt a lehető legtámadóbb módon előadni. – Ha amyrlinnek akarod hívni magad, hívd magad annak. Rand tárt karokkal fogadna Caemlynben, még akkor is, ha nem hozod magaddal ezeket az aes sedai-okat, de ha mégis, az kitörő örömmel töltené el. Bármi is legyen a problémád Elaidával, tudni fogja rá a megoldást. Hiszen az a nő tudja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Fény, emlékezz a levelére! A Fehér Tornyod meg lesz javítva, mielőtt egyetlen szót is szólhatnál. Semmi harc. Semmi vérontás. Tudom, hogy nem akarsz vérontást, Egwene.

Valóban nem akart. Ha az első vért kiontják Tar Valon és Salidar között, a Tornyot talán soha többé nem lehet egybeforrasztani. És ha az első aes sedai vér kiömlik, lehetetlenné is válhat. De Elaidát el kellett távolítani, és Egwene meg fogja tenni azt, amire rákényszerül. Csak nem szeretett erre gondolni. És nem szerette, ha Mat mondja meg neki, hogy mit tudjon, még kevésbé, ha ráadásul igaza is van. Még inkább ebben a hangnemben. Valódi erőfeszítésébe került, hogy az asztalon tartsa kezét. Fel akart állni és megpofozni a férfit.

– Bárhogyan is viselkedek Randdel szemben – mondta hidegen –, abban biztos lehetsz, hogy nem fogok aes sedai-okat rávenni arra, hogy neki, vagy bármelyik másik férfinak hűséget esküdjenek. – Hideg volt, és legkevésbé sem vitatkozó; egyszerű tényeket nyilvánított ki. – Hogy hogyan bánok el Elaidával, az az én gondom, és nem a tied. Ha van némi józan eszed, Mat, befogod a szád, míg Salidarban vagy, és meghúzod magad. Ha elkezded mesélni, mit tenne Rand, ha az aes sedai-ok letérdelnek elé, nem fognak tetszeni azok a válaszok, melyeket kapsz. Beszélj csak arról, hogy elviszel engem, Nynaeve-et vagy Elayne-t, és nagyon szerencsésnek tarthatod magad, ha nem szúrnak keresztül.

A férfi meglepve kihúzta magát.

– Majd akkor beszélek veled újra, ha hajlandó vagy hallgatni az okos szóra, Egwene. Thom Merrilin a környéken van? – A nő kurtán bólintott. Mit akar Thomtól? Talán borba akarja fojtani magát. Nos, sok szerencsét ahhoz, hogy találjon itt egy kocsmát. – Ha hajlandó vagy meghallgatni – ismételte bőszen, és – vánszorogva – kisétált az ajtón.

– Mat – szólalt meg Elayne –, én nem próbálnék meg távozni, ha a helyedben lennék. Salidarba sokkal könnyebb bejutni, mint ki.

A férfi pökhendien rávigyorgott, és úgy mérte végig a lányt, hogy szerencséje volt, hogy Egwene nem vágta úgy képen, hogy elveszítse a fogait.

– Téged, drága hölgyem, elviszlek Caemlynbe, ha csomaggá is kell kötöznöm, hogy átnyújthassalak Randnek, és legyek átkozott, ha nem teszem meg. És átkozottul akkor fogok távozni, amikor csak akarok.

Meghajlása Elayne és Egwene felé gúnyolódó volt. Nynaeve csak egy mogorva pillantást és újabb ujjrázást kapott.

– Hogy lehet Randnek ilyen alantas, kiállhatatlan fajankó a barátja? – kérdezte Elayne azonnal, amint az ajtó becsapódott Mat mögött.

– A beszéde egész biztosan alacsonyabb rendűvé vált – morogta Nynaeve sötéten, megrázva fejét, hogy hajfonata átrepült válla felett. Egwene úgy gondolta, valószínűleg attól tart, hogy kirántja, ha nem helyezi hatótávolságon kívülre.

– Hagynom kellett volna, hogy tegye, amit akar, Nynaeve. Emlékezned kell arra, hogy aes sedai vagy. Nem rugdoshatsz meg embereket, nem pofozhatod meg őket, vagy ütögetheted őket husánggal. – Nynaeve rábámult, szája mozgott, arca egyre csak pirult és pirult. Elayne elkezdte serényen tanulmányozni a szőnyeget.

Egwene felsóhajtva megragadta a csíkos stólát, és letette az asztal egyik oldalára. Ezzel emlékeztette Elayne-t és Nynaeve-et arra, hogy magukban vannak; néha a stóla miatt az Amyrlin Trónhoz kezdtek beszélni, nem Egwene al'Vere-hez. Mint általában, most is működött. Nynaeve mély levegőt vett.

Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Elayne kezdett beszélni.

– Szeretnéd csatolni őt és a Vörös Kéz Bandáját Gareth Bryne-hez?

Egwene megrázta a fejét. Az őrzők szerint hat vagy hétezer főt számlál Mat Bandája most, többet, mint amennyire Cairhienből emlékezett. Ez jelentős szám, még ha nem is annyi, mint ahányat az a két elfogott férfi állított, de Bryne katonái nem fogadnák szívesen a Sárkány Követőit. De megvolt a maga elképzelése, amelyet ki is fejtett, mikor a két nő odahúzta székét az asztalhoz. Csaknem olyan volt az egész, mintha csak pletykálkodnának. Még távolabb lökte a stólát.

– Ez briliáns. – Elayne vigyora alátámasztotta szavait. De aztán folytatta is. – A másikról nem hittem volna, hogy működik, de ez valóban briliáns.

Nynaeve zavartan horkantott.

– Miből gondolod, hogy Mat végigmegy ezen az úton? Keresztbe fog tenni neked, csak azért, mert örömét leli benne.

– Azt hiszem, ígéretet tett – válaszolt Egwene egyszerűen, és Nynaeve bólintott. Lassan, vonakodva, de bólintott. Elayne láthatóan nem értette, de ez természetes, hiszen nem ismerte a férfit. – Elayne, Mat pontosan azt teszi, amihez kedve van; mindig ilyen volt.

– Mindegy, hány tulipánt kell ehhez letépnie – mormolta Nynaeve –, vagy hogy milyen gyakran lett megvesszőzve.

– Igen, ez Mat – sóhajtott Egwene. A legfelelőtlenebb fiú volt egész Emondmezőn, talán egész Folyóközben. – De ha a szavát adja, azt meg is tartja. És azt hiszem, megígérte Randnek, hogy visszavisz téged Caemlynbe, Elayne. Emlékezz csak, meghátrált végül, hogy engem kérjen meg – bizonyos módon legalábbis ezt tette –, de veled kapcsolatban egyetlen pillanatra sem változott a véleménye. Az hiszem, olyan közel marad majd hozzád, ahogyan csak tud. De még csak azt sem engedjük majd neki, hogy rád nézzen, ha nem tesz úgy, ahogy mi akarjuk. – Szünetet tartott. – Elayne, ha vele akarsz menni, megteheted. Úgy értem, Randhez. Amint minden hasznosat kipréseltünk Matből és a Bandájából.

Elayne alig habozott, mielőtt megrázta volna a fejét, és határozottan megrázta.

– Nem, Ebou Dar túlságosan fontos. – Ez volt az egyik győzelme, melyet puszta sugallatokkal nyert el. Elayne és Nynaeve csatlakozni fog Merilille-hez Tylin udvarában. – Ha néhány napig a közelemben marad, legalább vethetek egy pillantást arra a ter'angrealra, amit visel. Annak kell lennie, Egwene. Semmi más nem magyarázhatja ezt meg.

Egwene csak egyet tudott érteni. Egyszerűen csak körbe akarta ölelni Levegővel ott, ahol állt, hogy emlékeztesse arra, kit akar bántalmazni, de a fonatok megérintették a férfit és szétolvadtak. Ezt csak egyetlen módon lehet magyarázni. Megszűntek létezni ott, ahol megérintették őt. Még mindig érezte annak a pillanatnak a döbbenetét, emlékezett rá, és rájött, hogy nem ő volt az egyetlen, aki megigazította a szoknyáját, mikor annak nem volt szüksége igazgatásra.

– Megkérhetünk néhány őrzőt arra, hogy ürítse ki a zsebeit. – Nynaeve több mint elégedettnek tűnt az elképzeléstől. – Meglátjuk, ezt mennyire kedveli Cauthon mester.

– Ha elveszünk tőle dolgokat – szólalt meg Egwene türelmesen –, nem gondolod, hogy ellenkezni fog, ha elkezdjük megmondani neki, mit tegyen? – Mat sohasem fogadta túl szívesen az utasításokat, az aes sedai-ok és az Egyetlen Hatalom jelenlétére általában az volt a válasza, hogy az első lehetséges alkalommal elillant. Talán az ígérete Rand felé megakadályozza ezt – kellett, hogy legyen ígéret; semmi más nem magyarázná meg a viselkedését –, de nem akart kockáztatni. Nynaeve láthatóan vonakodva bólintott.

– Talán... – Ujjaival az asztalon dobolva, Elayne egy pillanatig elgondolkodva bámult a semmibe. – Talán elvihetnénk Ebou Darba. Így jobb esélyem lenne a ter'angreallal. Bár ha megállítja a saidart, fogalmam sincs, hogyan fogom valaha is tanulmányozni.

– Magunkkal vinni ezt a fiatal banditát? – ült fel Nynaeve egyenesen. – Nem gondolhatod komolyan, Elayne. Minden napot pokollá tenne; ebben nagyon jó. Soha nem teszi azt, amire utasítod. Emellett soha nem menne bele. Annyira beleélte magát abba, hogy elvisz téged Caemlynbe, hogy még egy emelőkarral és lovak csapatával se tudnád visszatartani.

– De ha rajtam akarja tartani a szemét, míg el nem érem Caemlynt – felelte Elayne –, nem lesz más választása, mint velem jönni. Tökéletes.

– Nem is rossz ötlet – vetette közbe Egwene, míg Nynaeve újabb érvet keresgélt. A tál után küldeni őket még mindig jó ötletnek tűnt, de minél többet gondolt arra, hol fognak keresgélni, annál jobban aggódott. – Néhány katona nem árthat, hacsak nem választottatok ki néhány őrzőt anélkül, hogy nekem szóltatok volna róla. Thom és Juilin rendben van, és Birgitte is, de goromba helyre készültök.

– Néhány katona elegendő lesz – mondta Elayne, és enyhén elvörösödött. – Amíg meg van mondva nekik, hogy kövessék az utasításokat.

Nynaeve nem is nézett Elayne felé, de érezhető szünet volt, mielőtt ingerlékenyen megrázta volna a fejét.

– Nem valószínű, hogy csatáznunk kellene, bármilyen sértődékenyek is legyenek ezek az ebou dariak. Thom és Juilin teljesen elegendő lesz. A magam részéről úgy gondolom, azok a történetek, amelyeket hallottunk, csak az elriasztásunkat szolgálták. – Mindenki mesélt történeteket, mióta elterjedt a híre annak, hogy odamennek; Chesa hallott néhányat, egyik nyomorúságosabb és rémisztőbb, mint a másik: hogy a rossz helyre tévedő idegeneket megölik, mielőtt pisloghatnának, hogy egy szóval tesznek nőket özveggyé, gyerekeket árvává, hogy nők harcolnak az utcákon késsel. – Nem, ha túléltük Tanchicót csak Thom és Juilin társaságában, miközben Liandrin és a többi Fekete Nővér leselkedett ránk, nagyon jól fogunk boldogulni Ebou Darban is Mat Cauthon és mindenféle katonák nélkül. Mat parancsol a katonáknak! Még arra sem emlékezett soha, hogy meg kell fejnie apja teheneit, ha nem ültetted az istállóba és adtad a kezébe a vödröt.

Egwene halványan felsóhajtott. Birgitte minden említése ezt váltotta ki; úgy bámultak, mintha rajtakapta volna őket valamin, majd hebegni kezdtek és áttértek valami más témára, mintha meg sem említette volna. Egwene egyetlen pillantással meggyőződött arról, hogy a nő, aki követi Elayne-t és Nynaeve-et – különösen Elayne-t valamilyen oknál fogva –, az a nő, akit Tel'aran'rhiodban látott. A legendás Birgitte, aki soha nem hibáz el célpontot, a halott hősök egyike, akik Valere Kürtjének hangjára várnak. Egy halott hős, nem pedig egy élő asszony, aki Salidar utcáin sétál, de kétségkívül ugyanaz a nő volt. Elayne még mindig nem adott magyarázatot, csak valami óvatos, szégyenkező motyogást, hogy nem beszélhet arról, amiben megegyeztek, hogy nem említik. Maga Birgitte, a legendák hőse, elfordult és eltűnt a sikátorokban, ha meglátta Egwene-t közeledni. A dolgozószobájába rendelni a nőt és magyarázatot követelni elképzelhetetlen volt; mindezek ellenére megígérte, bármilyen ostobának is érezte magát a helyzet miatt. Mindenesetre láthatóan senkinek nem esett bántódása. Csak tudni szerette volna a dolog miértjét és hogyanját.

Egy pillanatra kiverte Birgittét a gondolataiból, és áthajolt az asztalon Nynaeve felé.

– Talán nem vehetjük rá Matet, hogy pontosan kövesse az utasításokat, de nem lenne jó látni, hogyan füstölög azon, hogy a testőrödet kell játszania?

– Biztosan megérné – szólalt meg Elayne elgondolkodva –, ha Rand valóban tábornokká nevezte ki. Anya gyakran mondta, hogy a legjobb férfiak nem fogadják szívesen az utasításokat, és mindig érdemes erre megtanítani őket. Nem tudom Matet, mint a legjobbak egyikét látni – Lini mindig azt mondta: „Az ostobák csak önmagukra hallgatnak” –, de ha eleget tudunk neki tanítani ahhoz, hogy ne csináljon magából tökéletes idiótát, nagy szívességet teszünk Randnek. Emellett időre van szükségem, hogy tanulmányozzam azt a ter'angrealt.

Egwene megpróbált nem mosolyogni; Elayne ilyen gyors felfogású volt. Valószínűleg megpróbálja majd megtanítani Matnek, hogy egyenesen üljön. Ezt érdemes lenne megnézni. Kedvelte Elayne-t, és csodálta erejét, de ebben a csatában Matre fogadott volna. Egy hajszálnyival.

Nynaeve csökönyösen ragaszkodott a maga álláspontjához. Mat konok; csak azért mondana „le”-t, mikor ők „fel”-t mondanak, hogy ellenkezzen velük. Még egy leszögezett hordó belsejében is képes lenne bajt okozni. Állandóan ki kellene rángatniuk a fogadókból és játékbarlangokból. Végül még azt is állította, hogy Mat valószínűleg elkapná Elayne-t az első alkalommal, mikor hátat fordít neki, és Egwene ekkor már tudta, hogy félre tudják söpörni tiltakozását. Mat valóban rengeteg időt töltött azzal, hogy nőkre vadászott, amit Egwene semmiképpen nem tudott helyeselni, de Nynaeve-nek ugyanolyan jól kell tudnia, mint neki, hogy azon kívül, hogy állandóan láb alatt volt, Matnek rejtélyes érzéke volt ahhoz, hogy kiválassza azokat a nőket, még akár a legkelletlenebbeket is, akik le akarták vadásztatni magukat. Sajnos azonban, mikor már biztos volt benne, hogy Nynaeve beadja a derekát, a kopogtatás az ajtón Sheriamot jelentette be.

Sheriam nem várt az engedélyre, hogy beléphessen – soha nem várt. Hideg tekintettel kék stólája felett, megállt, hogy végigmérje Elayne-t és Nynaeve-et. Bármennyire második volt az amyrlin után, a Krónikaőrnek nem volt valódi hatalma aes sedai-ok felett, hacsak az amyrlin nem döntött úgy, hogy ellátja ezzel, és kétségkívül nem volt joga bárkit is elküldeni az amyrlin közeléből, de pillantása egyértelmű elbocsátást sugallt.

Elayne könnyedén felállt, mélyet pukedlizett Egwene felé.

– Ha megbocsátasz nekem, Anya, meg kell találnom Aviendhát.

Ellenben Nynaeve farkasszemet nézett Sheriammal, míg Egwene meg nem köszörülte torkát, és vissza nem terítette a csíkos stólát a vállára.

Nynaeve riadtan ugrott talpra.

– Nekem is mennem kell. Janya azt mondta, szeretne velem elveszett Tehetségekről beszélni.

Azoknak a Tehetségeknek a megtalálása nem volt olyan könnyű, mint Elayne remélte. A nővérek szívesen beszéltek róla; a problémát az jelentette, hogy Moghedien megértse a bizonytalan leírást vagy néha csak a nevet, és aztán reménykedhettek abban, hogy valóban tud valamit. Nagyon jó tudni, hogy a Mátrix Kiegyenlítése erősebbé tette a fémeket, de az a nő kevesebbet tudott a fémekről, mint a Gyógyításról, és a Fény szerelmére, mi lehet a Földtűz Fonása, vagy ami azt illeti, a Könnyek Fejése?

Moghedien láthatóan buzgón próbált segíteni, talán kétségbeesetten is, különösen mióta Siuan megtanította nekik annak a trükkjét, hogy ne vegyenek tudomást a hőségről. Kétségtelenül hazudott Nynaeve-nek és Elayne-nek ezzel kapcsolatban. Mivel a nő meg volt győződve róla, hogy Egwene ezt annak az „egy hazugságnak” tekinti majd, térden csúszott elé, sírva és könyörögve, fogai vacogtak, és szoknyája szegélyét csókolgatta. Akár buzgón segített, akár nem, ez új magasságokba emelte félelmét. A vinnyogó rettegés állandó, hányingert keltő folyama egyszerűen túl sok volt. Szándéka ellenére az a'dam karkötő most Egwene erszényében volt. Vissza kellene adnia Nynaeve-nek – és hálás lehet, hogy megszabadul tőle –, de ha mások előtt adná vissza, az előbb vagy utóbb megjegyzéseket váltana ki. Ehelyett azt mondta:

– Nynaeve, az lenne a legjobb, ha elkerülnéd Matet, míg le nem higgad. – Nem volt biztos benne, hogy a férfi valóban beváltaná fenyegetését, de ha bárki erre ösztökélheti, akkor az Nynaeve, és ezek után nem kellene túlzottan győzködnie. – Vagy legalább biztosítsd, hogy csak olyankor válts szót vele, mikor jó sokan vannak körülöttetek, és lehetőleg néhány őrző is.

Nynaeve kinyitotta a száját, aztán egy pillanattal később be is zárta; arca kissé elsápadt és nyelt egyet. Értette, mire gondol Egwene.

– Igen. Igen, azt hiszem, így lesz a legjobb, Anya.

Sheriam szemöldökét ráncolva figyelte, míg becsukódott mögötte az ajtó, és ez nem változott, mikor Egwene felé fordult.

– Kemény szavak estek, Anya?

– Csak annyi, amennyi várható, ha régi barátok találkoznak hosszú idő elteltével. Nynaeve emlékezetében Mat csirkefogóként él, de a férfi nem tíz éves többé, és meg is orrolt emiatt. – Mivel az Eskük megkötötték őket, az aes sedai-ok féligazságokat, negyedigazságokat és a sejtetést művészi szintre emelték. Egwene véleménye szerint hasznos művészetté. Különösen aes sedai-okkal szemben. A Három Eskü senkinek sem volt hasznára, legkevésbé az aes sedai-oknak.

– Néha kemény dolog emlékezni arra, hogy az emberek változnak. – Sheriam helyet foglalt anélkül, hogy erre engedélyt kért volna, és gondosan eligazította kék selyemszoknyáját. – Gondolom, bárki is parancsol a Sárkánykövetőknek, Rand al'Thor üzenetével küldte ide a fiatal Matet, nem igaz? Remélem, nem mondtál semmit, amit ígéretnek vehet, Anya. Egy Sárkánykövetőkből álló sereg alig tíz mérföldre kényes helyzetbe hoz minket. Nem segíthet rajtunk, ha a parancsnokuk azt hiszi, ígéreteket teszünk.

Egwene egy pillanatra tanulmányozta a másik nőt. Sheriamot semmi sem hozta zavarba. Legalábbis soha nem látszott rajta. Sheriam meglehetősen sokat tudott Matről; mint ahogy a salidari nővérek közül nem egy. Vajon ezt felhasználhatja arra, hogy a helyes irányba kényszerítse, vagy ettől menekülőre fogja majd? Mattel foglalkozzunk később, gondolta határozottan. Most Sheriam jön.

– Megkérnél valakit, hogy hozzon teát, Sheriam? Kissé megszomjaztam.

Sheriam arca alig változott meg, csak azok a ferde vágású szemek keskenyedtek el olyan enyhén, hogy szinte meg sem zavarta arcának higgadtságát. De Egwene már-már látta a kérdést, amely ki akar törni belőle. Mit mondott Matnek, hogy nem akar beszélni róla? Milyen ígéreteket tett, melyekből majd Sheriamnak kell kimentenie őt anélkül, hogy elveszítené a talajt Romandával és Lelaine-nel szemben?

Minden, amit Sheriam tett, az volt, hogy mondott néhány szót valakinek az ajtón kívül, és mikor újra elfoglalta székét, Egwene nem adott lehetőséget arra, hogy kinyissa a száját. Ehelyett egyenesen a közepébe vágott. Azt mondta:

– Úgy tűnik, hogy Mat a parancsnok, Sheriam, és a sereg egyfajta üzenet. Rand láthatóan azt szeretné, ha mi mind elmennénk hozzá Caemlynbe. Emlegetett valamilyen hűségesküt is.

Sheriam felemelte fejét, szeme kitágult. De egy ilyen sugallat ellenére is csak részben volt dühös. Volt ott egyfajta határozott árnyalata a... nos, ha bárki másnál látja, mint egy aes sedai-nál, Egwene félelemnek nevezte volna. Ami nagyon is érthető volt. Ha ezt megígérte – és ő ugyanabból a faluból származott; amyrlinné választásának egyik indoka volt, hogy együtt nőttek fel –, akkor abból nagyon nehéz lesz kimásznia. A szóbeszéd elterjedne, függetlenül attól, amit Sheriam tesz; a Csarnokból néhányan biztosan őrá hárítanák a felelősséget, vagy mindenképpen ürügyként használnák. Romanda és Lelaine nem az egyedüli Ülnökök voltak, akik óva intették Egwene-t attól, hogy anélkül fogadja meg Sheriam tanácsait, hogy azokat előtte megbeszélné a Csarnokkal. Valójában láthatóan Delana volt az egyetlen, aki teljes mértékben támogatta Sheriamot, de ő bölcsen ugyanakkor Romandára és Lelaine-re is hallgatott, mintha lehetne egyszerre három irányba menni. És még ha a Csarnokkal el is tudna bánni, ha az ígéretnek és a visszavonásának híre egyszer eléri Randet, vele tízszer nehezebb lesz dűlőre jutni. Százszor nehezebb.

Egwene csak addig várt, míg Sheriam szája szétvált, majd újra ő szólalt meg elsőként.

– Természetesen megmondtam neki, hogy nevetséges.

– Természetesen. – Sheriam hangja messze nem volt olyan határozott, mint korábban. Nagyon jó.

– De teljesen igazad van. Ez egy kényes helyzet. Ez olyan sajnálatos. Jó volt a tanácsod, hogyan viselkedjek Romandával és Lelaine-nel szemben, de attól tartok, hogy csak a távozás előkészületeinek megnövelése többé nem elegendő.

Romanda sarokba szorította, és kíméletlenül kioktatta arról, hogy a sietség romlásba dönti őket: Gareth Bryne seregét nagyobbá kell tenni, annyira naggyá, hogy méreteiről szóló hírek megfélemlítsék Elaidát. És emellett Romanda nem tudta újfent eléggé kihangsúlyozni, milyen fontos, hogy az uralkodókhoz küldött követeket visszahívják: az aes sedai-okon kívül senki nem tudhat meg a Torony gondjairól többet annál, mint amennyi elkerülhetetlen. Lelaine sem Bryne serege, sem az uralkodók miatt nem aggodalmaskodott – mindkettő lényegtelen volt –, viszont figyelmet és várakozást tanácsolt. A közeledés a még mindig a Toronyban tartózkodó aes sedai-okhoz minden bizonnyal meghozza gyümölcsét; olyan módon lehetne eltávolítani Elaidát és Egwene-t ültetni a helyére, hogy nagyon kevés nővéren kívül senki sem lenne biztos abban, mi is történt valójában. Idővel a tényt, hogy a Torony megosztott volt, nem tekintenék többnek egy vidéki mesénél. Talán még működhetett is volna, ha lett volna idejük. Ha a várakozás nem ad időt Elaidának, hogy éppen itteni nővéreket dolgozzon meg.

A Lelaine-nel kapcsolatos másik különbség az volt, hogy minden mondanivalóját olyan mosollyal kísérte, melyet csak egy kedvenc novíciának vagy beavatottnak tartogatnak. Sok aes sedai-t mosolyra késztetett, hogy Egwene újra felfedezte az Utazás képességét, de kevesen voltak képesek akár csak akkora átjárót is nyitni, hogy a karjuk keresztülférjen, és a legtöbben még ennyit sem tudtak elérni. Romanda arra akarta használni az átjárókat, hogy az Esküpálcát és más tárgyakat – Egwene-nek nem mondták meg, pontosan mit –, hozzanak el a Toronyból, hogy valódi aes sedai-okat avathassanak Salidarban, miközben Elaidát megfosztják ettől a képességtől; hiszen Egwene minden bizonnyal szívesen lenne valódi aes sedai. Lelaine az utolsóval egyetértett, de azzal nem, hogy átjárókat használjanak a Toronyba; túl nagy volt annak az esélye, hogy észreveszik őket, és a toronybéliek is megtanulják az Utazást, ezáltal túl nagy előnytől esnének el. Ezek a pontok láthatóan meggyőzték a Csarnokot, aminek Romanda korántsem örült.

Sheriam is mosolygott, mikor egyetértett valamiben Lelaine-nel, de most nem nevetett.

– Anya, nem vagyok biztos abban, hogy értelek – mondta, túlságosan is türelmesen. – Az előkészületek tökéletesen elegendőek, hogy megmutassák a Csarnoknak, nem csak beszélsz. Elindulni azelőtt, hogy minden a helyére kerül, végzetesnek bizonyulhat.

Egwene-nek sikerült színlelt nyugalommal viszonoznia tekintetét.

– Ezt megértem, Sheriam. Nem tudom, mire mennék a tanácsod nélkül. – Mennyire várta már a napot, amikor abbahagyhatja ezt. Sheriam nagyon jó Krónikaőr lehetne – talán jó amyrlin is lehetett volna –, de Egwene alig várta a napot, amikor megmutathatja ennek a nőnek, hogy ő csak az őr, és nem az amyrlin. Sheriamnak és a Csarnoknak. – Csak éppen most Mat idehozta Sárkánykövetőkből álló seregét a küszöbünkre. Mit fog tenni Bryne nagyúr? Vagy néhány katonája a maga szakállára? Mindenki arról beszél, mennyire szeretne embereket küldeni, hogy levadásszák ezeket a Sárkánykövetőket, akik állítólag falvakat égettek fel. Tudom, hogy megígérte, hogy rövid pórázon tartja majd őket, de...

– Gareth Bryne nagyúr pontosan azt fogja tenni, amit mi, amit te parancsolsz, és semmi többet.

– Talán. – A férfi nem volt olyan boldog ezen a kurta pórázon, mint azt Sheriam hitte. Siuan sok időt töltött Gareth Bryne-nel állandó zsörtölődése ellenére is, és a férfi mondott neki néhány dolgot. De Egwene nem élhetett vissza Siuan bizalmával. – Remélem, hogy ugyanezt el lehet mondani minden egyes katonáról is. Nem mehetünk nyugatra Amadicia felé, de úgy gondolom, talán elindulhatnánk a folyó mentén, Ebou Dar irányába. Talán átjárón keresztül. Aes sedai-okat biztosan örömmel fogadnak arrafelé. A mozgás azt hangsúlyozná, hogy nem akarjuk elfogadni Rand... ajánlatát, ha hívhatjuk így. És ha még több előkészületet akarunk tenni, sokkal egyszerűbben végrehajthatjuk azokat egy nagyvárosban, ahol utak vannak és hajók járnak ki és be a kikötőbe.

Sheriam önuralma újra eltűnt egy pillanatra, olyannyira, hogy még a hangja is elfulladt.

– Ebou Dar korántsem ennyire hívogató, Anya. És néhány nővér nagyban különbözik néhány száztól, egy sereggel a háta mögött. Anya, csak egy utalás erre elhitetheti Tylin királynővel, hogy el akarjuk foglalni a várost. Tylinnal és nagyon sok altarai nemessel, akik kihasználnák az alkalmat, hogy kirántsák alóla a Szelek Trónját, és magukhoz ragadják a hatalmat. Egy effajta fejlemény elronthatja helyzetünket az összes uralkodó szemében. Nem, Anya, ez szóba se jöhet.

– De merünk-e ezek után itt maradni? Mat nem fog tenni semmit, de csak egy maroknyira van szükség Bryne katonái közül, akik úgy döntenek, a saját kezükbe kell venniük a dolgot. – Egwene szemöldökét ráncolva nézett szoknyájára, lesimította, mintha aggódva gondolkodna, majd felsóhajtott. – Minél tovább ülünk, és nem teszünk semmit, miközben egy seregnyi Sárkánykövető bámul minket, annál rosszabb lesz a helyzet. Nem lennék meglepve, ha pletykákat hallanék arról, hogy meg akarnak támadni minket, és az emberek azt fogják majd mondani, hogy nekünk kellene elsőként lesújtanunk. – Ha ez nem működik, lesznek pletykák. Nynaeve, Elayne, Siuan és Leane gondoskodna erről. Veszélyes lenne, de képes lenne meghátrálásra bírni Matet, mielőtt szikrák kezdenek repkedni, ha arra kerül sor. – Miért ne, ahogy a szóbeszéd terjed, nem lennék meglepve, ha egy hónapon belül fél Altara úgy gondolná, mi vagyunk a Sárkány Követői. – Ez azon pletykák egyike volt, melyet megállított volna, ha rájön, hogyan tehetné. A Csarnok többé nem hívott nemeseket, hogy megnézzék Logaint, mióta meggyógyult, de Bryne sorozása folytatódott, mint ahogy az aes sedai-ok is tovább kutattak új novíciák után, és a férfiak is megtették hosszú útjukat a legközelebbi faluig a szekerekkel és kocsikkal, hogy élelmet vásároljanak. Száz ösvény, amelyen a szóbeszéd terjedhet, és csak egyre volt szüksége. – Sheriam, nem tehetek mást, úgy érzem, be vagyunk zárva, és ha nem szabadulunk ki, semmi jó nem fog történni. Semmi valamennyire is jó.

– A megoldás az, ha elküldjük a Sárkánykövetőket – mondta Sheriam, már messze nem olyan türelmesen, mint azelőtt. – Sajnálnám, ha újra ki kellene engednünk Matet a kezünkből, de nem látok más megoldást. Megmondtad neki, hogy az ajánlatot visszautasítjuk; mondd meg neki, hogy távozzon!

– Szeretném, ha ez ennyire egyszerű lenne. De nem hiszem, hogy elmegy, csak mert megkérem erre, Sheriam. Kijelentette, hogy pontosan ott fog várni, ahol van, míg valami történik. Talán utasításokat vár Randtől, vagy talán magát Randet. Cairhienben azt beszélték, hogy néha Utazik azokkal a férfiakkal, akiket összegyűjtött. Talán azokkal, akiket fókuszálni tanít? Nem tudom, mit fogunk tenni, ha ez megtörténik.

Sheriam rábámult, túl nehézkesen lélegezve ahhoz képest, amilyen nyugalmat arca sugallt.

A kaparászást az ajtón Tabitha követte, kezében egy megpakolt ezüsttálcával. Nem érzékelte a hangulatot, elfoglalta magát azzal, hogy a zöld teáskannát és a csészéket az asztalra helyezte, mellé az ezüst mézesedényt és egy kis kancsónyi tejszínt, majd csipkeszegélyű, csíkos szalvétákat, míg Sheriam olyan ádázul rá nem ripakodott a munkájával kapcsolatban, hogy Tabitha felnyüszített, és tágra nyílt szemmel olyan mélyet pukedlizett, hogy csaknem a földet érintette a feje, majd elrohant.

Egy pillanatig Sheriam elfoglalta magát szoknyája lesimításával, míg újra uralkodni tudott magán.

– Talán – mondta végül vonakodva – valóban szükségessé válik, hogy végül elhagyjuk Salidart. Korábban, mint ahogy szerettem volna.

– De csak északra indulhatunk – nyitotta tágra a szemét Egwene. Fény, hogy utálta ezt! – Úgy fog tűnni, mintha Tar Valon felé igyekeznénk.

– Tudom – csattant fel csaknem Sheriam. Mély levegőt véve mérsékelte hangját. – Bocsáss meg nekem, Anya, egy kicsit úgy érzem... Nem szeretem, ha belekényszerülök dolgokba, és attól tartok, Rand al'Thor mozgásra késztetett minket, mielőtt felkészültünk volna rá.

– Sokkal szigorúbban fogok beszélni vele, ha találkozunk – felelte Egwene. – El sem tudom képzelni, mire mennék a tanácsod nélkül. – Talán találhat valamilyen módot arra, hogy elküldje Sheriamot tanoncként a Tudós Asszonyokhoz. Ez a gondolat Sheriamról, aki feleannyi idős volt, mint Sorilea, mosolyra késztette, és Sheriam végül visszamosolygott rá. – Mézet vagy citromot? – kérdezte Egwene, megemelve a teáskannát.

Negyvenedik fejezet

Váratlan nevetés

– Segítened kell, hogy a józan érvek hassanak rájuk – mondta Mat pipaszárral a szájában. – Thom, figyelsz te rám?

Felfordított hordókon ültek egy kétszintes ház kevéske árnyékában pipázva, és a hórihorgas öregembert láthatóan jobban érdekelte az, hogy a levélre bámuljon, melyet Rand küldött neki. Most elrakta a kabátzsebébe, még mindig nem törve fel a fát és koronát ábrázoló pecsétet. Az utca felől érkező hangok zümmögése és a keréktengelyek csikorgása távolinak tűnt itt, a sikátor végében. Mindkettejük arcáról izzadság csorgott. Pillanatnyilag legalább Mat egyik gondja megoldódott; mire kijött a Kis Toronyból, az aes sedai-ok csoportja magával cipelte valahova Aviendhát; a nő mostanában senkibe sem tud kést szúrni.

Thom kivette szájából pipáját. Annak hosszú szárára végig tölgyleveleket és makkokat véstek.

– Egyszer megpróbáltam megmenteni egy nőt, Mat. Laritha egy rózsabimbó volt, és feleségül ment egy mogorva, brutális csónakkészítőhöz egy faluban, ahol egyszer megálltam utazás közben. Kegyetlen ember volt. Ordított vele, ha az ebéd nem volt kész, mikor le akart ülni az asztalhoz, és megverte, ha azt látta, hogy kettőnél több szót szól egy másik férfihoz.

– Thom, a Végzet Vermére mondom, mi köze van ennek ahhoz, hogy ezek az ostoba nők meglássák a józan érveket?

– Csak hallgass meg, fiú. A faluban mindenki tudta, hogyan bánik Larithával, de Laritha maga is elmondta nekem, és folyton azt nyöszörögte, hogy mennyire szeretné, ha valaki megmentené. Volt arany az erszényemben, csinos hintóm volt, kocsisom és egy szolgám. Fiatal voltam és jóképű – Thom végigsimított fehér bajszán, és felsóhajtott; nehéz volt elhinni, hogy ez a szikár arc valaha jóképű lehetett. Mat pislogott. Hintó? Mikor lehetett egy mutatványosnak hintója? – Mat, a nő szomorú helyzete megérintette a szívemet. Nem tagadom, hogy ehhez az arca is hozzájárult. Mint mondtam, fiatal voltam; azt hittem, szerelmes vagyok, a történetek egyik hőse. Így egy napon, mikor egy virágzó almafa alatt ültünk – jó messze a csónakkészítő házától –, felajánlottam neki, hogy elviszem magammal. Adnék neki egy szolgálót, egy saját házat, és dalokkal, költeményekkel udvarolnám körül. Mikor végül megértette, olyan erősen térden rúgott, hogy egy hónapig sántítottam utána, és emellett fejbe vágott a lócával is.

– Úgy tűnik, mindegyikük szeret rugdalni – mormolta Mat, áthelyezve testsúlyát a hordón. – Gondolom, nem hitt neked, és ki vehetné ezt tőle rossz néven?

– Ó, hitt nekem. És felháborodott, amiért azt képzeltem, valaha is elhagyná szeretett férjét. Ő mondta így: szeretett. Visszarohant a férfihoz olyan gyorsan, ahogy csak tudott, és választanom kellett, hogy vagy megölöm vagy a hintóba ugrok. Csaknem mindent hátra kellett hagynom, ami a birtokomban volt. Szerintem még mindig ugyanúgy él vele, mint annak előtte. Fogához verve a garast, és beverve férje fejét bármivel, ami a keze ügyébe akad, ha az meg mer állni egy sörre a fogadónál. Mint mindig is tette, ahogy később diszkrét érdeklődésemre elmondták. – Visszatette pipáját szájába, mintha pontot tenne a mondandója végére.

Mat megvakarta a fejét.

– Nem látom, mi köze van ennek a mostani helyzethez.

– Csak annyi, hogy ne hidd azt, hogy ismered a teljes történetet, csak mert meghallgattad az egyik felet. Például tudsz arról, hogy Elayne és Nynaeve egy-két napon belül elindul Ebou Darba? Juilin és én is velük megyünk.

– Ebou...! – Mat alig tudta elkapni pipáját, mielőtt az a száraz növények közé esett volna, melyek a sikátor földjét borították. Nalesean mesélt néhány történetet Ebou Darban történt látogatásáról, és még ha ugyanúgy túlzott is, mint mindig, ha nők kerültek szóba, akiket ismert, és csaták, amelyekben részt vett, az a hely akkor is durvának tűnt. Tehát úgy gondolják, hogy meg tudják szöktetni Elayne-t előle? – Thom, segítened kell nekem...

– Mivel? – vágott közbe Thom. – Lopjam el őket a csónakkészítőtől? – Kékes füstgomolyagot fújt felfelé. – Nem fogok így tenni, fiú. Még mindig nem ismered a teljes történetet. Mit érzel Nynaeve-vel és Egwene-nel kapcsolatban? Jobban meggondolva, csak Egwene-nel kapcsolatban.

Mat szemöldökét ráncolta azon gondolkodva, vajon azt hiszi-e ez az ember, hogy bármit meg lehet oldani, ha elég sokáig járjuk körbe.

– Kedvelem Egwene-t. Én... Légy átkozott, Thom, ő Egwene; ez pontosan eleget mond. Ezért próbálom megmenteni ezt az ostoba nőszemélyt a bajból.

– Megmenteni a csónakkészítőtől, akartad mondani – mormolta Thom, de Mat folytatta.

– Őt és Elayne-t egyaránt, még Nynaeve-et is, ha meg tudom állni, hogy én magam fojtsam meg. Fény! Csak segíteni szeretnék nekik. Emellett Rand az én nyakamat fogja eltörni, ha bármi történik Elayne-nel.

– Eszedbe jutott már valaha is, hogy abban segíts nekik, amit ők szeretnének, ahelyett, hogy azt nézed, te mit akarsz? Ha azt tenném, amit akarok, feltenném Elayne-t egy lóra, és Andorba lovagolnék vele. Arra van szüksége, hogy más dolgokat tegyen – szerintem ez igenis szükséges –, így csak mászkálok körülötte, és minden éjjel és nappal azon izgulok, nehogy megölje valaki, mikor nem tudom megakadályozni. Caemlynbe fog menni, ha már felkészült rá. – Önelégülten pipájába szívott, hangjának volt egy kis éle a végére, mintha maga sem kedvelné azokat a szavakat annyira, mint ahogyan mutatja.

– Nekem úgy tűnik, hogy át akarják adni a fejüket Elaidának. – Tehát Thom egy lóra akarja hajítani ezt a kótyagos némbert? Egy mutatványos cipelné a leányörököst a koronázásra! Grandiózus kép él Thomban önmagáról.

– Nem vagy ostoba, Mat – mondta Thom gyorsan. – Jobban tudod te annál. Egwene... Nehéz amyrlinként gondolni arra a gyermekre – Mat keserűen felmordult, jelezve egyetértését, de Thom nem vesztegetett rá figyelmet. – de azt hiszem, megvan a gerince ehhez. Korai még bármit is mondani, mivel csak néhány dolog történt, de kezdem azt hinni, hogy megvan a magához való esze. A kérdés csak az, hogy elég szívós-e? Ha nem, élve fogják felfalni: gerincestül, eszestül, mindenestül.

– Kicsoda? Elaida?

– Ó, Elaida. Ha megvan rá az esélye, belőle aztán nem hiányzik a szívósság. De az itteni aes sedai-ok sem gondolnak Egwene-re igazán aes sedai-ként: talán amyrlinként, de nem aes sedai-ként, bármilyen nehéz is ezt elhinni. – Thom megrázta fejét. – Nem értem, de ez az igazság. Ugyanez áll Elayne-re és Nynaeve-re is. Szeretnék ezt maguk között tartani, de még az aes sedai-ok sem tudnak annyi mindent eltitkolni, mint hiszik, ha figyelmes vagy és megtartod a tudásodat magadnak. – Újra elővette a levelet, megforgatta kezében anélkül, hogy ránézett volna. – Egwene egy szakadék szélén egyensúlyoz, Mat, és a salidari három csoport – mert három is van, ebben biztos vagyok – bármelyike letaszítja, ha csak egy rossz lépést is tesz. Elayne pedig követi, ha ez megtörténik, mint ahogy Nynaeve is. Vagy talán őket fogják először lerántani, hogy aztán letaszíthassák Egwene-t.

– Épp itt, Salidarban – mondta Mat olyan laposan, akár egy padlódeszka. Thom nyugodtan bólintott, és Mat nem tudta megállni, hogy ne emelje fel a hangját. – És azt akarod, hogy hagyjam itt őket?

– Azt akarom, hogy felfogd: semmire nem tudod rávenni őket. Eldöntötték, mit fognak tenni, és ezen nem változtathatsz. De talán, csak talán, segíthetsz nekem, hogy életben tartsam őket.

Mat talpra ugrott. Fejében egy nő elképzelt képét látta, akinek egy kést döftek a mellkasába; nem a kölcsönvett emlékek egyike volt. Belerúgott a hordóba, amelyiken ült, és az végiggurult a sikátoron. Segítsen egy mutatványosnak életben tartani őket? Egy halvány emlék kavarodott fel benne, valami Basel Gillről, egy caemlyni fogadósról, aki mondott valamit Thomról, de olyan volt, akár a köd, elillant, ahogy megpróbált belekapaszkodni.

– Kitől van az a levél, Thom? Egy másik nőtől, akit megmentettél? Vagy otthagytad, ahol megszabadíthatták a fejétől?

– Elhagytam – válaszolt Thom lágyan. Felállt, és újabb szó nélkül elsétált.

Mat csaknem utánanyúlt, elkezdett volna beszélni. Csak nem tudta kigondolni, mit mondhatna. Őrült öregember! Nem, nem volt őrült. Egwene egy csökönyös öszvér, de Nynaeve mellett jámbornak tűnt. Ami még rosszabb, mindketten felmásznának a fára, hogy jobban lássák a villámlást. Ami Elayne-t illeti, a nemes hölgyeknek soha nem volt érzékük ahhoz, hogy elkerüljék a bajt. És nagyon felháborodtak, ha mégis belekeveredtek egybe.

Megütögette pipáját, és eltaposta az izzó zsarátnokot, mielőtt a száraz gyom lángra kaphatott volna csizmája alatt, majd felkapta kalapját a földről és kisántikált az utcára. Jobb információforrásra van szüksége, mint egy mutatványos, akinek az a nagyszerű téveszméje, hogy egy beképzelt, szemtelen csitriként viselkedő leányörökös körül kell rohangálnia. Balra pillantva meglátta a Kis Toronyból kilépő Nynaeve-et, és elindult felé ökrök és lovak által vontatott szekereket kerülgetve. A nő elmondhatja neki, amit tudnia kell. Ha elmondja. Szúró fájdalmat érzett csípőjénél. Égjek el, nagyon is tartozik nekem néhány válasszal!

Nynaeve éppen ebben a pillanatban vette észre, és láthatóan megmerevedett. Egy pillanatig bámulta, ahogy közeledik, majd hirtelen elsietett a másik irányba, nyilvánvalóan megpróbálta elkerülni a férfit. Kétszer visszanézett a válla felett, mielőtt eltűnt volna az emberek és kocsik között.

A férfi mogorván bámulva maga elé megállt, lejjebb húzva kalapját. Először valamilyen oknál fogva belerúg az a nő, aztán nem akar beszélni vele. Hagyni akarják magában forrongani, ő és Egwene, míg végül olyannyira alázatos nem lesz, hogy ugorjon, ha csettintenek. Nos, rossz embert választottak a játékaikhoz, hogy pusztulnának el!

Vanin és a többiek az istállón kívül álltak, egy kőépület mellett, mely valaha biztosan kocsma volt. Most aes sedai-ok áramlottak ki és be. Pipit és a többi lovat egy oszlophoz kötötték ki, és Vanin a két felderítővel, akiket elkaptak, a falnak támaszkodva guggolt. Mar és Ladwin annyira különböztek egymástól, amennyire két férfi csak különbözhet, az egyik magas, szikár és goromba arcú, míg a másik alacsony, zömök és lágy vonású, de mindketten egyértelműen szégyenkezőnek tűntek, mikor Mat odalépett hozzájuk. Senki sem viselte könnyedén, ha elkapták. A két zászlóhordozó egyenesen állt, még mindig szorosan a rúdhoz szorítva a lobogókat, mintha ennek most már bármi jelentősége is lett volna. Nem is kicsit látszottak aggódónak. A csata egy dolog, az aes sedai-oknak ez a tömege egy egészen másik. A csatában van esélye az embernek. Két őrző figyelte őket. Nem nyíltan és az istállóudvar ellenkező végéből, de biztos nem azért választották ezt a helyet, hogy a tűző napon beszélgessenek.

Mat megsimogatta Pipi orrát, majd egy pillanattal később elkezdte vizsgálni a ló szemét. Egy bőrmellényes fickó lépett ki az istállóból, egy talicskányi ganéjt tolt végig az utcán. Vanin Mat mellé sétált, hogy Pipi szemébe bámuljon. Nem nézve felé, Mat megszólalt:

– El tudsz jutni a Bandához?

– Talán. – Vanin szemöldökét ráncolta, és felemelte Pipi szemhéját. – Kis szerencsével, talán. Utálnám azonban itt hagyni a lovamat.

Mat bólintott, és közelebbről megnézte a szemet.

– Mondd meg Talmanesnek, hogy azt parancsolom, üljön nyugodtan! Néhány napig itt maradok, és nem akarok semmilyen átkozott mentőakciót látni. Próbálj meg visszajutni ide! Anélkül, hogy meglátnának, ha ez lehetséges.

Vanin a porba köpött Pipi alatt.

– Az aes sedai-okkal keveredő férfiak kantárt akasztanak magukra, és nyerget tesznek a hátukra. Visszajövök, ha tudok. – Megrázta a fejét, lassan elindult a tömegben. Egy csaknem gurulva mozgó, kövér ember, akiről senki sem feltételezné, hogy képes lopakodni.

A zászlótartók egyike habozva megköszörülte torkát és közelebb lépett.

– Nagyuram, minden...? Ezt tervezted, uram, nem igaz?

– Pontosan a terv szerint, Verdin – válaszolta Mat, megveregetve Pipit. Fejjel lefelé ült egy zsákban és a zsinórok egyre szorosabbak lesznek. Megígérte Randnek, hogy épen eljuttatja Elayne-t Caemlynbe, és nem távozhat nélküle. És nem távozhat úgy, hogy hátrahagyja Egwene-t, miközben bármikor megrövidíthetik egy fejjel. Lehetséges – Fény, hogy fáj kimondani! –, lehetséges, hogy meg kell fogadnia Thom tanácsát. Ha megpróbálja ezeknek az átkozott nőknek az átkozott fejét az átkozott nyakukon tartani, talán ez az egész lehetetlen helyzet működhet. És közben próbálja a saját fejét is megóvni. És akkor még nem gondolt arra, hogy Aviendhát távol kell tartani Elayne torkától. Nos, legalább a közelben lehet, hogy magával vonszolja a nőt, ha minden darabokra hullik. Kevés vigasz. – Minden átkozottul rendben van.

Elayne azt várta, hogy az előszobában találja Aviendhát, vagy talán kint, de alig kellett hallgatóznia ahhoz, hogy megtudja, miért nem volt egyik helyen sem. A többi aes sedai két témáról társalgott, mindenki beszélgetett, a papírok elfeledetten hevertek az asztalokon. Mat foglalkoztatta legtöbbjüket: még az előszobában sürgölődő szolgák és novíciák is megálltak egy pillanatra, pihentetve megbízatásukat, hogy szót váltsanak róla. Ta'veren volt. Biztonságos, ha hagyják, hogy egy ta'veren Salidarban maradjon? Valóban volt a Toronyban, és onnan egyszerűen elengedték? Igaz vajon, hogy ő irányítja a Sárkánykövetők seregét? Be fogják zárni azok miatt a kegyetlenkedések miatt, amelyekről hallottak? Mi igaz abból, hogy ugyanabból a faluból származik, mint az Újjászületett Sárkány és az amyrlin? A szóbeszédek két, az Újjászületett Sárkányhoz kapcsolódó ta'verenről számoltak be; ki a második, és hol tartózkodik? Talán Mat Cauthon tudja. Úgy tűnt, annyi vélemény létezik, ahány ember beszélt a témáról.

Két kérdés volt, melyet Elayne várt, de amelyet senki sem tett fel. Mit akar Mat Salidarban, és honnan tudta Rand, hová küldje? Senki sem kérdezte meg, de itt egy aes sedai húzta össze vállkendőjét, mintha fázna, vagy összerezzent, ha észrevette, hogy valaki szól hozzá, amott egy szolgálólány bámult a semmibe a padló közepén, mielőtt megrázkódva magához tért volna, vagy egy novícia bombázta ijedt pillantásokkal a nővéreket. Mat nem volt macska, akit galambok közé dobtak, de csaknem ugyanazt a hatást váltotta ki. Csak a tény, hogy Rand tudja, hol vannak, elegendőnek látszott a hangulat megfagyasztására.

Aviendha kevesebb megjegyzést váltott ki, de a nővérek nem tudtak nem beszélni róla, és nemcsak azért, hogy témát váltsanak. Nem mindennapi esemény, hogy egy vad tűnik fel a saját két lábán, különösen ilyen figyelemreméltó erővel, és ráadásul aiel. Ez utóbbi valóban lenyűgözte a nővéreket. Soha nem képeztek ki aielt a Toronyban, és kevés aes sedai tette be a lábát az Aiel Pusztába.

Egy egyszerű kérdés elegendő volt ahhoz, hogy kiderítse, hova vitték. Nem mondott nevet, de Elayne tudta, milyenek tudnak lenni az aes sedai-ok, ha egy nőt novíciává akarnak tenni.

– Még az éj leszállta előtt fehéret fog viselni – mondta Akarrin magabiztosan. A vékony Barna nővér csaknem minden szónál bólintott a meggyőződéstől. A vele lévő két nővér csaknem ugyanolyan biztosan bólogatott.

Elayne elakadt lélegzettel sietett az utcára. Maga előtt Nynaeve-et látta, aki csaknem botladozott, és olyan gyakran tekingetett hátra a válla felett, hogy nekiment az embereknek. Elayne megfontolta, hogy csatlakozik hozzá – nem bánta volna, ha társasága van –, de nem akart ebben a hőségben rohanni, koncentráció ide vagy oda, márpedig az tűnt az egyetlen lehetséges módnak. Még így is enyhén megemelte szoknyáját és sietett.

Mielőtt ötven lépést tehetett volna meg, érezte, hogy Birgitte közeledik felé, és látta, ahogy a nő rohan az utcán. Areina vele volt, de kicsit lemaradva megállt, és savanyú arcot vágva összefonta karjait maga előtt. A nő egy lehetetlen kis szörnyeteg volt, és Elayne nem hitte volna, hogy megváltozik a véleménye attól, hogy ő most már valóban aes sedai.

– Gondoltam, tudnod kellene – mondta Birgitte gyorsan. – Most hallottam, hogy ha elindulunk Ebou Darba, Vandene és Adeleas is velünk jön.

– Értem – mormolta Elayne. Elképzelhető, hogy ez a páros valamilyen oknál fogva csatlakozni akar Merilille-hez, bár már így is három aes sedai volt Tylin udvarában, vagy talán valamilyen saját küldetés után járnak. Elayne egyiket sem hitte. Areina nem változtatta meg a véleményét, mint ahogy a Csarnok sem. Elayne-t és Nynaeve-et két valódi aes sedai-nak kell kísérnie. – Ő viszont megértette, hogy nem jöhet.

Birgitte abba az irányba nézett, amerre Elayne, Areina felé, majd megvonta vállát.

– Megérti, de nem boldog miatta. A magam részéről én alig várom, hogy úton legyünk.

Elayne csak egy pillanatig habozott. Megígérte, hogy megtartja a titkot, ami nem volt ínyére, de nem ígérte meg, hogy nem próbálja többet meggyőzni a nőt arról, hogy erre nincs szükség.

– Birgitte, Egwene...

– Nem!

– Miért nem? – Birgitte már rég az őrzője volt, mikor Elayne elhatározta, hogy ha magához köti Randet, megígérteti vele, hogy azt tegye, amit mond neki, legalább fontos ügyekben. Később újabb kikötést határozott el. Válaszolnia kell a kérdésekre. Birgitte akkor válaszolt, ha úgy döntött; kibújt a kérdés alól, ha olyan kedve volt, és néha csak csökönyös arcot öltött, mint most is. – Mondd meg, miért nem, és ha jó indok, soha többé nem kérdezem meg.

Birgitte először csak barátságtalanul bámult rá, majd megragadta karját, és csaknem elrángatta egy sikátor bejáratához. A mellettük elhaladók közül senki sem nézett rájuk másodszor. Areina is ott maradt, ahol állt, még ha arca sötétebbé is vált, de Birgitte még mindig óvatosan nézett körbe és csak suttogott.

– Mindig, ha a kerék beleszőtt a mintába, megszülettem, éltem és meghaltam anélkül, hogy tudtam volna arról, hogy a kerékhez vagyok kötve. Ezt csak az életeim között tudom, amíg Tel'aran'rhiodban vagyok. Néha ismert leszek, akár híres is, de mindig olyan voltam, mint mindenki más, nem pedig egy életre kelt legenda. Ez alkalommal kiszakadtam a körforgásból, nem újjászülettem. Az első alkalommal tudom, ki vagyok, miközben testem van. Ez az első alkalom, hogy mások is tudhatnak erről. Thom és Juilin tudja; nem mondanak semmit, de biztos vagyok benne. Nem úgy néznek rám, mint a többi emberre. Ha azt mondanám, hogy meg akarom mászni az üveghegyet, és puszta kezemmel fogom megölni az óriást, csak megkérdeznék, hogy van-e szükségem segítségre az úton, és nem várnak majd választ.

– Nem értem – mondta Elayne lassan, mire Birgitte felsóhajtott és lehajtotta fejét.

– Nem tudom, képes vagyok-e megfelelni mindennek. Más életekben azt tettem, amit kellett, ami helyesnek tűnt, ami elegendő volt Maerionnak vagy Joanának, vagy bármilyen másik asszonynak. Most én vagyok Birgitte a történetekből. Mindenki, aki tud róla, elvárásokat fog támasztani. Úgy érzem magam, mint egy tolltáncos, aki besétál egy Tovan tanácskozásra.

Elayne nem kérdezett: ha Birgitte régebbi életeiből említett részleteket, a magyarázat általában sokkal zavaróbb volt, mint hogyha figyelmen kívül hagyta.

– Ez őrültség – mondta határozottan, megragadva a másik nő karját. – Én tudom, és egész biztosan nem várom el tőled, hogy óriásokat ölj. Mint ahogy Egwene sem. És már most is tudja.

– Amíg nem ismerem el – mormolta Birgitte –, az olyan, mintha nem tudná. Ne fáradj azzal, hogy ezt is őrültségnek nevezd; tudom, hogy az, de ez nem változtat semmin.

– Akkor mit szólsz ehhez? Ő az amyrlin, és te őrző vagy. Megérdemli a bizalmadat, Birgitte. Szüksége van rá.

– Gondolkodni fogok rajta – felelte Birgitte Elayne-nek csendesen. Areinához fordult, megragadta a nő hajfonatát a nyakához közel. – Íjászatról fogunk beszélgetni – mondta, magával ráncigálva a nőt az utcán –, de előtte a jómodorról fogunk társalogni.

Miközben a fejét rázta, Elayne-nek hirtelen eszébe jutott Aviendha, és továbbsietett. A ház nem volt messze.

Beletelt egy pillanatba, hogy felismerje Aviendhát. Elayne hozzászokott, hogy cadin'sorban látja, rövidre nyírt sötétvörös hajjal, nem blúzban, szoknyában és kendőben, miközben haja már a válla alá ér, és egy összetekert kendő fogja hátra. Első pillantásra nem tűnt úgy, mintha bármilyen bajban lenne. Meglehetősen esetlenül ült egy széken – az aielek nincsenek székekhez szokva –, látszólag békésen teázgatott öt nővérrel a nappaliban. Azokban a házakban, amelyekben aes sedai-okat szállásoltak el, voltak ilyen termek, míg Elayne és Nynaeve még mindig azon a kényelmetlen, kicsi szobán osztozott. Második pillantásra Aviendha űzött pillantással méregette az aes sedai-okat teáscsészéje pereme felett. Harmadik pillantásra nem volt idő; mikor Aviendha meglátta Elayne-t, talpra ugrott, és leejtette csészéjét a tisztára sepert padlóra. Elayne kevés aielt látott a Kő Szívén kívül, de tudta, hogy elrejtik az érzéseiket, és Aviendha nagyon is jó volt ebben. Most azonban meztelen fájdalom rajzolódott ki arcára.

– Sajnálom – mondta Elayne mézesmázosan a jelenlévőknek –, de el kell rabolnom őt tőletek egy kis időre. Talán beszélhettek vele később.

Néhány nővér habozott, hogy tiltakozzon-e, bár nem szabadott volna így történnie. Messze a legerősebb volt a teremben, Aviendhát kivéve, és az aes sedai-ok egyike sem volt Ülnök vagy Sheriam Tanácsának tagja. Nagyon boldog volt, hogy Myrelle nem volt ott, bár ebben a házban lakott. Elayne a Zöld ajahot választotta, és elfogadták jelentkezését, csak hogy aztán felfedezze, hogy Salidarban Myrelle a Zöld ajah vezetője. Myrelle, aki alig tizenöt éve aes sedai. Amennyire Elayne tudta abból, amit hallott, voltak Salidarban olyan Zöldek, akik több mint ötven éve hordták a vállkendőt, bár egyiküknél sem látszottak ősz hajszálak. Ha Myrelle itt lett volna, Elayne ereje semmit sem számított volna, ha ajahjának vezetője itt akarja marasztalni Aviendhát. Így azonban Shana, egy dülledt szemű Fehér, aki egy halra emlékeztette Elayne-t, ment olyan messzire, hogy kinyissa a száját, és újra becsukja, bár csak mogorván, mikor Elayne szemöldökét felhúzva nézett felé.

Mind az öt nő összeszorította száját, de Elayne mintha észre sem vette volna a feszültséget.

– Köszönöm – mondta mosolyogva, ami mögött nem volt érzés. Aviendha egy sötét csomagot emelt vállára, majd habozott, míg Elayne fel nem szólította, hogy jöjjön vele. Az utcán Elayne megszólalt:

– Bocsánatot kérek ezért. Nem fog többet előfordulni. – Ezt el tudja intézni, ebben biztos volt. Vagy legalábbis Egwene. – Attól tartok, nem sok hely van, ahol négyszemközt beszélhetünk. A szobám ebben a napszakban meglehetősen forró. Megpróbálhatunk valami árnyékot keresni, vagy ihatunk egy teát, ha nem töltöttek meg vele teljesen.

– A szobád. – Nem volt igazán kurta, de nyilvánvalóvá tette, hogy Aviendha nem akar beszélgetni, még nem. Hirtelen előreszaladt egy tűzifával megrakott szekérhez, és kiragadott egy ágat, amely hosszabb volt a karjánál és vastagabb a hüvelykujjánál, és amit még fel kellett volna aprítani gyújtósnak. Újra csatlakozva Elayne-hez elkezdte hántani a késével; az éles penge borotvaként metszette le a kisebb ágakat. A fájdalom eltűnt az arcáról. Most elszántnak tűnt.

Elayne a szeme sarkából figyelte, ahogy sétáltak. Nem hitte volna, hogy Aviendha bántani akarja, bármit is mondjon az a fajankó Mat Cauthon. De mégis... Keveset tudott a ji'e'tohról; Aviendha keveset mesélt erről, mikor együtt voltak a Kőben. Talán Rand mondott vagy tett valamit. Talán a becsületnek és a kötelességnek ez a vadító labirintusa arra kényszerítette Aviendhát, hogy... Nem tűnt lehetségesnek. De talán...

Mikor elérték a szobát, elhatározta, hogy ő hozza fel a témát elsőként. A másik nő szemébe nézett – nagyon fontolgatta, hogy megragadja-e a saidart – és megszólalt:

– Mat azt állítja, hogy meg akarsz ölni.

Aviendha pislogott.

– A vízföldiek mindent képesek megfordítani – mondta csodálkozva. A pálcát Nynaeve ágyának lábához helyezte, és óvatosan mellé tette a kést. – A vérnővérem, Egwene megkért, hogy figyeljek Randre miattad, amit meg is ígértem neki. – A csomagot és a kendőt letette az ajtó közelében a padlóra. – Tohhal tartozom neki, de még inkább neked. – Kioldozta blúzát, átbújtatta rajta fejét, majd csípőjére tolta alsóneműjét. – Szeretem Rand al'Thort, és egyszer lefeküdtem vele. Tohhal tartozom, és megkérlek, légy segítségemre, hogy eleget tehessek a tohnak. – Hátat fordítva a nőnek, letérdelt a kis helyre, amely rendelkezésére állt. – Használhatod a pálcát vagy a kést, ahogy kívánod; a toh az enyém, de a választás a tied. – Felemelte állát, felfedve nyakát. Szemei zárva maradtak. – Bármelyiket is választod, én elfogadom.

Elayne úgy érezte, összeroskad a térde. Min azt mondta, a harmadik nő veszélyes lehet, de Aviendha? Várjunk csak! Azt mondta, hogy... Randdel! Keze az ágyon heverő kés felé mozdult, de összefonta karját, hogy csapdába ejtse kezeit.

– Állj fel. És vedd fel a blúzodat! Nem foglak megütni... – Csak néhányszor? Szorosabban összefonta karját, hogy a helyükön tartsa kezét. – ...és egész biztosan nem fogom megérinteni azt a kést. Kérlek, tedd el. – Odaadhatta volna a másik nőnek, de nem volt biztos benne, hogy jó ötlet lenne, ha most hozzáérne. – Szeretem Randet, és nem érdekel, hogy te is szereted. – A hazugság égette nyelvét. Aviendha már valóban lefeküdt vele?

Megfordulva térdén, Aviendha szemöldökét ráncolta.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értem. Azt javaslod, hogy osztozzunk rajta? Elayne, barátok vagyunk, de anyavéreknek kell lennünk, ha asszonytársak akarunk lenni. Időbe fog kerülni, hogy megbizonyosodjak róla, megtörténhet-e ez.

Észrevéve, hogy eltátotta a száját, Elayne be is csukta.

– Úgy sejtem, ez így van – mondta bágyadtan. Min határozottan állította, hogy osztozni fognak rajta, de biztosan nem ilyen módon. Már a gondolat is erkölcstelen! – Kicsit bonyolultabb ez annál, mint ahogy azt te tudod. Van még egy nő, aki szerelmes belé.

Aviendha olyan gyorsan ugrott talpra, hogy úgy tűnt, egyik pillanatban még az egyik helyen van, majd a következőben a másikon.

– Mi a neve? – Szeme lángolt, és kezében tartotta a kést.

Elayne csaknem nevetett. Az egyik pillanatban osztozásról beszél, a következőben indulatos, mint... mint... Olyan indulatos, mint én – fejezte be, egyáltalán nem örülve a gondolatnak. Lehetne rosszabb is, sokkal rosszabb. Lehetne Berelain. Ha valakinek kell lennie, akkor az akár Aviendha is lehet. És megfogok birkózni vele ahelyett, hogy a szoknyámat markolásznám, mint egy gyerek. Leült az ágyra, kezét összekulcsolta ölében.

– Hagyd ezt abba, és ülj le, Aviendha! És kérlek, vedd fel a blúzodat. Sok mindent kell elmesélnem neked. Van egy nő – a barátom, a vérnővérem –, akit Minnek hívnak...

Aviendha felöltözött, de jelentős idő telt el, míg leült, és még jóval hosszabb időbe telt, míg Elayne meg tudta győzni arról, hogy Mint nem kellene bevenni kis szövetségükbe. Aviendha legalább egyetértett vele. Végül vonakodva megszólalt.

– Meg kell ismerkednem vele. Nem akarom őt megosztani egy olyan nővel, akit nem tudok anyavéremként szeretni. – Majd figyelő tekintettel mérte végig Elayne-t, aki felsóhajtott.

Aviendha meggondolja, hogy megosztozzon-e vele a férfin. Min kész megosztozni vele. Ő volt az egyetlen hármuk közül, aki normális? A matraca alatti térkép szerint, Min hamarosan Caemlynbe ér, vagy talán már ott is van. Nem tudta, mit akar ott tenni, azon kívül, hogy látomásaival segít a férfinek. Ami azt jelentette, hogy Min Rand közelében marad. Míg Elayne Ebou Darba megy.

– Van valami az életben, ami egyszerű, Aviendha?

– Nincs, ha férfiak keverednek bele.

Elayne nem tudta volna megmondani, mi lepte meg jobban: hogy rájött, hogy nevet, vagy hogy Aviendha is így tesz.

Negyvenegyedik fejezet

Fenyegetés

Min, miközben lassan végiglovagolt Caemlynen az égető déli nap alatt, valóban keveset látott a városból. Alig vette észre az embereket és gyaloghintókat, a kocsikat és hajtóikat, melyek az utcákat borították, bár át tudta irányítani pej lovát közöttük. Álmai egyike mindig az volt, hogy nagyvárosban éljen és különös helyekre utazzon, de ma sem a ragyogó tetőcserepekkel borított, színes tornyok, sem a tisztára sepert fasorok nem keltették fel figyelmét, ahogy az utca a domb körül kanyargott. A tömeget maguk előtt megnyitó aielek csoportjaira nézett csak rá másodszor is, vagy a sólyomorrú, gyakran szakállas lovas járőrökre, de csak azért, mert a történetekre emlékeztették, amelyeket még Murandy-ben hallott. Merana feldühödött ezeken, és a két alkalommal is fellelt felperzselt nyomokon, melyeket a Sárkány Követői hagytak maguk mögött, de Min úgy érezte, a többi aes sedai aggódik. Minnél kevesebben beszéltek Rand amnesztiájáról, annál jobb.

A Királyi Palota előtti köztéren meghúzta Vadrózsa kantárját, és gondosan letörölte arcát egy csipkés szegélyű zsebkendővel, melyet aztán visszatett kabátujjába. Csak néhány embert lehetett látni a nagy téren, talán azért, mert aielek őrködtek a palota főbb kapuinál. Újabb aielek álltak a márvány vagy szépen aranyozott erkélyeken, vagy sétáltak leopárdokként az oszlopsorok között. Andor Fehér Oroszlánja enyhén mozgott a szellőben a palota legmagasabb kupolája felett. Egy másik, bíborszínű zászlót az egyik toronyra tűztek ki, mely épp csak annyira nyílt ki a szellőben, hogy Min ki tudta venni az aes sedai-ok fehér-fekete ősi szimbólumát.

Azok miatt az aielek miatt boldog volt, hogy elutasította az ajánlatot, hogy őrzők kísérjék el idáig: az őrzők és az aielek között biztosan szikrázott volna a levegő. Nos, valójában nem igazán felajánlás volt, és úgy utasította el, hogy egy órával azelőtt lopakodott ki, hogy az óra a fogadó kandallópárkányán a kijelölt időt ütötte volna. Merana Caemlynből származott, és mikor kora hajnalban megérkeztek, egyenesen abba a fogadóba vezette őket, amely a véleménye szerint a legjobb az Új Városban.

Azonban nem az aielek miatt maradt Min a helyén. Nem kizárólag, bár rengeteg rémisztő történetet hallott a feketekendős aielekről. Halvány rózsaszín kabátja és térdnadrágja a lehető legelegánsabb volt, a leglágyabb gyapjúból, amelyet csak fel lehetett lelni Salidarban, melyre hajtókáján, a kézelőn és a nadrág oldalán kék és fehér virágokat hímeztek. Ingének szabása férfias volt, de vajszínű selyemből varrták. Baerlonban, mikor édesapja meghalt, nagynénjei megpróbálták azzá tenni, amit ők valódi, illedelmes hölgynek neveztek, de talán Miren nagynénje megértette, hogy miután tíz évig fiúruhában szaladgált a bányákban, már késő lányruhát adni rá. Még így is megpróbálkoztak vele, de Min olyan csökönyösen ellenszegült nekik, mint ahogy azt is megtagadta, hogy megtanuljon ügyesen bánni a tűvel. Eltekintve attól a szerencsétlen rövid epizódtól, mikor a Bányász Pihenőjében szolgált fel – goromba hely volt, de nem maradt ott sokáig; Rana, Jan és Miren szenvedélyesen intézkedtek ez ügyben, mikor rájöttek, nem számított, hogy akkor már elmúlt húsz éves –, attól az egy alkalomtól eltekintve soha nem viselt női ruhát szabad akaratából. Most azon gondolkodott, hogy talán készíttetnie kellett volna egyet, e helyett a nadrág és kabát helyett. Egy selyemruhát, mely rásimul deréknál, és mély a kivágása, és...

Úgy kell elfogadnia, ahogy vagyok, gondolta, ingerülten megrántva a kantárt. Nem változom meg egyetlen férfi miatt sem. Csak éppen ruhája lehetett volna olyan egyszerű, mint egy gazdáé, mint nem sokkal ezelőtt, haja a válláig göndörödött, és egy kis hang azt suttogta: Bármi leszel, amiről úgy gondolod, hogy azt várja tőled. Maga elé ütött egyet, olyan erősen, mint arra a lovászra, aki megpróbált erőszakoskodni vele, és alig gyengédebben megsarkantyúzta Vadrózsát. Gyűlölte, hogy minden férfi határozottan gyengének hiszi a nőket. Csak egyetlen probléma volt: csaknem teljesen biztos volt abban, hogy hamarosan meg fogja tudni, milyen érzés ez.

A palotakapu előtt leszállt lováról, és megsimogatta a kancát, hogy tudassa vele, azt az ütést az előbb nem úgy gondolta, miközben bizonytalanul figyelte az aieleket. A felük nő volt, és jelentősen magasabb nála. A férfiak olyan magasra nyúltak, mint Rand, a legtöbbjük legalábbis, de néhányan még nála is magasabbra nőttek. Mindegyikük őt nézte – nos, valójában úgy tűnt, mindenre figyelnek, de határozottan őt is nézték –, és amennyire ő látta, egyikük sem pislogott. Azokkal a lándzsákkal és kerek pajzsokkal, íjjal hátukon, tegezzel oldalukon, a nehéz késekkel késznek tűntek a gyilkolásra. Azok a fekete ruhadarabok, amelyek mellkasukra lógtak, lehetnek a kendők. Úgy hallotta, az aielek senkit nem ölnek meg úgy, hogy nincsenek elkendőzve. Remélem, valóban így van.

A legalacsonyabb nőhöz lépett. Sűrű, sötétvörös, olyan rövidre vágott haj keretezte napbarnított arcát, melyhez Min is hozzá volt szokva. Mint akit fából faragtak, de picit még Minnél is alacsonyabb volt.

– Azért jöttem, hogy találkozzam Rand al'Thorral – szólalt meg Min kicsit kelletlenül. – Min a nevem. Ismer, és fontos üzenetet hoztam számára.

A vörös hajú nő a többi aielhez fordult, szabad kezével gyors mozdulatokkal gesztikulált. A többi nő nevetésben tört ki, mikor hátat fordított nekik.

– Elviszlek hozzá, Min. De ha nem ismer téged, sokkal gyorsabban fogsz távozni, mint ahogy érkeztél. – Néhány aiel nő ezen is nevetett. – Enailának hívnak.

– Ismer engem – mondta Min elpirulva. Volt egy késpár az ingujjába dugva, amiről Thom Merrilin egyszer megmutatta neki, hogyan kell használni, de az volt az érzése, hogy ez a nő elvehetné azokat tőle, és könnyedén meghámozná velük. Egy kép villant fel Enaila feje felett, majd azonnal el is tűnt. Valamilyen fajta koszorú volt; Minnek fogalma sem volt, mit jelenthet.

– Vigyem be a lovamat is? Nem hiszem, hogy Rand találkozni szeretne vele. – Meglepetésére néhány aiel felkuncogott, nők és férfiak vegyesen, és Enaila szája is megrándult, mintha ő is szeretne.

Egy férfi érkezett, hogy elvigye Vadrózsát – Min úgy gondolta, ő is aiel lehet, a leszegezett szemek és a fehér ruha ellenére –, és a lány követte Enailát a kapukon keresztül, végig a széles udvaron, majd a tulajdonképpeni palotába. Kis megkönnyebbülést jelentett számára, mikor meglátta a falikárpittal borított falú folyosókon dolgukra siető vörös-fehérbe öltözött szolgákat, akik óvatosan szemmel tartották az aieleket. Azok szintén megtöltötték a folyosókat, de csak úgy néztek rájuk, mint idegen kutyákra szokás. Már kezdte azt hinni, a palotát aielek fogják megtölteni, körülveszik Randet, aki talán szintén a barna, zöld és szürke árnyalatait viselő nadrágot és kabátot visel, és pislogás nélkül bámul majd rá.

Enaila megállt egy magas, széles, oroszlán faragásokkal díszített, nyitva álló ajtó előtt, és gyorsan mozgatta kezét az őrt álló aielek felé. Mindannyian nők voltak. Egyikük, egy lenszőke nő, aki jóval magasabb volt, mint a legtöbb férfi, visszajelzett neki.

– Várj itt – szólalt meg Enaila, és bement.

Min tett egy lépést utána, és véletlenül egy lándzsa állta el az útját, amelyet a lenszőke hajú nő tartott a kezében. Vagy talán nem véletlenül, de Mint ez nem érdekelte. Már látta Randet.

Egy nagy, aranyozott trónon ült, amelyet mintha teljes egészében sárkányokból készítettek volna. Egy arannyal dúsan hímzett kabátot viselve és kezében minden dolog közül épp egy zöld-fehér bojtokkal ellátott lándzsahegyet tartva. Egy magas emelvényen egy másik trón állt mögötte, amely szintén aranyozott volt, de a pirosat ellensúlyozandó, fehér ékkövekből raktak ki rajta egy oroszlánt. Az Oroszlános Trón, ha lehet hinni a szóbeszédnek. Pillanatnyilag azonban az sem érdekelte volna, ha a férfi lábtartónak használja. Fáradtnak tűnt. Olyan jóképű volt, hogy a szíve belesajdult. Szüntelenül képek táncoltak körülötte. Aes sedai-ok és őrzők, amely áradat olyasmi volt, amiből ő megpróbált elszabadulni; nem tudta volna megmondani, mit jelentenek, éppúgy, mint a többi, de mindig ott voltak. Rand esetében arra kényszerítette magát, hogy figyelje őket, mert különben csak bámulta volna a férfi arcát. A képek egyikét minden alkalommal látta, mikor találkozott a férfival. Villódzó fények ezrei, mintha csillagok vagy szentjánosbogarak lennének, száguldottak valamilyen feketeségbe, megpróbálták kitölteni, beleszáguldottak, és az elnyelte őket. Most úgy tűnt, több fény van, mint korábban bármikor, de a sötétség is nagyobb mértékben nyelte el őket. És volt ott még valami, valami új, egy sárga, barna és bíbor aura, melytől összeszorult a gyomra.

Megpróbálta a nemeseket figyelni, akik előtte álltak – biztosan azok voltak, hiszen finoman hímzett kabátokat, gazdag díszítésű selyemruhákat viseltek –, de ott semmit sem látott. Ez igaz volt az emberek nagy részére az idő túlnyomó többségében, és még ha látott is valamit, fogalma sem volt arról, mit jelzett előre. Ennek ellenére, erőlködve összehúzta szemét. Ha csak egyetlen képet ki tud venni, csak egyetlen aurát meglát, az már segíthet a férfinek. A történetek alapján, amelyeket azóta hallott, hogy megérkezett Andorba, minden segítségre szüksége van.

Mélyet sóhajtva végül feladta. A bandzsítás és erőlködés mit sem segít, ha semmi nincs ott, amit látni lehetne.

Hirtelen észrevette, hogy a nemesek elvonulnak. Rand talpra ugrott, és Enaila integetett a lánynak, hogy lépjen be. Rand mosolygott. Min úgy érezte, szíve ki fog szakadni mellkasából. Tehát ezt érezték azok a nők, akiket mindig kinevetett, hogy egy férfi lába elé vetik magukat. Nem. Ő nem egy kerge kislány, idősebb volt, mint a férfi, már túl volt az első csókon, mikor az még azt hitte, a juhok felügyelete alól kibújni a legjobb dolog a világon, ő... Fény, ne hagyd, hogy a térdem cserbenhagyjon!

Oda sem figyelve ledobta a Sárkány Jogarát a trónra, ahol addig ült, egy ugrással lent termett az emelvényről, és keresztülsietett a Nagy Csarnokon. Amint elérte Mint, átölelte karja alatt, a levegőbe emelte, és megpörgette, még mielőtt Dyelin és a többiek távozhattak volna. Néhány nemes megbámulta őket, és nyugodtan tehették, amennyire ez őt érdekelte.

– Fény, Min, milyen jó látni az arcodat! – nevetett fel. – Sokkal jobb, mint Dyelin vagy Ellorien merev arcát. De még ha Aemlyn, Arathelle, Pelivar, Luan és mindenki más kijelentette volna, hogy odáig van az örömtől, mivel Elayne úton van Caemlyn felé ahelyett, hogy kétkedéssel vagy akár hazugnak tartva őt bámulnának rá, akkor is mindennél jobban örült volna annak, hogy láthatja Mint.

Mikor visszatette a nőt a padlóra, az a mellkasának támaszkodott, megragadta karját, és nehezen lélegzett.

– Sajnálom – szólalt meg a férfi. – Nem akartam, hogy elszédülj. Csak tényleg nagyon örülök, hogy itt vagy.

– De elszédítettél, te gyapjúagyú birkapásztor – mormolta a lány a mellkasának. Ellökte magát a férfitől, és felbámult rá hosszú szempilláin keresztül. – Hosszú út áll mögöttem, az éjszaka közepén érkeztem, vagy majdnem akkor, és te úgy rángatsz fel-alá, mint egy zsáknyi zabot. Hát abszolút nem tanultál illemet?

– Gyapjúagyú – nevetett a férfi lágyan. – Min, nevezhetsz hazugnak, de tényleg hiányzott, hogy halljam, amint így nevezel engem. – A nő most nem nevezte semminek, csak bámult fel rá, a metsző tekintet teljesen eltűnt. Szempillái hosszabbnak tűntek, mint amire emlékezett.

Észrevéve hol vannak, megfogta a lány kezét. A trónterem nem a megfelelő hely régi barátok találkozására.

– Gyere, Min. A nappaliban ihatunk egy kis hideg puncsot. Somara, a lakosztályomban leszek; mindenkit elküldhetsz.

Somara nem tűnt ettől boldognak, de mindenkit elbocsátott önmagán és Enailán kívül. Mindketten kicsit mogorvának tűntek, amit a férfi nem értett. Elsősorban azért engedte Somarának, hogy ilyen sokan gyűljenek össze a palotán belül, mert Dyelint és a többieket fogadta. Bashere valami miatt a katonái várostól északra fekvő táborába ment. Hajadonok emlékeztetőként, és Bashere, mert túl sokan lehetnek az emlékeztetők. Remélte, hogy a két Hajadon nem tervez semmilyen anyáskodást. Úgy vette észre, ők többször őrködnek mellette, mint amennyi járna nekik, de Nandera ugyanolyan hajthatatlan volt, mint Sulin annak idején, mikor odaállt elé, és elmondta, pontosan ki mit fog tenni. Parancsolhatott a Far Dareis Mainak, de nem volt Hajadon, így a többihez semmi köze nem volt.

Min a faliszőnyegeket tanulmányozta, miközben a férfi végigvezette a folyosón. Berakásos ládákat és asztalokat, aranytálakat és a falmélyedésekben álló magas, a Tengeri Nép porcelánjából készült vázákat csodált meg. Enailát és Somarát háromszor végigmérte tetőtől talpig. De egyszer sem nézett a férfire vagy szólt hozzá. Keze befedte a nő kezét, és érezte, hogy pulzusa őrülten száguld. Remélte, hogy a lány nem mérges rá, amiért körbeforgatta.

Nagy megkönnyebbülésére Enaila és Somara elfoglalták helyüket az ajtó két oldalán, bár mindketten csak bámultak rá, mikor puncsot kért, és meg kellett ismételnie magát. A nappaliban levette kabátját, és leterítette egy székre.

– Ülj le, Min! Ülj le! Pihenj és engedd el magad! A puncs hamarosan itt lesz. Mindent el kell mesélned! Hol jártál, hogy kerülsz ide, és miért az éjszaka közepén érkeztél? Nem biztonságos éjszaka utazni, Min. Most még kevésbé, mint bármikor. A legjobb szobákat adom neked a palotában – nos, a második legjobbakat; ezek a legjobbak –, és aiel kíséretet, akik vigyáznak rád, bárhova is menj. Minden durváskodó és erős ember le fogja kapni előtted kalapját és meghajtja fejét, hacsak nem szalad egyenesen egy házfalnak, mikor megpróbál a lehető leggyorsabban elrohanni a környékről.

Egy pillanatig azt hitte, a nő el fogja nevetni magát, ahogy ott az ajtónál állt, de ehelyett mély levegőt vett, és előhúzott egy levelet a zsebéből.

– Nem mondhatom meg, honnan jöttem – megígértem, Rand –, de Elayne ott van, és...

– Salidar – vágott közbe a férfi, és elmosolyodott azon, ahogyan elkerekedett a nő szeme. – Tudok néhány dolgot, Min. Talán többet, mint hinnéd.

– Lá... látom, hogy így van – mondta alig hallhatóan. A férfi kezébe tette a levelet, majd hátralépett. Hangja határozottabbá vált, mikor hozzátette: – Megesküdtem, hogy mindenek előtt ezt átadom neked. Most menj, és olvasd el!

Felismerte a pecsétet, a liliomot a sárga viaszban, és Elayne könnyű írásával papírra vetett nevét, de habozott, mielőtt felnyitotta volna. A tiszta törések a legjobbak, és ő elkövetett egyet, de a levéllel a kezében nem tudott megálljt parancsolni magának. Elolvasta, majd leült kabátjára, és elolvasta még egyszer. Rövid volt.

Rand,

Nyilvánvalóvá tettem érzéseimet irántad. Tudom, hogy nem változtál meg. Remélem, hogy úgy érzel irántam, mint én irántad. Min segíthet neked, csak hallgass rá. Úgy szeretem, mint a nővéremet, és remélem, te is úgy szereted őt, mint én.

Elayne

A nő tintája elfogyhatott a végére, mert az utolsó szavak sietve odavetett macskakaparással íródtak, nagyon különbözve a korábbi mondatok eleganciájától. Min odasompolygott, fejét csavargatta, és megpróbálta elolvasni a levelet anélkül, hogy túl feltűnőnek tűnjön, de mikor felemelkedett, hogy kihúzza maga alól kabátját – a kis kövér ember ter'angreal a zsebében volt –, a nő újra hátrahőkölt.

– Minden nő megpróbálja megőrjíteni a férfiakat? – mormolta Rand.

– Micsoda?!

A levélre bámult, és félig magához beszélt.

– Elayne olyan gyönyörű, hogy nem tehetek mást, folyton bámulom, de az idő felében nem tudom, azt szeretné-e, ha megcsókolnám vagy ha a lábai elé térdelnék... és imádnám, a Fény segítsen rajtam. Azt írja, tudom, hogyan érez. Ezelőtt két levelet írt nekem: az egyik tele volt szerelemmel, míg a másik azt mondta, soha többet nem akar látni. Abban az időben csak ültem, azt kívánva, hogy az első legyen igaz, a második csak valamilyen tréfa vagy hiba, vagy... És Aviendha. Ő is gyönyörű, de minden nap, amelyet vele töltök, csatával telik. Nem kapok tőle több csókot, soha többet, és nincs kétségem, hogyan érez. Boldog voltam, hogy láttam elmenni, de ő még jobban örült annak, hogy elmehet. Csak éppen még mindig azt várom, hogy látom, mikor megfordulok, és mikor nincs ott, belül valami hiányolja őt. „Vannak dolgok, amikért érdemes harcolni.” – Min hallgatásában valami arra késztette, hogy felnézzen. Olyan kifejezéstelen arccal nézett vissza rá, mint egy aes sedai.

– Soha nem mondta neked senki, hogy nagy udvariatlanságra vall egy nőről beszélni egy másik nő füle hallatára? – Hangja tökéletesen határozott volt. – Még inkább két másik nőről.

– Min, te a barátom vagy – ellenkezett a férfi. – Nem úgy gondolok rád, mint egy nőre. – Valami rossz volt abban, amit mondott; azonnal tudta, amint a szavak elhagyták a száját.

– Úgy? – Hátralökve kabátját, a nő csípőjére tette kezét. Nem a csaknem megszokott dühös póz volt ez. Csuklóját megfordította, így ujjai felfelé mutattak, és ez valahogy nagyon mássá tette. Egyik térdét meghajlította, és ez... Most első alkalommal valóban látta a nőt; nem csak Mint, hanem azt, hogyan nézett ki. Nem a szokványos egyszerű barna térdnadrágot és inget viselte, hanem halványpirosat és hímzettet. Nem a szokványos rövidre nyírt haj lógott fülére, hanem a nyakáig omló fürtök. – Úgy nézek ki, mint egy fiú?

– Min, én...

– Úgy nézek ki, mint egy férfi? Mint egy ló? – Egy gyors lépéssel elért a férfihez, és határozottan leült az ölébe.

– Min – kérdezte megrendülve –, mit művelsz?

– Meggyőzlek, hogy nő vagyok, gyapjúagyú. Nem úgy nézek ki, mint egy nő? Nem olyan az illatom, mint egy nőnek? – Enyhén virágillata volt, most, hogy felfigyelt rá. – Nem nézek ki... De elég ebből. Válaszolj a kérdésre, birkapásztor!

A „birkapásztor” és a „gyapjúagyú” volt, mely lecsillapította rémületét. Az igazat megvallva, meglepően kellemesnek tűnt, ahogy ott ült. De Min volt, aki úgy gondolta, ő csak egy falusi fiú, hajában szalmával, és nem túl sok józan ésszel.

– Fény, Min, tudom, hogy nő vagy. Nem akartalak megbántani. A barátom is vagy. Annyi az egész, hogy kényelmesen érzem magam veled. Nem számít, ha előtted ostobán viselkedem. Olyan dolgokat beszélhetek meg veled, amiket senki mással, még Mattel és Perrinnel sem. Ha mellettem vagy, minden kötéstől megszabadulok, minden feszültség eltűnik a vállamról. Hát nem látod, Min? Szeretem, ha a közelemben vagy. Hiányoztál.

Összekulcsolta karját, és oldalról a férfire nézett, szemöldökét ráncolva. Lába megrándult; ha elérte volna a padlót, bizonyára azt kopogtatta volna.

– Ez az egész Elayne-nel. És ezzel az... Aviendhával. Ha már itt tartunk, ő kicsoda? Nekem ez úgy hangzott, mintha mindkettejüket szeretnéd. Ó, hagyd abba a mellébeszélést! Tartozol nekem néhány válasszal. Azt mondtad, hogy... Csak válaszolj nekem! Mindkettejüket szereted?

– Talán igen – felelte a férfi lassan. – A Fény segítsen nekem, azt hiszem, talán igen. Ez már kéjenccé tesz engem, Min, vagy csak egy ostoba, mohó emberré? – A nő kinyitotta a száját, majd bezárta; dühösen megrázta a fejét és összeszorította ajkát. Gyorsan folytatta, mielőtt megmondhatta volna, szerinte melyik illik rá jobban; valójában nem akarta tőle hallani. – Most már nem igazán számít. Végeztem ezzel. Elküldtem Aviendhát, és nem engedem, hogy visszajöjjön. Nem fogom hagyni, hogy egy mérföldnél közelebb kerüljek Elayne-hez, vagy ha rajtam múlik, tíz mérföldnél.

– A Fény...! Miért, Rand? Mi adja meg neked a jogot, hogy dönts helyettük?

– Min, hát nem látod? Célpont vagyok. Minden nő, aki szeret engem, maga is célponttá válik. Még ha nekem is szánják a nyílvesszőt, eltalálhatja őt. – Mélyet sóhajtva hátradőlt, karját a rózsafaragásokkal díszített karfán tartva. A nő mocorgott egy kicsit, arcán a legkomolyabb kifejezéssel, amelyet nála valaha is látott. Min mindig mosolygott, mindig szórakoztatta valami apróság. Csak most éppen nem; ő maga is halálosan komoly volt. – Lan azt mondta nekem, bizonyos szempontból hasonlítunk egymásra és igaza volt. Vannak emberek, akik körül terjed a halál. Ő. Én. Ha egy ilyen férfi szerelmes lesz, a legszebb ajándék, melyet a nőnek adhat, az, ha a lehető legnagyobb távolságot teszi kettejük közé. Belátod ezt, nem igaz?

– Amit én látok... – Egy pillanatra a nő elhallgatott. – Rendben. A barátod vagyok, és örülök, hogy ezzel tisztában vagy, de ne merd azt hinni, hogy feladom. Meg foglak győzni, hogy nem vagyok férfi vagy ló.

– Min, azt mondtam, hogy...

– Na nem, birkapásztor. Ez nem elég. – Úgy tekergőzött ölében, hogy a férfinek meg kellett köszörülnie torkát, míg a nő a mellkasának szegezte ujját. – Könnyeket akarok látni a szemedben, mikor mondod. Nyál csorogjon az álladon, és botladozzon a hangod.

Rand elnevette magát.

– Min, tényleg jó, hogy itt vagy. De te csak egy sáros lábú fickót látsz Folyóközből, nem igaz?

A nő hangulata villámgyorsan változott.

– Látlak, Rand – mondta különösen halkan. – Látlak. – Megköszörülte torkát, mesterkélten elrendezte magát, kezét térdére helyezve. Ha egyáltalán lehetséges volt mesterkélten ülni ott, ahol ő ült. – Akár folytathatom is azzal, amiért jöttem. Láthatóan tudsz Salidarról. Azt elárulhatom, hogy emiatt meg fog emelkedni néhány szemöldök. Amit valószínűleg nem tudsz, az az, hogy nem jöttem egyedül. Egy küldöttség érkezett Salidarból, hogy találkozzon veled.

Lews Therin mormogott, akár egy távoli vihar. Az aes sedai-ok emlegetése mindig felébresztette Alanna és a megkötés óta, ha nem is annyira, mint mikor Taim közelében volt.

Még Lews Therin morgolódásával együtt is, Rand csaknem elmosolyodott. Azonnal gyanút fogott, amint Min átadta neki a levelet. A megerősítés csaknem olyan jó volt, mintha a félelmük bizonyítéka lenne, ahogy gondolta. Milyenek lehetnének a lázadók, akik kénytelenek a Fehérköpenyek befolyási területének szélén rejtőzni? Nagyon valószínű, hogy azt kívánják, bár tudnák, hogyan csúszhatnának vissza a Toronyba, és a körmüket rágják, hogy kiötöljék, hogyan nyerhetnék el Elaida bocsánatát. Amennyit Elaidáról tudott, annak alapján volt egy kis esélyük, és nekik jobban kell ismerniük őt, mint neki. Ha egy küldöttséget küldtek az Újjászületett Sárkányhoz, a férfihez, aki tud fókuszálni, több mint késznek kellett lenniük arra, hogy elfogadják a védelmét. Ez nem Elaidára vallott, aki láthatóan azt hitte, meg tudja venni, és valószínűleg egy vesszőből font kalitkában tartaná, akár egy szürkebegyet. Egwene homályos ígéretei aes sedai-okról, akik támogatják őt, mintha kezdtek volna teljesülni.

– Ki jött veled? – kérdezte. – Talán ismerem. – Nem igazán ismert aes sedai-t Moiraine-en kívül, és ő mostanra halott, de találkozott néhánnyal. Ha közülük valamelyik, az megnehezítené kicsit a dolgokat. Akkoriban még tényleg Min falusi tuskója volt, aki megrémült, ha egy aes sedai ráemelte tekintetét.

– Többen vannak, Rand. Kilencen. – A férfi meglepődött, mire gyorsan folytatta. – Ez dicsőséget jelent, Rand; háromszor annyian vannak, mint ahányan egy király vagy királynő elé szoktak járulni. Merana – ő a vezető, a Szürke ajah tagja –, egyedül fog ide jönni ma délután, és soha nem jönnek egynél többen a közeledbe, kivéve, ha máshogy kívánod. A Rózsák Koronájában szálltak meg, az Új Városban; gyakorlatilag teljesen elfoglalták az őrzőikkel és a szolgákkal. Merana engem küldött előre, mert ismerlek, és így egyengethetem az utat. Nem akarnak ártani neked, Rand, ebben biztos vagyok.

– Ez észrevétel vagy a véleményed, Min? – Különösnek tűnt, hogy komoly beszélgetést folytat egy nővel, aki az ölében ül, de ő mégiscsak Min volt. Ez tette különbözővé. Csak nem szabad erről megfeledkeznie.

– A véleményem – ismerte be a nő vonakodva. – Rand, minden nap láttam mindegyiküket, végig a hosszú úton Salidarból idáig. Ha azt tervezik, hogy ártanak neked, látnom kellett volna valamit. Nem hiszem, hogy ennyi idő alatt semmi sem látszik. – Megfordult, és aggódva nézett a férfire, ami aztán hirtelen elszánt határozottsággá vált. – Van még valami, amit el kell mondanom, ha már itt tartunk. Láttam egy aurát körülötted a trónteremben. Aes sedai-ok fognak neked fájdalmat okozni. Vagy legalábbis nők, akik tudnak fókuszálni. Minden zavaros volt; nem vagyok biztos az aes sedai-ok szerepében. De többször történik meg, mint egyszer. Azt hiszem, emiatt látszott az egész olyan tülekedőnek. – A férfi csendesen nézett rá, és Min elmosolyodott. – Kedvelem ezt benned, Rand. Elfogadod, amit meg tudok tenni, és amit nem. Nem kérdezel, hogy biztos vagyok-e benne, vagy hogy mikor fog történni. Soha nem kérdezel többet, mint amennyit tudok.

– Nos, egy dolgot meg kell kérdeznem. Biztos lehetsz benne, hogy ezek az aes sedai-ok a látomásodban nem azok az aes sedai-ok, akik veled jöttek?

– Nem – válaszolt a nő egyszerűen. Ez pedig azon dolgok egyike volt, amit a férfi kedvelt benne; soha nem próbált kitérni.

Óvatosnak kell lennem – suttogta Lews Therin elszántan. – Még ezek a félig kiképzett leányzók is veszélyesek lehetnek, ha kilenc van belőlük. Nekem...

Nekem kell – gondolta Rand határozottan. Egy pillanatig zavarodottság érződött Lews Therin felől, majd visszaiszkolt árnyékos rejtekhelyére. Mostanában mindig így tett, ha Rand beszélt hozzá. Az egyetlen problémát az jelentette, hogy Lews Therin érzékelhetően többet lát és hall, és szándékában áll reagálni rá. Nem volt újabb eset, amikor megpróbálta volna megragadni a saidint, de Rand most már óvatos volt. A férfi magának akarta Rand elméjét és testét, azt gondolta, hogy az a sajátja, és ha csak egyszer sikerül átvennie az irányítást, Rand nem volt biztos benne, hogy nem ez lenne a végeredmény. Lews Therin Telamon, amint jár és beszél, miközben Rand al'Thor csak egy hang a fejében.

– Rand – szólalt meg Min nyugtalanul –, ne nézz így rám. A te oldaladon állok, ha már oldalválasztásra kerül sor. Megtörténhet, egy kicsit. Azt hiszik, el fogom mondani nekik, amit tőled hallok, de nem fogom, Rand. Csak annyit akarnak tudni, hogyan álljanak hozzád, mit várhatnak, de egyetlen szót sem fogok mondani nekik, amit te nem akarsz tudatni, és ha hazugságra kérsz, azt is megteszem. Nem fognak tudni a látomásaimról. Azok a tieid, Rand. Tudod, hogy bárkit megnézek, akit csak akarsz, beleértve Meranát és a többieket is.

Kényszeríttette magát, hogy a vicsorgás eltűnjön arcáról, és lágy hangon szólaljon meg.

– Nyugodj meg, Min. Tudom, hogy az én oldalamon állsz. – Ez egyszerűen az igazság volt. Ha Minre gyanakodna, az olyan lenne, mintha önmagára gyanakodna. Lews Therint pillanatnyilag elintézte; most ideje Meranával és küldöttségével törődni. – Mondd meg nekik, hogy jöhetnek hárman egyszerre. – Ezt tanácsolta Lews Therin Cairhienben; egyszerre csak három. A férfi láthatóan azt hitte, képes egyszerre három aes sedai-jal elbánni. Úgy tűnt, nagyon lenézi azokat, akik mostanában aes sedai-nak hívták magukat. De Cairhienben más volt a helyzet. Merana meg akarta nyugtatni, és fel akarta készíteni, mielőtt egyetlen aes sedai is közel megy hozzá. Hadd rágódjon a három főre szóló meghíváson és gondolkodjon azon, vajon ez mit jelenthet. – Emellett egyikük sem léphet a Belső Városba az engedélyem nélkül. És nem próbálkozhatnak fókuszálással a közelemben. Mondd el ezt nekik, Min! Tudni fogom, melyik pillanatban nyúlnak a Forrás után, és nem fogok neki örülni. Mondd el nekik!

– Ők se lesznek túlságosan elbűvölve, Birkapásztor – mondta a nő szárazon. – De elmondom nekik.

Egy csattanást hallva, Rand elfordította a fejét.

Sulin épp csak belépett az ajtón vörös és fehér ruhájában, arcát annyira elborította a vér, hogy a heg még a szokásosnál is sápadtabban emelkedett ki orcáján. Fehér haja megnőtt, mióta szolgálóruhát öltött, de még mindig rövidebb volt, mint bármelyik másik szolgáé. Harfor asszony kis csigákba göndörítette haját. Sulin gyűlölte ezért. Lábánál egy aranyszegéllyel futtatott ezüsttálca hevert, mellette ezüsttel cizellált aranykelyhek. A boroskancsó megremegett még egyszer utoljára, mikor ránézett, majd csodálatos módon állva maradt, bár láthatóan legalább annyi bor ömlött a tálcára és a szőnyegre, mint amennyi a kancsóban maradhatott.

Min csaknem talpra kászálódott már, mikor megragadta derekánál, és visszahúzta magához. Jócskán itt van már az ideje, hogy nyilvánvalóvá tegye, végzett Aviendhával, és Min nem fogja bánni, ha segíthet ebben. Valóban, egy pillanatnyi ellenállás után a férfinek dőlt, és mellkasának támasztotta a fejét.

– Sulin – szólalt meg a férfi –, egy jó szolgáló nem hajítja le a tálcákat. Most vedd fel, és tedd azt, amire megkértek! – Sötéten a férfire bámulva, a nő épp csak nem remegett.

Annak kiötlése, hogyan engedheti meg a nőnek, hogy eleget tegyen tohjának úgy, hogy legalább egy keveset lerójon abból, amivel tartozott neki, majdhogynem briliáns volt. Most Sulin gondoskodott a szobáiról, csak neki dolgozott és őt szolgálta ki. A nő természetesen gyűlölte ezt, különösen, mivel a férfi minden nap látta, mit tesz, de többé nem törte a hátát, miközben padlót súrolt végig az egész palotában vagy a mosáshoz cipelte egész nap a nehéz vizesvödröket. Rand gyanította, hogy Sulin inkább hagyná, hogy valamennyi, a Sárkánybérc ezen oldalán lévő aiel lássa szégyenét, mint éppen ő, de jelentősen csökkentette a munkáját ezzel, valamennyire könnyített lelkiismeretén, és ha az, hogy neki dolgozik, ráveszi arra, hogy korábban vessen véget tohjának, csak annál jobb. Sulinhoz a cadin'sor illett, és a lándzsa, nem a szolgaruha és hogy az ágyát igazgassa.

Felkapva a tálcát a nő végigvonult a szobán, és durván lecsapta azt egy elefántcsont berakásos asztalra. Mikor megfordult, a férfi utánaszólt:

– Ő Min, Sulin. A barátom. Nem ismeri az aiel életmódot, és nagyon helyteleníteném, ha valami kellemetlen történne vele. – Csak most jutott eszébe, hogy a Hajadonoknak talán meglesz a maguk véleménye arról, hogy elküldte magától Aviendhát, és arról, hogy egy másik nőt tart az ölében, amint a lány távozott. A saját véleményük és a saját módjuk, hogyan reagáljanak erre. – Ami azt illeti, ha valamilyen baj történik vele, az olyan lesz, mintha velem történne.

– Miért akarná Aviendhán kívül bárki más bántani ezt a nőt? – kérdezte Sulin mogorván. – Túl sok időt töltött azzal, hogy rólad álmodozott, ahelyett, hogy megtanított volna arra, amit tudnod kellene. – Megrázta magát, úgy dörmögte. – Sárkány nagyuram. – Úgy érezte, valószínűleg mormolásnak szánta. Kétszer csaknem elesett, miközben pukedlizett, mielőtt kiegyenesedhetett volna, és nekiment az ajtónak, miközben kifelé sietett.

Min megfordította a fejét, hogy felnézhessen rá.

– Nem hiszem, hogy valaha is láttam volna hasonló szolgálót, Rand. Azt hiszem, kést döfött volna beléd, ha van egy a keze ügyében.

– Talán belém rúgott volna – kuncogott a férfi –, de soha nem szúrt volna le. Azt hiszi, hogy a rég elveszett bátyja vagyok. – Zavarodottság jelent meg Min szemében: szinte látta, ahogy száz kérdés vetődik fel benne. – Hosszú történet. Majd valamikor elmesélem neked. – Egy részét valóban elmondaná. Soha senki sem fogja megtudni, hogy mi mindent kell elviselnie Enailától, Somarától és néhány másik Hajadontól. Nos, a Hajadonok már valamennyien tudták, de senki más.

Melaine lépett be, ahogy az aielek szoktak, ami annyit jelentett, hogy bedugta a fejét, körülnézett, majd ő maga is belépett. Soha nem tudta kitalálni, mi vehetné rá őket, hogy ne lépjenek be. Főnökök, Tudós Asszonyok és Hajadonok besétáltak már hozzá, mikor alsóneműben volt, ágyban hevert, vagy éppen fürdött. Közelebb lépve, az aranyhajú Tudós Asszony lábát keresztezve leült elé a szőnyegre karkötők csörgésétől kísérve, és gondosan elrendezte szoknyáját. Zöld szemei semlegesen vizsgálgatták Mint.

Ez alkalommal Min semmilyen erőfeszítést nem tett, hogy felálljon. Ami azt illeti, annak alapján, ahogyan hozzádőlt – mellkasához szorítva fejét, lassan lélegezve –, nem volt biztos benne, nem aludt-e el a nő. Végül is azt mondta, éjjel érkezett Caemlynbe. Hirtelen felfigyelt arra, hogy keze a lány derekára simult, és határozottan a szék karfájára tette. A nő csaknem sajnálkozóan felsóhajtott, és a férfihez bújt. Kétségtelenül azért, hogy aludjon.

– Híreim vannak – szólalt meg Melaine –, és nem tudom, melyik fontosabb. Egwene elment a táborból. Elment egy helyre, melyet Salidarnak hívnak, ahol aes sedai-ok vannak. Ezek azok az aes sedai-ok, akik támogathatnak téged. Kérésére erről nem beszéltünk neked korábban, de most elmondom, hogy csökönyösek, fegyelmezetlenek, veszekedősek és tökéletesen biztosak magukban akkor is, ha nincs erre okuk. – Hangja felerősödött a végére, és előrenyújtotta a fejét.

Tehát a cairhieni álomjárók egyike beszélt Melaine-nel álmában. Ez volt minden, amit az álomjárók képességeiről tudott, és mivel hasznára lehetett volna, csak ritkán voltak hajlandók rendelkezésére bocsátani. Ami különösnek tűnt, az a beszéd a csökönyösségről és a többiről. A legtöbb aiel úgy viselkedett, mintha úgy hinné, az aes sedai-ok meg fogják ütni őket, és hogy megérdemlik, ha ez történik, és szándékukban állt ezt egyetlen nyikkanás nélkül elfogadni. Még a Tudós Asszonyok is tisztelettel beszéltek az aes sedai-okról, ha egyáltalán szóba kerültek. Néhány dolog nyilvánvalóan megváltozott. Azonban csak annyit felelt:

– Tudom. – Ha Melaine-nek szándékában áll elmondani neki, miért gondolják így, kérés nélkül kell megtennie. Ha nem akarja, a kérés se segítené hozzá a válaszhoz. – Egwene-ről és Salidarról is tudok. Most kilencen vannak Caemlynben Salidarból. Min is velük érkezett. – Min végigsimított mellkasán, és mormolt valamit. Lews Therin is újra elégedetlenkedett, csak túl halkan ahhoz, hogy érteni lehessen, és Rand hálás volt a zavarásért. Min... kellemes volt. Az egekig felháborodna, ha tudna erről. Vagy talán újra megígérné, hogy megfizet ezért, és kinevetné. Néha nagyon csípős tudott lenni.

Melaine nem mutatott meglepetést információi miatt, még kendőjét sem igazította meg. Mióta feleségül ment Baelhez, mintha „lágyabb lenne” – nem ez a helyes kifejezés, túl szelíd ahhoz, hogy leírja Melaine-t –, kevésbé lett volna indulatos.

– Ez lett volna a második hírem. Vigyáznod kell velük, Rand al'Thor, és határozottan kell viselkedned. Semmi mást nem fognak elfogadni. – Valóban változás történt.

– Két lányod lesz – mormolta Min. – Ikrek, akik tükörképekként fognak hasonlítani egymásra.

Ha Melaine korábban nem mutatott meglepetést, most bepótolta azt is. Szeme kitágult, és annyira meglepettnek tűnt, hogy csaknem felemelkedett a padlóról.

– Hogy tudhatod...? – kezdte hitetlenkedve, majd megállt, hogy összeszedje magát. Még így is elakadt lélegzettel folytatta. – Én se tudtam biztosat a gyermekről ma reggelig. Hogy tudhatsz te erről?

Min felült, és olyan pillantást vetett a férfire, amelyet az túlságosan is jól ismert. Valami miatt ez az ő hibája. A nő nem volt tökéletesen tökéletes, bár csak kis hibái akadtak. A kabátját babrálva mindenhova nézett Melaine-t kivéve, és mikor újra a férfire esett a pillantása, a korábbi érzés variációja látszott benne. Ő rángatta ebbe bele, az ő dolga, hogy ki is húzza a bajból.

– Minden rendben van, Min – mondta. – Ő egy Tudós Asszony, és azt hiszem, olyan dolgokat tud, melyektől égnek állna a hajad. Biztos vagyok benne, hogy megígéri, hogy tartja majd a száját, és rábízhatod a titkodat.

Melaine-nek csaknem összeakadt a nyelve, olyan gyorsan megígérte.

Rand újabb, ugyanolyan pillantást kapott erre válaszul Mintől, mielőtt a lány leült volna Melaine mellé. Talán megvető. Hogy várhatta, hogy kihúzza a bajból? Melaine nem feledkezne meg erről csak azért, mert megkéri rá, de meg fogja tartani ígéretét és a titkot. Róla is eleget őrzött már.

Minden vonakodása ellenére Min jóval részletesebb magyarázatot adott, mint a férfinek valaha is, melyben talán a másik nő állandó kérdései segítették, és talán Melaine változó hozzáállása is. Olyan volt, mintha Melaine elkezdené egyenrangúnak tekinteni Mint, nem pedig csak vízföldinek.

– Figyelemreméltó – mondta Melaine végül. – Mintha álmodás nélkül értelmeznél egy álmot. Kettő, azt mondtad? És mindketten lányok? Bael olyan boldog lesz. Dorindha három fiúval ajándékozta meg, de mindketten tudjuk, hogy szeretne egy lányt. – Min pislogott, és erősen megrázta magát. Hát persze: ő semmit sem tudott az asszonytársakról.

Ettől fogva hirtelen átváltottak magára a gyerekszülésre. Egyiküknek sem volt még része az élményben, de mindketten segítettek már bábának.

Rand hangosan megköszörülte torkát. Nem mintha bármelyik részlet zavarta volna. Segített már nősténybárányoknál, vemhes kancáknál és borjadzó tehénnél. Az volt benne a zavaró, hogy összedugták a fejüket, és úgy ültek ott, mintha neki semmi köze nem lenne a témához. Egyikük se nézett fel, míg újra meg nem köszörülte a torkát olyan hangosan, hogy már azon gondolkozott, nem húzódott-e meg valamije.

Melaine közelebb hajolt Minhez, és úgy suttogott, hogy azt még a szomszédos szobában is hallani lehetett volna.

– A férfiak olyan gyengék.

– És mindig a lehető legrosszabb időpontban – értett egyet Min hasonló hangnemben.

Mit gondolnának vajon, ha látták volna őt Mat apjának pajtájában nyakig véresen és szülőfolyadéktól borítva, mikor három bordája eltört, mert a kanca felrúgta, mert korábban soha nem ellett és rettegett? Gyönyörű csikó volt az; és a kanca egyszer sem rúgott a következő alkalomnál.

– Mielőtt elgyengülnék – mondta savanyúan, és csatlakozott hozzájuk a szőnyegen –, mondana valamelyikőtök valami közelebbit az aes sedai-okról? – Már korábban felállhatott volna, és leülhetett volna a padlóra, ha nem lett volna annyira tele mindenfélével a feje. Az aielek között csak a főnököknek volt székük, és azokat a székeket csak nyilatkozatok alkalmával használták – bíráskodáskor vagy ha egy ellenfél behódolását fogadták el.

Érezhetően mindkét nőnek elromlott kicsit a hangulata. Egyikük sem mondott semmit, de bőségesen eleget árult el a kendő igazgatása, a kabát rángatása és hogy nem néztek a szemébe. Mindez eltűnt, mikor beszélgetni kezdtek. Min állhatatosan kitartott véleménye mellett, hogy a salidari aes sedai-ok nem akarnak ártani Randnek, és talán segíthetnek, ha megfelelően kezelik őket, ami azt jelenti, hogy a nyilvánosság előtt megadják nekik a kijáró tiszteletet, és emellett Min minden suttogást jelent Randnek, ami csak a fülébe jut.

– Nem vagyok áruló, hogy értsd, Melaine. Bármelyik aes sedai-nál korábban ismertem meg Randet, Moiraine-t kivéve, és az igazság az, hogy Rand kiérdemelte hűségemet már jóval azelőtt, hogy ő meghalt volna.

Melaine nem hitte árulónak Mint, láthatóan inkább ellenkezőleg, és úgy tűnt, még jobb a véleménye a lányról. A Tudós Asszonyoknak megvolt a maguk aiel nézőpontja a kémkedésről. De mint azt meglehetős izgatottsággal megvitatták, szerinte az aes sedai-okban annyira lehet bízni, mint a shaidókban, ami annyit jelentett, hogy semennyire, míg el nem kapod és gai'shainná nem teszed. Nem javasolta egyenesen, hogy ejtse fogságba az aes sedai-okat a Korona Rózsáiban, de nem járt távol ettől.

– Hogyan bízhatnál bennük, Rand al'Thor? Azt hiszem, nincs becsületük, kivéve Egwene al'Vere-t, és ő... – Melaine újra megigazította kendőjét. – Ha egy aes sedai annyi becsületet mutat felém, mint Egwene al'Vere, akkor majd megbízom benne, egy pillanattal sem korábban.

A maga részéről Rand többet hallgatott, mint beszélt, és nem mondott többet talán tucatnyi szónál, de nagyon sokat tanult, Melaine érveire válaszolva Min névről névre átment a küldöttség tagjain, elmondta, mit mondtak az egyes nők Rand támogatásáról, és valójában elismerte, hogy a helyzet nem túlságosan rózsás. Merana Ambrey és Kairen Stang, két Kék, mindketten andoriak voltak, és bár az aes sedai-ok feltételezhetően mindenkivel szövetséget kerestek, kivéve a Fehér Tornyot, talán épp azért, mert elidegenedtek a Toronytól, tartottak attól, hogy Rand Caemlynben tartózkodik és talán megölte Morgase-t. Rafela Cindal, szintén a Kék ajahból, talán örült annak, amit Rand Tearben elért, ahol a fókuszálás törvénytelennek számított, és a lányt, aki képesnek bizonyult erre, száműzték az országból, de keveset beszélt, és ő is aggódott Morgase miatt. Seonid Traighan, egy Zöld, minden hír felett forrongott, amely a szülőhazájáról, Cairhienről szólt, és megtartotta magának véleményét. Faeldrin Harella, a második Zöld nővér, néha összekapcsolta a Sárkány Követőinek Altarában és Murandyban elkövetett tetteit azzal, amit a Sárkánykövetők Tarabonban műveltek, és még azt a feltételezést is elutasította, hogy polgárháború szakította szét országát, még mielőtt az első, a Sárkánynak hűséget esküdő férfi feltűnhetett volna. De bármennyire ragaszkodott Melaine a véleményéhez, Min kitartott amellett, hogy az aes sedai-ok mindegyike elismeri Randet Újjászületett Sárkányként, és nagyon gondosan kikérdezték róla végig a Salidartól idáig tartó úton, hogy milyen a férfi és hogyan közeledhetnének hozzá anélkül, hogy megsértsék vagy megijesszék.

Rand ennél felmorrant – ott, hogy azon aggódnak, hogy megijeszthetik –, de Melaine elkezdett erősködni, hogy ha a küldöttségből a legtöbb nő ennyire Rand ellen van, akkor az egész küldöttségben még annyira sem lehet megbízni, hogy rájuk lehessen osztani a tábortűzhöz való trágya gyűjtését.

Bocsánatkérő fintorral nézett a férfire, és folytatta. Arad Doman ugyanannyi Sárkány követőt látott, mint Tarabon, és ugyanúgy megvolt a maga polgárháborúja, de Demira Eriff, a Barna ajahból igazából csak két dologról hajlandó beszélni: hogy találkozik Randdel és arról a szóbeszédről, hogy valamilyen iskolákat indított Cairhienben; Demira szemében egyetlen férfi sem lehet rossz, aki iskolákat indít. Berenicia Morsad, egy shienari Sárga nővér, azt hallotta Salidarban shienariaktól, hogy Randet fogadta Fal Darában a nagy Agelmar Jagad kapitány úr, ami egy olyan dicsőség, mely nála láthatóan számított; Agelmar nagyúr csak nem fogadott volna egy haramiát vagy egy gazembert. Ez csaknem ugyanilyen erősen számított Masuri Sokawa szemében; ő Barna volt, Arafelből, amely Shienarral határos. Végül ott volt Valinde Nathenos, aki Min szerint a Fehér ajahnál szokatlan módon, meglehetősen lelkesedett azért, hogy Rand kiűzze Sammaelt Illianból; egy ígéret erre, egy ígéret akár csak arról, hogy megpróbálkozik vele, és Min nem lenne meglepve, ha Valinde felajánlaná neki a hűségesküjét. Melaine hitetlenkedését fejezte ki, még szemét is forgatta; még soha nem látott aes sedai-t, akinek ennyi esze lett volna, és ezzel a viselkedéssel még jobban meglepte Randet, hiszen arra számított, ha megkéri egy hasonló esküre, a képébe nevetne. Min azonban fenntartotta, hogy ez igaz, bármit is mondjon a másik nő.

– Annyi tiszteletet fogok irántuk mutatni, amennyit csak tudok anélkül, hogy letérdelnék – mondta Rand Minnek, mikor a nő végzett. Melaine számára hozzátette: – És amíg be nem bizonyítják, hogy jót akarnak, a legcsekélyebb mértékben sem fogok megbízni bennük. – Úgy gondolta, ez kielégíti mindkettejüket, hiszen mindketten megkapják, amit akartak, de a rosszalló tekintetekből ítélve, amelyben részesítették, egyikük sem örült a válasznak.

Ezután a vita után félig azt várta, hogy a két nő egymás torkának esik, de láthatóan Melaine terhessége és Min látomása valamilyen kötést hozott létre közöttük. Mikor felálltak, a két nő csupa mosoly volt, és ölelés, Melaine pedig azt mondta:

– Nem hittem volna, hogy kedvelni foglak, Min, de így történt, és az egyik lányomat utánad fogom elnevezni, mivel te tudtál róla először. Mennem kell, hogy elmondjam Baelnek, így legalább nem lesz féltékeny, hogy Rand al'Thor előtte tudta meg. Mindig találj vízre és árnyékra, Min! – Rand felé nézve hozzátette. – Nagyon figyelj ezekre az aes sedai-okra, Rand al'Thor, és add meg Minnek azt a védelmet, melyre szüksége van. Bántani fogják, ha rájönnek, hogy hozzád hűséges. – Természetesen pontosan ugyanazzal a ceremóniával távozott, mint ahogy érkezett, fejét meghajtva.

Így újra kettesben maradt Minnel. Ami miatt valamilyen oknál fogva esetlennek érezte magát.

Negyvenkettedik fejezet

A Fekete Torony

Rand és Min ott álltak egymásra bámulva, nem mozdulva, míg végül a férfi megszólalt:

– Ki szeretnél jönni velem a tanyára?

A nő hangja kicsit meglepettnek tűnt.

– A tanyára?

– Valójában egy iskola. Azoknak a férfiaknak, akik elfogadták az amnesztiát.

Min arca elsápadt.

– Nem, nem hiszem... Merana biztosan várja már, hogy halljon felőlem. És olyan hamar kellene tudatnom velük a szabályaidat, ahogy csak lehet. Bármelyikük besétálhat tudatlanul a Belső Városba, és nem akarhatod... Valóban mennem kell.

A férfi nem értette. Anélkül, hogy akár a tanítványok egyikével is találkozott volna, félt tőlük, a férfiaktól, akik tudtak fókuszálni, a férfiaktól, akik akartak fókuszálni. Bárki más esetében ez érthető lett volna, de ő is tudott fókuszálni, és a nő mégis kész volt megtépni a haját, a bordái közé bokszolni és mindenfélének elmondani őt.

– Szeretnél kíséretet vissza a Rózsák Koronájába? Valóban vannak útonállók, még fényes nappal is, és nem örülnék, ha valami történne veled.

A nő nevetése kicsit bizonytalan volt. Valóban felizgatta magát a tanya miatt.

– Már akkor tudtam vigyázni magamra, mikor te még birkákat terelgettél, falusi fiú. – Hirtelen egy kés jelent meg a kezében, néhány cikornyás mozdulat, majd újra eltűnt a ruha ujjában, messze nem annyira könnyedén, mint ahogy előkerült. Sokkal józanabb hangon azt mondta: – Vigyáznod kell magadra, Rand. Pihenj, fáradtnak tűnsz. – Megdöbbenésére, lábujjhegyre emelkedett, felemelte fejét, hogy egy csókot nyomjon a férfi szájára. És újra felkacagva, ezúttal elégedetten, és kisurrant.

Magában morogva Rand visszavette kabátját, és bement a hálószobába, hogy magához vegye kardját a ruhásszekrény aljáról, amely elég magas és széles volt ahhoz, hogy négy férfi ruhái beleférjenek. Valóban kéjvágyó disznó lesz belőle. Min csak szórakozott vele. Azon gondolkodott, vajon meddig akar majd így incselkedni.

Egy közepes nagyságú posztóerszényt vett elő harisnyái alól egy lapissal kirakott dobozból, mely csörömpölt, mikor megemelte és betette egyik kabátzsebébe. Egy jóval kisebb, bársonyzacskó került az angreal tetejére. Az ezüstműves, aki a nagyobbikban lévő holmit készítette, több mint boldog volt, hogy az Újjászületett Sárkánynak dolgozhat, és megpróbálta elutasítani a fizetséget, amiért ilyen dicsőségben részesülhetett. Az aranyművesnek, aki a másik zacskó tartalmát készítette, négyszer annyi időre volt szüksége, mint amennyit Bashere szerint megérdemelt, és arra, hogy két Hajadon álljon mellette, míg nem végez.

Ezt a kirándulást a tanyára Rand már régebb óta tervezte. Nem kedvelte Taimot, és Lews Therin meg fog erősödni Taim közelében, de nem tudta elkerülni azt a helyet. Különösen most nem. Amennyire ő tudta, Taim mindent megtett, hogy legalább a várostól távol tartsa tanítványait, legalábbis Rand egyetlen zavarkeltő eseményről sem hallott. De a hírek Meranáról és a küldöttségről mindenképpen elérik majd a tanyát, a szállítókocsikkal vagy az új tanítványokkal, és ahogy a szóbeszéd alakulni szokott, addigra a kilenc aes sedai már kilenc Piros nővér lesz, vagy kilencven, aki férfiakra vadászik, hogy megszelídítse őket. Bárhogy is, ennek az eredménye az lenne, hogy a tanítványok az éjszaka közepén Caemlynbe szöknének, hogy ők mérjék az első csapást, és ezt meg kell akadályoznia, még mielőtt elkezdődhetne.

Caemlynben már így is túl sokat beszéltek aes sedai-okról, újabb ok arra, hogy odamenjen. Alanna, Verin és a folyóközi lányok az utcai pletykákban már a fél Toronnyá nőtték ki magukat, és jócskán voltak még történetek a városba lopakodó aes sedai-okról, akik éjszaka surrannak át a kapukon.

A történet az aes sedai-ról, aki kóbor macskákat Gyógyít, annyira elterjedt volt, hogy csaknem ő maga is elhitte, de Bashere erőfeszítései, hogy felderítse a történet forrását, sikertelenül jártak. Pedig annyi igazságtartalmat találtak benne, mint abban, hogy a nők, akik az Újjászületett Sárkányt mindenhova kísérik, válójában álruhás aes sedai-ok.

Rand öntudatlanul megfordult, a falat nézte, amelyet oroszlánok és rózsák fehér domborművei borítottak. Mögé nézett. Alanna nem volt Culain Kopójában. A végét járta; ha nem lett volna aes sedai, azt mondta volna, hogy feladták az idegei. Múlt éjjel egyszer arra ébredt fel, hogy biztos volt benne, a nő sír; az érzés ennyire erős volt. Néha csaknem megfeledkezett arról, hogy a nő ott volt, míg valami ehhez hasonló agyába nem idézte őt. Ma reggel Alanna... lelkes volt, a lelkes tűnt a legjobb szónak erre. Caemlyn minden kincsébe fogadni mert volna, hogy egyenesen a Rózsák Koronájába rohan. Arra is fogadott volna, hogy Verin is vele van. Nem kilenc aes sedai. Tizenegy.

Lews Therin kényelmetlenül mormolt. Annak a férfinak a hangján, aki azon gondolkodik, vajon falnak vetette-e a hátát. Rand is elgondolkodott. Tizenegy, és tizenhárom olyan könnyedén fölé kerekedhetne, mint amilyen könnyedén egy gyerekkel elbánnának. Ha erre esélyt ad nekik. Lews Therin lágyan nevetni kezdett, rekedt sírásra hasonlító nevetéssel; újra elhagyta magát.

Egy pillanatig Rand Somarára és Enailára gondolt, majd ott helyben a hálószobája kék és arany mintázatú szőnyege felett nyitotta meg az átjárót. Amilyen mogorvák voltak ma reggel, biztos volt benne, hogy kikotyognának valamit, mielőtt befejezné látogatását a tanyán, és emlékezve korábbi látogatásaira, nem akarta, hogy a tanítványok folyton úgy nézegessenek a válluk felett, mintha attól tartanának, hogy legalább húsz Hajadon felbukkan mögöttük. Az ilyesmi nem tesz jót egy férfi önbizalmának, és önbizalomra volt szükségük, ha életben akartak maradni.

Taimnak egy dologban igaza volt: a saidint tartva egy férfi tudja, hogy él, és ez túlment a felerősített érzékeken. A Sötét Úr érintése ellenére, annak ellenére, hogy érzed az olajos szenny beszivárgását a csontjaidba, mikor a Hatalom megpróbál magába olvasztani, ott helyben, ahol állsz, megfagyaszt, míg össze nem törsz, mikor egyetlen rossz lépés vagy egy pillanatnyi gyengeség halált jelenthet; Fény, akkor tudod csak igazán, hogy élsz. Mégis azonnal ellökte magától a saidint, amint átlépett az átjárón, nem csak azért, hogy elszakadjon a rontástól, mielőtt a gyomra kiürülne; rosszabbnak tűnt, mint máskor, sokkal gonoszabbnak, ha ilyesmi egyáltalán lehetséges. A valódi oka a Hatalom elengedésére azonban az volt, hogy nem mert volna Taimmal szembenézni a saidinnal magában és Lews Therinnel a fejében.

A tisztás barnább volt, mint amilyenre emlékezett, több levél ropogott csizmája alatt és még kevesebbet lehetett a fákon látni. Néhány fenyő teljesen megsárgult, és a bőrlevelűek nagy része halottan, szürkén és csupaszon állt. De ha a tisztás megváltozott, a tanya csaknem felismerhetetlenné vált.

A tanyaház sokkal jobban nézett ki új zsúpfedelével, és a pajtát egész biztosan teljes egészében újjáépítették: sokkal nagyobb volt, mint korábban és egyáltalán nem akart összedőlni. A pajta melletti nagy elkerített területet lovak töltötték meg, a tehenek és birkák karámjai pedig jóval távolabb kerültek. Mostanra a kecskék is akolban voltak, és a csirkék takaros ketrecekben kapirgáltak. Az erdőt kiirtották a közelben. Több mint egy tucat fehér sátor sorakozott sorban a pajta mögött, és a közelben két épület alapjai álltak, amelyek sokkal nagyobbak lesznek, mint a tanyaház, ahol nők csoportja ült az épület előtt varrogatva, a gyerekek csapatát figyelve, akik karikát gurítottak, labdát rugdaltak vagy babákkal játszottak. A legnagyobb változáson a tanítványok mentek keresztül: legtöbbjük magas gallérú, rá illő kabátot viselt és alig izzadtak. Jóval többen voltak száznál, mindenféle korcsoportból. Randnek fogalma sem volt róla, hogy Taim toborzó útjai ilyen jól sikerültek. A saidin érzése megtöltötte a levegőt. Néhány férfi fonatokat szőtt, lángra lobbantva néhány fatuskót vagy köveket szedett darabokra vagy ezeket a Levegő fonataival csapdába ejtette. Mások fókuszáltak, hogy vizet hozzanak, a vödröket Levegővel emelve meg, trágyával megrakott szekereket húzták el a pajtától, vagy gúlát építettek a tűzifából. Nem mindenki fókuszált. Henre Haslin egy csapat meztelen mellkasú férfit felügyelt, akik gyakorlókardokkal mutatták be a formagyakorlatokat. Az alig néhány ősz hajszállal és duzzadt, vörös orral rendelkező Haslin jobban izzadt, mint tanítványai, és kétségkívül a bora után áhítozott, de ugyanolyan szigorúan figyelte és javította ki őket, mint mikor a Királynő Gárdájának kardmestere volt. Saeric, egy ősz hajú, félkezű Vörös Víz goshien két félmeztelen sort tartott szemmel. Az egyik sor olyan magasra rúgott, mint a feje, forgott és rúgott, majd másik lábon fordult meg és a másikkal rúgott, újra és újra, míg a másik sor olyan gyorsan ütötte a levegőt maga előtt, ahogy csak tudta. Mindent egybevéve nagyon távol kerültek attól a maroknyi, szánalmas férfitől, akiket Rand utolsó alkalommal látott.

Egy fekete kabátos, középkorú férfi hirtelen egyenesen Rand elé állt.

– És te ki lennél? – követelte taraboni akcentussal. – Gyanítom, azért érkeztél a Fekete Toronyba, hogy tanulj, nem igaz? Várnod kellett volna Caemlynben a kocsira, hogy idehozzon. Lett volna még egy napod arra, hogy élvezd ezt a csinos kabátot.

– Rand al'Thor vagyok – válaszolta Rand csendesen. Csendesen, de érezni lehetett a harag hullámait a hangjában. Az udvariasság nem került volna semmibe, és ez az ostoba itt hamarosan rá fog jönni, hogy nem olyan olcsó az ára, mint amilyennek hitte...

Ha ez egyáltalán lehetséges, a csúfondáros mosoly tovább mélyült.

– Tehát ő lennél? – Arcátlanul végigmérte Randet. – Számomra nem látszol olyan méltóságteljesnek. Azt hiszem, most... – A Levegő egy fonata szilárdult meg mellette épp, mielőtt megütötte volna a füle alatt, és a férfi a földre omlott.

– Néha kőkemény fegyelmezésre van szükségünk – szólalt meg Taim, aki közelebb jött, míg a földön heverő férfi felett nem állt. Hangja csaknem jókedvűnek tűnt, de sötét, ferde vágású szeme csaknem gyilkosan meredt a leütött férfire. – Nem mondhatod egy férfinek, hogy földrengést tud előidézni, és utána elvárni tőle, hogy szerény legyen. – A fekete kabátujjára kapaszkodó sárkányok felfénylettek a napfényben; érthető annál, ami aranyszínben ragyogott, de mi okozhatja ugyanezt a kéknél? Hirtelen Taim felemelte hangját. – Kisman! Rochaid! Húzzátok el innen Tolvart, és meregessétek vízbe addig, míg magához nem tér. De semmi Gyógyítás! Talán a fejfájása majd megtanítja arra, hogy uralkodjon a nyelvén.

Két fekete kabátos, Randnél fiatalabb férfi érkezett rohanva, és Tolvar fölé hajoltak, majd haboztak, Taimra pillantva. Egy pillanattal később Rand érezte, hogy saidin tölti meg őket; a Levegő fonatai emelték meg Tolvar ernyedt testét, és a páros eltávolodott tőlük, miközben a férfi közöttük lebegett.

Már rég meg kellett volna ölnöm – zihálta Lews Therin. – Meg kellett volna... meg kellett volna... Kinyúlt a Forrás felé.

Nem, égj el! – gondolta Rand. – Nem érheted el! Csak egy átkozott hang vagy! – Lews Therin egyre halványulóan jajgatva elmenekült.

Rand mélyet lélegzett. Taim őt figyelte, azt a csaknem-mosolyt viselve arcán.

– Gyógyítani tanítod őket?

– Azt a keveset, amit én tudok, elsősorban. Elsősorban, hogy ne izzadják magukat halálra ebben az időjárásban. A fegyver elveszíti szilárdságát, ha az első sebesülésnél félre kell tenni. Ahogy most állnak a dolgok, egyet elveszítettem, mikor megölte magát azzal, hogy túl mélyre nyúlt, és hárman kiégették magukat, de senki sem halt meg eddig kard által. – Sikerült jókora megvetést sűrítenie a „kard” szóba.

– Értem – válaszolta Rand egyszerűen. Egy halott és hárman kiégtek. Az aes sedai-ok is ilyen sokat elveszítenek a Toronyban? De végül is, ők lassan haladtak. Megengedhették maguknak, hogy lassan haladjanak. – Mi ez a Fekete Torony, amelyről ez a fickó beszélt? Nem szeretem ennek a hangzását, Taim. – Lews Therin újra motyogott és nyöszörgött, de túl messze ahhoz, hogy szavait érteni lehessen.

A sólyomorrú férfi megrántotta vállát, a tanyát és a tanítványokat tulajdonosi büszkeséggel szemlélve.

– A név, amit a tanítványok használnak. Nem hívhatod ezt itt egyszerűen csak „tanyának”. Ők biztosan nem így éreznek ez iránt; valami többet akarnak ennél. A Fekete Tornyot, hogy kiegyensúlyozza a Fehér Tornyot. – Megdöntötte fejét, és oldalról nézett Randre. – Megtilthatom nekik, ha így akarod. Elég könnyű egy szót elvenni a férfiak szájáról.

Rand habozott. Talán valóban könnyű elvenni a szót a szájukról, de nem a tudatukból. Hívniuk kell valahogyan. Nem gondolt erre. Miért ne Fekete Torony lehetne? Bár ahogy a tanyaházra és a nagyobb, de mégiscsak faépületek alapjaira nézett, a név mosolyra késztette.

– Hagyd csak! Talán a Fehér Torony is ilyen egyszerű keretek között kezdte. Nem mintha a Fekete Toronynak elegendő idő juthatna arra, hogy rivalizálni tudjon a Fehér Toronnyal. – Ez letörölte a mosolyt, és a férfi szomorúan nézett a gyerekekre. Ugyanannyira játszott, mint ők, azt színlelve, hogy van esélyük valami maradandó megépítésére. – Gyűjtsd össze a tanítványokat, Taim. Néhány dolgot mondanom kell nekik.

Azt tervezte, hogy maga köré gyűjti őket, majd mikor meglátta, mennyien vannak, azt, hogy talán annak a rozoga szekérnek a tetejéről szól hozzájuk, mely mostanra láthatóan eltűnt. Bár Taimnak volt egy emelvénye, ahonnan beszédeket tarthatott, egy egyszerű fekete kőtömb, amelyet olyan finoman formáltak és csiszoltak, hogy tükörként ragyogott a napfényben, két lépcsővel a háta mögött. Egy nyitott területen állt a tanyaház mögött, a talaj csupasz, lapos és keményre döngölt volt körülötte. A nők és a gyerekek összegyűltek az egyik oldalon, hogy figyeljenek és meghallgassák.

A tömbről Randnek már lehetett némi elképzelése arról, milyen messzire nyúltak Taim toborzásai. Egy fiatal férfinek, akiben megvolt a szikra, Jahar Narishmának, akit Taim kiemelt, olyan nagy, sötét szeme volt, mint egy lánynak, és sápadt arcát magabiztosság töltötte meg; haját két hosszú fonatban viselte, végükön ezüst harangocskákkal. Taim tulajdonképpen azt mondta, Arafelből jött, de Rand látott néhány shienariakra jellemző borotvált fejet, kis kontyot egy másik férfin, és két férfit abban az átlátszó fátyolban, amelyet Tarabonban férfiak és nők egyaránt gyakran viseltek. Voltak ott Saldaeára jellemző ferde vágású szemek és alacsony, fakó bőrű fickók Cairhienből. Az egyik idős férfi olajozta a szakállát, és úgy nyírta le, mintha egy teari Nagyurat akarna utánozni, amit kétségkívül nem lehetett ezzel a ráncos, megviselt arccal, és legalább hárman növesztettek olyan szakállt, amely szabadon hagyta felső ajkukat. Remélte, hogy Taim nem keltette fel Sammael érdeklődését azzal, hogy Illianból toborzott. Több fiatal férfit várt volna, de az Ebenhez és Fedwinhez hasonló friss arcokat ellensúlyozták az ősz vagy kopasz fejek, akik közül nem egy még Damernál is őszebb volt. Bár ha jobban belegondolt, nem rejtőzött ebben semmilyen rejtély, hiszen ugyanannyi nagyapának, mint fiúnak kell léteznie, akiket lehet tanítani.

Nem igazán tudta, hogyan kell beszédeket tartani, de hosszasan és keményen gondolkodott azon, mit akar mondani. Nem az elején, amelyen gyorsan túl lehet lenni, ha szerencséje van.

– Valószínűleg hallottátok a történetet, hogy a Torony... a Fehér Torony kettészakadt. Nos, ez így igaz. Van néhány lázadó aes sedai, akik talán úgy döntenek, követni fognak engem, és ők most követeket küldtek. Közülük kilenc ebben a pillanatban is itt tartózkodik Caemlynben és a hívásomra vár. Így ha hallotok aes sedai-okról Caemlynben, ne higgyetek el minden szóbeszédet. Tudjátok, miért vannak itt, és bármelyik pletykálkodó fickónak az arcába nevethettek. – Nem reagáltak. Csak álltak ott, felbámultak rá, láthatóan alig pislogva. Taim arca savanyúnak tűnt, nagyon savanyúnak. Megérintve zsebében a nagyobbik erszényt, Rand folytatta azzal a résszel, melyen annyit dolgozott. – Névre van szükségetek. Az Ősi Nyelven az aes sedai kifejezés Mindenki Szolgálóját jelenti, vagy valami nagyon hasonlót. Az Ősi Nyelvet nem könnyű lefordítani. – A maga részéről, ő csak néhány szót ismert, néhányat Asmodeantól tanult, egy maroknyit Moiraine-től, és néhány Lews Therintől szivárgott ki. De Bashere ellátta azzal, amire most szüksége volt. – Az Ősi Nyelv másik szava az asha'man. Őrt vagy őröket jelent. Esetleg védelmezőt, vagy talán még tucatnyi más jelentése is van; mint már mondtam, az Ősi Nyelv nagyon rugalmas. Azonban az őr tűnik a legjobbnak. De nem egy bármilyen őr vagy védelmező. Egy férfit, aki igazságtalan ügyet védelmez, nem hívhatsz asha'mannak, és senkit, aki valaha gonosz volt. Az asha'man olyan férfi volt, aki az igazságot és a törvényt védelmezte, és a jogot mindenkinek. Egy őr, aki akkor sem adta fel, ha elveszett a remény. – A Fény tudja, a remény el fog veszni, ha elérkezik Tarmon Gai'don, ha nem már korábban. – Azért vagytok itt, hogy ezzé váljatok. Ha befejeződik kiképzésetek, Asha'manok lesztek. – Suttogás hallatszott, mint mikor a szellő mozgatja a leveleket, ahogy a nevet ismételték, de gyorsan elhalt. Figyelmes arcok néztek fel rá; szinte látta, ahogy a fülüket hegyezik következő szavaira várva. Ez legalább kicsit jobb volt, mint korábban. A posztóerszény enyhén megcsörrent, mikor elővette zsebéből. – Az aes sedai-ok novíciaként kezdik, majd beavatottak lesznek, végül aes sedai-ok. Nektek is meglesznek a magatok rangfokozatai, de nem hasonlóak az övékhez. Senkit sem fogunk kitenni vagy elküldeni magunk közül. – Elküldeni? Fény, ha tehette volna, mindenkinek megkötözte volna kezét-lábát, aki tudott fókuszálni, és el akart menni. – Ha egy férfi megérkezik a Fekete Toronyba... – Nem kedvelte ezt a nevet. – ...akkor katonának fogják hívni, mert ez lesz belőle, mikor hozzánk csatlakozik, egy Árnyék ellen küzdő katona, és nem csak az Árnyék ellen, de bárki ellen, aki ellenszegül a törvényeknek és nyomorgatja a gyengéket. Mikor egy katona elér egy bizonyos fokot képességeiben, Avatott lesz a neve, és ezt fogja viselni. – Az ezüstműves által készített jelvények egyikét vette elő az erszényből. Egy kicsi, ragyogó kardot, amely tökéletes volt a maga nemében, hosszú markolatával, ferde keresztvasával és enyhén hullámos pengéjével. – Taim.

Taim mereven a kőtömbhöz sétált, és Rand lehajolt, hogy kabátgallérjára erősítse az ezüst kardot. A koromfekete anyagon mintha még jobban fénylett volna. Taim arcán annyi kifejezés látszott, mint a kövön, amelyen Rand állt. Rand átadta neki az erszényt, azt suttogva:

– Add ezt azoknak, akikről úgy gondolod, készen állnak. De legyél biztos benne, hogy valóban azok.

Felegyenesedett, és abban reménykedett, hogy van elég jelvény; egyáltalán nem várt ennyi embert.

– Az Avatottak, akik eléggé kifejlesztik képességeiket, az Asha'man nevet fogják viselni, és ezt. – Elővette a kis bársonyerszényt, és felmutatta a tartalmát. A napfény felragyogtatta a finoman megmunkált aranyat, és a gazdag, vörös zománcot. Egy kígyózó alakot, mely pontosan mása volt annak, ami a Sárkány Lobogóján tekergett. Ez is Taim gallérjára került, a másik oldalra, így a kard és a sárkány torkának két oldalán fénylettek. – Gyanítom, én voltam az első asha'man, de Taim a második. – Taim arca mellett a kő lágynak tűnt; mi baja van ennek az embernek? – Remélem, hogy ti mind asha'manok lesztek, de akár így lesz, akár nem, emlékezzetek arra, hogy mind katonák vagyunk. Sok csata áll előttünk, talán nem is mindig azok, amelyeket várunk, és a végén ott vár majd az Utolsó Csata. A Fény adja, hogy az utolsó legyen! És ha a Fény velünk van, nyerni fogunk. Nyerni fogunk, mert nyernünk kell.

Lennie kellett volna valamilyen örömujjongásnak, mikor befejezte. Nem tartotta magát olyan szónoknak, akinek szavára az emberek felugranak és kiabálnak, de ezek a férfiak tudták, miért vannak itt. Annak, hogy azt mondja nekik, hogy győzni fognak, ki kellett volna váltania valamit, bármilyen gyengén is. De csak csend fogadta.

Rand leugrott a kőtömbről, és Taim elkiáltotta magát:

– Vissza az óráitokra és a gyakorlataitokhoz.

A tanítványok – a katonák – csaknem ugyanolyan csendesen mentek dolgukra, mint ahogy korábban álltak, csak néhány halkan elmormolt szót lehetett hallani. Taim a tanyaház felé intett. Olyan szorosan fogta a kardjelvényeket tartalmazó erszényt, hogy csoda volt, amiért nem szúrta meg magát egyikkel sem a posztón keresztül.

– Sárkány nagyuramnak van ideje egy kupa borra? – Rand bólintott; végére akart járni ennek, mielőtt visszatér a palotába.

A tanyaház előszobája olyan volt, mintha várták volna. A csupasz padlót folttalanra seperték, rosszul párosított, léces háttámlájú székek álltak a piros téglás tűzhely előtt, amely olyan tiszta volt, hogy lehetetlennek tűnt, hogy valaha is tűz lobogott benne. Egy virágokkal hímzett szegélyű fehér terítő borította a kis asztalt. Sora Grady lépett be csendesen és egy fatálcát helyezett a terítőre, melyen hasas, kék boroskancsó állt két fehér zománcos bögre társaságában. Rand azt hitte, hogy a nő pillantása már nem lesz fájdalmas ennyi idő után, de hálás volt, mikor a nő távozott, a vád miatt, amely szemeiben ült. A nő izzadt, vette észre. Taim a tálcára dobta az erszényt, és azonnal kiürítette az egyik bögrét.

– Nem tanítottad meg a nőknek a koncentrálás módját? – kérdezte Rand. – Kegyetlenség hagyni, hogy izzadjanak, miközben a férjüknek nem kell.

– A legtöbbjük nem akar ennek részese lenni – vágta rá Taim kurtán. – A férjük vagy szeretőjük legtöbbjüknek megpróbálta megtanítani, de még meghallgatni sem akarták őket. Hiszen akár a saidinhez is köze lehet.

Rand a bögréjében lévő sötét borba bámult. Éreznie kellett volna az úton, mikor idejött. Csak nem tűnt fel neki, mert az izgatottság lekötötte.

– Örülök, hogy ilyen jól haladsz a toborzással. Azt mondtad, utoléred a Tornyot... a Fehér Tornyot... – Fehér Torony; Fekete Torony. Mit fognak ebből a történetek kihozni? Ha lesznek egyáltalán történetek – kevesebb, mint egy év alatt, és ha továbbra is így haladsz, ez így is lesz. Nem értem, hogyan találhattál rá ennyi emberre.

– Ha elég homokot forgatsz át – mondta Taim mereven –, valószínűleg találni fogsz benne néhány aranyrögöt. Most már másokra hagyom a dolgot, egy-két kirándulástól eltekintve. Damer, Grady, van egy tucatnyi férfi, akiket magukra hagyhatok egy napra; elég idősek már ahhoz, hogy ne műveljenek ostobaságokat. Akad annyi fiatal férfi, ha nem is sokkal több, mint amennyire szükségem van ahhoz, hogy ezeken a kirándulásokon az erre képtelen idősek helyett kaput nyisson. Még az év lejárta előtt megkapod azt az ezret. Mi van azokkal, akiket átküldtem Caemlynbe? Már alakítottál belőlük egy sereget? Ott már meg kell lennie az ezernek, és folyamatosan nő a számuk.

– Ezt Bashere-ra bíztam – mondta Rand csendesen. Taim szája gúnyosan legörbült, és Rand letette a bögrét, mielőtt az összeroppant volna markában. Bashere kihozza belőlük, amit lehet, ehhez értett, egy táborban valahol nyugatra a várostól. Bár határozottan állította, hogy a saldaeaiak szavaival élve, nem voltak mások, mint nincstelen gazdák, szökött tanoncok és tönkrement kereskedők csőcseléke, akik soha nem tartottak kardot a kezükben, ültek egy ló nyergében vagy távolodtak el öt mérföldnél távolabbra szülőotthonuktól. Randnek túl sok dolog miatt kellett aggódnia, hogy még ezzel is foglalkozni tudjon; megmondta Bashere-nak, hogy szabad kezet kap, és csak akkor zaklassa ezzel a témával, ha zendülés törne ki.

Taimra pillantva, aki láthatóan megpróbálta elrejteni megvetését, Rand a háta mögé tette kezét, és ökölbe szorította. Lews Therin morajlott a háttérben, mint az ő haragjának visszhangja.

– Mi ütött beléd? Csak fanyalogsz magadban, mióta feltettem rád azt a jelvényt. Ehhez van valami köze? Ha így van, akkor nem értem a dolgot. Azok a férfiak jobban fogják értékelni a sajátjukat, mivel látták, hogy te az Újjászületett Sárkánytól kaptad őket. Ha már itt tartunk, téged is többre fognak tartani emiatt. Talán nem kell majd úgy fegyelmet tartanod, hogy leütsz embereket. Nos, van valami mondanivalód? – Ez jól kezdődött, nyugodt hangon, ha nem is gyengéden – nem is állt szándékában gyengédnek lenni –, de közben hangja egyre határozottabb és hangosabb lett. Nem a kiabálásig, de az utolsó kérdés már ostorként csattant.

Figyelemreméltó átváltozást figyelhetett meg a másik férfin. Taim láthatóan megrázkódott – Rand véleménye szerint inkább a dühtől, mint a félelemtől, de mikor ez a rázkódás abbamaradt, újra régi önmaga volt. Egész biztosan nem barátságos, kicsit talán gunyoros, de nagyon nyugodt és uralkodott önmagán.

– Neked is tudnod kell, hogy az aes sedai-ok miatt aggódom, mint ahogy te is. Kilenc aes sedai érkezett Caemlynbe, itt vannak ketten, az már tizenegy. Akkor pedig még itt lehet valahol egy vagy kettő. Eddig nem tudtam rájuk találni, de...

– Megmondtam, hogy maradj távol a várostól – mondta Rand egyenesen.

– Találtam néhány embert, akik felteszik nekem a kérdéseket. – Taim hangja olyan száraz volt, mint a por. – Ennél még egyszer sem voltam közelebb azóta, hogy megmentettelek a Szürke Gyilkostól.

Rand ezt elengedte a füle mellett. Majdnem. A hang a fejében túl halk volt ahhoz, hogy érthesse, de ugyanakkor jegesen mennydörgött.

– Előbb fogják meg a füstöt, minthogy szóbeszédeket hozzanak. – Ebben benne volt minden megvetése, melyet érzett – Taim mentette meg őt? –, és a férfi összerezzent. Külsőleg továbbra is úgy tűnt, hogy elemében van, de szeme akár sötét drágakő is lehetett volna.

– És ha csatlakoznak a Piros aes sedai-hoz? – Hangja hideg volt és jókedvű, de szemei ragyogtak. – Vannak Piros nővérek a közelben. Az utóbbi napokban érkezett néhány csapat, megpróbálják elkapni azokat a férfiakat, akik ide igyekeznek.

Megfogom ölni! – kiáltotta Lews Therin, és Rand érezte, azon erőlködik, hogy meg tudja ragadni a saidint.

Tűnj el! – mondta határozottan. Az erőlködés folytatódott, mint ahogy a hang sem hallgatott el.

Megfogom ölni, és utána őket is. Őt szolgálják. Ez nyilvánvaló: őt kell szolgálniuk.

Tűnj el! – kiáltott vissza Rand csendesen. – Halott vagy, Lews Therin. Én életben vagyok, te pedig halott vagy, te átkozott! Halott vagy!

Ó, Fény, mindegyiküket megöltem! Mindenkit, akit szerettem! Ha azonban őt megölöm, minden rendben lesz. Rendbe tehetek mindent, ha végül őt ölöm meg. Nem, semmit sem tudok rendbe hozni, de őt mindenképpen meg kell ölnöm! Mindenkit megöltem. Meg kell tennem. Meg kell!

Nem! – kiáltotta Rand a fejében. – Halott vagy, Lews Therin. Én életben vagyok, te átkozott, te pedig halott vagy! Halott vagy!

Hirtelen észrevette, hogy az asztal fölé hajolt, remegő térdekkel tartva fenn magát. És mormolt.

– Halott vagy! Én életben vagyok, és te halott vagy! – De nem érintette meg a saidint. Mint ahogy Lews Therin sem. Reszketve nézett Taimra, és meglepetésére aggodalmat látott a másik férfi arcán.

– Ki kell tartanod – mondta Taim lágyan. – Ha meg tudod tartani a józanságodat, meg kell tenned. Túl magas az ár, ha elbuksz.

– Nem fogok elbukni – mondta Rand kiegyenesedve. Lews Therin csendben maradt. Úgy tűnt, semmi sincs a fejében önmagán kívül. És természetesen az érzés Alannáról. – Elkaptak valakit ezek a Pirosak?

– Nem, amennyire én tudom. – Taim gyanakodva nézett rá, mintha egy másik kitörést várna. – A tanítványok nagy része most már kapun keresztül érkezik, és mikor annyi ember van az utakon, nem lehet egyszerű kiválasztani az errefelé tartó férfiakat, hacsak nem túl nagy a szája. – Szünetet tartott. – Mindenesetre elég könnyen el lehetne bánni velük.

– Nem. – Lews Therin valóban eltűnt volna? Szerette volna, de tudta, hogy ostobaság lenne reménykedni. – Ha elkezdenek embereket elkapni, majd tennem kell ellenük valamit, de ahogy a dolgok állnak, ott kinn semmilyen fenyegetést nem jelentenek. És hidd el nekem, azok, akik a városban vannak, nem akarnak csatlakozni senkihez, akit Elaida küld. Előbb üdvözölnének téged maguk között, mint a másik csoportot.

– De mi van azokkal, akik a városban vannak? Tizenegyen? Néhány baleset ezt a számot sokkal biztonságosabb szintre csökkenthetné. Ha nem akarod bemocskolni a kezedet, én kész vagyok...

– Nem! Hányszor kell még azt mondanom, hogy nem? Ha észreveszem, hogy egy férfi fókuszál Caemlynben, érted fogok jönni, Taim. Esküszöm, hogy megteszem. És ne hidd azt, hogy elég távol lehetsz a palotától ahhoz, hogy ne érezzem meg és biztonságban lehess. Ha azoknak az aes sedai-oknak valamelyike minden indok nélkül meghal, tudni fogom, kit hibáztassak. Jegyezd ezt meg!

– Széles határokat állítasz fel – felelte Taim szárazon. – Ha Sammael vagy Demandred úgy dönt, hogy néhány halott aes sedai-jal örvendeztet meg a küszöbödön, halott vagyok?

– Eddig nem tettek ilyet, és reménykedj, hogy ne most kezdjék el! Jegyezd meg, amit mondtam!

– Hallottam Sárkány nagyuramat, és természetesen engedelmeskedem. – A sólyomorrú férfi enyhén meghajolt. – De továbbra is azt mondom, hogy a tizenegy egy veszélyes szám.

Rand önmagára mérgesen felnevetett.

– Taim, meg fogom tanítani nekik, hogy úgy táncoljanak, ahogy én fütyülök. – Fény, mikor fütyörészett utoljára? Lehet, hogy már el is felejtette, hogyan kell? Hallotta, ahogy Lews Therin halványan kuncog.

Negyvenharmadik fejezet

A Rózsák Koronája

Merana bérelt hintója lassan tört magának utat az emberekkel sűrűn borított utcákon a Rózsák Koronája felé. Legalább külsőleg nyugodt volt, egy sötét hajú, hideg, mogyoróbarna szemű nő, akinek vékony ujjú keze békésen összekulcsolva pihent halványszürke selyemszoknyáján. Belül már nem volt ennyire higgadt. Harmincnyolc évvel ezelőtt olyan poszton állt, ahol esélye volt kieszközölni egy egyezményt Arad Doman és Tarabon között, mely véget vethetett volna az Almoth-alföldért folyó veszekedésnek. A domaniak és a taraboniak minden lehetséges alkalommal kitértek előle, és háromszor csaknem a megbeszélés kellős közepén kezdték újra a háborút, és eközben végig mosolygó arcot mutattak felé a lehető legtökéletesebb jóakarat nevében. Alighogy az aláírásokon megszáradt a tinta, úgy érezte magát, mintha egy szilánkokkal teli hordóban gurították volna le egy göröngyös domboldalon, és végül az is kiderült, hogy az egyezmény nem ér többet a tintánál és papírnál, amit felhasználtak hozzá. Reménykedett benne, hogy amit ma délután a Királyi Palotában elkezdett, jobban fog végződni – így kell lennie –, de belül úgy érezte, mintha egy másik, hasonló hordóból mászott volna ki.

Min szemét lehunyva, hátradőlve ült: a fiatal nő láthatóan minden alkalommal elszundított, mikor nem beszélt hozzá egy aes sedai. A hintóban ülő másik két nővér alkalmanként gyors pillantásokat vetett a lány felé. Seonid hűvösnek és szerénynek tűnt zöld brokátruhájában. A vékony és vidám szemű Masuri barna ruhát viselt, melynek dekoltázsára szőlővenyigéket hímeztek. Hivatalosan öltöztek, ajahjuk vállkendője borult vállukra.

Merana meg volt győződve arról, hogy ugyanarra gondolnak, mint ő, amikor Minre néznek. Seonid biztosan megértette, bár ki lehet ebben biztos? Seonid nagyon módszeres és tárgyilagos volt az őrzőivel kapcsolatban, csaknem úgy, mint egy nő, akinek van egy pár díjnyertes farkaskutyája, akik iránt némi ragaszkodást érez. Masuri megérthette. Szeretett táncolni és flörtölni, bár képes volt azonnal megfeledkezni a szerencsétlen férfiről, ha szóbeszédet hallott valamilyen ősi, elfeledett kéziratról. Merana maga nem volt szerelmes az Ötödik Falméi Egyezmény óta, de emlékezett rá, és elég volt egyetlen pillantást vetni arra, ahogyan Min Rand al'Thort bámulta, hogy tisztában legyen azzal, olyan nőt lát, aki kidobta a józan észt az ablakon, és hagyja, hogy a szíve irányítsa.

Nem elég, hogy Min figyelmen kívül hagyta figyelmeztetéseiket, megszegte ígéretét, és mindent elmondott al'Thornak, de a férfi még Salidarról is tudott. Tudta, hogy Elayne ott van, láthatóan jól szórakozott – szórakozott! – kitérő válaszaikon. Amellett, hogy Min eljátszotta bizalmukat, ezen túl mindenesetre vigyázniuk kell majd arra, mit mondanak, ha a közelben van – ijesztő, ha a többi dolgot is hozzávesszük. Merana nem volt félelemhez szokva. Régebben igen, azokban az években, amelyek Basen halála után következtek – soha nem kötött magához másik őrzőt, részben azért, hogy soha többé ne kelljen hasonlót átélnie; és részben azért is, mert túl elfoglalt volt ahhoz, hogy kiválaszthassa a megfelelő férfit –, de az volt az utolsó alkalom az Aiel Háború előtt, hogy nyugtalanságnál többet érzett. Most félelmet érzett, és ez nem tetszett neki. Még minden rendben lehet, semmi valóban végzetes nem történt, de már maga al'Thor is remegésre késztette a térdeit.

A bérelt hintó megremegett, mikor megállt a Rózsák Koronájának istállója előtt, és egy rózsákkal díszített mellényes lovász rohant elő, hogy elvegye a kantárt és kinyissa az ajtót.

A közös terem képét a finoman megmunkált fehér kő, a sötét, csiszolt faburkolat és a fehér márvánnyal borított magas tűzhely uralta. A kandallópárkányon széles óra állt, mely harangjátékot szólaltatott meg minden órában, és finom vonalakban aranyozták. A szolgálólányok kék blúzt és fehér kötényt viseltek, amelyre rózsagyűrűt hímeztek; mindegyikük mosolygós volt, udvarias, szorgalmas, és amelyikük nem volt csinos, az is jóvágású volt. A Rózsák Koronája azoknak a nemeseknek volt a kedvence, akiknek nem volt saját kúriájuk Caemlynben, de most az asztaloknál csak őrzők ültek. És Alanna meg Verin, akik hátul ültek le; ha Merana kívánsága szerint tehetett volna, a konyhában várakoznának a szolgálókkal. A többi nővér a várost járta. Nem vesztegethetett időt.

– Ha nem bánod – szólalt meg Min –, szívesen sétálnék egyet. Szeretnék látni valamit Caemlynből, mielőtt besötétedik.

Merana áldását adta rá, és mikor a fiatal nő kisietett, pillantást váltott Seoniddal és Masurival, azon gondolkodva, vajon mennyi idejébe kerül majd Minnek, hogy visszaérjen a palotába.

Hirtelen Cinchonine asszony bukkant fel, aki olyan testes volt, mint bármelyik fogadós, akit Merana valaha látott, meghajolva és szárazra törölve kezét.

– Van valami, amit tehetek önökért, aes sedai-ok? Tölthetek valamit? – Gyakran adott szállást Meranának, és jól csinálta, azelőtt és azután is, hogy aes sedai lett volna belőle.

– Áfonyateát – válaszolta Merana mosolyogva. – És a fenti magán étkezőbe kérnénk. – A mosoly eltűnt, mikor a fogadós elsietett, hogy hívja a szolgálólányok egyikét. Merana élesen intett Verin és Alanna felé, hogy jelezze, csatlakozzanak hozzájuk az emeleten, és mind az öten csendesen felmentek a lépcsőn.

A terem ablakai jó kilátást nyújtottak az utcára annak, aki ilyesmire volt kíváncsi. Meranára ez nem volt jellemző. Becsukta a nyitott ablakokat, kizárva ezzel a zajok egy részét, majd hátat fordított nekik. Seonid és Masuri helyet foglaltak. Alanna és Verin állva maradtak, a másik két nő között. Verin sötét gyapjúruhája olyan érzést keltett, mintha gyűrött lenne, holott nem volt az, és egy tintapötty volt az orrán, de szeme madárszerű volt, éles és figyelmes. Alanna szeme is fénylett, de valószínűleg a méregtől, kezei néha megremegtek, megragadva a sárga ingvállain díszített kék selyemruha szoknyáját; úgy nézett ki, mintha abban aludt volna. Volt néhány mentség a számára persze. Néhány, de nem elegendő.

– Tudok a lázadásodról, Alanna – mondta Merana határozottan –, még ha a tetteid ezzel ellenkező hatást is mutatnak. Nem hozta fel, hogy magadhoz kötötted – az akarata ellenére –, de éles volt, nagyon éles, és...

– Tett további megszorításokat? – vágott közbe Verin, kissé megdöntve fejét. – Számomra minden rendben lévőnek tűnik. Nem tűnt el, mikor hallott rólatok. Hármat fogadott közületek; legalább valamennyi előzékenységet mutatott, különben most felrobbannátok. Kicsit tart tőlünk, ami nagyon jó, különben nem állított volna határokat, de ha nem állított fel újabbakat, még mindig ugyanannyi szabadsággal rendelkezünk, mint eddig, ami azt mutatja, hogy nem rémült. A legfontosabb az, hogy ne ijesszük meg ennél jobban.

A problémát az jelentette, hogy Verin és Alanna nem képezte részét Merana delegációjának; nem rendelkezhetett felettük. Hallották a híreket Logainről és a Pirosakról, és egyetértettek abban, hogy Elaida nem maradhat az Amyrlin Trónon, de ez semmit sem jelentett. Alanna természetesen nem jelentett valódi problémát, csak annak lehetőségét hordozta magában. Ő és Merana annyira közel álltak egymáshoz erőben, hogy csak egy valódi párbajban lehetne kideríteni, ki erősebb valójában, ahogy a novíciák teszik, míg el nem kapják őket. Alanna hat évig volt novícia, míg Merana csak ötig, és ami még fontosabb, Merana már tíz éve aes sedai volt, mikor a bába anyja mellére helyezte Alannát. Ezzel el is volt intézve. Meranának van elsőbbsége. Senki sem gondol utána ezeknek a dolgoknak, míg valami rá nem kényszeríti, de mindketten tudták, hogy így van, és automatikusan elfogadták. Nem mintha Alanna utasításokat fogadna el, de az ösztönös visszafogottság biztosan megkötné a kezét alkalomadtán. Ez, és a tudat, hogy mit tett.

Verin jelentette a problémát. Ő volt az, aki miatt Merana erősségre és elsőbbségre gondolt. Merana újra megpróbálta érzékelni a nő erejét a Hatalomban, bár természetesen tudta, mit fog találni. Nem lehetett megmondani, melyikük volt erősebb. Mindketten öt évig voltak novíciák, hatig beavatottak; ez olyan dolog volt, amit minden aes sedai tudott az összes többiről, ha mást nem is. A különbséget az jelentette, hogy Verin idősebb volt, talán annyival idősebb, mint amennyire ő Alannánál. Az ősz tincsek Verin hajában ezt sugallták. Ha Verin a küldöttség tagja lenne, semmilyen bonyodalom nem lenne, de nem volt, és Merana azon kapta magát, hogy figyelmesen hallgatja, és alkalmazkodik hozzá gondolkodás nélkül. Ma reggel kétszer kellett emlékeztetnie magát, hogy nem Verin a vezető. Az egyetlen dolog, amely elviselhetővé tette a helyzetet, az volt, hogy Verinnek úgy kellett éreznie, hogy van valamilyen része Alanna bűnében. Enélkül biztosan ugyanolyan gyorsan helyet foglalt volna, mint mindenki más, nem állna Alanna mellett. Bárcsak lenne valamilyen mód arra, hogy rávegye, maradjon éjjel-nappal Culain Kópéjában, és azok felett a Folyóközből származó lányok felett őrködjön.

Ő is leült, így ő, Seonid és Masuri körbevették a párost. Merana gondosan megigazította szoknyáját és vállkendőjét. Volt valamilyen erkölcsi hatalom abban, hogy ő helyet foglalt, míg ők állva maradtak. Számára az, amit Alanna tett, egyfajta erőszaktétel volt.

– Valójában tett újabb korlátozást. Nagyon szép, hogy ti ketten kiderítettétek, hol van az iskolája, de most a lehető leghatározottabban javaslom, hogy verjetek ki a fejetekből minden erre vonatkozó gondolatot. Felszólított minket... hogy maradjunk távol... azoktól a férfiaktól. – Még mindig maga előtt látta a férfit, ahogy előrehajol azon a szörnyű trónon, miközben az Oroszlános Trón közszemlére van állítva a háta mögött, kezében azzal a vésett lándzsadarabbal; ez kétségtelenül valamilyen aiel szokás.

„– Hallgass rám, Merana sedai – mondta egész kellemesen és teljesen határozottan. – Nem akarok összeütközést aes sedai-ok és asha'manok között. Megmondtam a katonáknak, hogy maradjanak távol tőletek, de nem akarom, hogy az aes sedai-ok prédát lássanak bennük. Ha vadásztok a Fekete Toronyra, talán ti magatok lesztek az üldözöttek. És ezt mindketten el akarjuk kerülni.”

Merana elég hosszú ideje volt már aes sedai ahhoz, hogy ne remegjen meg minden alkalommal, ha hideg futott végig a hátán, de ez alkalommal nagyon közel volt hozzá. Asha'man. A Fekete Torony. Mazrim Taim! Hogy juthattak el ide? De Alanna biztos volt benne, hogy több mint száz férfi van ott, bár persze nem mondott részleteket arról, honnan tudja; egyetlen nővér se árulta volna el önként a kémeit. Nem számított. „Ha két nyúlra vadászol egyszerre, mindkettő megszökik előled” – szólt az ősi mondás, és Rand al'Thor a legfontosabb dolog a világon. A többinek várnia kell.

– Itt...? Itt van még mindig, vagy már elment? – Verin és Alanna láthatóan nagyon nyugodtan fogadták, hogy al'Thor képes Utazni; Meranát még mindig a hányinger kerülgette a gondolattól. Mi mást tanulhatott még meg, amit az aes sedai-ok elfeledtek? – Alanna? Alanna!

A karcsú Zöld nővér összerázkódott visszatérve onnan, ahol az elméje eddig járt. Meglehetősen gyakran kószált így el.

– A városban van. A palotában, azt hiszem. – Kicsit még mindig álmodozónak tűnt. – Olyan volt... Van egy seb az oldalán. Egy régi seb, de még mindig csak félig gyógyult be. Minden alkalommal, mikor arra koncentrálok, sírni szeretnék. Hogy tud ezzel élni?

Seonid éles pillantást vetett felé: minden nő, akinek őrzői vannak, érezte a férfi sérüléseit. De ő tudta, min megy Alanna keresztül, hiszen elvesztette Oweint, és mikor megszólalt, hangja majdnem szelíd volt és csak egy kicsit élénk.

– Miért, mikor Teryl és Furen olyan sebeket kapott, amelyektől majdnem elájultam, még úgy is, hogy olyan gyengén éreztem őket, ahogy mi szoktuk, ők soha nem lassítottak le emiatt. Soha.

– Azt hiszem – szólalt meg Masuri csendesen –, eltértünk a témától. – Mindig csendesen beszélt, de sok Barnával ellentétben mindig a lényegre összpontosított.

Merana bólintott.

– Valóban. Megfontoltam, hogy átveszem Moiraine helyét mellette...

A kopogtatás az ajtón jelezte előre a fehér kötényes nőt, aki a teát hozta. Ezüst teáskanna és porcelán csészék; a Rózsák Koronája nemesekhez volt szokva. Mire a tálca az asztalra került, és a szolgálónő távozott, Alanna már nem tűnt álmodozónak. Sötét szeme azzal az élénkséggel cikázott, amelyet Merana mindig is látott benne. A Zöldek különösen féltékenyek voltak az őrzőikre, és al'Thor most már hozzá tartozott, bárhogyan is kötötte magához. Az elsőbbsége mit sem ér, ha erről van szó. Olyan mereven állt, mint egy penge, csak Merana következő szavaira várva, hogy lássa, hova vágjon. Ennek ellenére Merana mindenekelőtt áfonyateát töltött magának és hátradőlt székében. Még Verinnek és Alannának is szólt, hogy foglaljanak helyet. Az ostoba nő megérdemel egy kis izgalmat, még Owein ellenére is. Talán nem is volt olyan nagy erőszaktétel.

– Megfontoltam – folytatta onnan, ahol abbahagyta –, és lemondtam róla. Talán megtehettem volna, ha nem teszed azt, amit tettél, Alanna, de most annyira gyanakvó az aes sedai-okkal szemben, hogy az arcomba nevetett volna, ha ezt javaslom.

– Olyan arrogáns, mint valamilyen király – tette hozzá Seonid kurtán.

– Annyira, amennyire Elayne és Nynaeve mondta, vagy talán még inkább – tette hozzá Masuri, fejét csóválva. – Azt állítja, hogy tudja, mikor fókuszál egy nő. Csaknem megérintettem a saidart, hogy megmutassam neki, hogy téved, de természetesen bármit tettem volna, hogy ezt megmutassam neki, túlságosan megrémítette volna.

– Azok az aielek! – a Cairhienből származó Seonid hangja feszült volt. – Férfiak és nők. Azt hiszem, lándzsahegyre szegeztek volna minket, ha csak túl gyorsan pislogunk. Egyikük, egy aranyhajú nő, aki legalább szoknyát viselt, meg sem próbálta elrejteni utálatát.

Időnként Merana azt gondolta, Seonid nem fogta fel igazán, hogy maga al'Thor jelent veszélyt.

Alanna öntudatlanul elkezdte harapdálni alsó ajkát, mint egy kislány. Jó, hogy mellette van Verin, hogy vigyázzon rá; nem volt abban az állapotban, hogy magára maradhasson. Verin csak kortyolgatta teáját, és figyelt; szeme azonban bárkit zavarba tudott volna hozni.

Merana rájött, hogy kiengesztelődött. Nagyon is jól emlékezett arra, milyen idegállapotban volt Baran után.

– Szerencsére úgy tűnik, hogy gyanakvásának megvan a jó oldala is. Cairhienben küldöttek jártak nála Elaidától. Teljesen nyitott volt ez ügyben. A gyanakvása, azt hiszem, távol fogja tartani őt tőlük.

Seonid a csészealjon pihentette csészéjét.

– Azt hiszi, kijátszhat minket egymás ellen.

– És meg is teheti – mondta Masuri szárazon –, kivéve, hogy mi többet tudunk róla, mint Elaida. Szerintem úgy küldte a követeit, hogy egy pásztorral találkoznak majd, egy selyembe öltözött pásztorral. Bármi is ő, most már semmiképpen sem pásztor. Úgy tűnik, Moiraine nagyon jól kioktatta.

– Mi fel vagyunk készülve – mondta Merana. – Nem hiszem, hogy ez rájuk is igaz lenne.

Alanna meglepetten bámult rájuk, pislogott.

– Akkor nem rontottam el mindent? – Mindhárman bólintottak, és a nő lesimította szoknyáját, úgy ráncolva szemöldökét, mintha most vette volna észre a gyűrődéseket. – Még sikerülhet elérnem, hogy elfogadjon engem. – A gyűrődések eltűntek, arca és hangja nyugodtabbá vált, és minden szóval határozottabbá. – Ami az amnesztiáját illeti, talán függőben kell tartanunk a terveinket egy ideig, de ez nem jelenti azt, hogy le kell mondanunk róluk. Ezt a fajta veszélyt nem lehet figyelmen kívül hagyni.

Egy pillanatig Merana bánta megengesztelődését. Ez a nő ilyesmit tett egy férfival, és csak azon aggódik, hogy ez hogyan csökkentheti a sikere esélyét. De vonakodva el kellett ismernie, hogy ha ez engedelmessé tette volna al'Thort, akkor egy szót sem szólna.

– Az első dolgunk, hogy a megfelelő irányba tereljük al'Thort, hogy úgy mondjam. A tervek pedig függőben maradnak, amíg csak szükséges, Alanna. – Alanna szája elkeskenyedett, de egy pillanattal később beleegyezően bólintott. Vagy legalábbis hozzájárulóan.

– És hogyan akarod a megfelelő irányba terelni? – kérdezte Verin. – Óvatosan kell bánni vele. Egy farkas megkötésénél cérnának bizonyulhat a lánc is.

Merana habozott. Nem állt szándékában bármit is megosztani ezzel a párossal, akiknek csak a leghalványabb kapcsolatuk volt Salidar Csarnokával. Rettegett attól, hogy mi történne, ha Verin magához akarná ragadni az irányítást, rettegett attól, hogy sikerülne neki. Ő tudta, hogyan viselkedjen; azért választották, mert egész életében érzékeny vitákban közvetített, megegyezéseket kötve, mikor a gyűlölet leküzdhetetlennek tűnt. Az egyezményeket talán felbontották, és a megállapodásokat felrúgta az emberi természet, de ötvenhat év alatt csak az Ötödik Falmei Egyezmény esetében volt valóban sikertelen. Mindezt tudta, de ezek alatt az évek alatt beleivódott valami mély ösztön.

– Felkeresünk néhány nemest, akik mostanra, ha szerencsénk van, mind Caemlynben vannak.

– Én Elayne miatt aggódom – mondta Dyelin határozottan. Annál is határozottabban, mivel egyedül volt fogadószobájában egy aes sedai-jal; az aes sedai-ok kemény nyomást tudnak gyakorolni, ha gyengeséget mutatsz, mikor négyszemközt vagytok. Különösen, ha senki más nem tud arról, hogy egyedül vagytok vele.

Kairen sedai mosolygott, bár sem a mosolya, sem a hideg kék szeme nem árult el semmit.

– Nagyon is lehetséges, hogy a leányörököst hamarosan megtalálják, hogy az Oroszlános Trónra üljön. Ami áthághatatlan akadálynak tűnik másoknak, ritkán az az aes sedai-ok számára.

– Az Újjászületett Sárkány azt mondta...

– A férfiak sok mindent mondanak, Dyelin úrnő, de tudod, hogy nem hazudhatok neked.

Luan megütögette a teari csődör nyakát, két irányba figyelve arra az esetre, ha valamelyik lovász bejönne az istállóba, és alig tudott ellépni egy gonosz harapás elől. Rafela őrzője figyelmeztetné őket, de Luan nem volt biztos benne, hogy ilyen későn bárkiben is megbízhat. Különösen nem egy ilyen fajta látogatás esetében.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értem – mondta kurtán.

– Az összetartás jobb, mint a széthúzás – felelt Rafela –, a béke jobb, mint a háború, a türelem jobb, mint a halál. – Luan felkapta fejét a közhelyek különös befejezésére, és a kerek arcú aes sedai elmosolyodott. – Nem lenne jobb Andornak, ha Rand al'Thor békében és egyesülve hagyja itt az országot, Luan nagyúr?

Összehúzva fürdőköntösét, Ellorien az aes sedai-ra bámult, akinek sikerült betolakodnia fürdőjébe bejelentés nélkül, és talán anélkül, hogy bárki meglátta volna. A rézszín bőrű nő viszonozta tekintetét a vízzel teli márvány kád másik oldalán lévő zsámolyon ülve, mintha mindez természetes és szokványos lenne.

– Kié? – kérdezte Ellorien végül. – Kié lenne akkor az Oroszlános Trón, Demira sedai?

– A Kerék úgy forog, ahogy a Kerék akar – szólt a válasz, és Ellorien tudta, hogy nem is fog másikat kapni.

Negyvennegyedik fejezet

A bizalom színe

Mikor Vanin eltűnt, hogy elmondja a Bandának, hogy maradjanak nyugton, Mat rájött, hogy egyetlen fogadó sem maradt Salidarban, melyet nem foglaltak el aes sedai-ok, és az öt istálló mindegyike pukkadásig tele volt. De mikor egy kevés ezüstöt juttatott egy keskeny állú lovásznak, a fickó kerített zabos zsákokat, szénabálákat, és a kőfallal körülvett udvarban egy akkora helyet, ami tökéletesen megfelelt hat lónak. Matnek és a maradék négy férfinek a Bandából talált helyet a padláson, ahol aludhattak. Itt kicsit hűvösebb volt, mint bárhol máshol.

– Ne kérjetek semmit! – mondta Mat az embereinek, mikor szétosztotta köztük maradék érméit. – Fizessetek mindenért, és ne fogadjatok el ajándékokat. A Banda nem lesz lekötelezettje senkinek.

Megjátszott magabiztossága működött náluk, és még csak nem is haboztak, mikor megparancsolta, hogy függesszék ki a zászlókat a padlásajtó elé, hogy az istálló fölé lógjanak – a karmazsin és fehér, a fekete és fehér kör és maga a Sárkány –, hogy mindenki láthassa. Másrészről a lovász szeme elkerekedett, és csaknem ugrált, miközben tudni akarta, mit művel Mat.

Ő csak vigyorgott, és egy aranyat dobott a keskeny állú fickónak.

– Csak mindenkivel tudatom, hogy ki érkezhet, ha hívják. – Rá akarta ébreszteni Egwene-t, hogy nem lökheti félre, és néha az emberek szemének felnyitása azt jelentette, hogy őrült módra kell viselkednie.

A gond csak az volt, hogy a zászlónak semmilyen hatása nem volt. Ó, mindenki, aki elment mellette, eltátotta száját és mutogatott, és egy csapat aes sedai érkezett, hogy körülnézzen, hideg szeműen és kifejezéstelenül, de ő azt várta, hogy felháborodva követelik majd, hogy vegye le őket, de ez soha nem történt meg. Mikor visszatért a Kis Toronyba, egy aes sedai, akinek valahogy sikerült ráncosnak tűnnie sima, kortalan arca ellenére, megigazította barna rojtos vállkendőjét, és azt mondta neki, hogy az Amyrlin Trón elfoglalt; talán egy vagy két nap múlva majd találkozhat vele. Talán. Úgy látszott, Elayne eltűnt, mint ahogy Aviendha is, de eddig senki sem kiáltott gyilkost, így gyanította, hogy az aiel valahol fehér ruhában várja sorsát. Neki nagyon is megfelelt ez így, ha nyugton marad; nem akart ő lenni az, aki elmondja Randnek, hogy az egyik megölte a másikat. Egyszer megpillantotta Nynaeve-et, de a nő befordult egy sarkon, és eltűnt, mire odaért.

A délután nagy részét azzal töltötte, hogy Thomot és Juilint kereste; valamelyikük biztosan többet tudna mondani neki arról, hogy mi folyik itt, és emellett bocsánatot kell kérnie Thomtól, amiért megjegyzést tett arra a levélre. Szerencsétlenségére látszólag senki sem tudta, hol lehetnek. Jóval alkonyat előtt levonta a következtetést, hogy kitérnek az útjából. Egwene valóban hagyni akarta, hogy magában forrongjon, de szándékában állt tudatni a nővel, hogy még csak nem is idegeskedik. Hogy ne unatkozzon, táncolni ment.

Úgy tűnt, az új amyrlin ünneplése egy hónapig fog tartani, és bár Salidarban napközben mindenki keményen dolgozott, mikor leszállt a sötétség, örömtüzeket gyújtottak minden utcakereszteződésben, és hegedűk meg furulyák kerültek elő, még egy vagy két cimbalom is. Zene és nevetés töltötte meg a levegőt, és az ünneplés egészen lefekvési időig tartott. Látott még mindig durva ruhájukat viselő kocsisokkal és lovászokkal táncoló aes sedai-okat, és kötényüket félretevő szolgálólányokat és szakácsnőket forgató őrzőket. Egwene-t azonban nem; az átkozott Amyrlin Trón nem fog az utcán ugrándozni. Mint ahogy Elayne és Nynaeve vagy Thom és Juilin sem. Thom nem mulasztott volna el egyetlen táncot sem, még törött lábbal sem, hacsak szándékosan távol nem tartják.

Mat elhatározta, hogy jól fogja érezni magát, és mindenkinek megmutatja, hogy semmi gondja a világon. Nem egészen úgy működött a dolog, ahogyan szerette volna.

Egy ideig a leggyönyörűbb nővel táncolt, akit életében valaha látott, aki karcsú volt, de a megfelelő helyeken mégis gömbölyded, és aki mindent tudni akart Mat Cauthonról. Nagyon hízelgő volt, különösen, mikor megkérte, hogy menjenek kicsit távolabb. De egy idő múlva rájött, hogy Halima olyan módon tud hozzádörgölődzni, és olyan módon tud előrehajolni, mintha figyelne valamit, hogy nem tehetett mást, mint hogy a dekoltázsát nézze. Akár még élvezhette is volna a dolgot, ha a nő nem nézett volna minden alkalommal éles tekintettel és jókedvű mosollyal rá. Nem volt túl jó táncosnő – folyton megpróbált vezetni, példának okáért –, és végül a férfi bocsánatot kért és eltávolodott tőle.

Nem lehetett volna semmi, de alig távolodott tíz lépésre, mikor a rókafej halálosan hideggé vált mellkasán. Körbepördült, dühösen keresve az okát. Amit látott, az Halima volt, amint őt figyeli a tűzfényben. Épp csak egy szempillantással azelőtt, hogy megragadta volna egy magas őrző karját, és visszaröppent táncolni, de a férfi biztos volt benne, hogy döbbenetet látott azon a gyönyörű arcon.

A hegedűk olyan dallamot játszottak, amit felismert. Legalábbis ősi emlékeinek egyike felismerte, és nem sok minden változott benne ahhoz képest, hogy jó ezer évet élt túl. A szavaknak mindenképpen meg kellett változniuk, hiszen az ősi szavak, amelyek fejében visszhangzottak, soha nem találhattak volna itt tetszésre.

Add nekem bizalmad, szólt az aes sedai.
Vállamra az ég nehezedik reá.
Bízz bennem, tudom jól, mit tehetsz,
És a többi teher enyém lehet.
De bizalom a színe, mikor sötét mag növekszik.
Bizalom a színe a vérnek, mi szívedből elfolyik.
Bizalom a színe a lélek utolsó szavának.
Bizalom a színe minden halálnak.

– Aes sedai? – kérdezett vissza egy fiatal, kövérkés nő. Csinos volt, és más körülmények között valószínűleg megpróbálkozott volna vele, hogy csókolózzon és ölelkezzen egyet. – Halima csak Delana sedai titkára. Folyton ugratja a férfiakat, ő már csak ilyen. Mint egy gyerek az új játékával: kínozza csak, hogy lássa, meddig mehet el. Már tízszer bajba került volna, ha Delana nem védené meg folyton.

Add nekem bizalmad, szólt a királynő trónján,
Hisz mind a terhet egyedül hordám.
Bízz benne, hogy vezetlek, döntök és uralkodom.
És köszönetet ezért senkitől nem kapok.
E bizalom a hangja a vonyító farkasnak.
Bizalom a hangja sötétben árulásnak.
Bizalom a hangja a lélek utolsó szavának.
Bizalom a hangja minden halálnak.

Talán tévedett. Talán csak amiatt döbbent meg, hogy csak úgy otthagyta. Nem sok férfi hagyna ott egy nőt, aki így néz ki, függetlenül attól, hogyan ugratja vagy hogyan táncol. Ennek kell lennie. De ez a ki és miért kérdéseket vetette fel. Körbenézett, végig a táncolókon és az embereken, akik az árnyékból figyeltek és sorukra vártak. A Kürt aranyhajú vadásza, akit ismerősnek talált, pörögve haladt el mellette egy részeges arcú fickó karjában, fonata csaknem egyenesen lobogott mögötte. Mat az arca alapján ki tudta válogatni a legtöbb aes sedai-t, de semmi esélye nem volt arra, hogy megmondja, ki próbálta meg... bármivel is próbálkozott.

Végigsétált az utcán a következő máglyáig, éppannyira azért, hogy megszabaduljon a zenétől, mint bármilyen más ok miatt. De mielőtt elérhetett volna oda, még végigment fejében a „király a magaslaton”, „a nagyúr és az úrnő”, és az „élet szeretete”. Abban az ősi emlékben emlékezett arra, ahogy írja ezt a dalt, mert szereti az életet. Bizalom az érintése minden halálnak. A következő sarkon egy hegedűs és egy furulyás asszony olyasmit játszottak, ami hasonlított a „Szórd a tollakat” című falusi dalra.

Mennyire bízhat meg Egwene-ben? Most már ő is aes sedai; annak kell lennie, ha egyszer ő az amyrlin, még ha egy nyomorúságos amyrlin is egy nyomorúságos faluban. De bármi is volt, ő Egwene marad; nem tudta elhinni, hogy így leselkedne rá a sötétben. Nynaeve persze megtenné, bár nem bántaná igazán. Ágyéka még mindig sajgott, érezte a rúgás helyét. És csak a Fény tudja, miféle nő lehet Elayne. Még mindig megpróbálják elűzni, döntötte el. Talán több hasonló esetre is számíthat. A legjobb, ha nem vesz tudomást róluk; csaknem remélte, hogy újra megpróbálják. Nem tudják megérinteni a Hatalommal, és minél többször próbálkoznak és nem érnek el sikert, annál inkább világos lesz számukra, hogy nem küldhetik el.

Myrelle lépett mellé; a táncosokat figyelte. Halványan emlékezett rá. Nem hitte volna, hogy a nő bármi veszélyeset tudhat róla. Nem tudott róla. Nem volt olyan gyönyörű, mint Halima, de még mindig több volt, mint egyszerűen csak csinos. Reszkető árnyékok táncoltak arcán, így csaknem megfeledkezhetett arról, hogy a nő aes sedai.

– Meleg éjszaka – szólalt meg a nő, és ugyanilyen gondtalan modorban folytatta, míg Mat élvezte, hogy nézheti, így csak egy idő után ébredt rá, mire megy ki a dolog.

– Nem hiszem – mondta udvariasan, mikor a nő ajánlatot tett neki. Erről feledkezett meg csaknem; az aes sedai-ok aes sedai-ok maradnak.

A nő csak mosolygott.

– Sok előnyöd származna belőle, és nem ragasztanálak magamhoz. Sok előnnyel járna. Veszedelmes életet választottál, vagy talán az választott téged. Őrzőként jobb esélyed lenne a túlélésre.

– Tényleg nem hiszem. Nem, de köszönöm az ajánlatot.

– Gondolkozz el rajta, Mat. Hacsak... Az amyrlin magához kötött téged?

– Nem. – Egwene nem tenne ilyesmit. Valóban? Nem teheti meg, amíg viseli a medált, de megtenné, ha nem rendelkezne vele? – Megbocsátanál nekem? – Felületesen meghajolt a nő felé, és gyorsan odasietett, ahol egy csinos, fiatal, kék szemű nő dobolt lábával a zene ritmusára. Édes szája volt, épp csókokra termett, és ő átkozottul jól akarta érezni magát. – Láttam a szemedet, és nem tehettem mást, mint idejönni hozzád. Szeretnél táncolni?

Túl későn látta meg a nagykígyós gyűrűt a jobb kezén, és mikor az édes száj kinyílt, egy olyan hang, melyet ismert, azt mondta szárazon:

– Egyszer megkérdeztem tőled, hogy ott leszel-e, mikor a ház leég, de úgy tűnik, egyszerűen szenvedélyed a tűzbe ugrálás. Most menj innen, és keress valakit, aki táncolni szeretne veled.

Siuan Sanche! De hiszen elcsendesítették és megölték! Valamilyen fiatal nő arcával bámult rá, amelyet valahonnan lopott, újra az volt, aki, és az aes sedai gyűrűt viselte! Siuan Sanche-t kérte fel táncolni!

Miközben bámult, egy nyúlánk, fiatal domani nő viharzott oda hozzájuk, akinek halványzöld ruhája olyan vékony volt, hogy a tűz fényében át lehetett látni rajta. Jeges tekintetet vetett Siuanra, melyet az érdeklődéssel viszonzott, majd a domani nő majdhogynem magával vonszolta a férfit a táncolók közé. Olyan magas volt, mint bármelyik aiel nő, sötét szeme egy kicsit még feljebb is volt, mint az övé.

– Leane vagyok, ha már itt tartunk – szólalt meg olyan hangon, mely édesen cirógatott –, abban az esetben, ha nem ismertél volna fel. – Mély nevetése is cirógatta a férfi érzékeit.

Felugrott, és csaknem dadogott az első fordulónál. Ő is viselte a gyűrűt. A férfi gépiesen mozgott. Magas volt, vagy sem, a nő pehelyként simult karjába, mint egy suhanó hattyú, de ez nem volt elég ahhoz, hogy kitörölje a kérdést, amely az illuminátorok tűzijátékaihoz hasonlóan ki akart robbanni fejéből. Hogyan? A Fény szerelmére, hogyan? Mindezek tetejébe, mikor a táncnak vége volt, a nő azt mondta:

– Nagyon jó táncos vagy – azzal a simogató hangjával, majd olyan alaposan megcsókolta, ahogy még soha nem tette nő. Megdöbbent, és meg sem próbált ellenkezni. Felsóhajtva a nő megpaskolta a férfi arcát. – Nagyon jó táncos. Gondolj erre, ha legközelebb táncolsz, és akkor majd jobban fog menni. – És nevetve elment valamilyen fickóval, akit a nézők közül ragadott ki.

Mat eldöntötte, hogy már annyi minden történt vele ma este, amit egy férfi éppen el tud még viselni. Visszament az istállóhoz, és aludni tért, nyergét használva vánkosnak. Álmai kellemesek lettek volna, attól eltekintve, hogy Myrelle, Siuan, Leane és Halima is szerepeltek benne. Ha az álmokra került a sor, egy férfi általában minden józan eszét elveszíti.

A következő napnak jobban kell alakulnia, gondolta, különösen, mivel a hajnal már a padláson találta Vanint, aki a nyergén aludt. Talmanes megértette, és marad, ahol van; őrzők figyelik a Banda előkészületeit, és kétségkívül engedték, hogy meglássák őket, de egyikük sem jött közel a Bandához. Kevésbé kellemes meglepetést jelentett, hogy Olver szürkéjét is az istálló mögötti udvarban találta, és maga Olver a sarokban kuporgott takaróján.

– Szükséged van valakire, aki figyel a hátadra – mondta Matnek sötéten. – Nem bízhatsz a nőben. – Nem volt szükség arra, hogy megnevezze Aviendhát.

Olver nem akart játszani a gyerekekkel a faluban, így Matnek el kellett viselnie a meglepett pillantásokat és mosolyokat, amelyeket a nyomában járó fiú váltott ki, aki megpróbálta tőle telhető legjobban utánozni az őrzők suhanó járásmódját, és egyszerre kilencfelé figyelt, Aviendhát keresve. Akit még mindig sehol sem lehetett látni, mint ahogy Elayne-t és Nynaeve-et sem. Az „amyrlin” még mindig elfoglalt volt. Thom és Juilin szintén „elfoglalt” volt. Vaninnak sikerült hallania néhány dolgot, de semmit, ami Matet boldoggá tette volna. Ha Nynaeve valóban meggyógyította Siuant és Leane-t, akkor rosszabb lehet, mint valaha; mindig nagy véleménye volt magáról, de miután véghezvitte a lehetetlent, az önbizalma az egekig nőhetett. De még ez volt a legenyhébb. Logain és a Piros ajah nyöszörgésre késztette Matet. Ez olyan dolognak hangzott, amilyet az aes sedai-ok nem tudnak megbocsátani. Még ha Gareth Bryne is vezeti a hadsereget, az nem több, mint gazdák és utcasöpredék sereglete, akiket néhány őrző támogat. Ehhez még hozzájött, hogy Vanin felhalmozott élelmiszereket és összerakott hordókat látott, és ez zűrnek hangzott. A legrosszabb fajta zűrnek, amit csak el tudott képzelni, azt leszámítva, ha egy Kitaszítottat talál maga mellett az asztalnál, és egy tucatnyi trallok masírozik be az ajtón. Egyik sem tenné őket kevésbé ostobává – veszélyes ostobát csinált belőlük. Thom és az ő „segíts, hogy meg tudjam védeni”! Ha a mutatványos valaha is előbújik a rejtekhelyéről, talán egy „hogyant” is elő tud teremteni valamelyik meséjéből.

Este Myrelle újra beszélt vele arról, hogy legyen az őrzője, és szeme kicsit kitágult, mikor megmondta neki, hogy az övé az ötödik ajánlat, amelyet napfelkelte óta elutasított. Nem volt biztos benne, hogy a nő hitt neki; olyan felfortyanva viharzott el, amihez hasonlót még soha nem látott egyetlen aes sedai-tól sem. Viszont amit mondott, igaz volt. A legelső, mikor még reggelijét próbálta elfogyasztani, attól a bizonyos Delanától érkezett, akinek Halima dolgozott: egy szikár, fakó hajú, vizes kék szemű nőtől, aki úgy bámulta, mintha el akarná nyelni. Ezen az éjszakán távol maradt a táncolóktól, és fülében a zenével és nevetéssel tért nyugovóra; ez alkalommal savanyúnak hallotta.

A Salidarban töltött második teljes napjának délutánján egy csinos, szeplős, fehér ruhás lány, aki nagyon keményen dolgozott azon, hogy jeges méltóságot varázsoljon arcára, ami majdnem sikerült is neki, lépett hozzá a hívással, amely pontosan így hangzott:

– Azonnal megjelensz az Amyrlin Trón színe előtt. – Itt megállt, és nem szólt többet. Mat jelzett neki, hogy vezesse; ez tűnt illendőnek, és a lány láthatóan szívesen vette.

Mindannyian a Kis Toronynak abban a szobájában voltak: Egwene és Nynaeve, Elayne és Aviendha, bár kétszer kellett ránéznie ahhoz, hogy felismerje az aiel nőt, a finom, kék, csipkével díszített galléros gyapjúruhában. Legalább sem Elayne, sem Aviendha nem próbálta a másikat megfojtani, bár mindkettőjük arca merev volt. Amiben nem különböztek Nynaeve-től és Egwene-től. A legkisebb érzelem nyoma sem látszott egyikükön sem, és mindegyikük szeme rá szegeződött. Sikerült csendben maradnia, miközben Egwene az asztal mögött ülve, vállán a csíkos stólával, felsorolta lehetőségeit, ahogyan ő látta.

– Ha úgy gondolod, hogy egyik sem megfelelő – fejezte be –, emlékezz, hogy a lovadra kötöztethetlek és így küldhetnek vissza a te Bandádhoz. Salidarban nincs hely lazsálóknak és munkakerülőknek. Ezt nem fogom megengedni. Így neked, Mat, vagy Ebou Dar marad Nynaeve és Elayne társaságában, vagy távozhatsz és kereshetsz mást, akit meghatnak a zászlóid.

Ez valójában nem hagyott neki választási lehetőséget. Mikor ezt kimondta, senkinek nem változott az arckifejezése. Talán csak annyira, hogy Nynaeve még merevebb lett. Egwene csak annyit mondott:

– Örülök, hogy túl vagyunk ezen, Mat. Most pedig rengeteg dolgom van. Igyekszem majd találkozni veled, mielőtt távozol. – Elküldte, akár egy lovászfiút; az amyrlin elfoglalt. Jó hogy nem hajított oda neki egy rezet.

Emiatt aztán Mat a harmadik Salidarban töltött reggelen a falun kívül találta magát, a település és erdő közötti irtáson.

– Pontosan itt fognak maradni, míg vissza nem érek – mondta Talmanesnek, válla felett visszanézve a házakra. Hamarosan jönni fognak, és nem akarta, hogy ebből valami Egwene fülébe jusson. Megpróbálna keresztbe tenni neki, ha megtudná. – Legalábbis remélem. Ha megmozdulnak, kövessétek őket, de soha ne menjetek olyan közel, hogy rájuk ijesszetek. És ha egy Egwene nevű fiatal nő bukkan fel, nem teszel fel kérdéseket, csak elkapod, és Caemlynbe lovagolsz vele, még ha ezért Gareth Bryne-t is kell lekaszabolnod! – Persze lehet, hogy Caemlynbe akarnak menni; megvolt ennek az esélye. Azonban attól tartott, hogy Tar Valon a céljuk; Tar Valon és a hóhér bárdja. – És vidd magaddal Nerimet!

Talmanes megrázta a fejét.

– Ha Naleseant viszed, meg fogok sértődni, mert nem hagyod, hogy veled küldjem az emberemet, hogy gondoskodjon rólad. – Mat azt kívánta, bár mosolyogna Talmanes néha; könnyebb lenne tudni, mikor beszél komolyan. Most nagyon komolynak hangzott.

Nerim kicsit távolabb állt Pipivel, és saját kicsi, kövér, barna kancájával, ami fölé tornyosult, és két málháslóval, amikre vesszőből font kosarakat halmoztak. Nalesean embere, egy Lopin nevű tömzsi férfi, csak egy málháslovat vezetett a maga lapos orrú heréltje és Nalesean magas, fekete csődöre mellett.

Ez nem volt a teljes csapat. Csak senki nem mondott neki többet annál, mint hogy hol és mikor várakozzon, de egy másik beszélgetés közepén arról, hogy az őrzője legyen, Myrelle tudatta vele, hogy most már beszélhet a Bandával, amíg nem próbálja meg közelebb vinni őket Salidarhoz. Ez az utolsó dolog lett volna, ami eszébe jut. Vanin is itt volt ma reggel, mert valószínűleg ki tudja deríteni a terület fekvését, valamint egy tucatnyi, vállas lovas katona, akiket a Bandából válogattak ki, és szigorú utasításokat kaptak a Maerone-ban maradt Vörös Kezek számára. Annak alapján, amit Nalesean mondott, gyors öklök és néhány furkósbot megold minden nehézséget, amelybe Nynaeve és Elayne kerülhet, még arra is elegendő, hogy akár annak gondolatát is távol tartsa tőlük. Végül ott volt még Olver is, a Szél nevű szürkéjével, amely elnevezést a hosszúlábú jószág valószínűleg meg is érdemelt. Olver nem volt nehéz választás. A Banda elég gondba keveredhet, ha követniük kell ezeket az őrült nőszemélyeket. Talán nem lesz gondjuk Bryne-nel, de elegendő nemes van, akit eléggé felháboríthat az, hogy két sereg vonul át a területén, hogy éjszaka rajtaütéseket vezessen a lovakért és hogy nyilak repüljenek minden második bokorból. Bármelyik város biztonságosabb lehet ennél a fiú számára.

Még mindig nem lehetett az aes sedai-oknak nyomát látni, és a nap lassan a fák tetejére kapaszkodott.

Mat zavartan lekapta a kalapját.

– Nalesean ismeri Ebou Dart, Talmanes. – A teari pislogott az izzadságtól, majd bólintott. Talmanes arca nem változott. – Rendben van, legyen. Nerim jöhet. – Talmanes meghajtotta fejét; talán valóban komolyan gondolta.

Végre valami mozgás látszott a faluban, egy csapat nő vezette lovait. Nem csak Nynaeve és Elayne, bár nem várt senki mást. Aviendha szürke lovaglóruhát viselt, de nagyon kételkedve méregette vékony, sötétbarna kancáját. Az arany hajfonatos kürtvadász sokkal összeszokottabbnak tűnt erős combú, egérszínű heréltjével és láthatóan megpróbálta meggyőzni Aviendhát valamiről a kancájával kapcsolatban. Ők mit akarnak itt? Két aes sedai is érkezett – illetve két másik aes sedai Elayne és Nynaeve mellett, így kellene most már mondani –, karcsú, fehér hajú nők, amihez hasonlót még egyetlen aes sedai-nál sem látott. Egy öreg fickó baktatott mögöttük, egy málhást vezetve saját lova mellett, egy alig néhány ősz hajszállal rendelkező, inas férfi. Matnek beletelt egy pillanatába, míg felismerte benne az őrzőt, akinek válláról azoknak a színváltó köpenyeknek egyike lógott. Ezt jelenti az őrző-lét; az aes sedai-ok dolgoztatnak, míg ki nem hull minden szál hajad, és talán még a csontjaid sem pihenhetnek halálod után.

Thom és Juilin nem sokkal maradtak le, és ők is vezettek málháslovakat. A nők ötven lépésre megálltak a koros őrző mellett, és nem néztek Matre és embereire. A mutatványos Nynaeve-et és a többieket nézte, majd Juilinhez szólt valamit, és Mat felé indultak a lovakkal, majd alig néhány lépés után megálltak, mintha nem lennének biztosak benne, hogy szívesen látják őket. Mat odament hozzájuk.

– Bocsánatot kell kérnem, Mat – szólalt meg Thom, megpödörve bajszát. – Elayne a lehető leghatározottabb modorban utasított, hogy nem beszélhetek veled többet. Csak ma reggel enyhült meg. Néhány hónappal ezelőtt egy gyenge pillanatomban megígértem, hogy követem az utasításait, és ő ezt a lehető legalkalmatlanabb pillanatokban tudja az arcomba vágni. Annak se igazán örült, hogy már egyáltalán beszélgettünk egymással.

– Nynaeve azzal fenyegetőzött, hogy letépi a fülem, ha a közeledbe megyek – mondta Juilin mogorván, bambuszbotjára támaszkodva. Azt a piros taraboni kalapot viselte, amely nem igazán nyújtott védelmet a nap ellen, és még az is mogorvának tűnt.

Mat a nők felé pillantott. Nynaeve őt figyelte nyerge felett átnézve, de mikor meglátta, hogy a férfi őt figyeli, lebukott lova, egy testes barna kanca mögé. Nem gondolta volna, hogy Nynaeve képes lehet arra, hogy megfélemlítse Juilint, de a sötét bőrű szaglász nagyon távol állt attól a férfitól, akit korábban megismert. Az a Juilin bármire kész lett volna; ennek a Juilinnek állandósult ráncok redőzték barna arcát, amitől úgy tűnt, soha nem hagyja abba az aggódást.

– Majd tanítunk nekik némi jómodort ezen a kiránduláson, Juilin. Thom, nekem kell bocsánatot kérnem tőled. Amit a levélről mondtam. A hőség beszélt belőlem, és az aggodalom az ostoba nők miatt. Remélem, jó hír volt benne. – Túl későn jutott eszébe, hogy mit mondott Thom. Otthagyta meghalni azt a nőt, aki a levelet írta.

De Thom csak megrántotta a vállát. Mat nem tudta, hogy mit tartson felőle a mutatványos köpeny nélkül.

– Jó hírek? Eddig még nem sikerült rájönnöm. Gyakran nem tudod, hogy egy nő a barátod, ellenséged vagy a szeretőd, míg túl késő nem lesz. Néha úgy tűnik, mindhárom egyszerre. – Mat nevetést várt, de Thom szemöldökét ráncolta és felsóhajtott. – Úgy tűnik, a nők mindig rejtélyt csinálnak magukból, Mat. Mondhatok neked egy példát. Emlékszel Aludrára?

Matnek el kellett gondolkodnia.

– Az illuminátor, akit megmentettünk attól, hogy elvágják a torkát Aringillben?

– Pontosan az. Juilin és én találkoztunk vele utazásaink közben, és nem ismert meg engem. Nem mintha nem jött volna rá, ki vagyok; olyan dolgokat mondasz egy idegennek, ha vele utazol, hogy megjegyzed emiatt. Aludra nem akart tudni rólam, és még ha nem is tudom, miért, nem láttam okát annak, hogy ellenkezzek vele. Idegenekként találkoztunk, és idegenekként váltunk el. Most barátnak vagy ellenségnek neveznéd?

– Talán szeretőnek – felelt Mat szárazon. Nem bánta volna, ha újra találkozhat Aludrával; kapott tőle néhány rakétát, amelyek nagyon hasznosnak bizonyultak. – Ha meg akarsz valamit tudni a nőkről, Perrint kérdezd, ne engem! Én semmit sem tudok. Azt hiszem, Rand talán igen, de Perrin egész biztosan. – Elayne a két fehér hajú aes sedai-jal beszélt a vadász figyelő tekintete előtt. Az idősebb aes sedai-ok egyike óvatosan Mat irányába nézett. Ugyanolyan arckifejezésük volt, mint Elayne-nek: hideg, akár egy királynőnek az átkozott trónján.

– Nos, ha szerencsém van, nem kell sokáig velük lennem – mormolta magában. – Ha szerencsém van, amit tenni akarnak, nem tart sokáig, és öt-tíz nap alatt vissza is érhetünk ide. – Ha szerencséje van, visszaérhet, mielőtt a Banda elkezdi követni ezeket az őrült nőszemélyeket. Nem is egy, de két sereget követni természetesen olyan egyszerű lenne, mint pitét lopni, de nem akart a feltétlenül szükségesnél több időt tölteni Elayne társaságában.

– Tíz nap? – szólalt meg Thom. – Mat, még ezzel a kapuval is öt vagy hat napba fog kerülni, míg elérünk Ebou Darba. De inkább olyan húsz körülire becsülöm.

Mat nem hallgatta tovább. Az ingerültség minden apró darabja, ami azóta halmozódott benne, mióta először meglátta Elayne-t, most egyszerre tört ki belőle. Megragadta kalapját, és odasétált, ahol Elayne és a többiek álltak. Az, hogy kihagyják mindenből, önmagában is elég rossz volt – hogyan tartsa távol tőlük a bajt, ha semmit sem mondanak el neki? –, de ezt nevetségesnek tartotta. Nynaeve észrevette, hogy közeledik, és valamilyen oknál fogva azonnal a kancája mögé rohant.

– Érdekes lehet egy ta'verennel utazni – mondta a fehér hajú aes sedai-ok egyike. Ilyen közelről a kornak semmilyen nyomát nem tudta felfedezni arcán, mégis valahogy látszottak rajta az eltelt hosszú évek. Biztos a haja miatt. Tükörképként hasonlított a másik nőre; talán valóban nővérek voltak. – Vandene Namelle vagyok.

Mat nem volt a megfelelő hangulatban ahhoz, hogy a ta'veren létről beszélgessen. Soha nem volt abban a hangulatban, de most különösen nem.

– Mi ez az ostobaság, amit arról hallottam, hogy öt-hat napba telik, míg elérünk Ebou Darba?

Az öreg őrző megmerevedett, keményen bámult rá, és Mat átértékelte róla alkotott véleményét; inas, de olyan szívós, mint egy öreg gyökér.

De hangja nem változott.

– Ebou Dar látótávolságában is nyithatsz kaput. Nem vagyunk valami átkozott hadsereg, mely bárkire ráijeszthetne, és ami a levegőből előtűnést illeti, aes sedai vagy. Az emberek elvárják, hogy megjelenj a levegőből, és falakon sétálj keresztül.

– Attól tartok, a rossz emberhez beszélsz – mondta Vandene. A másik fehér hajú nőre nézett, aki megrázta fejét, mikor Vandene megszólalt. – Attól tartok, Adeleas sem megfelelő. Úgy tűnik, mi nem vagyunk elég erősek ezekhez az új dolgokhoz.

Mat habozott, majd lejjebb húzta kalapját, és Elayne-hez fordult. A nő felszegte állát.

– Láthatóan kevesebbet tudsz, mint hiszed, Cauthon mester – mondta hidegen. Nem izzadt, vette észre a férfi, mint ahogy a két... a másik két aes sedai sem. A vadász kihívóan bámult rá. Csak nem bogarat ültetett valaki a fülébe? – Falvak és tanyák vannak Ebou Dar száz mérföldes környezetében – folytatta Elayne, a nyilvánvalót magyarázva az ostobának. – Egy kapu meglehetősen veszélyes. Nem áll szándékomban valamilyen szerencsétlen ember tehenét vagy birkáját megölni, még kevésbé magát a szerencsétlen embert.

Gyűlölte a nőt ezért a hangnemért. Igaza volt, és ezt is utálta. Viszont nem állt szándékában elismerni, hogy ez így van, és miközben kiutat keresett, meglátta Egwene-t, amint feléjük közeledik a faluból kéttucatnyi vagy még több aes sedai társaságában, akiknek legtöbbje viselte a rojtos vállkendőt. Vagy még inkább, ő jött, és a többiek követték. Fejét magasra emelve egyenesen előrenézett, a csíkos stóla vállára simult. A többiek kis csoportokban jöttek mögötte. Sheriam, a Krónikaőr kék stóláját viselve Myrelle-lel és egy nyílt arcú aes sedai-jal beszélgetett, akinek sikerült anyásnak tűnnie. Delanát kivéve, akit már ismert, egyetlen aes sedai hajában sem látszott őszülésnek a leghalványabb jele sem. Milyen öregnek kell lennie egy aes sedai-nak ahhoz, hogy a teljes haja fehérré váljon? De mindannyian maguk között beszélgettek, nem figyelve a nőre, akit amyrlinnek neveztek. Egwene akár egyedül is lehetett volna; magányosnak tűnt. Ismerve őt, nagyon erősen próbálkozhat, hogy valóban az legyen, akinek nevezik, és ők hagyják magányosan sétálni, mindenki szeme láttára.

A Végzet Vermébe velük, amiért így bánnak egy Folyóközből származó nővel – gondolta mogorván.

Előresétált, hogy találkozzon Egwene-nel, lekapta kalapját, és meghajolt előtte, a legszebb meghajlást mutatva be, ami csak telt tőle. Mikor megszólalt, szónoki tehetségét is megcsillogtatta.

– Jó reggelt, Anya, a Fény ragyogjon rád! – szólalt meg, elég hangosan ahhoz, hogy az egész faluban hallani lehessen. Letérdelve megragadta a nő jobb kezét, és megcsókolta nagykígyós gyűrűjét. Egy gyors pillantást és egy fintort vágott Talmanes és a többiek felé, miközben Egwene eltakarta a mögötte állók elől, erre mind letérdeltek és felkiáltottak:

– A Fény áldjon meg, Anya! – mondták, de vagy tucatnyi változatban. Még Thom és Juilin is.

Egwene először meglepetten nézett, bár ezt gyorsan elrejtette. Majd elmosolyodott, és lágyan megszólalt:

– Köszönöm, Mat.

A férfi egy pillanatig felnézett rá, majd megköszörülte torkát, és felállt, leporolva térdét. Sheriam és a többiek Egwene mögött őt bámulták.

– Nem számítottam rád itt kint – mondta halkan –, de végül is, úgy tűnik, meglehetősen sok dolog van, amire nem számítottam. Mindig az amyrlin búcsúztatja az útra kelő embereket? Nincs esély arra, hogy elmondd nekem, mi ez az egész, nem igaz?

Egy pillanatig azt hitte, hogy a nő mégis megteszi, de aztán összepréselte száját, és enyhén megrázta fejét.

– Mindig elbúcsúztatom az útra kelő barátokat, Mat. Már korábban is beszéltem volna veled, ha nem lettem volna ilyen elfoglalt. Mat, próbálj meg távol maradni a bajtól Ebou Darban!

A férfi méltatlankodva nézett rá. Letérdel és megcsókolja a gyűrűjét, erre azt mondja neki, hogy maradjon ki a bajból, miközben ennek az egésznek az a lényege, hogy Elayne és Nynaeve bőrére vigyázzon.

– Megpróbálok, Anya – mondta laposan, de nem túlságosan. Sheriam és a többiek elég közel lehetnek ahhoz, hogy meghallják. – Ha most megbocsátasz nekem, gondoskodnom kell az embereimről.

Újabb meghajlás, majd hátrált néhány lépést, mielőtt Talmaneshez és a többiekhez sétált volna, akik még mindig térdeltek.

– Addig akartok így maradni, amíg megrohadtok? – morogta. – Szálljatok fel. – Követte saját utasítását, és Talmanesen kívül mindenki nyeregbe mászott.

Egwene váltott néhány szót Elayne-nel és Nynaeve-vel, miközben Vandene és Adeleas Sheriamhoz lépett, hogy beszélgessenek, aztán az események felgyorsultak az eddigi piszmogásuk után. Mat félig valamilyen szertartást várt, hiszen Egwene itt volt az amyrlin stólájában, de ő és a többiek csak kicsit hátrébb léptek. Elayne lépett előre, és hirtelen egy fénycsík jelent meg előtte, mely egy lyukká szélesedett, és rajta keresztül egy barna fűvel borított, lapos dombtetőre láttak, majd pörögve megállt, épp ahogy Rand csinálta.

– Szálljatok le! – parancsolta Mat. Elayne nagyon elégedettnek tűnt magával – abból az önelégült mosolyból ítélve, amellyel arra kérte Nynaeve-et és Aviendhát, hogy osztozzanak örömében. Soha nem gondoltad volna, hogy miféle nő is ő. De akár örült, akár nem, a kapu messze nem volt olyan széles, mint amelyiken Rand hozta át a Bandát, és bár nem voltak annyian, mint a Banda, legalább elég magasra készíthette volna ahhoz, hogy át lehessen lovagolni rajta.

Másrészről Mat alacsony, barna füves dombokat látott, ameddig csak a szem elért, még akkor is, mikor visszamászott Pipire, bár a sötétség délen erdőt sejtetett. Poros dombok.

– Nem kell túlságosan megerőltetnünk a lovakat – szólalt meg Adeleas, könnyedén felszállva tömzsi pej lovára, mikor a kapu eltűnt. Az állat úgy nézett ki, mintha inkább otthon lett volna egy vizes medencében.

– Ó, hát persze, hogy nem – válaszolt Vandene. Az ő hátasa egy lapos oldalú, fekete, könnyűléptű herélt volt. A páros délre indult, hátraintve a többieknek, hogy kövessék őket. Az öreg őrző pontosan a sarkukban lovagolt.

Nynaeve és Elayne ingerült pillantást váltottak egymással, majd megsarkantyúzták kancáikat, hogy felzárkózzanak az idősebb nők mellé, lovaik patái port vertek fel, míg oda nem értek. A szőke hajú vadász úgy követte őket, mint az őrző a másik párost.

Mat felsóhajtva leoldotta a fekete kendőt nyakáról, és orra meg szája elé kötötte. Bármennyire is élvezte volna, ha a két idősebb aes sedai illendőséget tanít ennek a két nőnek, valójában egy eseménytelen lovaglásra vágyott, rövid tartózkodásra Ebou Darban, és gyors ugrásra vissza Salidarba, mielőtt Egwene valami buta és visszafordíthatatlan dolgot követ el.

Mikor a kapu eltűnt, Egwene felsóhajtott. Talán Elayne és Nynaeve együttes erővel távol tudják tartani Matet a baj nagy részétől. Azzal talán túl sokat kért volna, hogy teljesen óvják meg tőle. Kis nyilallást érzett, amiért kihasználja a férfit, de lehetett némi haszna ott, ahol most van, és el kellett távolítani a Bandától. Talán Elayne még némi modort is tanít majd neki.

A többiekhez fordulva, a Csarnokhoz, és Sheriam kis köréhez, így szólt:

– Most pedig folytatnunk kell azt, amit elterveztünk.

Minden szem a sötét kabátos cairhienire siklott, aki most sarkantyúzta meg lovát a fák közelében. Talmanes – Mat ezt a nevet mondta, ha Egwene jól emlékezett – nem mert túl sok kérdést feltenni. A férfi egy pillanatig tanulmányozta őket, majd megrázta fejét, és belovagolt a fák közé.

– Egy férfi, aki gondot jelenthet, higgyetek nekem! – mondta Romanda.

Lelaine bólintott.

– Jobb, ha már mérföldek lesznek köztünk és a fajtája között.

Egwene nem tehetett mást, mosolyognia kellett. Mat Bandája betöltötte első feladatát, de sok minden függött attól, milyen utasításokat adott Talmanesnek. Úgy érezte, ebből a szempontból támaszkodhat Matre. Siuan azt mondta, hogy az a Vanin nevű fickó rájött dolgokra, még mielőtt az orra elé tehették volna azokat. És ha ő „észre tér végre”, és a Bandához rohan védelemért, akkor a Bandának közel kell lennie hozzá.

– Mehetünk a lovainkhoz? – kérdezte. – Ha most elindulunk, napnyugta előtt utolérhetjük Bryne nagyurat.

Negyvenötödik fejezet

Keserű kötelesség

Mikor Vilnar végigvezette lovas járőrcsapatát az Új Város utcáin, nem messze a város magas külső falaitól, amelyek szürke köve sávokban ezüstösen és fehéren csillogott a déli napfényben, azon gondolkodott, hogy le kellene borotválnia szakállát. Néhányan a többiek közül már meg is tették; még ha mindenki azt is mondja majd, hogy úgy természetellenes, Saldaeában biztosan hidegebb van.

Nem jelentett veszélyt, hogy hagyta gondolatait szabadon szárnyalni. Álmában is meg tudta volna ülni lovát, és csak a legvakmerőbb útonálló próbálkozna bármivel tíz saldaeai közelében. Rendszertelenül lovagoltak errefelé, így a fickók nem tudhatták, mikor vannak biztonságban. Az igazat megvallva, gyakrabban zárták be azokat, akik odajöttek hozzájuk, mint hogy tolvajokat kaptak volna el. A legkeményebb gazfickó is lélekszakadva rohanna a saldaeaiakhoz, hogy fogják el, mint hogy az aielek tegyék ugyanezt. Így Vilnar csak fél szemmel figyelte az utat, és hagyta gondolatait szárnyalni, ahogy akarnak. Arra a lányra gondolt otthon, Meharban, akit majd szeretne feleségül venni; Teryane apja kereskedő volt, és katonát akart fiaként, talán még inkább, mint Teryane férjként. Az a játék is megfordult a fejében, amelyet azok az aiel nők ajánlottak; a Hajadon Csókja elég ártatlanul hangzott, de közben szemük úgy csillogott, hogy nem tudott bízni bennük. De mindenekelőtt az aes sedai-okra gondolt.

Vilnar mindig is szeretett volna látni egy aes sedai-t, és erre biztosan nincs jobb hely, mint Caemlyn most, kivéve talán, ha Tar Valonba megy valamikor. Láthatóan Caemlynben mindenütt aes sedai-ok voltak. Ellovagolt Culain Kopójához, ahol a szóbeszéd szerint százan szálltak meg, de az utolsó pillanatban nem tudta rávenni magát, hogy bemenjen. Elég bátor tudott lenni karddal a kezében és lóval a térdei között és ha férfiak vagy trallokok voltak előtte, de az aes sedai-ok gondolata elgyengítette. Emellett a fogadóban nem fért volna el száz nő, és a lányok közül, akiket látott, egyik sem lehetett aes sedai. A Rózsák Koronájához is elment, és ott is figyelt az utca túlsó oldaláról, de nem volt biztos benne, hogy a látott nők közül bármelyik aes sedai lett volna, és emiatt biztos volt benne, hogy nem lehettek azok.

Összehúzta szemét, mikor egy széles orrú, vékony nő lépett ki egy házból, amely egy kereskedőé kellett hogy legyen; szemöldökét ráncolva megállt az utcán, mielőtt feltette volna széles karimájú szalmakalapját és elsietett. Vilnar megrázta a fejét. Nem tudta volna megmondani, mennyi idős a nő, de ez nem elég. Tudta, hogyan tud megismerni egy aes sedai-t. Hadd állítsa Jidar, hogy olyan gyönyörűek, hogy egy mosolyuk bármelyik férfit megölheti, és hadd ragaszkodjon Rissen ahhoz, hogy mind egy lábbal magasabbak bármelyik férfinél. Vilnar tudta, hogy az arcról lehet megállapítani, egy halhatatlan, időtlen arcról. Ezt nem lehet eltéveszteni.

Mikor az őrjárat a tornyos, boltozatos Fehérhíd Kapu túlsó ívéhez ért, Vilnar megfeledkezett az aes sedai-okról. Odakinn a gazdák egyik piaca terült el az út mentén, hosszú, nyitott, piros vagy bíbor tetővel borított kőpajták sorakoztak, a karámok tele voltak borjakkal, disznókkal és birkákkal, tyúkokkal, kacsákkal és libákkal, és a standokon mindent árultak a babtól a tulipánig. Ezeket a piacokat általában a gazdák kiabálásának zaja töltötte meg, de most az állatok hangjától eltekintve csend borult a térre a kapun túl, hiszen a legkülönösebb felvonulást lehetett látni, amellyel Vilnarnak valaha is dolga volt.

A törzsét négyes sorokban egymás mellett haladó gazdák hosszú oszlopa alkotta, és úgy tűnt, hogy szekerek követik őket. Biztosan parasztok voltak azokban a durva kábátokban, de mindegyikük hátán hosszabb íj volt, mint amit Vilnar valaha is látott, és egy teli tegez az egyik oldalukon, hosszú kés vagy rövid kard a másikon. A menet elején egy vörössel szegélyezett fehér zászló emelkedett a magasba, vörös farkasfejjel, és a társaságot olyan különös emberek csoportja vezette, mint amilyen maga a felvonulás volt. Ott volt három aiel, természetesen gyalog, közülük ketten Hajadonok, és egy bő, zöld csíkos kabátja és élénksárga nadrágja alapján kolompárnak tűnő fickó, attól eltekintve, hogy egy kardot szíjazott a hátára. Akkora lovat vezetett, mint egy nashuni katonaló, egy óriásra szabott nyereggel a hátán. A vezetőnek egy széles vállú, borzas hajú, rövid bajszú fickó tűnt, aki rosszindulatú külsejű fejszét tűzött övébe, és oldalán egy saldaeai nő lovagolt, sötét, szűk nadrágszoknyában, a lehető leggyengédebben pillantva fel a férfire.

Vilnar előredőlt a nyeregben. Éppen ebben a pillanatban gondolt Bashere nagyúrra, a Királyi Palotában. Még inkább Deira úrnőre gondolt, és szíve összeszorult; ő is a palotában tartózkodott. Ha valamelyik aes sedai most felemelte volna kezét, és ezt a menetet trallokok seregévé változtatta volna, Vilnar nagyon hálás lett volna. Talán ez a büntetése, amiért álmodozott. Ha a kötelességére koncentrált volna, az őrjárat már rég elhaladhatott volna itt. Ennek ellenére megvoltak az utasításai. Azon tűnődve, hogy vajon Deira úrnő le fogja-e majd tépni a fejét, felállította embereit a kapuban.

Perrin tíz lépésnyire engedte sötétbarna csődörét a kapuhoz, mielőtt meghúzta volna a kantárt. Fürge nagyon örült annak, hogy megállhatott; nem kedvelte a hőséget. A lovasok, akik elállták a kaput, saldaeaiak voltak, merész orrukból és metszett szemükből ítélve; néhányan fényes, fekete bajszot hordtak, volt, aki vékony szakállt, és néhányan simára borotválták magukat. Egyetlen ember kivételével mindegyikük keze a kardmarkolaton pihent. A levegő kavargott előttük, és nem a szellőtől; nem érződött felőlük félelem. Perrin Faile-ra nézett, de a nő Fecske ívelt nyaka fölé hajolt, és a fekete kanca kantárjának igazgatásával foglalta el magát; illatában a virágos szappan és a szorongás keveredett. Az utolsó kétszáz mérföld során hallottak szóbeszédeket arról, hogy saldaeaiak vannak Caemlynben, valószínűleg Faile apjának parancsnoksága alatt. Ez láthatóan nem aggasztotta Faile-t, de biztos volt benne, hogy az anyja is Caemlynben van. Saját bevallása szerint ez sem nyugtalanította különösképp.

– Nem lesz szükségünk az íjászokra – szólalt meg Aram csendesen, végigsimítva a markolaton, amely a válla fölé nyúlt. Sötét szeme mohónak tűnt; és még inkább az volt a szaga. – Csak tízen vannak. Te és én át tudjuk vágni magunkat rajtuk. – Gaul elkendőzte magát, és csaknem biztos, hogy Bain és Chiad is így tettek Faile másik oldalán.

– Csak semmi íjászok és semmi vagdalkozás – mondta Perrin. – És semmi lándzsa, Gaul. – Bainnek és Chiadnak nem mondott semmit; úgyis csak Faile-ra hallgattak. Aki láthatóan nem szándékozott felnézni vagy a közeljövőben bármit is mondani. Gaul csak leengedte kendőjét, vállát megvonva, Aram pedig rosszallóan ráncolta szemöldökét.

Perrin megtartotta nyugodt arckifejezését, mikor visszafordult a saldaeaiakhoz. Az aranysárga szemek néhány embert felidegesítettek.

– A nevem Perrin Aybara. Azt hiszem, Rand al'Thor találkozni szeretne velem.

A bajszos fickó, aki eddig nem érintette meg kardját, enyhén meghajolt a nyeregben.

– Vilnar Barada vagyok, Aybara nagyúr, Davram Bashere nagyúr kardjára felesküdött alhadnagy. – Ezt nagyon hangosan mondta, és ha már itt tartunk, gondosan elkerülte, hogy Faile-ra kelljen néznie. A nő felsóhajtott apja említésére, és sötéten bámult Baradára, mivel az továbbra sem vett tudomást róla. – Bashere nagyúr parancsára – folytatta a férfi, majd egy pillanatnyi gondolkozás után hozzátette – és a Sárkány nagyúréra, egyetlen nemes sem léphet Caemlynbe húsznál több felfegyverzett emberrel és ötvennél több szolgával kíséretében.

Aram kihúzta magát lován. Ő még érzékenyebb volt Perrin feltételezett becsületére, mint Faile, ami már jelentett valamit, de a Fénynek hála, nem emelné fel kardját, míg Perrin úgy nem dönt.

Perrin válla felett visszaszólt.

– Dannil, vigyél vissza mindenkit a rétre, melyet három mérfölddel ezelőtt hagytunk el, és üssetek tábort. Ha egy panaszkodó gazda bukkan fel, adj neki egy kis aranyat és nyugtasd meg. Tudasd vele, hogy kárpótolva lesz! Aram, te velük mész.

Dannil Lewin egy égimeszelő férfi volt, vastag bajusszal, amely csaknem elrejtette száját, minden alkalommal tisztelgett, mikor Perrin véleménye szerint egy „rendben” is tökéletesen elegendő lett volna, majd hirtelen elkezdett parancsokat osztogatni. Aram természetesen megmerevedett – nem szeretett távol lenni Perrintől –, de nem mondott semmit. Perrin néha úgy érezte, szert tett egy farkaskutyára egy kolompár személyében. Nem jó, ha egy férfi ilyen, de nem tudta, mit tehetne ellene.

Azt várta, hogy Faile majd megmondja a magáét arról, hogy mindenkit visszaküld – azt várta, hogy a nő majd felhozza az úgynevezett pozícióját és ragaszkodik a húsz emberhez, amelyet Barada említett, és olyan közel akar lenni az ötvenhez, amennyire csak tudnak –, de csak kihajolt a nyeregből és Bainnel meg Chiaddal suttogott. Megpróbált nem hallgatózni, de még így is hallotta a szavak egy részét. Valami a férfiakról, ami szórakoztatónak tűnt, a nők mindig vidámnak vagy dühösnek látszottak, ha a férfiakról beszéltek. Faile volt az oka, hogy mindezek az emberek most követték ide, és a zászlóért is ő volt a felelős, bár még nem jött rá igazán, hogyan csinálta. Hátul a szekereknél, szolgák is voltak, férfiak és nők, akiknek libériáját farkasfej díszítette a vállán. Még a Folyóközből származók sem panaszkodtak; éppolyan büszkének tűntek, mint a menekültek bármelyike.

– Így megfelelő lesz? – kérdezte Baradát. – Randhez kísérhetsz minket, ha nem akarod, hogy eltévedjünk.

– Azt hiszem... – Barada sötét szeme Faile-ra villant, majd el róla. – Azt hiszem, ez lesz a legjobb.

Mikor Faile kiegyenesedett, Bair és Chiad a lovasok sorai elé léptek, és átbújtak közöttük, mintha ott se lennének. A saldaeaiak még csak meglepettnek sem látszottak. Hozzá lehettek szokva az aielekhez; minden szóbeszéd azt mondta, hogy Caemlyn tele van velük.

– Meg kell találnom a lándzsa-fivéreimet – szólalt meg hirtelen Gaul. – Találj mindig vizet és árnyékot, Perrin Aybara! – A nők után rohant. Faile jókedvű mosolyát szürke kesztyűs keze mögé rejtette. Perrin megcsóválta fejét. Gaul szerette volna, ha Chiad feleségül megy hozzá, de az aiel szokásoknak megfelelően a nőnek kellett volna megkérnie a férfit, és bár Faile szerint hajlandó lett volna a férfi szeretője lenni, nem adná fel a lándzsát és menne hozzá feleségül. A férfi olyan megütközöttnek tűnt ezen, mintha bármelyik folyóközbéli lány lett volna hasonló körülmények között. Viszont úgy tűnt, hogy Bairnek is van valami köze ehhez. Perrin nem értette, hogyan. Faile azt állította, hogy ő sem tudja, de kicsit túl gyorsan, és Gaul barátságtalanná vált, ha megkérdezte. Különös ember.

A saldaeaiak utat törtek a tömegen keresztül, de Perrin kevés figyelmet szentelt a városnak vagy a tömegnek. Látta már egyszer Caemlynt, egy részét legalábbis, és nem kedvelte a városokat. A farkasok ritkán jöttek közel a városokhoz; egy vagy két napja már nem érezte őket. Ehelyett a feleségét tanulmányozta szeme sarkából, megpróbálva nem felhívni magára a nő figyelmét. Ha bámulja, az sem jelentett volna különbséget. Mindig kihúzta magát, ha lovagolt, de most mereven ült a nyeregben, Barada hátát bámulva. A férfi összehúzta vállát, mintha érezte volna a nő jeges pillantását. Egy sólyom nem nézett volna olyan éles tekintettel, mint Faile.

Perrin szerint ugyanarra a dologra gondolt, mint ő, csak talán nem ugyanúgy jutott el oda. Az apjára. Talán majd adnia kell néhány magyarázatot – végül is, megszökött otthonról, hogy a Kürt Vadásza legyen –, de Perrin volt az, akinek szembe kell néznie Bashere, Tyr és Sidona urával, és meg kell mondania, hogy egy kovács vette feleségül a lányát és örökösét. Ez nem olyasmi volt, aminek Perrin szívesen nézett elébe. Nem gondolta magáról, hogy különösebben bátor – az nem bátorság, hogy teszed, amit tenned kell –, de mostanáig azt sem hitte volna, hogy gyáva. Ha Faile apjára gondolt, kiszáradt a szája. Talán felügyelnie kellene a tábor felállítását. Egy Bashere nagyúrnak küldött levél mindent megmagyarázhatna. Egy gondosan megszerkesztett levél megírása két vagy három napot venne igénybe. Talán többet. Nem igazán értett a szavakhoz.

Fél szemmel megpillantotta a karmazsin zászlót, amely a Királyi Palota felett lobogott enyhén a szélben, és ettől visszahőkölt. A szóbeszéd erről is szólt. Perrin tudta, hogy ez nem a Sárkány Lobogója, bármit is mondjanak a hírek – néhányan azt állították, ez azt jelenti, hogy aes sedai-ok szolgálják Randet; mások, hogy ő szolgálja őket, és azon tűnődött, vajon miért nem magát a Sárkány Lobogóját tűzte ki Rand. Rand. Még most is érezte Rand vonzását, a nagyobb ta'veren kisebbre gyakorolt hatását. Nem árulta el neki, hogy hol van a férfi, nem az a fajta vonzás volt. Úgy hagyta el Folyóközt, hogy azt várta, Tearbe fog lovagolni, vagy a Fény tudja hova, és csak az Andorban terjedő szóbeszédek és pletykák hozták el idáig. Néhány történet és mendemonda nagyon zavaró volt. Nem, amit érzett, az inkább egyfajta szükség volt, hogy Rand közelében legyen, vagy még inkább az, hogy Randnek szüksége van rá, mintha a vállai között csípést érezne, amelyet nem tud megvakarni. Most közel került ahhoz, hogy mégis megvakarhassa, és csaknem azt kívánta, bárcsak ne így lenne. Volt egy olyan álma, amiért Faile kinevetné, amilyen kalandos természetű. Arról álmodott, hogy egy kis házban él valahol vidéken, távol a városoktól és a nyüzsgéstől. Rand körül mindig nyüzsgés volt. De Randnek szüksége van rá, és ő meg fogja tenni, amit meg kell tennie.

A hatalmas, oszlopokkal körbevett udvaron, melyre márvány erkélyek és hegyes tornyok néztek le, Perrin a nyeregre dobta a fejsze súlyától nehéz övét – megkönnyebbülést jelentett, hogy egy időre megszabadulhat tőle –, és egy fehér ruhás férfi és egy nő vette át Fürgét és Fecskét. Barada néhány szavára hideg tekintetű aielek vették körül őt és Faile-t. Legtöbbjük skarlátszínű fejpántot viselt, melyet a fehér-fekete koronggal jelöltek meg, és bevezették őket az épületbe, ahol néhány hasonlóan jeges hangulatú Hajadon várt rájuk. Perrin senkit sem ismert fel, aki ott volt a Kőben, és beszélgetés kezdeményezésére irányuló erőfeszítései üres tekintetekkel találkoztak. Kezük a Hajadonok jelbeszédét járta, és egyiküket kiválasztották, hogy Faile-t és őt mélyebben a Palotába vezesse: egy homokszín hajú, szikár nőt, aki Perrin szerint Faile-lal lehetett egykorú. Leriannak nevezte magát – ennyi volt, amit mondott, kivéve, hogy figyelmeztette őket, ne kóboroljanak el. Azt kívánta, bárcsak Bain vagy Chiad a közelben lenne; egy ismerős arc, kellemes lett volna. Faile úgy suhant a folyosókon, ahogy egy igazi úrhölgyhöz illik, de mindig, mikor folyosó-kereszteződésbe értek, szeme gyorsan mindkét irányba villant. Nyilvánvalóan nem szerette volna, ha az apja meglepi őket.

Végül elértek egy oroszlánvésetekkel díszített kétszárnyú ajtóhoz, ahol két újabb Hajadon emelkedett fel a guggolásból, és újabb kézjelekkel folytatott megbeszélés után a homokszín hajú Hajadon belépett, kopogtatás nélkül.

Perrin azon tűnődött, vajon mindig így volt-e Rand körül; aiel őrök, és néma csend, mikor az ajtó hirtelen kivágódott, és Rand lépett ki ingujjban.

– Perrin! Faile! A Fény ragyogjon a házasságotokra! – nevetett, és gyors csókot nyomott Faile arcára. – Bárcsak ott lehettem volna akkor! – Olyan zavartnak látszott, mint amilyennek Perrin érezte magát.

– Honnan tudtad? – kiáltott fel, mire Rand újra felnevetett, és megveregette a vállát.

– Itt van Bode, Perrin. Bode, Janacy és a többiek. Legalábbis Caemlynben. Verin és Alanna eddig jutottak velük, mielőtt hallottak volna a Toronyról. – A férfi fáradtnak tűnt, szeme beesett, de nevetése mégsem erről árulkodott. – Fény, Perrin, annak alapján, amit mondtak nekem, feltörtél. Perrin nagyúr Folyóközből. Mit szól ehhez Luhhan asszony?

– Perrin uraságnak hív – morogta Perrin savanyúan. Alsbet Luhhan többször elpáholta a fenekét gyerekkorában, mint az anyja. – Pukedlizik, Rand. Igazán pukedlizik. – Faile ferdén nézett rá a szeme sarkából. Ő mindig azt mondta, hogy megszégyeníti az embereket, ha megpróbálja megakadályozni, hogy hajlongjanak és pukedlizzenek; ami pedig az ő szégyenét illeti, amelyet ilyenkor érzett, arról annyit jegyzett meg, hogy része az árnak, amit fizetnie kell.

A Hajadonok Rand köré gyűltek, mikor kilépett, és a férfi most meglepetten nézett rájuk.

– Fény, hiszen az ajtóban tartalak benneteket! Gyertek be, gyertek be! Lerian, szólj Sulinnak, hogy több puncsra van szükségem! Dinnyéből. És szólj neki, hogy kapkodja magát! – Valamilyen okból a három Hajadon felnevetett, mintha Rand valami vicceset mondott volna.

Egy lépést tettek a fogadószoba irányába, mikor a virágos parfümillat elárulta Perrinnek, hogy egy másik nő is van a teremben, még mielőtt megpillantotta volna. Mikor meglátta, megdöbbent.

– Min? – Haja rövid fürtökbe göndörödött, a hímzett kék kabát és a térdnadrág sem illett hozzá, de az arc ugyanaz volt. – Min, te vagy az! – Nevetve felkapta a nőt. – Mindenkit összegyűjtünk, nem igaz? Faile, ő Min. Már meséltem róla.

Ekkor ébredt rá, mit érez a felesége felől, és letette Mint, aki még mindig vigyorogva nézett fel rá. Hirtelen nagyon is tudatába került annak, hogy az a szűk térdnadrág nagyon is jól megmutatja Min lábának formáját. Faile-nak nagyon kevés hibája volt, de volt némi enyhe hajlama a féltékenységre. Nem hitte volna, hogy őt is fél mérföldön keresztül kergetné egy husánggal, mint Calle Coplint, hiszen soha nem jutna eszébe kétszer nézni más nőre, mikor Faile az övé.

– Faile? – szólalt meg Min, előrenyújtva kezét. – Minden elismerésem azé a nőé, aki elég hosszan kibírja emellett a szőrös fajankó mellett, hogy feleségül menjen hozzá. Gyanítom, jó férj lesz majd belőle, ha egyszer szobatisztaságra neveled.

Faile mosolyogva elfogadta Min kezét, de jaj, milyen csípős, dühös szagot árasztott.

– Még nem sikerült betörnöm őt, Min, de legalább addig mellette akarok maradni, míg sikerem nem lesz.

– Luhhan asszony pukedlizik? – Rand hitetlenkedve megrázta fejét. – Ezt csak akkor hiszem el, ha látom. Hol van Loial? Ő is eljött? Csak nem hagytad kinn?

– Jött ő – válaszolta Perrin, miközben megpróbálta szemét Faile-on tartani anélkül, hogy túl feltűnő lett volna –, de nem a teljes úton. Azt mondta, fáradt és egy steddingre van szüksége, így elmondtam neki, hol van az elhagyott stedding, amelyről én tudok, északra Fehérhídtól, és gyalog arrafelé indult. Azt mondta, megérzi, ha tíz mérföldnél közelebbre kerül hozzá.

– Gyanítom, nagyon jól ismered Randet és Perrint, nem igaz? – kérdezte Faile, és Min Randre pillantott.

– Legalábbis egy ideje már. Azonnal azután találkoztam velük, hogy először elhagyták Folyóközt. Azt hitték, Baerlon nagyváros.

– Gyalog? – kérdezte Rand.

– Igen – felelt Perrin lassan. Faile illata megváltozott, a dühös féltékenység lassan kikopott belőle. Miért? – Azt mondta, inkább a lábát használja. Egy aranykoronába fogadott velem, hogy Caemlynben lesz tíz nappal azután, hogy mi megérkezünk. – A két nő egymásra figyelt, Faile mosolygott, és Min enyhén elpirult; Min enyhén szégyenkezőnek érződött, Faile vidámnak. És meglepettnek, bár ez alig látszott az arcán. – Nem akartam elfogadni a pénzét – több mint ötven mérföldet kell megtennie –, de ragaszkodott hozzá. Öt nap alatt túl akar lenni rajta.

– Loial mindig azt mondta, hogy le tudna futni egy lovat – kacagott Rand, de aztán szünetet tartott. A kacagás elhalkult. – Remélem, épen végigcsinálja – mondta sokkal komolyabban. Fáradt volt, és bizonyos szempontból nagyon más. A Rand, akit Perrin Tearben látott, messze nem volt szelíd, de emellett a Rand mellett ártatlan parasztfiúnak tűnt. Nem pislogott elég gyakran, mintha a pislogás elrejtene előle valamit, amit látnia kell. Perrin felismert valamit abban a pillantásban; a folyóközi emberek arcán látta az ötödik, tizedik trallok támadás után, mikor már úgy tűnt, elveszett a remény, de harcoltak tovább, mert a feladás ára túl nagy lett volna.

– Sárkány nagyuram – szólalt meg Faile, meglepve Perrint; korábban mindig Randnek nevezte, bár Fehérhíd óta gyakran hallották ezt a címet –, ha megbocsátanál nekem, csak egy szót szeretnék váltani a férjemmel, majd hagylak benneteket beszélgetni.

Alig várta meg Rand döbbent beleegyezését, hogy Perrin mellé lépjen, úgy fordítva a férfit, hogy az ő háta legyen Rand felé.

– Nem megyek messze, drága szívem. Min és én olyan dolgokról beszélgetünk, melyek benneteket biztosan untatnának. – A férfi kabátjának hajtókájával játszadozva csendesen és sietősen beszélt, olyan halkan, hogy bárki másnak rajta kívül nagyon meg kellett volna erőltetnie a fülét, hogy hallja szavait. Néha emlékezett arra, hogyan hall a férfi. – Emlékezz arra, hogy ő már nem a gyermekkori barátod, Perrin! Legalábbis nem csak az. Ő az Újjászületett Sárkány, a Sárkány nagyúr. De te vagy Folyóköz Ura. Tudom, hogy ki fogsz állni magadért és Folyóközért. – Mosolya tele volt szeretettel és bizalommal; itt helyben szerette volna megcsókolni. – Így – mondta a nő normális hangon. – Most már rendben vagy. – Immár a legenyhébb féltékenység sem érződött rajta.

Méltóságteljesen pukedlizett Rand előtt „Sárkány nagyuramat” mormolva, majd kitartotta karját Min felé.

– Gyere, Min. – Min pukedlije sokkal kevésbé tűnt gyakorlottnak, és Rand meglepve bámulta.

Mielőtt elérhették volna az ajtót, az egyik ajtószárny kicsapódott, és egy magas, libériás nő lépett be, egy ezüsttálcán kancsót és kelyheket hozva, melyek bor és görögdinnye illatát árasztották. Perrin megdöbbent. A fehér és vörös ruha ellenére a nő Chiad anyja vagy talán nagyanyja lehetett volna ezzel a rövid, göndör, fehér hajjal. Szemöldökét ráncolva a távozó nők után bámult, majd a legközelebbi asztalhoz sétált, és letette a tálcát. Arcára az alázatosság maszkja mintha ráfagyott volna.

– Amit kértél, Sárkány nagyuram – mondta különös hangon; mintha alázatos tiszteletet akart volna mutatni, de valami megakadt volna a torkán –, elhoztam neked. – Pukedlije mellett Miné elegánsnak tűnt, és becsapta az ajtót, mikor távozott.

Perrin Randre nézett.

– Gondoltál valaha arra, hogy a nők... furcsák?

– Miért engem kérdezel? Te vagy a házasember. – Rand megtöltötte az egyik ezüsttel cizellált kelyhet, és átadta neki. – Ha te nem tudod, Matet kell megkérdeznünk. Én minden nappal kevesebbet tudok.

– Mint ahogy én is – sóhajtott Perrin. A puncs kellemesen üdítő volt, bár Rand láthatóan egyáltalán nem izzadt. – Egyáltalán, hol van Mat? Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy a legközelebbi kocsmában, és találgathatnék, hogy kockavető pohár van-e a kezében vagy egy lány az ölében.

– Most leginkább egyik sem – felelte Rand zordan, érintetlenül letéve a puncsot. – Az a feladata, hogy idehozza Elayne-t, hogy megkoronázzák. És reményeim szerint Egwene-t és Nynaeve-et is. Fény, nagyon sok mindent kell még elrendeznem, mielőtt ideér. – Feje úgy mozdult, mint egy sarokba szorított medvéé, majd Perrinre meredt. – Elmennél a kedvemért Tearbe?

– Tear! Rand, több mint két hónapja vagyok úton. A fenekem már felvette a nyereg formáját.

– Ma éjjel oda tudlak juttatni. Ma. A tábornok sátrában alhatsz, és olyan távol lehetsz a nyeregtől, amennyire csak akarsz.

Perrin rábámult; a férfi komolynak tűnt. Hirtelen azon kapta magát, hogy azon tűnődik, vajon mennyire őrült Rand. Fény, ki kell tartania, legalább Tarmon Gai'donig. Nagyot kortyolt a puncsból, hogy kiverje a keserű gondolatot fejéből. Hogy gondolhat így egy barátra!

– Rand, ha most azonnal Tearbe tudnál vinni, akkor is nemet mondanék. Van valaki, akivel beszélnem kell Caemlynben. És szeretnék Boddal és a többiekkel találkozni.

Rand mintha meg se hallotta volna. Az aranyozott székek egyikébe dobta magát, és zordan bámult Perrinre.

– Emlékszel arra, hogyan zsonglőrködött Thom azokkal a labdákkal, és milyen könnyűnek nézett ki? Nos, én most mindennel zsonglőrködök, amim van, és nem könnyű. Sammael Illianban van; a Fény tudja, hol tartózkodik a többi Kitaszított. Néha még azt is gondolom, hogy nem is ők a legrosszabbak. Lázadók, akik hamis Sárkánynak tartanak. Sárkánykövetők, akik azt képzelik, felgyújthatnak falvakat a nevemben. Hallottál a Prófétáról, Perrin? Nem számít; nem rosszabb ő sem a többinél. Olyan szövetségeseim vannak, akik gyűlölik egymást, és a legjobb tábornok, akit ki tudnék nevezni Illian ellen, csak azért akar kivonulni, hogy megölesse magát. Elayne másfél hónapon belül itt kellene, hogy legyen, ha a szerencse velem van, de talán már korábban szembe kell néznem egy zendüléssel itt. Fény, egészben akarom neki átadni Andort! Arra gondoltam, magam megyek érte, de ez a legrosszabb dolog, amit tehetnék. – Mindkét kezével megdörzsölte arcát, mögöttük beszélve. – A lehető legrosszabb.

– Mit mond Moiraine?

Rand keze eléggé leereszkedett ahhoz, hogy elvehesse őket.

– Moiraine halott, Perrin. Megölte Lanfeart, és meghalt közben, így ezzel vége.

Perrin leült.

– Moiraine? – Nem tűnt lehetségesnek. – Ha Alanna és Verin itt vannak... – Két tenyere között forgatta a kelyhet. Nem tudta rávenni magát, hogy bármelyik nőben megbízzon. – Kérted a tanácsukat?

– Nem! – Rand élesen intett kezével. – Távol maradnak tőlem, Perrin; nyilvánvalóvá tettem számukra.

Perrin elhatározta, hogy megkéri Faile-t, derítse ki, mi van Alannával és Verinnel. A két aes sedai közelében ő gyakran érezte magát kellemetlenül, de Faile láthatóan jól tudott bánni velük.

– Rand, te ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy veszélyes dolog aes sedai-okat feldühíteni. Moiraine azért érkezett, hogy megtaláljon minket – vagy legalábbis téged –, de néha úgy éreztem, kész lett volna megölni Matet, engem és téged. – Rand semmit sem mondott, de legalább úgy tűnt, hallgatja, fejét lehajtva. – Ha csak az egytizede igaz azoknak a történeteknek, amelyeket Baerlon óta hallottam, ez most a lehető legrosszabb időpont egy aes sedai felbosszantására. Nem állítom, hogy tudom, mi folyik a Toronyban, de...

Rand megrázta magát, és előrehajolt.

– A Torony kettészakadt, pont a közepén, Perrin. A fele azt hiszi, hogy egy disznó vagyok a piacon, melyet meg lehet vásárolni, és a másik fele... Nem tudom pontosan, mit gondol. Három nappal ezelőtt találkoztam a küldöttségükkel. Szándékomban áll ma délután újra találkozni velük, és még nem tudom hova tenni őket. Sokkal többet kérdeznek, mint amennyi választ adnak, és nem örülnek annak, hogy nem akarok több választ adni nekik, mint ők nekem. Elaida emberei legalább – ő az új amyrlin, ha még nem hallottál volna róla – mondanak valamit, bár láthatóan azt hiszik, lenyűgöz, hogy aes sedai-ok pukedliznek előttem, hogy nem gondolok majd igazán utána.

– Fény! – nyögte Perrin. – Fény! Azt akarod mondani, hogy az aes sedai-ok egy része valóban fellázadt, és te egyenesen a Torony és a lázadók közé állítottad magad? Két harcra kész medve, és te kettejük között akarsz málnát szedni? Nem gondolod, hogy már e nélkül is elég bajod van az aes sedai-okkal? Az igazat mondom neked, Rand. Siuan Sanche-tól felállt a szőr a hátamon, de róla legalább tudhattad, hogy állsz vele. Azt az érzést keltette bennem, hogy egy ló vagyok, és próbálja eldönteni, hogy kibírok-e vajon egy hosszú, kemény vágtát, de legalább nyilvánvalóvá tette, hogy nem áll szándékában saját kezűleg megnyergelni.

Rand nevetése túl kemény volt ahhoz, hogy valódi öröm legyen benne.

– Valóban azt hiszed, hogy az aes sedai-ok nem törődnek velem csak azért, mert én békén hagyom őket? Velem? A Torony szétszakadása a legjobb dolog, ami az én szempontomból történhetett. Túl elfoglaltak ahhoz, hogy egymást bámulják, így nem tudják rám fordítani a teljes figyelmüket. Enélkül húsz aes sedai lenne mindenütt, amerre fordulok. Ötven. Tear és Cairhien mögöttem áll, úgy-ahogy, és van itt egy talpalatnyi helyem. A szakadás nélkül minden alkalommal, mikor kinyitom a szám, valaki rávágná: „Igen, de az aes sedai azt mondta.” Perrin, Moiraine kötélen vezetett, míg rá nem kényszerítettem, hogy hagyja abba, és az igazat megvallva, nem tudom, valóban abbahagyta-e valaha is. Ha egy aes sedai azt mondja, hogy tanácsokat szeretne adni neked, és hagyja, hogy te dönts, arra gondol, hogy ő tudja, mit kellene tenned, és rá fog venni, hogy megtedd, ha képes rá. – Felemelte a kelyhét, hosszasan kortyolt. Mikor letette, nyugodtabbnak tűnt. – Ha a Torony egységes lenne, annyi kötél szorulna már körém, hogy az ujjamat se tudnám megmozdítani anélkül, hogy ne kérném erre hat aes sedai engedélyét.

Perrin csaknem maga is felnevetett, és nem lett volna benne több öröm, mint Rand esetében.

– Tehát úgy gondolod, hogy jobb – micsoda? – kijátszani a lázadókat a Toronyban maradt aes sedai-ok ellen? „Éltesd a bikát vagy éltesd a medvét; ha mindkettőt élteted, eltipornak és felfalnak.”

– Nem ilyen egyszerű ez, Perrin, bár nem tudnak róla – mondta Rand magabiztosan, fejét csóválva. – Létezik egy harmadik oldal is, amely kész letérdelni elém. Ha újra kapcsolatba lépünk. Fény! Nem így kellene eltöltenünk az első órát a viszontlátás után: aes sedai-okról beszélgetve. Emondmező, Perrin. – Arca csaknem annyira ellágyult, mint annak a Randnek, aki Perrin emlékeiben élt, és mohón vigyorgott. – Csak rövid időt töltöttem Bode-dal és a többiekkel, de mindenféle változásokról meséltek. Mondd el nekem Perrin, mi változott, és mi maradt ugyanolyan!

Hosszú ideig a menekültekről beszélgettek, akik mindenféle új dolgokat hoztak magukkal: újfajta babot és tököt, az alma és a körte új variációit, finom ruha és talán szőnyeg szövésének módját, tégla és zsindelykészítés művészetét, olyan díszes kőfaragást és bútort, amilyet Folyóköz népe talán még soha nem látott. Perrin már hozzászokott azoknak az embereknek a képtelenül nagy számához, akik a Ködhegységen keresztül érkeztek, de Rand döbbentnek tűnt. A fal előnyeit és hátrányait, amelyet Emondmező és a többi falu köré szeretnének felhúzni, részletekbe menően tárgyalták, a kőfalat támogatták a fakerítés ellenében. Rand ekkor régi önmagának tűnt, ahogy azon nevetett, mennyire ellene voltak a nők kezdetekben a taraboni és a domani ruháknak, mostanra pedig szétváltak azokra, akik még most is csak a régi, tartós folyóközi ruhákat hordják, és azokra, akik a sajátjukat cafatokra szaggatták. Vagy azon, hogy hány fiatal férfi növesztett magának a taraboniakéhoz vagy domaniakéhoz hasonló bajuszt, és néhányan még az Almoth-alföldön divatos kecskeszakállt is, amitől az oktalan ember úgy néz ki, mintha egy kis állat piszkított volna az állára. Perrin nem tagadta, hogy az övéhez hasonló szakáll sokkal népszerűbb.

Sokként érte, mikor Rand nyilvánvalóvá tette, hogy nem akarja meglátogatni a tábort, bár sokan voltak ott, akiket ismert.

– Nem védhetlek meg téged és Matet – mondta szelíden –, de őket igen.

Ezután a beszélgetés természetesen akadozott, míg végül Rand is rájött, hogy nem tudják már ugyanúgy folytatni. Végül sóhajtva felállt, beletúrt kezével a hajába, és rosszkedvűen körülnézett.

– Biztos fürdeni és pihenni szeretnél, Perrin. Nem foglak visszatartani. Elkülöníttetek neked szobákat. – Az ajtóhoz kísérte Perrint, majd hirtelen hozzátette: – Elgondolkodsz Tearről, Perrin? Ott van rád szükségem. Nem kapcsolódik hozzá veszély. Elmondom az egész tervet, ha úgy döntesz, hogy odamész. Te lennél a negyedik, aki ismeri a valódi tervet. – Rand arca megkeményedett. – Titokban kell tartanod, Perrin. Még Faile-nak se mondd el.

– Tudom tartani a szám – mondta Perrin kimérten, és kicsit szomorúan. Az új Rand újra jelen volt. – És elgondolkodom Tear felől.

Negyvenhatodik fejezet

A Kapun túl

Perrin nem figyelt igazán, mikor Rand utasította a Hajadonokat.

– Szólj Sulinnak, hogy készítsen elő szobákat Perrin és Faile számára, és úgy engedelmeskedjen nekik, mint nekem tenné. – A két aiel nő ezt valamiért nagyon viccesnek tartotta, legalábbis annak alapján, ahogy nevettek rajta és a combjukat csapkodták, de Perrin arra a karcsú férfire figyelt, aki kicsit lejjebb állt a faliszőnyegekkel borított falú folyosón. Egyáltalán nem kételkedett benne, hogy az a férfi Davram Bashere. Nem csak azért, mert saldaeai volt, és egész biztosan nem hasonlított Faile-ra azzal a vastag, száját csaknem elrejtő bajusszal, amelybe már ősz szálak is vegyültek. Magasabb sem volt Faile-nál, sőt talán kicsit alacsonyabb, de ahogy állt, kezét összekulcsolva, arca, mintha egy héjáé lenne, aki csirkeudvarra néz le éppen, arra késztette Perrint, hogy biztos legyen magában. Az is biztos volt, hogy a férfi tudja.

Elbúcsúzott Randtől, mély lélegzetet vett, és elindult a folyosón. Azon kapta magát, hogy azt kívánja, bárcsak nála lenne a fejszéje, mivel Bashere viselte kardját.

– Bashere nagyúr? – Perrin meghajolt, amit a férfi nem viszonzott. Áradt belőle a hideg düh. – Perrin Aybara vagyok.

– Beszélni fogunk – mondta Bashere kurtán és sarkon fordult. Perrinnek nem volt más választása, mint hogy kövesse, és hosszabb lába ellenére gyorsan kellett lépkednie.

Két fordulóval később Bashere egy kis fogadószobába lépett be, és bezárta mögöttük az ajtót. A magas ablakok bőven engedtek be fényt, és sokkal több hőt, mint amennyit a magas mennyezet ki tudott volna egyenlíteni. Két párnázott ülésű és magas, cikornyásan faragott támlájú szék állt egymással szemben. Magas nyakú ezüstkancsó és két ezüstkupa állt a lazurit berakásos asztalon. Ez alkalommal nem puncs; az illata alapján erős bor.

Bashere megtöltötte a kupákat, és az egyiket átnyújtotta Perrinnek, ellentmondást nem tűrően az egyik szék felé intve. Mosolygott a bajsza mögött, de tekintete és mosolya mintha két különböző emberhez tartozott volna. Szeme gyilkolni tudott volna.

– Gondolom, Zarine beszélt neked a birtokaimról, mielőtt... elvetted volna feleségül. Mindent elmondott a Törött Koronáról. Mindig beszédes lány volt.

A férfi állva maradt, így Perrin se foglalt helyet. Törött Korona? Faile egész biztosan soha sem említett semmiféle törött koronát.

– Először azt mondta nekem, hogy szőrmekereskedő vagy. Vagy talán ócskás voltál először, és csak utána szőrmekereskedő. Jégborsot is árultál. – Bashere döbbentnek tűnt, orra alatt hitetlenkedve megismételte: „Szőrmekereskedő?” – Változtak a történetei – folytatta Perrin –, de egyszer túl gyakran ismételgette, hogy azt mondtad, milyennek kellene lennie egy tábornoknak, így egyenesen rákérdeztem, és... – A borba bámult, majd rávette magát, hogy a férfi szemébe nézzen. – Mikor rájöttem, ki vagy, majdnem megváltoztattam az elhatározásomat, hogy feleségül veszem, csak éppen ő kitartott mellette, és ha Faile elhatározza magát valami mellett, úgy megmakacsolja magát, mint egy sor öszvér, akik eldöntötték, hogy egyszerre ülnek le. Emellett, szerettem őt. Szeretem őt.

– Faile? – kiáltott fel Bashere. – A Végzet Vermére, kicsoda Faile? Zarine lányomról beszélünk, és arról, hogy mit tettél vele!

– A Faile nevet vette fel, mikor felcsapott a Kürt Vadászának – felelte Perrin türelmesen. Jó benyomást kell tennie erre az emberre; rosszban lenni az apósoddal csaknem olyan rossz, mint ha nem tetszel az anyósodnak. – Ez még azelőtt volt, hogy találkozott volna velem.

– Egy Vadász? – Hirtelen büszkeség lopózott hangjába és mosolyába. A düh szaga csaknem eltűnt. – Az a kis csibész semmit sem mondott nekem erről. Meg kell mondanom, a Faile jobban illik hozzá, mint a Zarine. Az anyja akarta, és én... – Hirtelen megrázta magát, és gyanakvóan nézett Perrinre. Újra a harag kezdte megtölteni a levegőt. – Ne próbálj témát váltani, fiú! Most rólad és a lányomról beszélünk, és az állítólagos házasságotokról.

– Állítólagos? – Perrin mindig jól tudott uralkodni vérmérsékletén; Luhhan asszony szerint neki nincs is olyan. Ha úgy nősz fel, hogy az összes fiúnál nagyobb és erősebb vagy, és bárkinek fájdalmat okozhatsz véletlenül, gyorsan megtanulod visszafogni magad. Most azonban mégis nehézségei voltak ezzel. – A javasasszony hajtotta végre a szertartást, ugyanúgy, mint minden házasság esetében Folyóközben, ameddig csak emlékezni tudunk.

– Fiú, az sem számítana, ha egy ogier Vén mondta volna ki a szavakat, és hat aes sedai tanúskodik. Zarine még mindig nem elég idős ahhoz, hogy anyja beleegyezése nélkül menjen férjhez, amelyet soha nem kért, és nem is kapott meg. Most is Deirával van, és ha nem győzi meg az anyját arról, hogy elég idős a házassághoz, visszamegy a táborba, talán az anyja nyergében. És te... – Bashere ujjai végigfutottak kardja markolatán, bár úgy tűnt, ennek nincs tudatában. – Te – mondta csaknem vidám hangon – elhalálozol.

– Faile az enyém – morogta Perrin. Bor fröccsent csuklójára, és meglepetten lenézett a boroskupára, mely összetört a kezében. Az elgörbült ezüstdarabot óvatosan letette az asztalra, a kancsó mellé, de a hangjával nem tudott tenni semmit. – Senki nem veheti el tőlem. Senki! Visszaviheted a táborba – vagy bárhova! –, én el fogok jönni érte.

– Kilencezer emberem van – szólt a másik férfi meglepően szelíd hangon.

– Mennyivel nehezebb megölni őket, mint a trallokokat? Próbáld elvenni tőlem, és meglátjuk! – Perrin észrevette, hogy remeg, és olyan erősen ökölbe szorította kezét, hogy az már fájt. Ez megdöbbentette; soha nem volt mérges, valóban mérges, olyan régóta már, hogy nem is emlékezett az érzésre.

Bashere végigmérte, majd megcsóválta fejét.

– Vétek lenne megölni téged. Szükségünk van a friss vérre. Mostanában nagyon felhígult a Házban. A nagyapám mondogatta, hogy puhányabbak leszünk, és igaza volt. Én csak feleolyan férfi vagyok, mint ő volt, bármennyire is szégyen ezt mondanom, Zarine szörnyen puhány. Nem gyenge, dehogy... – Egy pillanatig erősen ráncolta szemöldökét, bólintott, mikor látta, hogy Perrin nem akarja azt mondani, hogy Faile gyenge –, de mindenképpen lágy, ami majdnem ugyanaz.

Ez annyira megdöbbentette Perrint, hogy leült, még mielőtt tudatosult volna benne, hogy a székhez lépett. Csaknem elfelejtette, hogy dühös. Megőrült ez az ember, hogy ilyenné változik? És Faile, lágy? Néha ugyan elragadóan lágy tud lenni, de bármelyik férfi, aki úgy gondolja, olyan értelemben lágy, ahogy az apja tette, valószínűleg kezébe kaphatja a fejét. Őt magát is beleértve.

Bashere felemelte a törött boroskupát, tanulmányozta, majd visszahelyezte, és elfoglalta a másik széket. – Zarine sok mindent elmondott rólad, mielőtt az anyjával ment volna. Perrin nagyúrról Folyóközből, a trallokok gyilkosáról. Ez jó. Kedvelem az olyan férfit, aki ki mer állni egy trallok ellen és nem hátrál meg. Most tudni szeretném, milyen fajta ember vagy. – Várakozóan meredt rá, borát kortyolgatta.

Perrin azt kívánta, bárcsak kaphatna még Rand dinnyepuncsából, vagy akár saját boroskupáját horpadások nélkül újra kezében tarthatná. Torka kiszáradt. Jó benyomást akart tenni, de az igazsággal kellett kezdenie.

– Az igazság az, hogy nem vagyok nagyúr. Kovács vagyok. Tudod, mikor a trallokok jöttek... – Abbahagyta, mert Bashere olyan harsányan kacagott, hogy meg kellett törölnie a szemét.

– Fiú, nem a Teremtő hozta létre a Házakat. Néhányan megfeledkeznek erről, de menj vissza elég messze bármelyik ház történetében, és egy közembert találsz majd ott, aki különleges bátorságot tanúsított vagy hideg fejjel gondolkodott, és átvette az irányítást, mikor mindenki más fejvesztve menekült. Emlékezz, néhányan arról is megfeledkeznek, hogy lefelé is ilyen hirtelen lehet a zuhanás. Van Tyrben két szolgálólányom, akik úrhölgyek lennének, ha az őseik nem követtek volna kétszáz évvel ezelőtt egy olyan ostobát, akit még a hígeszűek sem támogattak, és Sidonában van egy favágóm, aki azt állítja, hogy ősei királyok és királynők voltak még Sasszárny Artur előtt. Akár igazat is mondhat; jó favágó. Annyi út van felfelé, mint lefelé, és az út lefelé ugyanolyan csúszós, mint a többi. – Bashere elég erőset horkantott ahhoz, hogy bajsza megremegjen. – Csak egy ostoba panaszkodik, ha a szerencse letaszítja, és csak egy valódi ostoba zsémbel, ha felemeli. Nem azt akarom tudni rólad, hogy ki voltál, még csak azt sem, ki vagy, vagy hogy milyen vagy belül. Ha a feleségem egészben hagyja Zarine-t, és én nem öllek meg téged, tudod-e, hogyan kell bánni egy feleséggel? Méghozzá jól!

Észben tartva azt a jó benyomást, Perrin úgy döntött, nem fogja kifejteni, hogy sokkal szívesebben lenne újra kovács.

– Olyan jól bánok Faile-lal, ahogy csak tudok – válaszolta óvatosan. Bashere újra horkantott.

– Olyan jól, ahogy csak tudsz... – Sima hangja morgássá változott. – Jól teszed, ha elég jól tudod, fiú, különben... Hallottál. Egy feleség nem egy katona, aki rohanva érkezik, ha kiáltasz. Fele olyan erősen tartod őt, mint amilyet szükségesnek gondolsz, különben fájdalmat okozhatsz neki. Nem akarod te bántani Zarine-t. Értesz engem? – Hirtelen zavaró módon elmosolyodott, és hangja csaknem barátságossá vált. – Nagyon jó vejem leszel te, Aybara, de ha boldogtalanná teszed... – Újra végigsimított a kardmarkolaton.

– Megpróbálom boldoggá tenni – felelte Perrin komolyan. – Az utolsó dolog, amit akarok, az az, hogy bántsam.

– Nagyszerű. Mivel ez az utolsó dolog lenne, amit tennél, fiú. – Ezt is vigyorogva mondta, de Perrin nem kételkedett benne, hogy Bashere minden szót komolyan gondolt. – Azt hiszem, most itt az ideje, hogy Deirához vigyelek. Ha ő és Zarine még nem fejezték be mostanra vitájukat, jobb, ha közbelépünk, még mielőtt egyikük megöli a másikat. Mindig eltúlozták kicsit a dolgokat, és Zarine most már túl nagy ahhoz, hogy Deira egyszerűen elfenekelje. – Bashere letette poharát az asztalra, és folytatta, miközben az ajtóhoz sétáltak. – Egy dologra figyelmeztetnem kell téged. Csak mert egy asszony azt mondja, elhisz valamit, annak még nem kell igaznak lennie. Ó, ő úgy hiszi, de a dolgok nem válnak attól szükségszerűen igazzá, mert egy nő annak hiszi őket. Ezt tartsd észben.

– Úgy lesz. – Perrin úgy érezte, érti, mire gondol a férfi. Faile és az igazság néha csak távoli ismerősök voltak. Sohasem valami fontos dologgal kapcsolatban, vagy legalábbis nem olyan dolog esetében, amit a nő fontosnak tartott, de ha megígérte, hogy megtesz valamit, amihez nem volt kedve, mindig sikerült valamilyen kibúvót találnia, és úgy tett, mintha megtartotta volna ígéretét, miközben pontosan azt csinálta, amit akart. Amit nem értett, az volt, mi köze lehet ennek a találkozáshoz Faile anyjával.

Hosszú séta volt a palotán keresztül, oszlopos folyosókon és rengeteg lépcsőn. Úgy tűnt, errefelé többségben vannak a saldaeaiak, de sok volt az aiel és a Hajadon is – nem is beszélve a vörös és fehér libériás szolgákról, akik meghajoltak vagy pukedliztek – és fehér ruhás férfiak és nők, akárcsak azok, akik elvezették lovaikat. Az utóbbiak szemüket lesütve tálcával vagy ruhahalmokkal kezükben siettek dolgukra, és úgy tűnt, nem vesznek tudomást róluk. Perrin megdöbbenve vette észre, hogy nagy részük viselte azt a skarlát homlokpántot, melyet annyi aielen látott. Nekik is aieleknek kellett lenniük. Kis dolgokat is észrevett. A fehér ruhás nők és férfiak egyforma arányban viselték a homlokpántot, és a szürkésbarna kabátot és nadrágot viselő férfiak is, de egyetlen Hajadonon sem volt, akit látott. Gaul mesélt neki az aielekről, de egyszer sem említette a homlokpántokat.

Mikor Bashere és ő beléptek a szobába, ahol elefántcsont berakásos székek és kis asztalok álltak vörös, arany és zöld mintázatú szőnyegen, Perrin fülét éles, felemelt női hangok ütötték meg. Nem tudott szavakat kivenni a vastag ajtón keresztül, de azt meg tudta állapítani, hogy egyikük Faile. Hirtelen csattanás hallatszott, majd szinte azonnal még egy, és felnyögött. Csak egy tökéletes idióta állna felesége és annak anyja közé, ha azok éppen vitatkoznak – annak alapján, amit eddig látott, valószínűleg szét is tépnék azt a szerencsétlent –, és nagyon jól tudta, hogy Faile normális esetben ki tud állni magáért. De ugyanakkor látott már erős nőket, akik maguk is anyák vagy nagyanyák, akiket anyjuk gyermek módjára kezelhetett.

Vállát kihúzva elindult a belső ajtó felé, de Bashere előtte ért oda, úgy kopogtatva, mintha a világ minden ideje rendelkezésére állna. Bár Bashere persze nem hallhatta azt, ami Perrin fülének úgy hangzott, mint egy zsákba összezárt két macska. Vizes macskák.

Bashere kopogtatása úgy elvágta az acsargást odabenn, akár egy kés a vajat.

– Beléphetsz – mondta hangosan egy higgadt hang. Perrin csak annyit tudott tenni, hogy nem tolakodott el Bashere mellett, és mikor végre bent volt, szeme aggódva itta be Faile képét, aki egy öblös karosszékben ült, ott, ahol az ablakokon beáramló fény már veszített egy keveset élességéből. A szőnyeg idebenn nagyrészt sötétvörös volt, ami a vért juttatta eszébe, és a falikárpitok egyike egy nőt ábrázolt, aki lándzsájával éppen egy leopárdot döfött át. A másikon vad csata dúlt az Oroszlános Lobogó körül. Faile illatában érzelmek olyan egyvelege kavargott, hogy nem tudta különválasztani azokat, és bal orcáján egy tenyér lenyomata látszott vörösen, de a férfire mosolygott, bár csak halványan.

Faile anyja pislogásra késztette Perrint. Abból, ahogyan Bashere beszélt róla, egy törékeny nőt várt, de Lady Deira jóval magasabb volt, mint férje, és emellett... szoborszerű. Nem nagydarab, mint Luhhan asszony, aki kövér volt, vagy Daise Congar, aki úgy nézett ki, mintha maga is képes lenne a kovács pörölyét használni. Gömbölyded volt, amit egy férfi biztosan nem várna anyósától, és látta, honnan örökölte Faile a szépségét. Faile arca az édesanyja arca volt, a fehér heg nélkül, amely sötét haján keresztül halántékáig ért. Ha Faile így fog kinézni, mikor eléri ezt a kort, szerencsés embernek tarthatja magát. Másrészről, amiatt a merész orr miatt Deira úrnő egy sasra emlékeztette, mikor sötét, ferde metszésű szemével végigmérte, egy égő szemű sasra, aki kész karmait egy nagyon pimasz nyúlba mélyeszteni. Illatában düh és megvetés keveredett. Az igazi meglepetést azonban a vörös tenyérnyom jelentette arcán.

– Apa, épp rólad beszélgettünk – szólalt meg Faile szeretetteljes mosollyal, a férfihez lépve, és kezéért nyúlva. Csókot adott az arcára, és Perrinbe hirtelen rosszallás nyilallt; egy apa nem érdemel ilyesmit, ha ott áll a férj, akit csak egy futó mosollyal üdvözöl.

– Akkor most lovagoljak és bujdossak el, Zarine? – kuncogott Bashere. Ó, nagyon is kuncogott. Ez a férfi láthatóan nem fogta fel, hogy a felesége és a lánya megütötte egymást.

– A Faile-t részesíti előnyben, Davram – mondta Deira úrnő szórakozottan. Kezét összefonta terjedelmes keble előtt, és Perrint méregette, a legkisebb erőfeszítést sem téve arra, hogy ezt elrejtse.

Hallotta, ahogy Faile halkan apjának suttogja:

– Most már rajta múlik.

Perrin gyanította, hogy így van, ha ő és az anyja már a pofonig jutottak el. Kihúzta vállát, és felkészült arra, hogy elmondja Deira úrnőnek, hogy olyan gyengéden bánik Faile-lal, mint egy kiscsibével, és ő olyan jámbor lesz, akár egy bárány. Ez utóbbi persze hazugság lenne, hiszen Faile levágna egy jámbor férfit, és megsütné ebédre – de békességet kell teremteni. Emellett megpróbál gyengéd lenni Faile-lal. Talán Deira úrnő miatt beszélt Bashere szelídségről; egyetlen férfinek sem lennének idegei ahhoz, hogy más legyen egy ilyen nő mellett.

Mielőtt kinyithatta volna a száját, Faile anyja szólalt meg.

– Nem a sárga szemek teszik a farkast. Elég erős vagy ahhoz, hogy tudj bánni a lányommal, fiatalember? Annak alapján, amit mesélt nekem, anyámasszony katonája vagy, aki lesi minden óhaját, akit az ujjai köré tekerhet, bármit is akar elérni.

Perrin döbbenten bámult. Bashere leült a székbe, amelyet korábban Faile foglalt el, és most önelégülten nézegette egymáson átvetett csizmáit. Faile apja székének széles karfáján foglalt helyet, felháborodott szemöldökráncolással nézett anyjára, majd olyan bizalommal teli mosolyt villantott a férfi felé, mint akkor, mikor arra bíztatta, hogy álljon a sarkára Rand ellenében.

– Nem hiszem, hogy az ujja köré tudna csavarni – válaszolta óvatosan. Megpróbálta, ez igaz, de nem hitte volna, hogy valaha is hagyná, hogy megtegye. Kivéve egyszer egy rövid időre, hogy örömet okozzon a nőnek.

Deira úrnő horkantása köteteket mesélt.

– A gyengék soha nem hiszik úgy. Egy nőnek erős férfire van szüksége, erősebbre, mint ő maga, itt. – Ujjával a férfi mellkasába bökött, olyan keményen, hogy felmordult tőle. – Soha nem felejtem el az első alkalmat, mikor megragadott a nyakamnál fogva, és megmutatta, hogy ő az erősebb kettőnk közül. Pompás volt! – Perrin pislogott; ez egy olyan kép volt, amellyel az agya nem tudott megbirkózni. – Ha egy nő erősebb, mint a férje, meg fogja vetni. Akkor vagy zsarnokoskodik felette, vagy enged magából, hogy a férfinek ne kelljen. Azonban ha a férj elég erős... – Újra megbökte, most még durvábban – ...a nő olyan erős lehet, amilyen csak tud, amilyen erőssé csak válhat. Be kell majd bizonyítanod Faile-nak az erődet. – Újabb bökés, még keményebben. – A családom nőtagjai leopárdok. Ha nem tudod úgy idomítani, hogy neked vadásszon, Faile úgy szaggat majd szét, ahogy megérdemled. Elég erős vagy? – Ez alkalommal az ujj egy lépésnyi hátrálásra késztette Perrint.

– Abbahagynád? – morogta. Türtőztette magát, miközben megdörzsölte mellkasát. Faile semmilyen segítséget nem nyújtott, csak bátorítóan mosolygott. Bashere összepréselt szájjal és felemelt szemöldökkel tanulmányozta. – Ha kedveskedek neki néha, akkor az azért van, mert így akarom. Szeretem látni, ahogy mosolyog. Ha azt várod tőlem, hogy rajta tiporjak, azt elfelejtheted. – Talán ezzel már veszített is. Faile anyja nagyon sajátosan kezdett el bámulni rá, és illatában olyan érzelmek kavarogtak, amelyeket nem tudott kivenni, de még mindig lehetett haragot és jeges megvetést érezni. De jó benyomás ide vagy oda, meg fogja próbálni elmondani azt, amit Bashere és a felesége hallani akar. – Szeretem őt, és ő is szeret engem, és engem ennyi érdekel az egészből.

– Azt mondja – szólalt meg Bashere lassan –, ha elvesszük tőle a lányunkat, vissza fogja szerezni. Úgy tűnik, azt hiszi, hogy kilencezer saldaeai lovas nem ellenfél néhány száz Folyóközből származó íjásznak.

Felesége elgondolkodva méregette Perrint, majd láthatóan összeszedte magát, feje felemelkedett.

– Ez nagyon jó, de bármelyik férfi képes egy kardot suhogtatni. Amit tudni akarok, az, hogy meg tud-e szelídíteni egy akaratos, önfejű, engedetlen...

– Elég, Deira – vágott közbe Bashere lágyan. – Miután nyilvánvalóan úgy döntöttél, hogy Zarine... Faile... többé nem gyermek, azt hiszem, Perrin tökéletesen megfelelő lesz számára.

Perrin meglepetésére, Bashere felesége szelíden meghajtotta fejét.

– Ahogy mondod, szívem. – Majd Perrinre pillantott, egyáltalán nem szelíden, mintha azt mondaná, így kell bánnia egy férfinek egy nővel.

Bashere valamit mormolt bajsza alatt unokákról, és arról, hogy újra erős lesz a vér. És Faile? Olyan kifejezéssel az arcán mosolygott Perrinre, amilyet korábban még nem látott nála, olyan arckifejezéssel, amitől nagyon kényelmetlenül érezte magát. Összekulcsolt kezével, keresztbe tett lábával, és oldalra hajtott fejével... alázatosnak tűnt. Faile! Talán egy olyan családba házasodott be, ahol mindenki őrült.

Mikor az ajtó bezárult Perrin mögött, Rand kiürítette puncsos poharát, majd elgondolkodva elterpeszkedett a székben. Remélte, hogy Perrin jól kijön majd Bashere-ral. De végül is, ha szikrázik közöttük a levegő, Perrin talán könnyebben hajlik majd Tear felé. Szüksége volt ott vagy Matre vagy Perrinre, hogy meggyőzze Sammaelt arról, hogy valóban onnan akar támadni. A gondolat halk, keserű kacajt váltott ki. Fény, hogy gondolhat így a barátaira! Lews Therin kacarászott, és homályosan barátokról és árulásról motyogott. Rand azt kívánta, bár aludhatna egy évig.

Min természetesen kopogtatás vagy bejelentés nélkül lépett be. A Hajadonok néha furcsán néztek rá, de bármit is mondjon Sulin vagy akár Melaine, Min most már azok rövid sorába tartozott, akiket beküldtek hozzá, bármit is csinált éppen. Ki is használta ezt; egyszer ragaszkodott hozzá, hogy széket húzzon fürdődézsája mellé, és beszélgessen vele, mintha semmi sem térne el a megszokott helyzettől. Most csak annyi időre állt meg, hogy megtöltsön magának egy kelyhet punccsal, majd a férfi ölébe ült. Vékony izzadságréteg csillogott az arcán. Meg sem próbálná megtanulni, hogyan ne vegyen tudomást a hőségről, csak nevetne, és azt mondaná, hogy nem aes sedai, és nem is áll szándékában azzá válni. Úgy tűnt, ezekre a látogatásokra a férfi vált kedvenc székévé, bár biztos volt benne, ha egyszerűen nem vesz tudomást erről, akkor előbb vagy utóbb feladja kis játékát. Emiatt próbált annyira fürdővizébe merülni, amennyire csak tudott, és nem kötözte meg a lányt Levegővel. Ha egyszer a nő rájön, hogy hatással van rá, soha nem hagyja abba a tréfálkozást. Emellett, bármennyire szégyellte, hogy ezt Minnel kapcsolatban érzi, kellemes volt egy lányt tudni az ölében. Nem volt fából.

– Kellemesen elbeszélgettetek Faile-lal?

– Nem tartott sokáig. Az apja jött, és magával vitte, és túlságosan el volt foglalva azzal, hogy a nyakába ugorjon, semhogy engem észrevegyen. Utána egy kicsit sétáltam.

– Nem kedveled? – kérdezte, és Min szeme kitágult, melyet szempillái még nagyobbnak tüntettek fel. A nők soha nem számítanak arra, hogy egy férfi bármit is észrevesz vagy megért, amit nem akarnak tudatni vele.

– Nem arról van szó, nem, valóban nem kedvelem – válaszolt, vonakodva ejtve ki a szavakat. – Csak éppen... Nos, amit akar, azt akkor és ott akarja, amikor eszébe jut, és nem fogad el nemet válaszként. Sajnálom szegény Perrint, hogy feleségül vette. Tudod, mit akart tőlem? Biztos akart lenni benne, hogy nincsenek terveim az ő becses férjével. Talán nem vetted észre, a férfiak soha nem látják az ehhez hasonló dolgokat... – Hirtelen abbahagyta, és gyanakvóan nézett fel a férfire azokon a hosszú szempillákon keresztül. Hiszen megmutatta, hogy legalább néhány dolgot meglát. Mikor meggyőződött arról, hogy nem áll szándékában nevetni, vagy ezt felhozni, folytatta. – Pedig első pillantásra látni lehet, hogy teljesen megkótyagosodott tőle, a szerencsétlen ostoba. És a nő is tőle, legalább ennyi jó van benne. Nem hiszem, hogy valaha is kétszer nézne ugyanarra a nőre, de ő soha nem fogja ezt elhinni, akkor semmiképpen, ha a másik nő néz rá először. Megtalálta a sólymát, és nem lennék meglepve, ha a nő megölné őt, mikor a héja feltűnik. – Lélegzete elakadt, és újra felnézett a férfire, majd elfoglalta magát azzal, hogy kelyhéből ivott.

Ha rákérdez, elmondaná neki, hogyan értette. Emlékezett rá, hogy azt mondta, nem árul el semmit a látomásairól, amíg azok nem érintik a férfit, de valamilyen oknál fogva láthatóan változtatott ezen. Bárkit megnézne, akit megnevez neki, és elmondana mindent, amit lát. De ettől a nő kényelmetlenül érezte magát.

Hallgass! – kiáltott Lews Therinre. – Tűnj el! Halott vagy! – Nem volt hatása; mostanában gyakran így volt. A hang tovább mormolt, talán áruló barátokról, talán barátok elárulásáról.

– Láttál valamit, ami velem kapcsolatos? – kérdezte.

Hálás mosollyal ajkán, Min barátságosan mellkasának dőlt – nos, a nő valószínűleg barátságosnak szánta, vagy talán újra csak incselkedik –, és puncsot kortyolgatva elkezdett beszélni.

– Mikor együtt voltatok, azokat a szentjánosbogarakat és a sötétséget még erősebbnek láttam. Ó, de szeretem a dinnyepuncsot. De mikor ugyanabban a szobában vagytok, a szentjánosbogarak tartani tudják magukat, ahelyett, hogy gyorsabban elnyelnék őket, mint ahogy özönleni tudnak, mint mikor egyedül vagy. S még valamit láttam, mikor együtt voltatok. Kétszer itt kell lennie veled, vagy különben... – A poharába bámult, így nem láthatta az arcát. – Ha nem lesz itt, valami rossz történik veted. – Hangja vékonynak és ijedtnek tűnt. – Nagyon rossz.

Sokkal többet szeretett volna tudni – hol, mikor és micsoda –, de tudta, hogy a nő már elmondta volna ezt neki, ha tudná.

– Akkor csak itt kell tartanom – mondta olyan óvatosan, ahogy csak tudta. Nem szerette, ha Min rémült.

– Nem tudom, hogy ez elég lesz-e – mormolta a lány puncsába. – Akkor fog történni, mikor nincs itt, de abból amit láttam, nem derül ki, hogy azért fog-e történni, mert ő nincs itt. Nagyon rossz lesz, Rand. Már ha erre a látomásra gondolok, én...

Maga felé fordította a nő arcát, és meglepődött, mikor könnyeket látott a szemében.

– Min, nem tudtam, hogy ezek a látomások fájdalmat okozhatnak neked – mondta szelíden. – Sajnálom.

– Nagyon sok mindent nem tudsz, birkapásztor – mormolta a lány. Ingujjából egy csipkés szegélyű zsebkendőt vett elő, és megtörölte szemét. – Csak a por miatt. Sulin nem töröl port idebenn elég gyakran. – A zsebkendő egy lendületes mozdulttal visszakerült a helyére. – Vissza kell mennem a Rózsák Koronájába. Csak el akartam mondani, amit Perrinnél láttam.

– Min, legyél óvatos! Talán nem kellene ilyen gyakran jönnöd. Nem hiszem, hogy Merana könnyedén venné, ha rájönne, mit teszel.

A nő mosolya nagyban emlékeztetett régi önmagára, és szeme vidámnak tűnt, annak ellenére is, hogy még mindig könnyektől csillogott.

– Ne aggódj miattam, birkapásztor. Azt hiszik, úgy ámuldozom Caemlyn látványosságain, mint bármelyik falusi fajankó. Ha nem jönnék naponta, tudnál róla, hogy nemesekkel találkoznak? – Ezt tegnap fedezte fel, mikor úton a palota felé megpillantotta Meranát egy palota ablakában, amelyről tudta, hogy Pelivar nagyúré. Annyi esélye volt annak, hogy Pelivar és vendégei voltak az egyetlenek, mint annak, hogy Merana azért ment oda, hogy kimossa Pelivar szennyesét.

– Legyél óvatos! – mondta a férfi határozottan. – Nem akarom, hogy bajod essen, Min.

Egy pillanatig a nő csendesen tanulmányozta a férfit, majd eléggé felemelkedett ahhoz, hogy apró csókot adhasson a szájára. Legalább... Nos, valóban apró volt, de ez mindennapi rituálévá vált, mikor távozott, és a férfi úgy érezte, hogy azok a csókok talán minden nappal kevésbé aprók.

Minden magának tett ígéret ellenére megszólalt:

– Szeretném, ha nem tennéd ezt. – Az egy dolog, hogy hagyja a nőt az ölében ülni, de a csókok túl messze mennek.

– Csak semmi könny, parasztfiú – mosolygott rá a lány. – Semmi dadogás. – Összekuszálta a férfi haját, mintha tíz éves lenne, majd az ajtóhoz sétált, de olyan méltóságteljesen suhanó járással, amely talán nem vált ki könnyeket és dadogást, de a férfi minden alkalommal megbámulta, bármennyire próbálkozott az ellenkezőjével. Szeme a nő arcára siklott, mikor megfordult. – Hogy elpirultál, birkapásztor. Azt hittem, a hőség nem érinthet meg. Ne törődj vele! Azt akartam mondani, óvatos leszek. Holnap találkozunk. És vegyél fel tiszta harisnyát!

Rand mélyet sóhajtott, mikor az ajtó becsapódott a lány mögött. Tiszta harisnyát? Minden nap tisztát vesz fel! Két választása maradt. Továbbra is színlelheti azt, hogy a lány semmilyen hatással nincs rá, vagy rászánhatja magát a dadogásra. Vagy talán könyörgésre; biztos abbahagyja, ha könyörög, de akkor lenne egy nagyon jó indoka, hogy ugrassa a férfit, és Min szerette ugratni őt. Az egyetlen másik lehetőség az lett volna, hogy szűkre szabja együtt töltött idejüket, hogy hidegnek és távolságtartónak mutatkozik – de ez szóba sem jöhetett. A barátja volt; épp annyira nem tudott hideg lenni vele szemben, mint... Aviendha és Elayne neve jutott az eszébe, de nem illettek ide. Mint Perrinnel és Mattel szemben. Az egyetlen dolog, amit nem értett, az volt, miért érzi magát olyan kellemesen a lány közelében. Nem kellett volna, ha a lány így játszadozik vele, és mégis így volt.

Lews Therin mormogása hangosabb lett arra a pillanatra, mikor az aes sedai-okat emlegette, de most teljesen érthetően szólalt meg:

Ha a nemesekkel konspirálnak, tennem kell valamit ellene.

Tűnj el! – parancsolta Rand.

Kilenc veszélyes, még képzetlenül is. Túl veszélyes. Nem engedhetem meg. Nem. Ó, nem.

Tűnj el, Lews Therin!

Nem vagyok halott! – ordította a hang. – Megérdemlem a halált, de életben vagyok! Élek! Élek!

Halott vagy! – kiáltott Rand vissza a fejében. – Halott vagy, Lews Therin!

A hang egyre halkult, még mindig kiabálta, hogy „Élek!”, mikor hallhatatlanná csendesült.

Rand megrázkódva felállt, újratöltötte kelyhét, majd egyetlen hosszú korttyal lenyelte a puncsot. Izzadság csöpögött arcáról, és inge testére tapadt. Erőfeszítésébe került, hogy újra koncentrálni tudjon. Lews Therin egyre kitartóbb lesz. Egy dolog biztos. Ha Merana nemesekkel szövetkezik, különösen azokkal a nemesekkel, akik készek részt venni egy lázadásban, ha nem teremti elő elég gyorsan Elayne-t, hogy megnyugtassa őket, akkor tennie kell valamit. Szerencsétlenségére, nem volt ötlete arra, hogy mit.

Öld meg őket! – suttogta Lews Therin. – Kilenc együtt már veszélyes, de ha megölök néhányat, ha elűzöm őket... öld meg őket... hadd tanuljanak rettegést... Nem akarok újra meghalni... megérdemlem a halált, de életben akarok maradni... – Sírni kezdett, de a zavaros suttogás folytatódott.

Rand újra megtöltötte poharát, és próbált nem hallgatni rá.

Mikor a Belső Város Origan Kapuja látótávolságba került, Demira Eriff lelassított. A zsúfolt utcán sok férfi végigmérte, mikor elhaladt mellette, és talán ezredszer gondolt már arra, hogy abba kellene hagynia szülőhazája, Arad Doman ruháinak viselését, és az ezredik alkalommal verte ki a fejéből azonnal. A ruhák nem igazán fontosak – ugyanazt a hatot készítette el magának már évek óta –, és ha egy férfi, aki nem jön rá, hogy egy aes sedai-jal áll szemben, túl pimasszá válik, csak kis erejébe került volna, hogy tudassa vele, szemtelenül viselkedett. Általában nagyon gyorsan felfogták, és olyan sebesen rohantak el, ahogy csak tudtak.

Most éppen kizárólag az Origan Kapu érdekelte. Egy nagy, fehér márványív a ragyogó fehér falban, melyen emberek áradata, kocsik és szekerek haladtak keresztül tucatnyi aiel figyelő szeme előtt, akik talán nem olyan felületesek, mint amilyennek első pillantásra tűntek. Talán felismernek egy aes sedai-t. A legmeglepőbb embereknek sikerült néha. Emellett a Rózsák Koronája óta követték; azok a kabátok és nadrágok a városon kívül beleolvadtak volna a kövek és bozótosok közé. Így, még ha be is akart volna lépni a Belső Városba, ha meg merte volna kockáztatni Merana haragját, amiért belép, anélkül hogy al'Thor engedélyét kérné először, nem tette volna. Milyen arcátlanság, hogy az aes sedai-oknak egy férfi engedélyét kell kérniük valamihez! De most csak egy bizonyos Milam Harnderre szeretett volna egy pillantást vetni, a Királyi Palota Másodkönyvtárosára, aki csaknem harminc éve már az ő ügynöke volt.

A Palota könyvtárát nem lehetett összehasonlítani a Fehér Toronyban lévővel, vagy Cairhien Királyi Könyvtárával, vagy a Terhana Könyvtárral Bandat Ebanban, de akár azt is kívánhatta volna, hogy repülni tudjon, mint azt, hogy ezek valamelyikéhez legyen hozzáférése. Mégis, ha az üzenete elérte Milamot, a férfi elkezdte keresni azt a könyvet, amelyre szüksége volt. A Palota könyvtárában kell lennie némi információnak a Sötét Nagyúr börtönének pecsétjeiről, talán még katalogizálva is lehet, bár ez talán már túl szép is lenne. A legtöbb könyvtárban kötetek hevertek minden sarokban, melyeket már régen nyilvántartásba kellett volna venni, de valahogyan mégis egy évszázadra, öt évszázadra vagy akár még több időre is megfeledkeztek róluk. A legtöbb könyvtárban olyan kincsek hevertek, amelyeket még a könyvtárosok sem ismernek.

Türelmesen várakozott, hagyta, hogy a tömeg elhaladjon mellette, csak azoknak az embereknek szentelve figyelmet, akik kijöttek a kapun, de nem látta Milam kopasz fejét és kerek arcát. Végül felsóhajtott. Nyilvánvalóan nem kapta meg az üzenetét: ha megkapta volna, itt lenne a megjelölt időre, bármilyen kifogást is kell kitalálnia. Ki kell hát várnia sorát, míg ő csatlakozhat Meranához a Palotába tett látogatásán, és reménykedhetett benne, hogy a fiatal al'Thor engedélyezi számára – újra ez az engedély! –, hogy a könyvtárban keresgéljen.

Elfordult a kaputól, és szeme találkozott azzal a magas, szikár arcú, a fuvarosok mellényét viselő fickóéval, aki túlságosan is arcátlanul méregette. Mikor szemük találkozott, még kacsintott is!

Nem állt szándékában ezt elviselni egész úton vissza a fogadó felé. Valóban észben kell tartanom, hogy készíttessek magamnak néhány egyszerű ruhát – gondolta azon tűnődve, vajon miért nem tette ezt meg már korábban. Szerencsére néhány éve már járt Caemlynben, és Stevan a Rózsák Koronájában vár rá, s jelzőtűzként vezetheti, ha erre kerülne a sor. Egy szűk mellékutcába sietett, mely egy késüzlet és egy fogadó között vezetett el.

Caemlyn szűk sikátorai koszosabbak lettek, mióta utoljára erre járt, de még szárazon is, minél mélyebbre hatolt, annál elviselhetetlenebb lett a bűz. A falak csupaszak voltak, egyetlen ablak sem látszott, csak néha egy romos ajtó vagy szűk kapu, és azok is úgy néztek ki, mint amit már régóta nem nyitottak ki. Sovány macskák figyelték csendesen hordók és alacsony falak tetejéről, és kóbor, csontos testű kutyák csapták hátra fülüket, néha még meg is morogták, mielőtt rohanva eltűntek volna az egyik keresztutcában. Nem aggódott amiatt, hogy megkarmolják vagy megharapják. A macskák megéreztek valamit az aes sedai-okról; még soha nem hallott olyan, akár nagyon elvadult macskáról sem, ami egy aes sedai-t karmolt volna meg. A kutyák ellenségesek voltak, ez igaz, mintha azt hinnék, hogy az aes sedai-ok macskák, de csaknem mindig elrohantak egy kis morgás után.

Sokkal több macska és kutya volt a sikátorokban, mint amennyire emlékezett, és soványabbak is lettek, valamint jóval kevesebb embert lehetett látni. Nem találkozott senkivel, míg egy sarkon befordulva szembe nem találta magát öt vagy hat aiellel, akik nevettek és beszélgettek egymás között. Megdöbbentnek tűntek, hogy itt találják.

– Bocsánat, aes sedai – mormolta egyikük, és mindegyikük a sikátor oldalához préselődött, pedig bőven volt hely.

Azon tűnődve, hogy ezek vajon ugyanazok-e, akik követték – egyikük, egy tömzsi, gonosz szemű fickó ismerősnek tűnt –, bólintott, köszönetet mormolt, és elindult mellettük.

Az oldalába fúródó lándzsa annyira megdöbbentette, hogy még kiáltani sem volt ereje. Kétségbeesetten nyúlt a saidar után, de valami más is az oldalába hatolt, és ő a porba zuhant. Egy arc, amelyre emlékezett, tolakodott elé, gúny látszott a fekete szemekben, és mormolt valamit, amire nem figyelt, miközben megpróbálta elérni a saidart, megpróbálta... Sötétség zárta magába.

Mikor Perrin és Faile végül távoztak a nő szüleivel folytatott, véget nem érő beszélgetésről, a különös szolgáló, Sulin várta őket a folyosón. Perrin úszott az izzadságban, mely sötét sávokat festett kabátjára, és úgy érezte magát, mintha tíz mérföldet rohant volna, miközben mindkét oldalról ütések érik. Faile mosolygott, és könnyedén lépdelt; ő sugárzónak, gyönyörűnek és olyan büszkének tűnt, mintha ő hozta volna az embereket az őrdombról, mikor a trallokok már csaknem lerohanták Emondmezőt. Sulin minden alkalommal pukedlizett, mikor valamelyikük ránézett, soha nem mulasztva el egyetlen alkalmat sem; a ráncos, heges arcra olyan túlzottan alázatos mosoly fagyott, ami úgy tűnt, mintha az első levegővételnél szétesne. Az elhaladó Hajadonok között jelbeszéd cikázott, és Sulin előttük is pukedlizett, bár közben úgy csikorgatta a fogát, hogy Perrin is hallhatta. Még Faile is kezdte óvatosan figyelni a nőt.

Mikor a nő végül bevezette őket a lakosztályukba, amely egy fogadószobából és hálóteremből állt, melyben akkora baldachinos ágy volt, amely tíz embernek is elegendő lett volna, és egy hosszú, márványerkély, mely szökőkutas udvarra nézett, ragaszkodott hozzá, hogy mindent megmutasson nekik, még azt is, amit maguktól is láttak. A lovaik az istállóban vannak és le lettek csutakolva. A nyeregtáskáikból kipakoltak, és felakasztották őket. Megmutatta Perrin övét a szekrényben, valamint szegényes ruhatára legtöbb darabját, melyeket precíz sorokban ládákban helyeztek el. Perrin fejszéjét a szürke márvány kandalló mellé helyezték, mintha csak favágásra szolgálna. Az ezüstkancsók egyike, melyeken lecsapódott a pára, mentával ízesített, hideg teát tartalmazott, míg a másik szilvapuncsot. Két aranyozott keretű tükörre mutatott rá a falon, az egyik az asztal felett állt, melyre Faile elefántcsont hajkeféjét és fésűjét helyezték, míg a másik egy falnak támasztott, hatalmas állótükör volt, melyet egy vak sem tévesztett volna el.

Miközben Sulin még mindig a fürdővíz hozásáról és rézdézsákról magyarázott, Perrin egy aranykoronát nyomott bőrkeményedésekkel borított tenyerébe.

– Köszönöm – mondta –, de ha most magunkra hagynál bennünket... – Egy pillanatig azt hitte, a nő hozzá fogja vágni az érmét, de aztán csak egy bizonytalan pukedlit kapott, és egy bevágott ajtót.

– Azt hiszem, akárki tanítja be a szolgákat, nem végzi túl jól a dolgát – jegyezte meg Faile. – Ez nagyon jó volt, ha már itt tartunk. Udvarias, de hatá... Bárcsak így viselkednél a mi szolgáinkkal is. – Mikor hátat fordított a férfinek, hangja suttogássá halkult. – Kigombolnál, kérlek?

Mindig durva kezűnek érezte magát, ha ezekkel a kis gombokkal volt dolga, és attól félt, le fogja tépni őket vagy elszakítja a nő ruháját. Másrészről viszont élvezte, ha vetkőztethette a feleségét. Általában egy szolgálólány dolga volt, biztosan az elveszett gombok miatt.

– Abban az ostobaságban, amelyet az anyádnak mondtál, volt valami, amit úgy is gondoltál?

– Hát nem szelídítettél meg engem, kedves férjem – válaszolta anélkül, hogy ránézett volna –, és tanítottad meg, hogy a kezedbe kapaszkodjam, ha szólítasz? Nem rohanok, hogy örömet okozzak neked? Nem engedelmeskedem a legapróbb mozdulatodnak is? – Jókedvűen mosolygott. A hangja is vidámnak tűnt. Csak éppen úgy hangzott, mintha valóban így is gondolná, mint mikor csaknem ugyanezt elmondta az anyjának, fejét felemelve és olyan büszkén, amilyen csak tudott lenni. A nők furcsák, ide lyukadt ki újra. És az anyja...! Ha már itt tartunk, az apja!

Talán témát kellene változtatnia. Mit is említett Bashere?

– Faile, mi az a törött korona? – Biztos volt benne, hogy ennek kellett lennie.

A nő ingerülten felhúzta orrát, és hirtelen az illatába is harag keveredett.

– Rand elment a palotából, Perrin.

– És ha így van? – Lehajolva, hogy apró gyöngygombra bámuljon, összeráncolta szemöldökét. – Honnan tudod?

– A Hajadonok. Bain és Chiad megtanítottak néhány kézjelre. Ne hagyd abba, Perrin! Abból, ahogyan akkor viselkedtek, mikor megtudták, hogy aielek vannak itt, úgy sejtem, nem szabadott volna nekik. Emellett hasznunkra lehet, ha értem a Hajadonokat, mikor ők nem tudnak erről. Úgy tűnik, sokan vannak Rand körül. – Megpördült, hogy huncut pillantást vessen férjére, és megsimogatta szakállát. – Az első Hajadonok, akikkel találkoztunk, úgy gondolták, csinos vállad van, de nem tartottak emiatt valami sokra. Az aiel nők nem ismernek fel egy csinos szakállt, ha látnak egyet.

A férfi megcsóválta a fejét, megvárta, míg a nő visszafordult, majd zsebébe süllyesztette a gombot, mely leszakadt, mikor megpördült. Talán nem fogja észrevenni; ő egy hétig mászkált úgy, hogy a kabátjáról hiányzott egy gomb, és nem tűnt fel neki, míg a nő rá nem mutatott. Ami a szakállt illeti, annak alapján, amit Gaul mondott, az aielek mindig simára borotválják arcukat; Bain és Chiad valamilyen furcsa tréfának tartotta a szakállát. De Faile szerette.

– Mi van Randdel? Miért fontos, hogy elhagyta a palotát?

– Csak tudnod kell, mit tesz a hátad mögött. Láthatóan nem tudtad, hogy távozik. Emlékezz, ő az Újjászületett Sárkány! Ez nagyon olyan, mint egy király, a királyok királya, és egy uralkodó néha még a barátait is felhasználja, véletlenül vagy valamilyen okból.

– Rand nem tenne ilyet. Egyáltalán mit akarsz ezzel mondani? Hogy kémkedjek utána?

Tréfának szánta, de a nő azt felelte:

– Nem te, szerelmem. A kémkedés a feleség feladata.

– Faile! – Olyan gyorsan egyenesedett ki, hogy csaknem egy újabb gombot tépett le, majd megragadta a nő vállát, és maga felé fordította. – Nem fogsz kémkedni Rand után, hallasz engem? – A nő konok tekintettel nézett vissza rá, szája legörbült, szeme összeszűkült – szinte áradt belőle az önfejűség, de ő is tud konok lenni. – Faile, látni akarok valamit abból az engedelmességből, amellyel dicsekedtél. – Amennyire ő látta, a nő megtette, amire kérte, ha jól volt és elégedettnek érezte magát, máskor soha, és gyorsan megfeledkezett arról, hogy a férfinek igaza van-e vagy sem. – Komolyan gondolom, Faile. Ígéretet akarok hallani. Nem leszek a része senki...

– Megígérem, szívem – mondta a nő, ujját a férfi szájára helyezve. – Ígérem, nem fogok kémkedni Rand után. Láthatod, engedelmeskedem az én férjemnek. Emlékszel arra, mit mondott az anyám, hány unokát szeretne?

A hirtelen irányváltozás pislogásra késztette a férfit. De a nő ígéretet tett; ez a lényeg.

– Hatot, azt hiszem. Elvesztettem a fonalat, mikor elkezdte taglalni, hány lányt és hány fiút szeretne. – Deira úrnőnek volt néhány elképesztően nyílt javaslata arra vonatkozóan, hogyan lehet ezt elérni; szerencsére a legnagyobb részéről lemaradt, mivel azon gondolkodott, vajon elhagyhatja-e végre a szobát, ha befejezte. Faile csak bólogatott, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne ez, az apja és a férje jelenlétében.

– Legalább hatot – igazította ki a nő valóban huncut vigyorral. – Perrin, a vállunk felett fog leskelődni, míg nem tudom mondani neki, hogy hamarosan számíthat az elsőre, és azt hiszem, ha valaha is sikerül megbirkóznod a maradék gombokkal... – Még több hónapos házasélet után is elpirult, de vigyora soha nem halványult el. – Ennyi hét után egy valódi ágy jelenléte olyan készségessé tesz, akár egy parasztlányt aratáskor.

Néha elgondolkodott azokról a parasztlányokról, akiket Faile folyton emlegetett. Pirulás ide vagy oda, ha valóban olyan készségesek voltak, mint Faile, amikor kettesben voltak, akkor soha nem lehetett volna semmit betakarítani Saldaeában. Két újabb gombot tépett le, míg kigombolta a nő ruháját, és a nő legkevésbé sem bánta. Még a férfi ingét is sikerült elszakítania.

Demira meglepődött, hogy kinyithatja a szemét, meglepődött, hogy a saját szobájában fekszik a Rózsák Koronájában. A halált várta, nem azt, hogy levetkőztetve fekszik egy lenvászon takaró alatt. Stevan ült egy széken az ágy lábánál, és sikerült megkönnyebbültnek, aggódónak és szigorúnak tűnnie egyszerre. Karcsú cairhieni őrzője egy fejjel volt alacsonyabb nála, és csaknem húsz évvel fiatalabb minden ősz fürtje ellenére, de néha megpróbált úgy viselkedni, mintha az apja lenne, ragaszkodva ahhoz, hogy nem tud vigyázni magára, ha nincs mellette, hogy fogja a kezét. Nagyon tartott attól, hogy ez az incidens majd megfelelő alapot nyújt a férfinek a következő hónapok ilyenfajta összeütközései alatt. Merana az ágy egyik oldalán állt, szigorú arccal, Berenicia a másikon. A kövérkés Sárga nővér mindig szigorúnak tűnt, de most különösen komornak látszott.

– Hogyan? – sikerült kinyögnie Demirának. Fény, mennyire gyengének érezte magát. A Gyógyítás tette, de már a kezét kiemelni a takaró alól is nagy erőfeszítésébe került. Nagyon közel került a halálhoz. A Gyógyítás nem hagyott hegeket, de az emlékek és a gyengeség is bőven elég volt.

– Egy férfi jött a közös terembe – szólalt meg Stevan –, némi sört követelve. Azt mondta, látta, ahogy aielek követnek egy aes sedai-t – pontos leírást adott rólad –, és azt mondta, hogy meg fognak ölni téged. Amint kimondta, éreztem... – Zord fintort vágott.

– Stevan megkért, hogy menjek vele – tette hozzá Berenicia –, majd felrántott, és az egész úton rohantunk. Igazat megvallva, nem is voltam biztos abban, hogy időben odaértünk, míg ki nem nyitottad a szemedet.

– Természetesen – mondta Merana határozottan –, minden ugyanannak a csapdának volt része, az aielek és a férfi is. Sajnálatos, hogy hagytuk elmenni, de annyira aggódtunk miattad, hogy meg tudott lépni, mielőtt bárkinek eszébe jutott volna visszatartani.

Demira Milamra gondolt, és arra, hogyan fogja ez befolyásolni kutatását a könyvtárban, mennyi időbe fog telni, míg Stevan ezek után megnyugszik, és amit Merana mondott, nem igazán érintette, kivéve az utolsót.

– Visszatartani? Figyelmeztetés? Miről beszélsz, Merana? – Berenicia mormolt valamit az értelméről, amelyet mintha valamelyik könyvben hagyott volna; Bereniciának néha nagyon éles volt a nyelve.

– Láttál valakit is betérni a fogadóba egy italra, mióta itt vagyunk, Demira? – kérdezte Merana türelmesen.

Igaz; nem látott senkit. Egy vagy akár két aes sedai nem jelentett nagy különbséget egyetlen fogadó forgalmában sem Caemlynben, de kilenc már más lapra tartozott. Cinchonine asszony nyíltan utalt is erre az utóbbi időben.

– Tehát az volt a szándékuk, hogy tudjatok arról, hogy aielek öltek meg. Vagy talán még azelőtt kellett rám találnotok, hogy meghaltam volna. – Csak most jutott eszébe, mit mormolt felette az a gonosz arcú fickó.

– Azt az utasítást kaptam, hogy mondjam meg nektek, hogy maradjatok távol al'Thortól. Pontosabban: „Mondd meg a többi boszorkánynak, hogy maradjanak távol az Újjászületett Sárkánytól.” Nehezen tudtam volna átadni az üzenetet holtan, nem igaz? Milyenek voltak a sebeim?

Stevan kihúzta magát székén, fájdalmas pillantást lövellve a nő felé.

– Egyik sem talált el egyetlen szervet sem, ami azonnal megölt volna, de a vérveszteség...

– Mit fogunk most tenni? – vágott közbe Demira, Meranának szegezve a kérdést, mielőtt a férfi elkezdhette volna taglalni, micsoda ostobaság volt tőle hagyni, hogy így elbánjanak vele.

– Én azt mondom, meg kellene találnunk az aieleket, akik felelősek ezért – mondta Berenicia határozottan –, és példát kellene statuálnunk. – Shienar határvidékéről származott, és az aiel rajtaütések gyermekkora részét képezték. – Seonid egyetért velem.

– Ó, nem! – ellenkezett Demira. – Nem akarom, hogy az első alkalommal, mikor tanulmányozhatok egy aielt, minden tönkremenjen. Aligha mondanának két szónál többet. Emellett, hacsak nem volt az a férfi, aki benneteket figyelmeztetett, szintén aiel, számomra nyilvánvalónak látszik, hogy parancsra cselekedtek, és azt hiszem, csak egyetlen férfi van Caemlynben, aki aieleknek parancsol.

– A többiek – mondta Merana, határozottan Berenicia szemébe nézve – veled értenek egyet, Demira. Nem akarok több szót hallani arról, hogy időnket egy csapat kutya keresésére pazaroljuk százak között, miközben a férfi, aki vadászni küldte őket, vigyorogva sétál fel-alá. – Berenicia makacskodott kicsit, mielőtt fejet hajtott volna, de ő mindig így tett.

– Legalább meg kell mutatnunk al'Thornak, hogy nem bánhat így aes sedai-okkal – vágta rá Berenicia élesen. Merana egy pillantására mérsékelte hangját, de továbbra sem hangzott boldognak. – Már persze nem olyan élesen, hogy az tönkretegye minden tervünket.

Demira megütögette ajkát ujjával és felsóhajtott. Gyengének érezte magát.

– Egy gondolat ötlött fel bennem. Ha nyíltan a szemébe vágjuk, mit tett, természetesen le fogja tagadni, és nincs bizonyítékunk, amit felhozhatnánk. Nem csak ez, de még csak azt sem kellene tudatnunk, hogy úgy képes aes sedai-okra vadászni, mint a nyulakra. – Merana és Berenicia pillantást váltottak, és határozottan bólintottak. Szegény Stevan dühösen ráncolta szemöldökét; ő soha nem hagyná, hogy valaki, aki bántotta a nőt, csak úgy elsétáljon. – Nem lenne jobb, ha semmit sem mondanánk? Ez majd biztosan gondolkodásra készteti és megizzasztja. Miért nem mondunk semmit? Mit fogunk tenni? Nem tudom, mennyit tehetünk, de legalább rávehetjük, hogy a háta mögé tekintgessen.

– Indokolt terv – erősítette meg Verin a küszöbről. – Al'Thornak tisztelnie kell az aes sedai-okat, különben semmit sem lehet vele kezdeni. – Intett Stevannak, hogy távozzon – a férfi persze megvárta Demira bólintását –, majd elfoglalta székét. – Úgy gondolom, mivel te voltál a célpont... – Szemöldökét ráncolva nézett Meranára és Bereniciára. – Leülnétek? Nem akarom megrántani a nyakamat, miközben felbámulok rátok. – Verin folytatta, miközben a két nő a szoba egyetlen karosszékét és egy másik széket odahúzott az ágy mellé. – Mivel te voltál a célpont, Demira, segítened kellene eldönteni, hogyan tanítsuk meg al'Thor mesternek ez a leckét. És úgy tűnik, már neki is fogtál ennek.

– Szerintem... – kezdte Merana, de Verin közbevágott.

– Egy pillanat még, Merana. Demirának van joga az első javaslathoz.

Demira lélegzete elakadt, ahogy a robbanásra várt. Merana mindig úgy tűnt, hogy szeretné, ha Verin jóváhagyná a döntéseit, ami természetes is volt ilyen körülmények között, ha nehézkes is, de ez volt az első alkalom, hogy Verin nyíltan átvette az irányítást. Mások előtt legalábbis. De Merana csak Verinre bámult egy pillanatig, összeszorított ajkakkal, majd meghajtotta fejét. Demira azon tűnődött, vajon ez azt jelenti-e, hogy Merana átadja Verinnek a küldöttség irányítását; mostanra már nem nagyon maradt más választása. Minden szem várakozóan Demira felé fordult. Veriné különösen átható volt.

– Ha azt akarjuk, hogy aggódjon azon, hogy mit akarunk tenni, javaslom, hogy ne menjünk ma a palotába. Talán mindenféle magyarázat nélkül, vagy ha ez túl sok lenne, egy olyannal mentsük ki magunkat, melyen át kell látnia. – Merana bólintott. Még fontosabb volt azonban, ahogy a dolgok állnak, hogy Verin is így tett. Demira úgy döntött, még többet kockáztat. – Talán senkit sem kellene odaküldenünk néhány napig, hogy hagyjuk puhulni. Biztos vagyok benne, hogy ha figyeljük Mint, meg fogjuk tudni, mikor van a megfelelő állapotban, és... – Bármit is fognak tenni, része akart lenni. Az ő vére volt végül is, és csak a Fény tudja, mennyi időre kell most elhalasztania a Könyvtárban folytatott kutatásait. Ez csaknem ugyanolyan fontos indok volt arra, hogy móresre tanítsák al'Thort, mint az, hogy megfeledkezett arról, kik az aes sedai-ok.

Negyvenhetedik fejezet

A Vándorló Nő

Mat gyors vágtát szeretett volna Ebou Darba, és bizonyos fokig meg is kapta. De hat nővel utazni együtt, akik közül ráadásul négyen aes sedai-ok, nagyon sok zavaró tényezőt hozott magával. A távoli erdőt már az első napon elérték, miközben a nap még mindig csak lefelé haladt pályáján, és néhány órát nagyrészt halott fák lombjai alatt lovagoltak, miközben száraz levelek és letört ágak ropogtak a lovak patái alatt, míg végül napnyugta előtt egy megcsappant folyam mellett letáboroztak. Az előreugró állkapcsú Harnan, a vezetőjük, akinek arcára sólymot tetováltak, felügyelte a Banda tagjainak letáborozását, a lovak lecsutakolását és kipányvázását, őröket állított, és tüzeket gyújtatott. Nerim és Lopin sürgött-forgott, és azon zsörtölődött, hogy nem hoztak magukkal sátrakat, és honnan kellene az embernek tudnia, hogy a szabadban fognak tölteni éjszakákat, ha a gazdája nem mond semmit, és ezért nem is az ő hibája. Egyik csontos, a másik tömzsi volt, de sikerült visszhangozniuk a másik szavait. Anin természetesen gondoskodott magáról, bár Olverre is figyelt, és lecsutakolta Szellő azon részeit, melyeket a fiú nem ért el, még akkor sem, mikor a nyergét széknek használta. Mindenki figyelt Olverre.

Megosztották a nőkkel a tábort, de az ő területük mégis annyira elkülönült, mintha ötven lépésnyire táboroztak volna le. Mintha egy láthatatlan vonal vágta volna ketté a tábort, láthatatlan jelek tudatták a katonákkal, hol nem léphetnek át. Nynaeve, Elayne és a két fehér hajú nő a saját tüzüket ülték körül Aviendha és az aranyhajú Vadász társaságában, csak ritkán pillantva arra, ahol Mat és emberei tették le pokrócaikat. A halk beszélgetésükből Mat annyit tudott kivenni, hogy Vandene és Adeleas aggódnak azon, hogy Aviendha egész úton Ebou Darig vezetni akarja a lovát ahelyett, hogy lovagolna rajta. Thom megpróbált szót váltani Elayne-nel, de csak elbocsátóan megpaskolták az arcát, mielőtt visszaküldték volna Jaem, a szikár öreg őrző mellé, aki láthatóan minden idejét kardja élezésével töltötte.

Matnek nem volt kifogása az ellen, hogy a nők elkülönültek. Feszültség áradt belőlük, amit nem tudott megérteni. Legalábbis Elayne-ből és Nynaeve-ből, és mintha a Vadász is ebbe a körbe tartozott volna. Néha úgy bámultak az aes sedai-okra – a többi aes sedai-ra; nem volt biztos benne, hogy valaha is képes lesz megszokni, hogy így gondoljon Elayne-re és Nynaeve-re –, hogy az már túlságosan fürkészőnek tűnt, bár Vandene és Adeleas ugyanolyan feledékenynek látszott, mint Aviendha. Bármi is legyen az oka, Mat nem akart ebben részt venni. Olyan vitának érződött, amely bármikor kitörhet, és akár lángra kap, akár gyorsan lelohad, egy okos férfi nem avatkozik bele a nők veszekedésébe. Medál ide vagy oda, egy bölcs férfi nagyon messze állt, ha ezek a nők aes sedai-ok voltak.

Ez is felingerelte kissé, de a másik dolog is, ami viszont az ő hibája volt. Élelem. Az aes sedai-ok tüzétől bárány és valamilyen leves illata lebegett feléjük. Mivel azt várta, hogy gyorsan Ebou Darba érnek, semmit sem mondott élelemről Vaninnak és a többieknek, ami annyit jelentett, hogy egy kis szárított húst és kemény kétszersültet hoztak a nyeregtáskájukban. Mat nem nagyon látott madarat vagy mókust, nem is szólva őzről, így a vadászat nem jöhetett szóba. Mikor Nerim egy kis összecsukható asztalt és széket vett elő Matnek – Lopin is elővett egyet Naleseannak –, Mat megmondta neki, osszon ki mindent, amit a málháslovak hoztak. Az eredmény nem volt olyan jó, mint remélte.

Nerim Mat asztalánál állt, ezüstkancsóból öntötte a vizet, mintha bor lenne, és szomorúan nézte, ahogy a katonák eltüntették a finomságokat.

– Ecetes fürjtojások, uram – jelentette be gyászos hangon. – Kiválóak lettek volna az uram reggelijének Ebou Darban. És a legjobb füstölt nyelv nagyuram. Ha az uram tudná, min mentem keresztül, hogy mézzel füstölt nyelvet találjak abban a nyomorúságos faluban, ahol mindenből a legjobbat már az aes sedai-ok birtokolták! – Legnagyobb bánata azonban láthatóan az volt, hogy Lopin talált Naleseannak főtt pacsirtát. Mindig, mikor Nalesean elropogtatott egyet, Lopin önelégült mosolya egyre szélesedett, és Nerim arca egyre jobban megnyúlt. Ha már itt tartunk, nyilvánvaló volt abból, ahogy a katonák a levegőbe szimatoltak, hogy sokkal szívesebben kóstolnának bele a bárányba és a levesbe, mint bármennyi mézzel füstölt nyelvbe és libamájpástétomba. Olver nyílt sóvárgással nézett a nők tüze felé.

– Szeretnél csatlakozni hozzájuk? – kérdezte tőle Mat. – Rendben van, ha úgy teszel.

– Szeretem a füstölt angolnát – mondta Olver szilárdan. Sötétebb hangon hozzátette: – Különben is, biztosan tett bele valamit. – Szeme követte Aviendhát minden alkalommal, mikor megmozdult, és láthatóan most már a Vadászt is ugyanoda sorolta, talán azért, mert sok időt töltött nyilvánvalóan barátságosan fecsegve az aiel nővel. Aviendha legalább megérezte a fiú tekintetét, mert felé nézett és szemöldökét ráncolta.

Megtörölve állát és az aes sedai-ok tüze felé figyelve – ha már eszébe jutott, ő is szívesebben evett volna bárányt és levest –, Mat észrevette, hogy Jaem hiányzik. Vaninnak nem tetszett, hogy újra mennie kell, de Mat elküldte, ugyanazon okból, amiért egész nap kiküldte felderíteni annak ellenére, hogy Jaem is így tett. Nem akart arra támaszkodni, amit az aes sedai-ok elmondanak neki. Megbízhatott volna Nynaeve-ben, nem hitte, hogy képes lenne neki hazudni; mint javasasszony, Nynaeve mindig nagyon felháborodott, ha valaki hazudott – de a nő nagyon gyanús módon nézett felé Adeleas válla felett.

Meglepetésére Elayne, amint befejezte vacsoráját, felállt, és átsiklott azon a láthatatlan vonalon. Úgy tűnik, néhány nő csak lebeg a föld felett.

– Sétálsz velem, Cauthon mester? – kérdezte hidegen. Nem igazán udvariasan, de ugyanakkor nem is durván.

Intett a nőnek, hogy mutassa az utat, és ő a hold által megvilágított fák közé lebegett, az őrszemek közé. Arany haj omlott vállaira, úgy keretezve arcát, hogy azt bármelyik férfi megbámulta volna, és a holdfény lágyította gőgjét is. Ha bármi lett volna, csak ne az, ami volt... És nem csak arra gondolt, hogy a nő aes sedai, még csak nem is arra, hogy Randhez tartozik. Rand láthatóan a legrosszabb fajta nőket tudja kiválogatni ahhoz képest, hogy mindig tudott bánni velük. Aztán Elayne elkezdett beszélni, és rögtön megfeledkezett minden másról.

– Egy ter'angreal van a birtokodban – kezdett hozzá a nő anélkül, hogy a férfire nézett volna. Csak siklott előre, felkavarva a talajt borító leveleket, mintha azt várta volna, hogy úgy követi majd, mint egy hűséges kutya. – Néhányan úgy tartják, hogy a ter'angrealok jogosan az aes sedai-ok felügyelete alá tartoznak, de én nem akarom, hogy átadd nekem. Senki sem fogja elvenni tőled. Azonban az ilyen dolgokat tanulmányozni kell. Szeretném, ha minden este odaadnád nekem a ter'angrealt, mikor megállunk. Minden reggel visszaadom, mielőtt elindulnánk.

Mat oldalról ránézett. A nő komolyan beszélt, ebben nem kételkedett.

– Nagyon kedves tőled, hogy megtarthatom azt, ami az enyém. Csak éppen miért hiszed azt, hogy ez egyike azoknak a... hogy is nevezted? Ter-valami?

Ó, erre már kihúzta magát, és ránézett a férfire. Mat meglepődött, hogy nem csaptak ki tűznyelvek a szeméből, hogy megvilágítsák az éjszakát. A hangja viszont a legjegesebb hideget sugározta.

– Nagyon is jól tudod, mi az a ter'angreal, Cauthon mester. Hallottam, mikor Moiraine beszélt neked erről, mikor Tear Kövében voltunk.

– A Kő? – felelte nyájasan. – Igen, emlékszem a Kőre. Kellemes időt töltöttünk ott. Emlékszel valamire a Kőben, ami jogot ad neked arra, hogy követeléseket támassz velem szemben? Én nem. Csak azért vagyok itt, hogy megóvjam Nynaeve és a te bőrödet attól, hogy Ebou Darban szépen átlyukasszák. Randet kérdezd majd a ter'angrealokról, miután elvittelek hozzá!

Egy hosszú pillanatig a nő csak bámult rá, mintha puszta akaraterejével akarna hatni rá, majd újabb szó nélkül sarkon fordult. Követte a nőt vissza a táborba, és meglepődött, mikor az elsétált a kipányvázott lovak sora mellett. A nő a tüzeket vizsgálgatta, és azt, hogyan terítették le a pokrócokat, és megcsóválta fejét a katonák vacsoramaradékait látva. A férfinek fogalma sem volt, mire megy ki ez az egész, míg felemelt állal a nő vissza nem tért hozzá.

– Az embereid jó munkát végeztek, Cauthon mester – mondta elég hangosan, hogy mindenki hallja. – Nagyjából elégedett vagyok veled. De ha gondosabban terveztél volna, nem kellene olyan ételeket enniük, amelyek valószínűleg ébren tartja őket ma este. De egészében véve jó munkát végeztél. Remélem, a jövőben majd többet gondolkozol. – Hűvösen visszasiklott a saját tüzéhez, mielőtt a férfi akár egyetlen szót is szólhatott volna.

Ha csak ennyi lett volna, az átkozott leányörökös, aki azt hiszi, hogy a tulajdona, és Nynaeve, aki összeszorított szájjal járkált Adeleas és Vandene körül – ha ez lett volna minden, akár még táncolhatott is volna. De pontosan Elayne „ellenőrzése” után, még mielőtt elindulhatott volna alvóhelye felé, a rókafej lehűlt.

Annyira megdöbbent, hogy egy ideig csak állt ott a mellkasára bámulva, még mielőtt egyáltalán eszébe jutott volna, hogy az aes sedai-ok tüze felé nézzen. Egymás mellett álltak a láthatatlan választóvonal mellett, még Aviendha is. Elayne mormolt valamit, amit nem tudott kivenni, a két fehér hajú aes sedai bólintott, és Adeleas egész idő alatt szorgosan mártogatta tollát egy tintatartóba, melyet valamilyen hüvelyben tartott az övén, és jegyzeteket írt egy kis könyvbe. Nynaeve a fonatát rángatta és magában morgott.

Az egész csak pár pillanatig tartott. A fagy eltűnt, és a nők visszatértek a tűzhöz, halkan beszélgetve maguk között. Alkalmanként egyik vagy másik feléje nézett, míg végül aludni nem tért.

A második napon elérték az utat, és Jaem eltette színváltó köpenyét. Keményre taposott sár széles sávja volt, melynek szélén még most is lehetett néhol utcakövet látni, de az út nem sokkal gyorsította fel utazásukat. Először is, egyre inkább erdőkkel borított dombokon kanyargott. Néhány azok közül a halmok közül legalább az alacsony hegy nevet megérdemelte volna, csipkés sziklák és kőtornyok magasodtak a fák koronája fölé szabálytalan időközönként. Egy idő után vékony, de állandó emberfolyam áramlott mindkét irányba. Legtöbbjük koszos arcú pór volt, akiknek alig volt annyi eszük, hogy ellépjenek a gazdák megrakott ökrösszekerei elől, a kereskedők ponyvatetős kocsijairól nem is beszélve, melyeket hat-nyolc ló húzott. Tanyaházak és egyszerű kőpajták tűntek fel az út mellett a dombok lábánál, és a harmadik nap közepe felé elérték az első falut, melyben fehérre vakolt, halványpiros zsindelytetős házak álltak.

A csipkelődések viszont folytatódtak. Elayne minden este megtartotta ellenőrzéseit. Mikor szarkasztikusan megmondta neki, hogy örül, hogy elégedetté teheti, a második este az út mellett felállított táborban, megfontolt fejedelmi módon mosolygott, és azt mondta:

– Akkor jó, Cauthon mester – ami úgy hangzott, mintha a férfi minden szót komolyan gondolt volna.

Mikor elkezdtek fogadóban megszállni, a nő megvizsgálta a lovakat az istállóban és a katonák alvóhelyét a padláson. Mikor megkérte, hogy ne tegye, hideg pillantást és megemelt szemöldököt kapott válaszul. Mikor megpróbálta rávenni, hogy ne okozzon gondot, még ennyit sem érdemelt ki; a nő egyszerűen nem vett tudomást róla. Megmondta a férfinak, hogy tegyen meg bizonyos dolgokat – olyasmiket, amikről már régen eldöntötte, hogy végrehajtja, mint például a lovak patkóinak ellenőrzése az első fogadónál, ahol volt patkolókovács –, de sokkal bántóbbak voltak azok a dolgok, amikről gondoskodott volna, ha a nő előtt eszébe jutnak. Mat nem tudott rájönni, hogyan fedezte fel, hogy Tad Kandel eltitkolta, hogy egy kelés van a hátsóján, vagy arra, hogy Lawdrin Mendair nem kevesebb, mint öt üveg pálinkát rejteget nyeregtáskájában. A zavaró nem a megfelelő szó arra, hogy a nő utasítására kellett cselekednie, de Kandel kelését meg kellett nyitni – a Banda néhány tagja átvette Mat ellenérzéseit a Gyógyítással szemben –, és Mendair pálinkáját ki kellett önteni, és még tucatnyi dolgot.

Mat csaknem imádkozott azért, hogy a nő olyan dologra utasítsa, amit nem kell megtenni; csak egyszer, hogy nemet mondhasson neki. Szenvedélyesen, teljesen, nemet! Egy újabb ter'angrealt célzó követelés kiváló alkalom lett volna, de a nő soha többet nem említette. Megmagyarázta a katonáknak, hogy nem kötelességük engedelmeskedni a nőnek, és soha nem is kapta rajta egyiküket sem, de mindig nagyon lelkesen kezdtek el vigyorogni, mikor Elayne megdicsérte őket, milyen jól gondoskodnak a lovaikról, és kidüllesztették a mellüket, mikor azt mondta nekik, hogy számára igazi katonáknak tűnnek. Azon a napon, mikor Mat meglátta, ahogy Vanin tisztelgett a nő előtt, és az irónia legkisebb jele nélkül mormolta, hogy „Köszönöm, úrnőm”, azon a napon Mat csaknem lenyelte a nyelvét.

Megpróbált jókedvű maradni, de a nők egyike sem érdemelte meg, nem csak Elayne. Aviendha azt vágta a fejéhez, hogy nincs becsülete, és ha nem mutat több tiszteletet Elayne iránt, akkor majd ő megtanítja arra, hogyan kell csinálni. Aviendha! A nő, akiről azt hitte, csak az alkalomra vár, hogy elmetssze Elayne torkát! A vérnővérének nevezte Elayne-t! Vandene és Adeleas úgy bámultak rá, mintha egy tűre szúrt, különös rovar lenne. Felajánlotta a Vadásznak, hogy egy kis pénzért vagy csak a móka kedvéért mérjék ősze íjásztudásukat – az íjnak nagy hatást kellett tennie a nő képzeletére, Birgittének nevezte magát –, de csak egy nagyon különös pillantást és elutasítást kapott válaszul. Ezután a nő távol is maradt tőle. Elayne közelében tartózkodott, kivéve, ha Elayne közel ment a férfihez. És Nynaeve...

A nő egész úton úgy kerülte őt, mintha bűzlene. A harmadik éjszakán, az első éjjelen, amelyet fogadóban töltöttek, egy kis helyen, amit Nászkésnek hívtak, Mat meglátta a nőt, amint éppen fonnyadt répával eteti kövér kancáját, és eldöntötte, hogy bármi is történjen, beszélni fog vele Bode-ról. Nem minden nap lesz az ember húgából aes sedai, és Nynaeve-nek tudnia kellett, mivel néz szembe Bode.

– Nynaeve – szólalt meg a nő mellé lépve –, beszélni szeretnék veled... – Nem jutott tovább.

A nő gyakorlatilag nagyot ugrott egyenesen felfelé, és úgy érkezett le, hogy öklét rázta a férfi felé, bár gyorsan elrejtette szoknyájának egyik redőjében.

– Hagyj engem békén, Mat Cauthon! – Csaknem kiabált. – Hallod? Hagyj engem békén! – És kirohant, elcsusszant mellette úgy felborzolva magát, és csaknem azt várta, hogy majd felfelé áll a fonata, akár egy macska farka. Ezek után már nem csak bűzlött, de valamilyen undorító és fertőző betegségben szenvedett. Ha megpróbált közel menni hozzá, a nő elbújt Elayne mögött, és onnan nézett rá a másik nő válla felett, mintha ki akarná nyújtani a nyelvét a férfire. A nők nyilvánvalóan őrültek; ez biztos.

Legalább Thom és Juilin hajlandó volt egész nap mellette lovagolni, ha Elayne nem követelte magának a figyelmüket. Néha megtette, csak hogy távol tartsa őket egymástól, ebben biztos volt, bár arra nem tudott fényt deríteni, hogy miért. Mikor végre találtak fogadót, a páros több mint boldog volt, hogy esténként vele és Naleseannal megihat egy kupa sört vagy puncsot. Falusi közös termek voltak ezek, téglafalúak és csendesek, ahol egy foltos macska bámulása jelentette a szórakozást, és maga a fogadós szolgálta ki őket, aki szükségszerűen olyan nő volt, akinek csípőjébe bármelyik férfi ujja beletört volna, ha megpróbál belecsípni. A beszélgetés fő témája Ebou Dar volt, amiről Thom meglehetősen sokat tudott annak ellenére, hogy soha nem járt ott, és Nalesean nagyon szívesen felidézte egyetlen látogatása élményeit, bár elsősorban az ottani párbajaira és lóversenyeken kötött fogadásaira koncentrált. Juilin olyan történeteket mondott, amelyek olyan emberektől eredtek, akik ismertek valakit, aki már járt ott, ha nem harmad- vagy negyedkézből származtak. Ezek hihetetlennek hangzottak, míg Thom vagy Nalesean meg nem erősítette őket. Férfiak párbajoztak nők felett Ebou Darban, és nők férfiak felett, és mindkét esetben a tét – ezt a szót használták –, beleegyezett, hogy a győztessel menjen. A férfiak egy kést adtak a nőknek, ha feleségül vették őket, és megkérték, hogy használja is, ha elégedetlenné teszik – elégedetlenné! –, és ha egy nő megölt egy férfit, akkor indokoltnak fogadták el tettét, hacsak be nem bizonyosodott ellenkezője. Ebou Darban a férfiak a nők körül sürögtek, és próbáltak olyan mosolyt kiváltani, amiért egy másik férfit megöltek volna. Elayne imádni fogja. Mint ahogy Nynaeve is.

Még valami kiderült ezekből a beszélgetésekből. Matnek feltűnt Elayne és Nynaeve elégedetlensége Vandene és Adeleas miatt, bármennyire rosszul rejtették el. Nynaeve láthatóan megelégedett azzal, hogy bámult és magában morgott. Elayne nem ráncolta a szemöldökét, és nem morgott, de folyton megpróbálta magához ragadni az irányítást; láthatóan azt hitte, hogy ő már most Andor királynője. Bármennyi évet is rejtsenek azok az aes sedai arcok, Vandene és Adeleas elég idős lehetett ahhoz, hogy a fiatalabb nő anyja, ha nem nagyanyja lehessen. Mat nem lepődött volna meg, ha rájön, hogy már akkor aes sedai-ok voltak, mikor Elayne és Nynaeve megszületett. Még Thom se tudta kideríteni, miből fakad ez a feszültség, pedig láthatóan nagyon sok dolgot megértett egy egyszerű mutatványoshoz képest. Elayne csak Thom orrára koppintott, és azt mondta neki, hogy nem érti és nem is értheti, mikor a férfi megpróbált gyengéden tiltakozni. Úgy tűnt, a két idősebb aes sedai meglepően béketűrő. Adeleas néha láthatóan nem is vette észre, hogy Elayne adja az utasításokat, és nyilvánvalóan ő is és Vandene is meglepődtek, mikor mégis ráébredtek.

– Vandene csak annyit mond: „Nos, ha valóban így akarod, gyermek, természetesen így lesz.” – mormolta Juilin a sörébe, felidézve az egyik esetet. – Azt hinnéd, hogy valaki, aki néhány napja még beavatott volt, ennek örülne. Elayne szeme viszont téli viharra emlékeztetett. Nynaeve pedig olyan erősen csikorgatta a fogait, hogy azt hittem, ki fognak törni.

A Nászkés közös termében voltak éppen. Vanin, Haman és a többiek más asztalok lócáit foglalták el, sok helybélivel együtt. A férfiak hosszú mellényt viseltek, némelyik még egy kolompárnak is elég élénk lett volna, és gyakran nem hordtak inget, míg a nők halványszínű, mély, szűk dekoltázsú ruhákat, melyet az egyik oldalon térdig feltűztek, hogy megmutassák alsószoknyáikat, amelyek mellett még a mellények is elhalványultak. A férfiak nagy része és valamennyi nő nagy karika fülbevalókat viselt, és kezükön általában három-négy színezett üveggel díszített gyűrűt is hordtak. A férfiak és a nők is sötét tekintettel méregették az idegeneket, és az övükbe tűzött, hosszú, ívelt kések felé nyúltak. Két kereskedőkaraván is megállt a Nászkésben Amadicia felé haladva, de a kereskedők a szobáikban ettek, és a hajtók a kocsiknál maradtak. Elayne, Nynaeve és a többi nő is az emeleten tartózkodott.

– A nők... különösek – felelte Nalesean Juilinra nevetve, bár Matnek szánta szavait, szakállát megérintve. Általában nem volt ilyen merev a közemberekkel, de Juilin teari közember volt, és ez láthatóan különbséget jelentett, különösen mióta Juilin mindig meglepetten nézte, mikor szólt hozzá. – Van egy paraszti szólás Tearben: „Egy aes sedai tíz nő egy bőrben.” A parasztok néha nagyon bölcsek tudnak lenni, itt égjek el, ha nem.

– Legalább egyikük se tett semmi, mondjuk úgy, drasztikusat – szólalt meg Thom –, bár azt hiszem, meleg helyzet volt, mikor Elayne kibökte, hogy Birgittét tette meg első őrzőjének.

– A Vadászt? – kiáltott fel Mat. Néhány helybéli mogorván nézett felé, mire lehalkította hangját. – Ő egyben őrző is? Elayne őrzője? – Ez megmagyarázott néhány dolgot.

Thom és Juilin egymásra nézett kupájának pereme felett.

– Nagyon elégedett lesz, hogy rájöttél, ő a Kürt Vadásza – felelte Thom, letörölve a sört bajszáról. – Igen, őrző, és ez majdnem csinos kis vihart kavart. Jaem azóta úgy kezeli, mintha a húga lenne, de Vandene és Adeleas... – Mélyet sóhajtott. – Egyikük sem örült annak túlzottan, hogy Elayne máris választott magának őrzőt – láthatóan a legtöbb aes sedai-nak évekbe telik, míg rátalál a megfelelőre –, és különösen nem tetszett nekik, hogy nőt választott. És leplezetlen ellenérzésük még inkább feldühítette Elayne-t.

– Úgy tűnik, nem kedvelik az újszerű dolgokat – tette hozzá Juilin.

– Egy női őrző – mormolta Nalesean. – Tudtam, hogy minden megváltozik az Újjászületett Sárkány érkezésével, de egy női őrző?

Mat megvonta vállát.

– Azt hiszem, ugyanolyan jól megteszi, ha tényleg tud bánni azzal az íjjal. Rossz útra szaladt? – kérdezte Juilintől, aki elkezdett köhögni sörétől. – Adjatok nekem egy jó íjat egy nap kard helyett. Egy vívóbot lenne a legjobb, de egy íj is megteszi. Csak abban reménykedem, hogy nem fog az utamba állni, mikor Randhez viszem Elayne-t.

– Azt hiszem, tud lőni. – Thom áthajolt az asztalon, hogy hátba veregesse Juilint. – Azt hiszem, nagyon is tud.

De ha Nynaeve és többiek a hajbakapás határán is álltak – és Mat nem akart tíz mérföldnél közelebb lenni, ha erre kerül a sor, rókafej ide vagy oda –, ennek semmi jelét nem mutatták. Csak szoros összetartást látott, és több próbálkozást arra, hogy fókuszáljanak rajta, kezdve azzal, mikor Pipit nyergelte reggel, az első éjszaka után. Szerencsére túl elfoglalt volt azzal, hogy elhajtsa Nerimet, aki úgy gondolta, hogy Mat lovának felnyergelése az ő feladata, és határozottan állította, hogy ő jobban tudná csinálni. A fagy érzése csak egy pillanatig tartott, így Mat nem adta látható jelét annak, hogy bármit is észrevett volna. Úgy döntött, ez lesz a megfelelő válasz. Semmi megdöbbenés, bámulás, vagy vádaskodás. Nem veszteget rájuk figyelmet, és hagyja, hogy a saját levükben főjenek.

Sok lehetősége volt arra, hogy ne vegyen tudomást róluk. Az ezüstmedál még kétszer lehűlt, mielőtt elértek volna az útra, majd néhány alkalommal még a nap és az este folyamán, majd azután minden nappal és este. Néha csak egy szempillantásig tartott és utána eltűnt, néha pedig biztos volt benne, hogy egy órán keresztül is tartott. De természetesen soha nem tudta megmondani, melyikük a felelős érte. Legalábbis általában nem. Egyszer, mikor a hőségtől kiütések keletkeztek a hátán, és úgy érezte, hogy a kendő a nyakában lefűrészeli a fejét, rajtakapta Nynaeve-et, hogy bámulja, mikor a medál lehűlt. Olyan sötét ábrázattal nézte, hogy a mellettük elhaladó gazda, aki egy vesszővel nógatta ökrét, megpróbálta rávenni az állatot, hogy gyorsabban haladjon, és úgy nézegetett vissza a válla felett, mintha attól tartana, hogy az a pillantás bármikor felé fordulhat, és talán meg is öli a szekeret húzó ökrét. Csak éppen mikor Mat visszabámult a nőre, az felugrott, és csaknem kiesett a nyeregből. A fagy azonnal megszűnt. A többi alkalommal viszont nem tudta megállapítani. Időnként észrevette, hogy ketten vagy hárman felé néznek, beleértve Aviendhát is, aki még mindig vezette a lovát és gyalogolt. Máskor, mikor megérezte, egymás között beszélgettek, vagy egy, a felhőtlen égen szárnyaló sast figyeltek, vagy egy nagy barnamedvét, ami másfélszer olyan magas volt, mint egy férfi. Az egyetlen jó dolog ebben az volt, hogy olyan benyomása támadt, hogy Elayne korántsem boldog. Nem tudta, miért, és nem is érdekelte. Ellenőrzi az embereit. Dicsérően megpaskolja a fejét. Ha olyan férfi lett volna, aki ilyesmit tesz, hát belerúgott volna a nőbe.

Valójában azonban egyre inkább elégedettnek érezte magát. Bármit is tettek, annak nem volt olyan hatása rá, amit a Nerim által a mellkasába dörzsölt balzsam ne tudott volna elmulasztani. Nerim biztosította róla, hogy nincs fagyási sérülése. Egészen a negyedik délutánig elégedettnek érezte magát. A Déli Karika felé ment, egy kétszintes, fehérre vakolt kőépület felé, miután ellátta az istállóban Pipit, mely egy fehérre vakolt házakkal és legyekkel teli, rongyos, So Teharnak nevezett faluban állt, amikor valami puha ütötte meg a vállai között. Lótrágya szagával az orrában megpördült, készen arra, hogy ellássa a baját annak a lovászfiúnak vagy So Tehari bugrisnak, kés ide vagy oda. De nem volt ott semmiféle lovászfiú vagy bugris. Csak Adeleas, aki gyorsan írt kis könyvébe, és bólogatott magában. Keze teljesen tiszta volt.

Mat bement, és puncsot kért a fogadóstól, majd meggondolta magát, és ehelyett pálinkát hozatott, egy hűvös folyadékot, melyről a hórihorgas asszony állította, hogy szilvából készült, de olyan íze volt, mintha még a rozsdát is képes lenne lemarni. Juilin egy horkantással csatlakozott hozzá, Thom még annyit se tett. Nalesean csak egyet kortyolt belőle, mielőtt puncsot kért volna, pedig Nalesean bármit megivott. Mat már nem számolta, hány kis ónkupát ürített ki, de bármennyi is volt, Nerim és Lopin csak együttes erővel tudták ágyba fektetni. Tényleg soha nem gondolkozott el azon, hogy a rókafej képességének is lehetnek határai. Bebizonyította, és neki ez elég volt, hogy meg tudja állítani a saidart, de ha csak annyit kell tenniük, hogy felkapnak valamit és azt utánahajítják... Még ez is több a semminél, mondogatta magának göröngyös matracán heverve és a hold által keltett árnyékokat figyelve a mennyezeten. Sokkal jobb, mint a semmi. De ha képes lett volna megállni a saját lábán, lement volna még több pálinkáért.

Emiatt volt szörnyű hangulatban másnap, mikor egy emelkedő után már Ebou Dar terült el előttük, a széles Eldar folyó partján, kikötőjében rengeteg hajóval. Emiatt érezte úgy, mintha nyelvét tollak borítanák, a fejében dobok dübörögnének, és ezért csorgott róla az izzadság.

Első benyomása a városról a fehérség volt. Fehér épületek, fehér paloták, fehér tornyok és csúcsok. Fehér tulipánokhoz vagy körtéhez hasonló kupolák gyakran tartalmaztak karmazsin, kék vagy arany sávokat, de a város nagyrészt fehér volt, és úgy visszaverte a napfényt, hogy az majdnem szemfájdító volt. A kapu, amelyhez az út vezetett, széles, magas ív volt a fehérre vakolt falban, mely olyan magasra nyúlt, hogy az ember húsz lépésig árnyékban lovagolt alatta, mielőtt újra napfényre ért volna. Úgy tűnt, ez a szögletek, a csatornák és a hidak városa, ahol az emberekkel zsúfolt terek közepén szökőkút vagy szobor magasodott, a szűk vagy széles csatornákon az emberek rudakkal irányították bárkáikat, és mindenféle méretű hidat lehetett látni: néhány alacsony volt, mások magasra íveltek, míg volt, ami elég nagy volt ahhoz, hogy boltok sorakozzanak mindkét oldalán. Széles oszlopcsarnokkal ellátott paloták emelkedtek takarókat és ruhákat áruló boltok mellett, négyszintes, magasan ívelt ablakaikat zsalu mögött elrejtő házak álltak istállók és halaskofák mellett.

A terek egyikén Vandene megállt, hogy tanácskozzon Adeleas-szal, míg Nynaeve rosszallóan bámult rájuk, és Elayne úgy nézett, mintha meg akarná fagyasztani őket. Elayne biztatására Aviendha felmászott szikár deresére, mikor beléptek a városba, de most ugyanolyan kelletlenül lekászálódott róla, mint ahogyan felült rá. Csaknem olyan furcsán nézett körbe, mint Olver, aki tágra nyílt szemmel bámult, mióta a város látótávolságba került. Birgitte mintha megpróbált volna úgy Elayne nyomában maradni, mint Jaem Vandene-ében.

Mat megragadta ezt az alkalmat arra, hogy kalapjával legyezgesse magát és körülnézzen.

A legnagyobb palota töltötte ki a tér egyik oldalát, melyet eddig látott, tele kupolákkal, oszlopsorokkal és tornyokkal, három-négyemeletnyire magasodva a talajtól. A másik három oldalon nagy házak keveredtek fogadókkal és boltokkal, az egyik fehérebb volt, mint a másik. A tér közepén egy ogiernél is magasabb, lobogó ruhájú nő szobra állt egy még magasabb emelvényen, egyik kezével délre mutatva, a tenger felé. Alig maroknyi ember sétált a fakó utcaköveken, ami nem csoda ilyen hőségben. Néhányan ebédjüket ették éppen az emelvény legalsó lépcsőjén ülve, lábuknál galambok és sirályok verekedtek össze a morzsákért. A megtestesült nyugalom képe volt. Mat nem értette, miért hallja hirtelen a kockákat pörögni.

Nagyon jól ismerte ezt az érzést. Néha akkor érezte, mikor szerencséje nagyon erős lett szerencsejáték közben. Mindig megjelent, mikor egy csatára volt kilátás. És úgy tűnt, mindig megérkezik, ha egy sorsdöntő elhatározást kell hoznia, olyan fajtát, mikor a rossz döntés akár a halálát is jelentheti.

– Most bemegyünk, a kisebb kapuk egyikét használva – jelentette be Vandene. Adeleas bólogatott. – Merilille majd intézkedik, hogy kapjunk szobákat, ahol felfrissíthetjük magunkat.

Ennek azt kellett jelentenie, hogy ez a Tarasin Palota, ahol Tylin Quintara a Mitsobar Házból ült a Szelek Trónján, és parancsolt talán száz mérföldnyire Ebou Dar körül. Az egyik dolog, amit sikerült megtudnia erről a kirándulásról, az volt, hogy az aes sedai-ok találkozni akarnak egy itt lévő társukkal és természetesen Tylinnel. Aes sedai-ok találkoznak a királynővel. Mat felnézett a ragyogó márványból és fehérre vakolt kőből emelt épületre, és eltűnődött azon, vajon milyen lenne itt lakni. Általában kedvelte a palotákat, minden helyet kedvelt, ahol szolgák voltak, és arany, valamint a pehelypaplanos ágyak ellen sem volt kifogása. Bár ez azt jelentette, hogy folyton nemesekbe botlasz. Mat jobban szerette, ha csak kevés nemes volt körülötte; még Nalesean is zavaró tudott lenni néha. Az ilyen méretű palota persze azt jelentené, hogy folyton azon aggódik, merre lehet Elayne és Nynaeve, vagy hogy őrt áll mellettük. Nem volt biztos benne, melyik lenne a rosszabb, ha hagynák, hogy a testőrük legyen, vagy ha elutasítanák. Szinte már hallotta is Elayne hideg hangját: „Találjatok valami alkalmas helyet Cauthon mesternek és az embereimnek. Figyeljetek oda, hogy kapjanak enni és inni!” Megtenné. Folyton betoppanna az ellenőrzéseire és megmondaná, hogy tegyen meg valamit, amit egyébként is meg akart. De ha ő és Nynaeve kimaradhatnak a bajból valahol, akkor az a királynő palotája. Emellett valami olyan helyre vágyott, ahol felteheti a lábát az asztalra, miközben puncsot iszik, és egy lányt ültethet az ölébe, hogy megnyugtassa az idegeit. Egy nedves törölköző is jót tenne. Fájt a feje. A kimért hangú leckéztetés, amelyben Elayne reggel részesítette az ivás romlottságáról, amelyhez példát is fűzött, még mindig a fülében csengett. Újabb ok arra, hogy meglépjen tőlük. Túl gyenge volt ahhoz, hogy visszavághasson. Épp csak kikelt az ágyból, és azon gondolkodott, vajon hogyan juthatna fel Pipi hátára a maga erejéből, és a nő már egyébként is túl sok mindent megúszott. Ha nem állítja le hamarosan, holnap talán már ő is tisztelegni fog előtte.

Mindez végigfutott az agyában, az alatt az idő alatt, míg Vandene a palota felé fordította horpadt oldalú heréltjét.

– Foglalok szobákat az itteni fogadók egyikében az embereimnek – szólalt meg a férfi hangosan. – Ha te vagy Elayne ki szeretnétek menni az utcára, üzenhettek értünk, és magammal viszek néhány embert, hogy elkísérjenek benneteket. – Valószínűleg nem üzennének – senki sem tehet túl egy nőn, aki még egy medveveremben, összekötözött kézzel is azt képzeli, hogy képes vigyázni magára –, de fogadni mert volna, hogy Vanin kitalál majd valamilyen módot arra, hogy tudják, mikor lépnek ki a kapun. Vagy ha ő nem, akkor Juilin; a szaglász tudni fogja, mit kell tenni. – Az ott jó lesz. – Találomra rábökött az egyikre, egy széles épületre a tér másik oldalán. Az ívelt kapu felett lengedező cégért nem tudta kivenni.

Vandene Adeleasra nézett. Elayne Nynaeve-re. Aviendha a férfit méregette rosszallóan.

Azonban nem adott nekik esélyt a megszólalásra.

– Thom, Juilin, mit szólnátok néhány kupa puncshoz? – Talán víz jobb lenne, mert még soha nem ivott ennyit életében.

Thom megrázta fejét.

– Talán később, Mat. Elayne közelében kell maradnom, hátha szüksége van rám. – A csaknem apai mosoly, melyet Elayne-nek szánt, eltűnt, mikor meglátta, milyen elképedve bámul a nő Matre. Juilin nem mosolygott – egyébként is ritkán tett így –, de ő is azt mondta, hogy közel marad inkább, majd talán később.

– Ahogy akarjátok – válaszolta Mat, visszatéve kalapját. – Vanin. Vanin! – A kövér férfi meglepetten nézett, és abbahagyta Elayne imádat teli bámulását. Még el is pirult! Fény, ez a nő nagyon rossz hatást gyakorol rá.

Mikor Mat megfordította Pipit, Elayne hangja ütötte hátba, most még kimértebben, mint reggel.

– Ne hagyd, hogy túl sokat igyanak, Cauthon mester. Néhány férfi nem tudja, mikor kell leállni. Nem kellene megengedned, hogy egy fiatal fiú lássa, ahogy férfiak lerészegednek.

A férfi fogát csikorgatta, és végiglovagolt a téren anélkül, hogy visszapillantott volna. Olver őt nézte. Figyelmeztetni akarta az embereit, hogy ne részegedjenek le a fiú előtt, különösen Mendairt. Hogy mennyire gyűlöli, mikor a nő megmondja neki, hogy mit kellene tennie!

A fogadót Vándorló Nőnek hívták, de a cégér és a közös terem minden jót ígért, amire Matnek szüksége volt. A magas mennyezetű teremben hűvösebb volt, mint odakinn, a magas, ívelt ablakokat cikornyás faragással díszített fazsaluk takarták. Úgy tűnt, több lyukból állnak, mint fából, de beárnyékolták a termet. Külföldiek ültek a helybéliek között, egy bodorított bajszú, hórihorgas murandyi, egy tömzsi kandori, kabátján két ezüstlánccal, és mások, akiket Mat nem ismert fel elsőre. Vékony pipafüst lengte be a termet, és két furulyán játszó nő, meg egy lábai közé dobot szorító fickó különös zene hangjaival töltötték meg a termet. Ami a legjobb, a felszolgálólányok csinosak voltak, és négy asztalnál kockáztak férfiak. A kandori kereskedő pedig kártyázott.

A terebélyes fogadósnő Setalie Ananként mutatkozott be, bár mogyoróbarna szemei elárulták, hogy nem lehet Ebou Dar szülötte.

– Jó napot az uraknak... – Nagy aranykoronák csilingeltek fülében, mikor egyformán meghajtotta fejét Mat és Nalesean felé. – Felajánlhatja nektek a Vándorló Nő alázatos szolgálatait?

Csinos volt annak ellenére, hogy már látszottak ősz szálak a hajában, de Mat a szemét figyelte. Nászkés lógott szűkre szabott nyakláncáról, a piros és fehér kövekkel díszített markolat nagyvonalú dekoltázsában pihent, és övében ő is hordta azoknak a hajlított tőröknek egyikét. Mégse tudta megállni, hogy ne vigyorogjon rá.

– Anan asszony, máris otthon érzem magam.

A különös csak az volt, hogy a kockák megszűntek pörögni fejében.

Negyvennyolcadik fejezet

Pengeélen

Nynaeve kimászott a réz dézsából, és fehér törölközőt tekert a haja köré, majd lassan megtörölte magát. A kövérkés, ősz hajú szolgálónő megpróbált segíteni a vetkőzésben, de Nynaeve elküldte, ügyet sem vetve döbbent pillantására és ellenkezésére, majd nagy gonddal maga végezte el, megvizsgálva a magas csipkegallérral ellátott sötétzöld ruhát a magas, keskeny állótükörben. Lan nehéz aranygyűrűje az erszényében hevert – nem gondolhat erre –, a kifordult ter'angreal gyűrűk egyike mellett, a nagykígyós gyűrű pedig jobb kezének középső ujján csillogott. A jobb kezén. Erre sem gondolhat.

A magas mennyezetre szép kék eget és fehér felhőket festettek, a bútorok zavaró módon nagy, aranyozott oroszlánmancsokon álltak, de még a vékony ágylábakon, a székek lábain, és minden máson, ami függőleges volt, egyszerűen túl sok volt az ő ízlésének a fodor és az aranyozás. Még mindig ez volt a legkényelmesebb szoba, melyben valaha is jelentősebb időre megszállt. Kellemes szoba. Mérsékelten hűvös. El kell érnie, hogy megnyugodjon.

Persze nem működött. Érezte, hogy saidart szőnek, és amint kilépett hálószobájából, látta a védelmet, amelyet Elayne hallgatózás ellen állított fel a nappali körül. Birgitte és Aviendha már ott voltak, mindannyian frissen mosakodva és tiszta ruhákban.

Birgitte ragaszkodott ehhez a nem mindennapos összejövetelhez itt, ahol a négy hálószoba ugyanazon nappaliba nyílik, amelynek a mennyezetére szintén felhőket és eget festettek. Négy magas, ívelt ajtó nyílt a fehérre festett, szépen kidolgozott vaserkélyre, amely úgy volt megépítve, hogy bármikor észrevétlenül le tudtak nézni a palota előtt elterülő Mol Hara térre. Enyhe szellő mozdította meg az ablakokat, a tenger illatát hozta magával, és meglepetésére még kicsit hidegnek is érződött. A harag lerombolta a koncentrációját, és Nynaeve kicsivel a Tarasin Palotába való megérkezésük után érezte a hőséget.

Thom és Juilin valahol lenn, a szolgák szállásai között kapott szobát, ami úgy tűnt, jobban zavarja Elayne-t, mint bármelyik férfit. Thom még ki is nevette miatta. De végül is, megengedhette magának.

– Kóstold meg ezt a kiváló teát, Nynaeve – szólalt meg Elayne, egy fehér szalvétát terítve vakítóan kék selyemszoknyájára. Mint minden másnak a nappaliban, székének is aranyozott golyók szolgáltak láb gyanánt. Magas támlája jóval feje fölé emelkedett. Aviendha mellette ült, de a padlón, lábát a magas nyakú ruha alá hajtva, melynek színe csaknem azonos volt a halványzöld padlóburkolatéval. Bonyolult mintázatú ezüst nyaklánca nagyon jól illett ehhez a ruhához.

Nynaeve nem emlékezett, hogy valaha is látta volna az aiel nőt székben ülni. Az emberek biztosan megbámulták abban a két fogadóban.

– Menta és málna – tette hozzá Birgitte Elayne ajánlatához, egy másik törékeny, aranyozott porceláncsészét töltve meg. Birgitte persze bő, szürke nadrágot és rövid, kék kabátot viselt. Hordott néha ruhákat is, de olyat, ami megfelelt volna Nynaeve ízlésének, nagyon ritkán. Mindhárman elegánsan felöltöztek, pedig senki sem várja őket.

Az ezüstkancsó párától csillogott, és a tea hideg és frissítő volt. Nynaeve megbámulta Elayne arcát, ami hűvös és száraz maradt. Ő újra izzadtnak érezte magát a szellő ellenére is.

– Meg kell mondanom – mormolta –, más fogadtatást vártam.

– Valóban? – kérdezte Elayne. – Azok után, ahogy Vandene és Adeleas egész úton bántak velünk?

Nynaeve felsóhajtott.

– Rendben, akkor reméltem. Végül is aes sedai vagyok, valódi aes sedai, és úgy tűnik, senki sem akarja elhinni. Valóban azt reméltem, hogy Salidar elhagyása különbséget fog jelenteni.

Találkozásuk Merilille Ceandevinnel nem sikerült jól. Valójában már ismerkedésünk sem. Vandene bemutatása felületes volt, majd elküldték őket, hogy a valódi aes sedai-ok beszélgethessenek. Merilille azt mondta, biztos benne, hogy szeretnék felfrissíteni magukat, de akkor is elbocsátás volt, ahol választhattak: vagy távoznak, mint engedelmes beavatottak, vagy dacos gyermekekként tiltakoznak. Már az emlék is lerombolta Nynaeve megnyugvási szándékát; izzadság kezdett csorogni arcán.

Valójában az, hogy elküldték őket, még csak nem is a legrosszabb rész volt. A csillogó fekete hajú, nagy, nedves szemű Merilille karcsú, sápadtan elegáns cairhieni volt, egy Szürke, aki úgy nézett ki, mint akit soha semmi nem lepett meg, és nem is fog. Csak éppen az a sötét szem elkerekedett, mikor megtudta, hogy ők ketten aes sedai-ok, és még jobban kitágultak, mikor elmondták neki, hogy Egwene az Amyrlin Trón. Birgitte mint őrző nyilvánvalóan elképesztette, bár ezúttal sikerült ebből csak annyit mutatnia, hogy a nőre bámult, és kicsit összepréselte száját. Aviendha úszta meg a legkönnyebben; Merilille csak annyit mormolt neki, mennyire élvezné, ha novícia lenne. Aztán jött az elbocsátás. És a javaslat, inkább parancsként megfogalmazva, hogy biztos napokba telik majd, míg kiheverik az utazás fáradalmait.

Nynaeve elővette zsebkendőjét ruhaujjából, és hasztalanul szárogatta arcát a csipkés kendővel.

– Még mindig azt hiszem, hogy titkolnak valamit.

– Igazán, Nynaeve – mondta Elayne, fejét csóválva. – És sem szeretem, ahogy bánnak velünk, de megpróbálsz elefántot csinálni az egérből. Ha Vandene és Adeleas szökevények után akar kutatni, hát tegyék. Jobb lenne, ha megpróbálnák kivenni a kezünkből a kutatást a tál után? – Egész úton alig említették a ter'angrealt, amelyet kerestek, attól való félelmükben, hogy a pár így tehetne.

Akármit is mondjon, Nynaeve még mindig úgy gondolta, hogy titkolnak valamit. Elayne csak nem akarja ezt beismerni. Adeleas nem vette észre, hogy Nynaeve meghallotta azt a megjegyzését, hogy szökevények után fognak kutatni, ha egyszer Ebou Darba érnek, és mikor Nynaeve rákérdezett, hogy hogyan akarják megtalálni őket, Vandene túl gyorsan rávágta, hogy mindig nyitva kell tartaniuk a szemüket, hátha találnak olyan lányokat, akik megszöktek a Toronyból. Ennek nem volt értelme. Senki sem szökött el Salidarból, és bár a novíciák néha megpróbálták, különösen az engedelmesség évei alatt, amikor meg sem fordulhat a fejedben, hogy magaddal foglalkozz, és néha egy beavatott is elkezdett kételkedni benne, hogy elérheti-e valaha a vállkendőt, de Nynaeve tudta, hogy csak kevésnek sikerült elhagynia Tar Valon szigetét, és nagy részüket visszahurcolták. Bármikor kirakhattak, ha nem vagy elég erős, ha megtagadod vagy elbuksz a beavatottak vagy az aes sedai-ok próbáján, amelyen ő és Elayne nem vettek részt, de soha nem hagytak magad dönteni, míg nem viselted a vállkendőt.

Így a sikeres szökések ritkák voltak. Miért hiszi azt Vandene és Adeleas, hogy éppen Ebou Darban találnának rá egyre, és miért hallgattak el rögtön, mikor erre rákérdezett? Attól tartott, hogy végső soron tudja erre a választ. Az, hogy ne rángassa hajfonatát, jelentős önuralmába került. De úgy érezte, egyre jobb lesz ebben.

– Legalább Mat megtanulta végül, hogy aes sedai-ok vagyunk – morogta. Most már legalább vele el tud bánni. Próbálkozzon csak valamivel, és majd meglátjuk, hogy érzi magát, ha bármivel megdobálhatja, ami köré csak fonatot tud szőni. – Javult.

– Ezért kerülöd úgy, ahogy a cheltaniak rohannak az adószedő elől? – kérdezte Birgitte vigyorogva, és Nynaeve érezte, hogy elvörösödik. Azt hitte, ennél jobban elrejtette az érzelmeit.

– Nagyon idegesítő, még ahhoz képest is, hogy férfi – mormolta Aviendha. – Nagyon messzire utazhattál, Birgitte. Gyakran hallom, hogy olyan helyekről beszélsz, amelyekről még soha nem hallottam. Egy nap én is be fogom utazni a teljes vízföldet, és megnézem magamnak az össze különös helyet. Hol van ez a... Cheltan? Chelta?

Ez letörölte Birgitte vigyorát, hiszen bárhol is legyen, már halott lehet évezredek óta, vagy akár még régebben. Néha kicsúsztak a száján ősi helyek és dolgok nevei beszélgetés közben. Nynaeve azt kívánta, bárcsak ott lehetett volna, mikor bevallotta Egwene-nek azt, amit a nő már egyébként is tudott. Egwene nagyon erős lett az alatt az idő alatt, amit az aielekkel töltött, és rövid úton véget vetett annak, amit ostobaságnak gondolt. Birgitte nagyon szelíd volt, mikor visszaérkezett tőle. Még így is, Nynaeve sokkal jobban kedvelte Birgittét, mint Aviendhát, aki mellett néha nagyon kellemetlenül érezte magát, mikor keményen bámult vagy vérszomjasan beszélt. És bármilyen idegesítő tud lenni Birgitte néha, Nynaeve megígérte neki, hogy segít megőrizni a titkát.

– Mat... megfenyegetett – szólalt meg gyorsan. Ez volt az első dolog, ami az eszébe jutott, hogy elterelje Aviendha figyelmét, és az utolsó dolog, amit meg akart osztani velük. Érezte, ahogy arca felforrósodik. Elayne ráadásul el is mosolyodott, bár megpróbálta teáscsészéjébe rejteni. – Nem így – tette hozzá Nynaeve, mikor Aviendha szemöldökét ráncolta, és megérintette övébe tűzött kését. Az aiel nő láthatóan mindenre megfelelő válasznak tartotta az erőszakot. – Csak éppen... – Aviendha és Birgitte fülüket hegyezve, tele érdeklődéssel néztek rá. – Azt mondta... – Ahogy ő megmentette Birgittét, úgy Elayne az ő segítségére sietett.

– Komolyan úgy érzem, ennyi elég volt Cauthon mesterről – szólalt meg Elayne határozottan. – Csak azért van itt, hogy ne zavarja Egwene terveit, és később is kitalálhatom, hogy mit tegyek a ter'angreallal. – Ajkát összeszorította egy pillanatra. Nem örült annak, mikor Vandene és Adeleas elkezdtek Matre fókuszálni anélkül, hogy akár csak a jóváhagyását kérték volna, még kevésbé akkor, mikor a férfi belépett abban a fogadóban. De persze semmit sem tehetett ellene. Továbbra is azt állította, hogy ha megmondja neki, hogy mit tegyen, mikor azt egyébként is megtenné, majd hozzászoktatja az utasításainak követéséhez. Nos, sok szerencsét hozzá. – Ő a kirándulás legkevésbé fontos része – jelentette ki, még határozottabban.

– Igen. – Nynaeve alig tudta elérni, hogy ne érződjön megkönnyebbülés a hangjában. – Igen, a tál a fontos.

– Javaslom, hogy én nézzek körül először – mondta Birgitte. – Ebou Dar durvábbnak tűnik, mint amilyenre emlékszem, és az a környék, amelyet leírtál, még rosszabb lehet, mint... – Aviendha felé nézett. – Mint a város többi része – fejezte be felsóhajtva.

– Ha fel kell valamit deríteni – vágott közbe Aviendha mohón –, szeretnék belőle részt vállalni. Van cadin'sorom.

– A felderítőnek be kell olvadnia – válaszolta Elayne szelíden. – Szerintem találhatunk ebou dari ruhákat mindannyiunk részére; és az elejétől fogva együtt kutathatunk, és egyikünk se fog feltűnést kelteni. Bár Nynaeve-nek lesz a legkönnyebb dolga – tette hozzá Birgittére és Aviendhára mosolyogva. Az ebou dariak, akiket láttak, csaknem valamennyien sötét hajúak voltak, és legtöbbjüknek fekete szeme volt.

Aviendha rosszkedvűen sóhajtott, és Nynaeve majdnem csatlakozott hozzá: azokra a mély kivágásokra gondolt. Nagyon mélyek, bár szűkek. Birgitte viszont vigyorgott; ennek a nőnek nincs szégyenérzete.

Mielőtt tovább beszélgethettek volna, egy rövid, fekete hajú, a Mitsobar Ház libériáját viselő nő lépett be kopogtatás nélkül, amit Nynaeve udvariatlannak tartott, mindegy mit mond Elayne arról, hogy mi a megfelelő a szolgáknak. Ruhája fehér volt, és szoknyáját felszegték a térdéig baloldalon, hogy felfedje a zöld alsószoknyát, testhezálló ingvállal, melyre baloldalon zöld horgonyt és kardot hímeztek. Még a libéria szűk dekoltázsa is mélyebbre nyúlt, mint amennyire Nynaeve illendőnek tartotta volna. A dundi és középkorú nő habozott, majd pukedlizett, és mindenkihez szólt egyszerre:

– Tylin királynő találkozni szeretne a három aes sedai-jal, ha ez megfelel nekik.

Nynaeve pillantást cserélt Elayne-nel és a többiekkel.

– Csak két aes sedai van itt – szólalt meg Elayne egy pillanattal később. – Talán Merilille-hez kellett volna menned?

– Ebbe a lakosztályba küldtek... aes sedai. – A szünet elég hosszú volt ahhoz, hogy észre lehessen venni, és a nő csaknem kérdésként mondta a rangot.

Elayne felállt, lesimítva szoknyáját; egyetlen idegen se feltételezte volna, hogy higgadt arca haragot rejt, de szeme és a szája sarkában látszott, hogy feszült.

– Akkor megyünk? Nynaeve? Aviendha? Birgitte?

– Én nem vagyok aes sedai, Elayne – mondta Aviendha, és a szolgálónő sietve közbevágott.

– Nekem azt mondták, hogy csak aes sedai-ok.

– Aviendha és én majd körülnézünk a városban, míg ti a királynővel találkoztok – szólt közbe Birgitte, mielőtt Elayne kinyithatta volna a száját. Aviendha arca felderült.

Elayne éles pillantást vetett a párosra, majd felsóhajtott.

– Rendben, de legyetek nagyon óvatosak. Nynaeve, jössz, vagy te is inkább a várost akarok megnézni magadnak? – Ez utóbbit száraz hangon mondta, és újabb pillantást vetett Birgitte irányába.

– Ó, én nem mulasztanám el – felelte Nynaeve. – Jó lenne végre találkozni valakivel, aki úgy gondolja, hogy... – Nem fejezhette be, mivel itt van a szolgáló. – Ne várakoztassuk meg a királynőt!

– De ne ám – mondta a libériás asszony. – Különben kiderül, mennyit ér a fülem.

Bármennyit is ért azonban a füle, jelentős időbe került, míg végigsétáltak a palota folyosóin. Mintha a külső fehérséget akarnák kiegyenlíteni, a palota tobzódott a színektől. Az egyik folyosón zöldre festették a mennyezetet, és kékre a falakat, míg a következőn a falak sárgák voltak és a mennyezet halványpiros. A padlóburkolat mozaiklapjai vörös, fehér és fekete vagy kék és sárga ékkövekként csillogtak, és csaknem valamennyi árnyalat kombinációjában. Nagyon kevés faliszőnyeget láttak, és azok általában a tengert ábrázolták, de meglehetősen sok váza állt a falfülkékben a Tengeri Nép porcelánjából, valamint faragott kristályok, szobrok, vázák és tálak, melyek Elayne-nek éppúgy szembetűntek, mint Nynaeve-nek.

Természetesen szolgák siettek dolgukra mindenfelé, a libéria férfiváltozata fehér térdnadrágból, és a bő, redőzött ujjú fehér ing felett viselt hosszú, zöld mellényből állt, de még mielőtt túl messzire juthattak volna, Nynaeve meglátott valakit feléjük közeledőben, aki miatt megállt, és elkapta Elayne karját. Jaichim Carridin volt az. Nem vette le a tekintetét a magas, őszülő férfiről, míg az szétterülő fehér köpenyében el nem haladt mellettük, miközben könyörtelen kék szeme egy pillanatra sem fordult feléjük. Izzadság gyöngyözött arcán, de ugyanúgy nem vett róla tudomást, mint ahogy róluk sem.

– Ő mit keres itt? – követelte Nynaeve. A férfi zabolátlanul vérengzett Tanchicóban, és csak a Fény tudja, hogy még hol máshol.

A szolgálólány fürkészően nézett rájuk.

– A Fény Gyermekei is küldtek egy küldöttséget, hónapokkal ezelőtt. A királynő... aes sedai-ok. – Újra ez a habozás.

Elayne-nek sikerült kegyesen bólintania, de Nynaeve nem tudta kiirtania az érdességet a saját hangjából.

– Akkor ne várakoztassuk! – Az egyik dolog, amit Merilille elmondott Tylinről, az volt, hogy rendszerető asszony, aki ragaszkodik a formalitásokhoz. De ha ő is kételkedik benne, hogy aes sedai-ok, akkor Nynaeve kész volt próbára tenni a türelmét.

A szolgálónő egy nagy, halványkék mennyezetű és sárga falú teremben hagyta őket magukra, ahol a háromszögletesen ívelt, magas ablakok egy hosszú, szépen kidolgozott erkélyre nyíltak, és kellemesen sós illatú levegőt engedtek be. Nynaeve és Elayne pukedlizett a királynő előtt, ahogy az aes sedai-oknak illendő volt egy uralkodó előtt, enyhén leereszkedve, fejükkel aprót biccentve.

Tylin mély benyomást keltő asszony volt. Nem lehetett magasabb Nynaeve-nél, de olyan fejedelmi tartással állt, ami Elayne-nek még legjobb napjain se igazán sikerült. Pukedlijüket ugyanolyannal kellett volna viszonoznia, de nem tette. Ehelyett dölyfösen vizsgálgatta őket fekete szemeivel.

Nynaeve a tőle telhető legjobban viszonozta pillantását. Hosszú, fekete haj, mely már őszül a halántéknál, keretezve Tylin arcát, mely csinos lett volna a ráncok nélkül. Elképedve vett észre két heget a nő orcáin. Olyan régiek voltak, hogy már csaknem eltűntek. Természetesen ő is viselte a görbe tőrt aranyszálból szőtt övébe tűzve. A fegyver hüvelyét és markolatát drágakövekkel díszítették, bár Nynaeve biztos volt benne, hogy csak mutatóba van nála. Tylin kék selyemruhája egész biztosan nem olyan, amit bárki is felvenne párbajhoz. Leomló, hófehér csipkével, melyek csaknem elrejtenék ujjait, ha leengedné karját. Szoknyáját felhúzták térde fölé, hogy megmutassa a zöld és fehér alsószoknyák rétegeit, amelyek még mögötte is a padlóra terültek. Az ingváll, melyre ugyanazt a csipkét dolgozták rá, olyan szűk volt, hogy Nynaeve nem tudta eldönteni, vajon állni vagy ülni lehet benne kényelmetlenebb. Aranyszálból szőtt gallér emelkedett a nő hosszú nyaka köré újabb adag csipkével az álla alatt, és egy fehér hüvelyű nászkés pihent az ovális dekoltázsban, amely ugyanolyan mély volt, mint bármelyik, amit eddig látott.

– Bizonyára Elayne és Nynaeve vagytok. – Tylin helyet foglalt egy székben, melyet úgy faragtak, hogy bambuszra hasonlítson, bár arannyal vonták be, és gondosan elrendezte szoknyáit anélkül, hogy szemét levette volna róluk. Hangja mély volt; dallamos és parancsoló. – Úgy tudtam, hogy van még egy harmadik is, Aviendha.

Nynaeve pillantást cserélt Elayne-nel. Nem ajánlották fel nekik, hogy foglaljanak helyet, még annyira sem, hogy akár szemével a székek felé intett volna.

– Ő nem aes sedai – kezdte Elayne nyugodtan. Tylin közbeszólt, mielőtt többet mondhatott volna.

– És ti azok vagytok? Elayne, te legfeljebb tizenkilenc telet láthattál. És te Nynaeve, aki úgy bámulsz rám, mint egy vízbe mártott macska, te hányat láttál? Huszonhármat talán? Magasságos ég! Egyszer jártam Tar Valonban, és a Fehér Toronyban. Kétlem, hogy valaha is viselte volna olyan fiatal nő a jobb kezén a gyűrűt, mint ti.

– Huszonhat! – csattant fel Nynaeve. Mivel odahaza Emondmezőn a Nőkör nagy része úgy gondolta, hogy túl fiatal még ahhoz, hogy javasasszony legyen, így szokásává vált, hogy kicsit javított korán, ha arra került sor. – Huszonhat éves vagyok, és a Sárga ajah aes sedai-a. – Remegő büszkeséget érzett, mikor ezt kimondta. – Elayne talán még csak tizennyolc, de ő is aes sedai, és a Zöld ajah tagja. Azt képzeled, Merilille és Vandene hagynák, hogy tréfából viseljük ezeket a gyűrűket? Nagyon sok minden megváltozott, Tylin. Az Amyrlin Trón, Egwene al'Vere nem idősebb, mint Elayne.

– Valóban? – kérdezte Tylin határozott hangon. – Ezt nem mondták el nekem. Mikor az aes sedai, aki tanácsokkal látott el engem és előttem apámat, hirtelen magyarázat nélkül visszatér a toronyba; mikor meg kell tudnom, hogy a Torony szétszakadásáról szóló hírek igazak; mikor Sárkánykövetők ugranak elő minden lyukból; mikor egy amyrlint választanak, hogy szembeszegüljön Elaidával, és egy sereg gyűlik Altarán belül a legnagyobb tábornokok egyikének parancsnoksága alatt, mielőtt nekem ez fülembe jutna, mikor mindez történik, nem várhatjátok el tőlem, hogy örüljek a meglepetéseknek.

Nynaeve remélte, hogy arcán nem látszik, mennyire rosszul érzi magát. Miért nem tud legalább néha uralkodni a nyelvén? Hirtelen rájött, hogy nem érzi az Igaz Forrást; a harag és a szégyen nem igazán összeillő érzelmek. Ha tudna fókuszálni, talán még nagyobb idiótát csinált volna magából.

Elayne lépett előre, hogy elsimítsa a dolgokat.

– Tudom, hogy hallottad ezt már korábban is – mondta Tylinnek –, de engedd meg, hogy én is odategyem bocsánatkérésemet Merilille és a többieké mellé. Egy sereg gyűjtése a határaidon belül az engedélyed nélkül valóban nagy oktalanság volt. Csak annyit tudok felhozni ennek enyhítésére, hogy az események gyorsan változnak, és mi, salidariak, most már felkerekedtünk, bár ez nem mentség. Esküszöm neked, hogy nem akarunk ártani Altarának, és nem akartuk felingerelni a Szelek Trónját. Most is, mikor beszélünk, Gareth Bryne kifelé vezeti azt a sereget Altarából.

Tylin pislogás nélkül nézett rá.

– Egyetlen bocsánatkérő szót sem hallottam a tietek előtt. De Altara minden uralkodójának meg kell tanulnia, hogy le kell nyelnie bizonyos dolgokat nagyobb hatalmaktól. – Mély lélegzetet véve gesztikulált, a csipke hullámzott. – Üljetek le. Mindketten üljetek le. Húzzátok vissza karmaitokat, és szóljatok szabadon. – Hirtelen mosolya nagyon közel állt egy vigyorhoz. – Nem tudom, hogyan mondjátok ezt Andorban. Engedjétek el magatokat, és mondjátok el azt, ami a szíveteket nyomja!

Nynaeve hálás volt, hogy Elayne kék szemei tágra nyíltak a megdöbbenéstől, mert ő maga hangosan zihált. Ezt a nőt nevezte Merilille végtelenül szertartásosnak? Nynaeve több, mint hálás volt, hogy helyet foglalhat egy székben. Mindazokkal a rejtett intrikákkal Salidarban, azon tűnődött, hogy Tylin vajon azzal próbálkozik-e... mivel is? Arra jutott, hogy mindenkitől, akivel nem áll szoros barátságban, azt várja, hogy manipulálni fogja. Elayne székének szélén ült, mereven.

– Úgy értettem, ahogy mondtam – erősítette meg Tylin. – Bármit is mondotok, nem fogom sértve érezni magam. – De ahogyan megérintette derekán a drágaköves markolatot, abból arra lehetett következtetni, hogy a hallgatástól viszont igen.

– Nem is tudom pontosan, hol kezdjem – mondta Nynaeve óvatosan. Azt kívánta, bárcsak ne bólintott volna Elayne erre; neki tudnia kell, hogy bánjon királyokkal és királynőkkel. Miért nem mond valamit?

– A miérttel – felelte a királynő türelmesen. – Miért jött újabb négy aes sedai Salidarból? Nem lehet azért, hogy ellensúlyozza Elaida küldöttségét. Teslyn még csak nem is nevezi magukat annak, és csak ő és Joline vannak itt... Nem tudtatok róla? – Nevetve hátradőlt székében, és ujját ajkához préselte. – A Fehérköpenyekről tudtok? Igen? – Szabad kezével éleset legyintett, és jókedve lassan fakulni kezdett. – Ennyit a Fehérköpenyekről! De meg kell hallgatnom mindenkit, aki elém járul, Carridin főinkvizítort éppúgy, mint másokat.

– De miért? – kérdezte Nynaeve. – Örülök, hogy nem kedveled a Fehérköpenyeket, de akkor miért kell meghallgatnod, amit Carridin mond? Az a férfi egy mészáros. – Tudta, hogy újabb hibát követett el. Abból, ahogyan Elayne hirtelen elkezdte tanulmányozni a széles, fehér kandallót, melynek párkányába magas hullámokat véstek, elárulta ezt neki, még mielőtt Tylin kacajának utolsó nyoma is elenyészett volna, akár az elfújt gyertya lángja.

– Szavamon fogtál – mondta a királynő csendesen. – Azt mondtam, mondjátok ki, ami a szíveteket nyomja, és... – Azok a sötét szemek a padlóra siklottak, és úgy tűnt, összeszedi magát.

Nynaeve Elayne-re nézett, valami utalást várva arra, hogy mit mondott rosszul, vagy még inkább, hogyan tehetné jóvá, de Elayne csak egy oldalpillantást vetett felé, és kicsit megrázva fejét visszatért a márványba vésett hullámok tanulmányozásához. Talán neki se kellene Tylinre néznie? De a padlóra bámuló nő magára vonzotta tekintetét. Egyik kezével Tylin végigsimított görbe tőre markolatán, a másik a keblei között pihenő kisebb markolatot érintette meg.

A nászkés elég sokat elárult Tylinről. Vandene és Adeleas szívesen meséltek Ebou Dart illető dolgokról, általában inkább azokról, amik veszélyessé tették a várost mindenki számára, akit nem vett körbe tucatnyi páncélos testőr. A fehér hüvely azt jelentette, hogy a királynő özvegy, és nem áll szándékában újra megházasodni. A négy gyöngy és egy tűzkő a markolaton azt jelentette, hogy négy fiút és egy leányt hozott világra; a fehér zománc a tűzkő és a vörös zománc három gyöngy körül azt mutatta, hogy csak egyetlen fiú él még mindig. Mindannyian legalább tizenhat évesek voltak halálukkor, és párbajban haltak meg, különben a zománc fekete lenne. Milyen lehet az, mikor valakit állandóan emlékeztetnek erre? Vandene szerint a vörös vagy fehér zománc büszkeség forrása volt a nők szemében, legyenek bár a kövek gyöngyök és tűzkövek vagy színezett üvegek. Vandene azt mondta, hogy sok ebou dari nő eltávolította a gyermekei köveit, ha azok elmúltak tizenhat évesek, és nem akartak párbajozni, és soha többet nem ismerték el őket.

Tylin végül felemelte fejét. Arca nyugodt volt, és keze elengedte az övébe tűzött tőrt, de szórakozottan folytatta a nászkés simogatását.

– Szeretném, ha a fiam követne a Szelek Trónján – szólalt meg lágyan. – Beslan a te korodban van, Elayne. Ez egyértelmű lenne Andorban, bár persze ott lánynak kellene lennie – csaknem vigyorgott, ezúttal valódi jókedvvel –, vagy bármely más országban Murandy kivételével, ahol a helyzet nagyon hasonlít az altaraihoz. A Sasszárny Artur óta eltelt ezer év során csak egyetlen ház tartotta meg a trónt öt generáción keresztül, és Anarina bukása olyan meredek volt, hogy attól a naptól kezdve a Tondende Ház szabad préda bárkinek, aki részt akar belőle. Egyetlen másik Háznak sem volt több, mint két egymást követő uralkodója.

– Mikor az apám elfoglalta a trónt, a többi Háznak nagyobb volt a területe a városban, mint a Mitsobarnak. Ha őrök nélkül lépett volna ki a palotából, egy zsákba dobták volna néhány kővel és belehajították volna a folyóba. Mikor meghalt, azt hagyta rám, amit most birtokolok. Keveset, ha más uralkodókkal hasonlítjuk össze. Egy friss lovon ülő férfi egy kemény vágtában eltöltött nap alatt el tudná érni birodalmam határát. De nem henyéltem. Mikor a hírek megérkeztek az Újjászületett Sárkányról, biztos voltam benne, hogy a kétszeresét tudom Beslanra hagyni annak, amit most birtokolok, és emellett rengeteg szövetségest. Tear Köve és Callandor mindent megváltoztatott. Most köszönetet mondok Pedron Niallnak, ha elintézi Illiannal, hogy maradjanak száz mérföldre Altarától ahelyett, hogy lerohannák. Hallgatok Jaichim Carridinre, és nem köpök a szemébe, bármennyi altarai halt meg a Fehérköpeny Háborúban. Meghallgatom Carridint, Teslynt és Merilille-t, és remélem, hogy hagyhatok valamit a fiamra, és nem fognak megfojtva találni a fürdővizemben azon a napon, mikor Beslant vadászbaleset éri.

Tylin mély lélegzetet vett. Az arc nyugodt maradt, de él lopózott hangjába.

– Most pedig ti jöttök. Én kitártam nektek a lelkemet. Most válaszoljatok a kérdésemre. Miért üdvözölhetek itt még négy aes sedai-t?

– Egy ter'angrealt szeretnénk megtalálni – válaszolta Elayne, és Nynaeve megdöbbenve hallgatta, ahogy mindent elmesél Tel'aran'rhiodtól egészen a porig, mely a szobában áll, ahol a tál van.

– Az időjárás helyreállítása csodálatos áldás lenne – mondta Tylin lassan –, de a kerület, amelyet leírtál úgy hangzik, mintha a Rahad lenne a folyó mentén. Ott még a polgárőrök is csendesen lépkednek. Bocsássatok meg nekem – tudom, hogy aes sedai-ok vagytok –, de a Rahadban kést kaphattok a bordáitok közé, mielőtt bármit is észrevennétek. Ha csinosak a ruháitok, nagyon keskeny pengét használnak, hogy csak kevés vér folyjon. Talán Vandene-re és Adeleasra kellene hagynotok ezt a kutatást. Azt hiszem, nekik néhány évvel több tapasztalatuk van, hogy ilyen helyekre menjenek.

– Meséltek a tálról? – kérdezte Nynaeve szemöldökét ráncolva, de a királynő megrázta a fejét.

– Csak annyit mondtak, hogy keresnek valamit. Az aes sedai-ok soha nem mondanak a feltétlenül szükségesnél többet. – Újra felvillant az a hirtelen vigyor; nagyon vidámnak tűnt, bár kiemelte az orcáján átfutó ráncok vékony vonalait. – Benneteket kivéve. Ne változzatok meg nagyon az évek során! Gyakran kívánom, bár ne ment volna vissza Cavandra a Toronyba; vele tudtam ilyen módon beszélgetni. – Felállt, de intett, hogy ők maradjanak ülve, és átsuhant a termen, hogy megüssön egy ezüstgongot egy elefántcsont pálcával; erőteljes hangot adott ki, mely harangszóra emlékeztetett. – Elküldetek hideg mentateáért, és beszélgetni fogunk. Elmondjátok nekem, hogyan segíthetek – ha katonákat küldök a Rahadba, akkor újra nyakamba szakad egy lázadás –, és talán még arra is rá tudtok majd jönni, mit keres a Tengeri Népnek az a rengeteg hajója a kikötőben, amelyek nem dokkolnak be és nem is kereskednek...

Hosszú idő telt el teázással és beszélgetéssel, leginkább a Rahad veszélyeiről, és arról, hogy mit nem tehet Tylin. Beslan is előkerült, egy lágy szavú fiatalember, aki tiszteletteljesen meghajolt, és gyönyörű fekete szemekkel nézett rájuk, melyekben talán megkönnyebbülés jelent meg, mikor anyja tudatta vele, hogy elmehet. Ő biztosan nem kételkedett benne, hogy aes sedai-ok. Végül azonban párosuk újra visszatérhetett lakosztályukba az élénkre festett folyosókon.

– Tehát azt tervezik, hogy a kutatás irányítását is kiveszik a kezünkből – mormolta Nynaeve körbenézve, hogy biztos legyen benne, egyetlen libériás szolga sincs hallótávolságban. Tylin túl sokat megtudott róluk túl rövid idő alatt. És bármennyire vigyorgott, dühös a salidari aes sedai-ok miatt. – Elayne, szerinted bölcs dolog volt mindent elmondani neki? Úgy dönthet, hogy a legbiztosabb módja annak, hogy a fia a trónra kerüljön az, ha hagyja, hogy megtaláljuk a tálat, és aztán elárul minket Teslynnek. – Halványan emlékezett Teslynre: Piros és kellemetlen nőszemély.

– Tudom, hogy mit érzett az anyám az aes sedai-ok iránt, akik Andorba utaztak, és soha nem tudatták vele, mit tesznek. Tudom, hogy én hogyan éreznék. Végül emlékeztem arra, mit is tanultam erről a frázisról – pengeélről és a többiről. Az egyetlen módja annak, hogy összezavarj valakit, aki miatt ilyen helyzetbe kerülsz, az, ha hazudsz. – Elayne álla enyhén megemelkedett. – Ami Vandene-t és Adeleast illeti, most azt hiszik, hogy átvették az irányítást. Ez a Rahad talán veszélyes, de nem lehet Tanchicónál veszélyesebb, és most nem kell a Fekete ajah miatt aggódnunk. Fogadok, hogy tíz napon belül megtaláljuk a tálat, és én megtudom, hogy teszi Mat ter'angrealja azt, amire nem szabadna képesnek lennie. Majd felkerekedünk, hogy csatlakozzunk Egwene-hez, és Mat éppúgy fog tisztelegni, mint Vanin mester. Vandene és Adeleas pedig itt ülnek majd Merilille-lel és Teslynnel, és megpróbálhatják kitalálni, hogy mi történt.

Nynaeve nem tudta megállni; hangosan felnevetett. Egy magas szolga, aki egy arany porcelánvázát igazgatott, ránézett, mire a nő kinyújtotta rá a nyelvét. A férfi csaknem elejtette a vázát.

– Elfogadom a fogadást, Matet kivéve. Tíz nap tehát.

Negyvenkilencedik fejezet

Ködök tükre

Rand elégedetten szívta pipáját, ingujjban, egy karcsú fehér oszlopnak támaszkodva, mely társaival együtt körülvette a kicsi, ovális udvart, és a víz permetezését figyelte a szökőkútból, melynek minden cseppje drágakőként csillant a napfényben. Reggel az udvarnak ez a része kellemesen árnyékos volt. Még Lews Therin is csendben maradt.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarod újra fontolóra venni Teart?

A következő oszlopnak támaszkodó, szintén ingujjra vetkőzött Perrin két füstgyűrűt fújt, mielőtt visszahelyezte volna pipáját a szájába. Egy meglehetősen díszes, farkasfej-faragásokkal borított darabot.

– Mi van azzal, amit Min mondott?

Rand saját füstgyűrűjét elrontotta a keserű horkantás, és csak füstpamacs lett belőle. Minnek nem volt joga ezt ott felhozni, ahol Perrin is hallhatta.

– Valóban hozzám akarod kötni magad, Perrin?

– Hogy mit akarok, láthatóan nem sokat számít azóta, hogy első alkalommal láttuk Moiraine-t Emondmezőn – felelt Perrin szárazon. Felsóhajtott. – Az vagy, aki vagy, Rand. Ha elbuksz, veled bukik minden. – Hirtelen előrehajolt, és a széles ajtónyílásra bámult az oszlopok között a bal oldalukon.

Egy hosszú pillanattal később Rand nehéz léptek zaját hallotta abból az irányból, túl nehezeket ahhoz, hogy emberhez tartozhassanak. A széles árnyék, mely kilépett az ajtónyíláson, majdnem kétszer olyan magas volt, mint a szolgálónő, aki csaknem rohant, hogy lépést tartson az ogier hosszú lépteivel.

– Loial! – kiáltott fel Rand talpra ugorva. Ő és Perrin egyszerre érték el az ogiert. A vigyor Loial széles száján csaknem kettévágta hatalmas arcát, de hosszú kabátja, mely a lehajtott szárú, térdig érő csizmán is túl ért, még mindig az út porát viselte magán. A hatalmas zsebek szögletes tárgyaktól dagadtak; Loial soha nem távolodott el a könyvektől. – Minden rendben veled, Loial?

– Fáradtnak tűnsz – mondta Perrin, és a szökőkút felé ösztökélte az ogiert. – Ülj le a kövekre.

Loial hagyta vezetni magát, de hosszan lelógó szemöldöke megemelkedett, és bojtos füle reszketett a tanácstalanságtól, ahogy egyikükről a másikra nézett. Ülve volt olyan magas, mint Perrin állva.

– Rendben? Fáradt? – hangja úgy morajlott, mint mikor a föld mozog. – Persze, hogy rendben vagyok. És ha fáradt vagyok, akkor azért, mert hosszú utat tettem meg. Meg kell mondanom, jólesett újra a saját lábamat használnom. Mindig tudod, hogy a lábad merre visz, de egy ló esetében ebben soha nem lehetsz biztos. Különben is, a lábam gyorsabb. – Hirtelen mennydörgően felnevetett. – Tartozol nekem egy aranykoronával, Perrin. Te és a te tíz napod. Újabb aranykoronába fogadok, hogy még öt napja se vagy itt.

– Megkapod a pénzedet – nevetett Perrin. Rand felé nézve hozzátette, amitől Loial füle felháborodottan reszketett: – Gaul rontotta el. Most már kockázik és lóversenyeken fogad, bár alig tudja megkülönböztetni az egyik lovat a másiktól.

Rand elvigyorodott. Loial mindig kételkedve méregette a lovakat, ami nem csoda, hiszen az ő lába hosszabb, mint azoké.

– Biztos vagy benne, hogy minden rendben van, Loial?

– Megtaláltad az elhagyott steddinget? – kérdezte Perrin pipájával a szájában.

– Elég sokáig maradtál?

– Miről beszéltek? – Loial bizonytalan szemöldökráncolásától szemöldöke végei az arcára lógtak. – Csak egy steddingben akartam lenni újra, hogy érezzek egyet. Most újabb tíz évre kész vagyok.

– Az anyád nem ezt mondta – vetette közbe Rand komolyan. Loial talpra ugrott, mielőtt Rand befejezhette volna. Vadul nézett minden irányba, füle remegett és hátracsapódott.

– Az anyám? Itt? Itt van?

– Nem, nincs itt – mondta Perrin, és Loial füle csaknem lekonyult a megkönnyebbüléstől. – Úgy tűnik, Folyóközben van. Vagy legalábbis ott volt egy hónappal ezelőtt, mikor Rand valahogyan odajuttatta őt és Haman Vént... Mi a baj?

Félig újra leülve, Loial megdermedt a mozdulat közben, Haman Vén nevére. Szemét behunyva, lágyan leeresztette magát.

– Haman Vén – mormolta megdörzsölve arcát egyik vastag ujjú kezével. – Haman Vén és az anyám. – Perrinre bámult. Randre bámult. Halk és túlságosan nyugodt hangon megkérdezte: – Volt velük még valaki? – Nos, egy ogiernek talán csendes volt, de úgy hangzott, mintha egy hatalmas poszméh döngene egy korsóban.

– Egy fiatal, Erith nevű ogier nő – felelte Rand. – Te... – Csak eddig jutott.

Felnyögve Loial újra talpra ugrott. Szolgák feje jelent meg az ajtónyílásban és az ablakokban, hogy lássák, mi okozta a zajt, és tűnt el újra, mikor megpillantották Randet. Loial elkezdett összepakolni, füle és szemöldöke annyira lekonyult, hogy úgy tűnt, rögtön leesnek.

– Egy feleség – motyogta. – Nem jelenthet mást, nem, ha az anyám és Haman Vén is benne van. Egy feleség. Túl fiatal vagyok a házassághoz! – Rand elrejtett egy mosolyt tenyere mögött; Loial talán fiatal az ogierek között, de esetében ez több, mint kilencven évet jelentett. – Vissza fog rángatni Stedding Shangtai-ba. Tudom, hogy nem fogja engedni, hogy veled utazzak, és még mindig nincs elég jegyzetem a könyvemhez. Ó, mosolyoghatsz Perrin, Faile mindent megtesz, amit csak mondasz! – Perrin félrenyelte a pipafüstöt, és levegő után kapkodott, míg Rand hátba nem verte. – Nálunk ez másként van – folytatta Loial. – Nagyon udvariatlannak tartják, ha nem teszed azt, amit a feleséged mond. Nagyon gorombának. Tudom, hogy rávesz, hogy letelepedjek, és valami komoly és tiszteletreméltó dolgot csináljak, mint például a faéneklés... – Hirtelen összeráncolta szemöldökét, és abbahagyta a mászkálást. – Azt mondtad, Erith? – Rand bólintott; Perrin láthatóan újra kapott levegőt, de kaján mosollyal ajkán szemlélte Loialt. – Erith, Iva lánya, Alar lánya? – Rand újra bólintott, és Loial visszasüllyedt a szökőkút előtti kövekre. – De hisz őt ismerem! Emlékszel rá, Rand. Stedding Tsofuban találkoztunk.

– Ezt próbáltam elmondani neked – mondta Rand türelmesen. És nagyon jókedvűen. – Ő az, aki azt mondta, hogy csinos vagy. És adott neked egy virágot, ha jól emlékszem.

– Talán valóban azt mondta – mormolta Loial védekezően. – És talán valóban így tett, nem emlékszem. – De egyik keze az egyik könyvekkel teli kabátzsebe felé indult, és Rand bármibe fogadott volna, hogy az a virág gondosan le van préselve. Az ogier megköszörülte torkát, mely mély morajlásnak hallatszott. – Erith nagyon gyönyörű. Soha nem láttam senkit, aki ennyire szép lett volna. Nagyon figyelmesen hallgatott, mikor kifejtettem Serden elméletét – Serden, Kolom fia, Radlin fia hatszáz éve írt –, mikor elmagyaráztam az átjárókról megfogalmazott teóriáját... – Hirtelen abbahagyta, mintha csak most vette volna észre vigyorukat. – Igen, meghallgatott. Figyelmesen. Nagyon érdekelte a téma.

– Biztosan így volt – értett egyet Rand diplomatikusan. Az átjárók említése elgondolkoztatta. Az átjárókapuk nagy része steddingek közelében nyílt, és ha Loial anyjának és Haman Vénnek hinni lehet, Loialnak steddingre van szüksége. Persze nem tudná Loialt a szélénél közelebb vinni; egy steddingbe éppoly kevéssé lehetett befókuszálni, mint a belsejében elérni az Igaz Forrást. – Hallgass meg, Loial. Azt szeretném, ha minden átjárókapunál őrök állnának, és szükségem van valakire, aki nemcsak képes megtalálni őket, de a Vénekkel is tud beszélni, hogy az engedélyüket kérje.

– Fény! – morogta Perrin utálkozva. Kiütögette pipájából a hamut, és csizmájával a kövek közé tiporta. – Fény! Elküldted Matet, hogy aes sedai-okkal nézzen szembe, engem a Sammael elleni háború közepébe akarsz vetni, és velem együtt néhány száz férfit Folyóközből, akik közül nem egyet ismersz, és most el akarod küldeni Loialt, alighogy megérkezett. Légy átkozott, Rand! Nézz már rá! Pihenésre van szüksége. Létezik valaki, akit nem akarsz kihasználni? Talán legközelebb majd azt találod ki, hogy Faile vadásszon Moghedienre vagy Semirhage-re. Fény!

Harag ágaskodott fel Randben olyan erősen, hogy megrázkódott. Azok a sárga szemek ádázul néztek rá, de ő ugyanolyan intenzitással viszonozta a tekintetet.

– Mindenkit felhasználok, akit kell. Te magad mondtad: az vagyok, aki vagyok. Magamat is kihasználom, Perrin, mert muszáj, mint ahogy mindenkit fel kell használnom, akit csak tudok. Nincs többé választási lehetőségünk. Se nekem, se neked, senkinek sincs!

– Rand, Perrin! – mormolta Loial aggódva. – Maradjatok csendben, nyugodjatok meg. Ne harcoljatok! Ti ne. – Egy-egy hatalmas kéz paskolta meg ügyetlenül mindkettőjüket. – Mindkettőtöknek kellene egy kis pihenő egy steddingben. A steddingek nagyon békés helyek.

Rand Perrinre bámult, aki még mindig őt nézte. A harag még mindig benne tombolt, akár a villámok egy viharban, mely egyhamar nem csendesedik el. Lews Therin görcsösen mormolt valamit a távolban.

– Sajnálom – mormolta, mindkettőjüknek szánva.

Perrin intett jobb kezével, mintha azt akarná kifejezni, hogy nincs miért bocsánatot kérnie, vagy talán, hogy elfogadja a bocsánatkérést, de ő maga nem mutatta, hogy sajnálná. Ehelyett újra az oszlopok felé fordította fejét, az ajtóhoz, melyen keresztül Loial is érkezett. Újra másodpercek teltek el, míg Rand is meghallotta a rohanás zaját.

Min robbant az udvarba. Ügyet sem vetve Loialra és Perrinre megragadta Rand karját.

– Jönnek – zihálta. – Úton vannak idefelé.

– Nyugalom, Min – szólalt meg Rand. – Nyugodj meg! Már azt hittem, hogy mindannyian ágynak estek, mint – mit mondtál, hogyan is hívják? – Demira. – Az igazat megvallva nagy megkönnyebbülést érzett, bár Lews Therin mormolása és kapkodó kacagása hangosabb lett az aes sedai-ok említésére. Három napig Merana minden délután megjelent két nővér társaságában, de öt nappal ezelőtt a látogatások hirtelen abbamaradtak, minden magyarázat nélkül. Minnek fogalma sem volt róla, miért. Már amiatt aggódott, hogy annyira komolyan vették a szabályait, hogy távoznak.

De Min szenvedő arccal nézett fel rá. Észrevette, hogy a nő remeg.

– Hallgass meg! Heten vannak, nem hárman, és nem küldtek, hogy bármire is megkérjelek. Megszöktem tőlük, és egész úton hajszoltam Vadrózsát. Be akarnak jutni a palotába, mielőtt rájössz, hogy erre tartanak. Hallottam, ahogy Merana Demirával beszélgetett, mikor azt hitték, nem vagyok a közelben. Előtted akarják elérni a Nagy Csarnokot, hogy aztán neked kelljen eléjük járulnod.

– Úgy érzed, ez volt a látomásodban? – kérdezte higgadtan. Nők, akik tudnak fókuszálni, fájdalmat fognak okozni neki, mondta a nő. Hét! – suttogta Lews Therin rekedten. – Nem! Nem! Nem! Rand nem figyelt rá; most más miatt kell aggódnia.

– Nem tudom – felelte Min kétségbeesett hangon. Rand megdöbbent, mikor ráébredt, hogy a lány szemének csillogása a visszafojtott könnyekből ered. – Gondolod, hogy nem mondanám el azonnal, ha tudnám? Csak annyit tudok, hogy jönnek, és...

– És semmitől nem kell félned – vetette közbe határozottan. Az aes sedai-oknak valóban meg kellett ijeszteniük Mint, ha közel áll a síráshoz. Hét – nyöszörögte Lews Therin. – Nem tudok héttel elbánni, egyszerre semmiképpen. Héttel nem. Rand a kövér kis embert ábrázoló angrealra gondolt, és a hang mormolássá halkult; bár még mindig aggodalmasnak tűnt. Legalább Alanna nem volt közöttük; Rand érezte őt a távolban, de nem mozgott, legalábbis biztosan nem felé. Nem hitte volna, hogy valaha képes lenne újra szembenézni a nővel. – Viszont nincs vesztegetni való időnk. Jalani?

A kerek arcú, fiatal Hajadon olyan hirtelen bukkant elő az egyik oszlop mögül, hogy Loial füle égnek meredt. Min láthatóan csak most fogta fel Loial és Perrin jelenlétét; ő is megdöbbent.

– Jalani – szólalt meg Rand –, szólj Nanderának, hogy a Nagy Csarnokba megyek, ahol hamarosan aes sedai-okat fogadok.

A nő megpróbálta megőrizni a higgadtságot arcán, de a rosszul rejtett önelégült vigyor csak még kerekebbé tette arcát.

– Beralna már elment, hogy szóljon Mandate-nak, car'a'carn. – Loial füle meglepetten rezzent meg a cím hallatán.

– Akkor szólnál Sulinnak, hogy legyen az öltözőszobában a Nagy Csarnok mögött a kabátommal? És a Sárkány Jogarával.

Jalani vigyora egyre szélesedett.

– Sulin már el is rohant vízföldi ruhájában, olyan sebesen, mint mikor egy nyúl segade pókra ül.

– Ez esetben – mondta Rand –, vezesd a lovamat a Nagy Csarnokba. – A fiatal Hajadon álla leesett, különösen mikor Perrin és Loial egyaránt felnevetett.

Min öklével Rand bordái közé csapott, amitől a férfi felmordult.

– Ez nem vicces, te keményfejű birkapásztor! Merana és a többiek úgy vették fel vállkendőiket, mintha páncélokat raknának magukra. Most hallgass rám! Ott fogok állni az oldaladon az oszlopok között, ahol te láthatsz, de ők nem, és ha észreveszek valamit, majd valahogyan jelzek neked.

– Itt maradsz Loiallal és Perrinnel – válaszolta a nőnek. – Nem tudom, milyen jelet adhatnál, amit megértek, és ha észrevesznek téged, tudni fogják, hogy figyelmeztettél. – A nő csípőjére tette öklét, és szempilláin keresztül, mogorva, makacs pillantással méregette. – Min?

Meglepetésére a nő felsóhajtott.

– Igen, Rand – mondta olyan szelíden, mint egy bárány. Az ilyenfajta dolgoktól azonnal annyira gyanakodni kezdett rá, mint Elayne-re és Aviendhára, de nem volt ideje arra, hogy kiderítse a szándékát, ha Merana előtt akar a Csarnokban lenni. Bólintott, és reménykedett benne, hogy nem látszik olyan bizonytalannak, mint amilyennek érzi magát.

Azon tűnődött, vajon meg kell-e kérnie Loialt vagy Perrint, hogy tartsák itt a nőt. Egész úton rohant a Nagy Csarnok mögötti öltözőszobáig Jalanival a sarkában, aki még mindig arról mormolt, hogy vajon tréfa volt-e az a ló. Sulin már ott volt arannyal hímzett, vörös kabátjával és a Sárkány Jogarával; a lándzsafej lenéző morranást kapott tőle, bár Rand nem kételkedett benne, hogy sokkal elfogadhatóbbnak találná a zöld és fehér bojtok valamint a faragások nélkül, a megfelelő hosszúságú nyéllel. Rand érezte, hogy az angreal a zsebében van. Így már sokkal könnyebben lélegzett, bár Lews Therin még mindig nyugtalanul zihált.

Mikor Rand az egyik oroszlános faburkolatú öltözőszobán keresztül a Nagy Csarnokba sietett, rájött, hogy mindenki olyan gyors volt, mint Sulin. Az emelvény egyik oldalán karját összekulcsolva Bael tornyosult, míg Melaine állt a másik oldalon, nyugodtan igazgatva sötét kendőjét. Legalább száz, lándzsás-pajzsos Hajadon sorakozott a fal mellett egészen az ajtóig, fél térdre ereszkedve, Nandera figyelő tekintete előtt. Szaruíjak simultak hátukra, és teli tegezek oldalukhoz. Csak szemük látszott a fekete kendő felett. Jalani rohant, hogy csatlakozzon hozzájuk. Mögöttük még több aiel tömörült a vastag oszlopok mögött, férfiak és Hajadonok vegyesen, bár úgy tűnt, egyiküknél sincs fegyver nehéz pengéjű késükön kívül. De sok mogorva arcot lehetett látni. Nem élvezték a gondolatot, hogy aes sedai-okkal kell összecsapniuk, de nem a Hatalomtól féltek. Bárhogyan beszéljen most már Melaine és a többi Tudós Asszony, a legtöbb aiel fejében még élénken élt az aes sedai-okkal szemben elkövetett, ősi vétek.

Bashere természetesen nem lehetett jelen – feleségével együtt az edzőtáborok egyikét látogatták meg –, mint ahogy egyetlen andori nemest sem lehetett látni azok közül, akik megtöltötték a palotát. Rand biztos volt benne, hogy Naean, Elenia és Lir azonnal tudomást szerzett erről a találkozóról, amint elkezdődött. Soha nem mulasztottak el egyetlen meghallgatást sem, kivéve, ha elküldte őket. Távolmaradásuk arra utalt, hogy útközben a trónterem felé a találkozó okait is megtudták, és ennek azt kell jelentenie, hogy az aes sedai-ok már a palotában vannak.

Rand alig foglalt helyet a Sárkánytrónon, ölében a Sárkány Jogarával, mikor Harfor asszony sietett be idegesen, ami egyáltalán nem volt jellemző rá. Ugyanolyan megrökönyödéssel bámult rá, mint az aielekre.

– Szolgákat küldtem mindenfelé, hogy megtaláljanak. Aes sedai-ok vannak... – Eddig jutott, mielőtt hét aes sedai jelent volna meg a széles ajtónyílásban.

Rand érezte, ahogy Lews Therin a saidinért nyúl, de megérintve az angrealt, Rand tartotta magát. Uralta az egyszerre tüzes és jeges áradatot, a romlott és édes érzést olyan keményen, mint ahogy a seanchan lándzsát.

Hét – motyogta Lews Therin sötéten. – Hármat mondtam nekik, és heten jöttek. Elővigyázatosnak kell lennem. Igen. Elővigyázatosnak.

Én mondtam hármat – vágott vissza Rand a hangnak. Én! Rand al'Thor! Lews Therin csendben maradt, de a távoli morgás újra elkezdődött.

Randről a hét rojtos vállkendőt viselő nőre tekintve Harfor asszony úgy döntött, nem helyes közéjük állnia. Az aes sedai-ok kapták első pukedlijét, Rand a másodikat, majd nyugalmat erőltetve magára az ajtó felé sétált. Mikor azonban az aes sedai-ok beléptek, széles vonalat formálva, kissé sietősen csusszant ki mögöttük a teremből.

Az eddigi három látogatásán Merana különböző aes sedai-okat hozott magával, és Rand mindegyiküket felismerte most, egyet kivéve. Faeldrin Harella állt jobb oldalon, rengeteg kis fonatba rendezett sötét hajában gyöngyökkel, míg a tömzsi Valinde Natheos zárta a sort balról fehér rojtos kendőben és fehér ruhában. Mindannyian ajahjuk színét viselték. Tudta, hogy kinek kell lennie annak az egynek, akit nem ismert fel. A rézszín bőrű, méltóságteljes, gyönyörű sötétbarna selyemben csak Demira Eriff lehet, a Barna nővér, akiről Min azt a hírt hozta, hogy ágynak esett. De most ő állt a sor közepén, egy lépéssel a többiek előtt, Merana Faeldrin és a gömbölyded, kerek arcú Rafela Cindal között, aki most még komolyabbnak tűnt, mint mikor hat nappal ezelőtt Merana társaságában itt járt. Mindannyian komolynak tűntek.

Egy pillanatra megálltak, érzelmek nélkül nézve a férfire, az aielekre ügyet sem vetve, majd előreléptek. Először Demira, majd Seonid és Rafela, aztán Merana és Masuri, egyenesen Randre irányzott nyílhegyet formázva. Nem volt szüksége bőre bizsergésére ahhoz, hogy tudja, megragadták a saidart. Mindegyik nő lépésről lépésre láthatóan magasabbnak tűnt, mint előtte.

Azt képzelik, lenyűgözhetnek, ha a Ködök Tükrét szövik? – Lews Therin hitetlenkedő nevetése egy őrült ember kuncogásába fulladt. Randnek nem volt szüksége a férfi magyarázatára; egyszer látta, ahogy Moiraine csinálta ugyanezt. Asmodean is a Ködök Tükrének hívta, vagy Illúziónak.

Melaine ingerülten megigazította kendőjét, és hangosan horkantott, de Bael hirtelen úgy nézett ki, mintha egyedül nézne szembe százakkal. Megpróbált ellenállni az érzésnek, de nem is várhatott szabadulást. Emellett néhány Hajadon is mozgolódni kezdett, míg Nandera feléjük nem nézett kendője felett, de továbbra is hallani lehetett mocorgás zaját az oszlopok között álló aielek felől.

Demira Eriff kezdett beszélni, és nyilvánvalóan egyben fókuszált is. Nem kiabált, de hangja megtöltötte a Nagy Csarnokot, és úgy tűnt, minden irányból jön.

– A körülmények miatt úgy döntöttünk, hogy én beszélek mindannyiunk nevében. Nem akarjuk, hogy ma bárkinek is bántódása essék, de a korlátozások, melyeket elfogadtunk, hogy biztonságban érezd magad, nem élnek többé. Láthatóan soha nem tanultad meg, hogy az aes sedai-ok tiszteletet érdemelnek. Most meg kell tanulnod. Ezután akkor jövünk és megyünk, mikor akarunk, de továbbra is értesíteni fogunk, ha beszélgetni szeretnénk veled. A fogadónk környékéről el kell távolítanod aiel őrszemeidet, és senki sem figyelhet vagy követhet minket. Minden jövőbeli méltóságunk ellen irányuló sértés büntetve lesz, bár akiket megbüntetünk, olyanok lesznek, mint a gyerekek, és te leszel felelős fájdalmukért, amelyet okoznunk kell nekik. Így kell lennie. Tudd, hogy aes sedai-ok vagyunk!

Mikor a hosszú nyílhegy megállt a trón előtt, Rand észrevette, hogy Melaine bámul rá szemöldökét ráncolva, kétségtelenül azért, hogy felmérje, mennyire hatották meg a látottak. Ha nem lett volna fogalma arról, hogy mi történik, valószínűleg lenyűgözték volna; nem volt biztos benne, hogy ez nem sikerült nekik, még így is. A hét aes sedai most kétszer olyan magas volt, mint Loial, talán magasabb is, fejük csaknem félúton állt meg a boltíves, színezett üvegablakos mennyezet alatt. Demira hidegen és szenvtelenül nézett le rá, mintha azon merengene, felkapja-e egy kézzel, amihez most elég nagynak tűnt.

Rand rávette magát, hogy nyugodtan hátradőljön, száját összeszorítva, mikor érezte, hogy ez erőfeszítésbe kerül, ha nem is igazán nagyba. Lews Therin reszketett és ordított – de csak a távolban – valamit arról, hogy ne várjon, most csapjon le. A nő kihangsúlyozott néhány szót. Bárcsak megérthetné fontosságukat! Milyen körülmények között? Korábban elfogadták a korlátozásokat; miért követelnek hirtelen több tiszteletet? Miért döntöttek egyszerre úgy, hogy már nem kell biztonságban éreznie magát? Minden további ok nélkül fenyegetőzhetnek?

– A Torony küldöttsége Cairhienben ugyanezeket a korlátozásokat fogadta el, és nem tűntek sértettnek. – Legalábbis, nem nagyon. – Homályos fenyegetések helyett ajándékokat hoztak.

– Azok nem mi vagyunk. Ők nincsenek itt. Nem fogunk megvásárolni téged.

A megvetés Demira hangjában érezhetővé vált. Rand keze fájni kezdett, olyan erősen markolta a Sárkány Jogarát. Lews Therin visszahangozta haragját, és hirtelen rájött, hogy a férfi újra azért küzd, hogy elérje a Forrást.

Átkozott! – gondolta Rand. Pajzsot akart vonni a nők köré, de Lews Therin pánikhoz közeli hangon megszólalt:

Nem vagy elég erős. Talán még az angreallal együtt sem, nem tudsz hetet megtartani. Te ostoba! Túl sokáig vártál! Túl veszélyes!

Bárki köré pajzsot vonni jelentős erőt igényelt. Rand biztos volt benne, hogy az angreallal képes hét pajzsot elkészíteni, még akkor is, ha már ölelik a saidart, de ha csak egyik át tud törni a pajzson... Vagy talán több is, mint egy. Le akarta nyűgözni őket az erejével, nem akart esélyt hagyni arra, hogy legyűrjék. De más mód is volt rá. Szellemet szőtt, egy kis Tűzzel és Földdel, és majdnem úgy csapott le, mintha pajzsot akarna vonni köréjük.

A Ködök Tükre szétoszlott. Hirtelen hét átlagos nő állt előtte, megdöbbent arccal. Az elképedés azonban egyetlen szempillantással később eltűnt az aes sedai nyugalom mögött.

– Hallottad követelésünket – mondta Demira normális hangon, de parancsolóan, mintha semmi sem történt volna. – Elvárjuk, hogy így történjen.

Rand mereven meredt maga elé. Mivel mutathatja meg nekik, hogy nem tudják megfélemlíteni? Saidin tombolt benne, forrongó őrület gyanánt. Nem engedte el. Lews Therin most már tébolyodottan üvöltött, megpróbálta kivenni a Forrást keze közül. Csak kitartani tudott. Lassan felállt. Az emelvény miatt föléjük tornyosult. Hét higgadt aes sedai arc nézett fel rá.

– A korlátozások érvényesek – szólalt meg csendesen. – És még egy követelésem van. Mostantól elvárom azt a tiszteletet, amely kijár nekem. Az Újjászületett Sárkány vagyok. Most elmehettek. A meghallgatásnak vége.

Talán tíz szempillantásig még ott álltak, nem is pislogtak, mintha azt akarnák megmutatni, hogy nem hajlandóak a parancsára megmozdulni. Majd Demira megfordult anélkül, hogy akár csak a fejével biccentett volna. Mikor elhaladt Seonid és Rafela mellett, a két nő csatlakozott hozzá, és sorban a többiek is. Mindannyian nyugodtan lépkedtek a vörös és fehér padlóburkolaton, kifelé a Nagy Csarnokból, a sietség legcsekélyebb jele nélkül.

Rand lelépett az emelvényről, mikor eltűntek a folyosón.

– A car'a'carn helyesen bánt velük – szólalt meg Melaine, elég hangosan ahhoz, hogy a terem minden sarkában hallani lehessen. – Meg kell ragadni őket a tarkójuknál és tisztességre tanítani őket, míg nem bőgnek érte. – Bael meg sem próbálta elrejteni, hogy kellemetlenül érzi magát, amiért így beszélnek egy aes sedai-ról.

– Talán így kellene bánni a Tudós Asszonyokkal is? – kérdezte Rand elmosolyodva.

Melaine lehalkította hangját, és nyomatékosan megigazította kendőjét.

– Ne légy teljesen ostoba, Rand al'Thor.

Bael felkuncogott, bár a felesége rábámult emiatt. Legalábbis megpróbált kuncogni. Rand viszont nem érezte a kis tréfában a humort, és nem az Üresség miatt. Csaknem azt kívánta, bárcsak hagyta volna, hogy Min is itt legyen. Túl sok rejtett áramlatot nem ért, és attól tartott, hogy néhányat talán észre se vett. Mi volt valójában ennek a hátterében?

Becsukva az öltözőszoba kis ajtaját, Min a sötét, oroszlánfaragásokkal díszített faburkolatnak dőlt, és mély levegőt vett. Faile magával vitte Perrint, és bárhogyan tiltakozott Loial, hogy Rand azt szeretné, ha vele maradna, meghajolt az egyszerű igazság előtt, hogy Randnek nincs joga ahhoz, hogy bárhol ott marasztalja. Bár persze, ha Loialnak lett volna fogalma arról, mit akar tenni, a karjába kapta volna, természetesen csak szelíden, és az udvarban olvasgatna neki.

A lényeg az volt, hogy bár mindent hallott, keveset látott, kivéve az emelvény fölé tornyosuló aes sedai-okat. Fókuszálniuk kellett, ami elhomályosította a képeket és aurákat, de annyira megdöbbent, hogy talán akkor se látta volna őket, ha ez nem így lenne. Idővel persze magához tért, de addigra már normális méretűek voltak, és Demira hangja többé nem töltött ki minden sarkot.

Alsó ajkába harapva dühösen gondolkodott. Amennyire ő látta, két probléma lépett fel. Először is Rand, és az ő tisztelet követelése, bármit is értsen ez alatt. Ha azt várja, hogy Merana fejével a padlóig hajolva fog pukedlizni neki, akkor sokáig várakozhat, és eközben a nők ugyancsak megmakacsolhatják magukat. Kell lennie valamilyen módnak arra, hogy elsimíthassa a helyzetet, csak nem látta, hogyan. A második problémát az aes sedai-ok jelentették. Rand láthatóan azt képzeli, hogy ez valamiféle dac, amit megoldhat azzal, ha határozottan lép fel. Min nem hitte volna, hogy az aes sedai-ok képesek dacra, és ha mégis, akkor biztos volt benne, hogy ez most valami komolyabb. Azonban egyetlen helyen jöhet rá arra, mi folyik itt, és az a Rózsák Koronája.

Visszaszerezte Vadrózsát az előudvaron álló istállóból, és visszavágtatott a pejjel a fogadóba, ahol átadta a lovat a figyelmes lovásznak, azzal az utasítással, hogy csutakolja le és adjon neki zabot. Csak most vágtatott vele a palotába és vissza. Vadrózsa jutalmat érdemel, amiért a hasznára van abban, hogy segítsen Randnek. A hideg düh alapján, amelyet a férfi hangjában hallott, nem tudta, mi történt volna, ha a férfi nem tőle tudja meg, hogy hét aes sedai várja a Nagy Csarnokban, hanem derült égből villámcsapásként éri.

A Rózsák Koronájának közös terme csaknem ugyanúgy nézett ki, mint mikor kilopózott a konyhán keresztül. Őrzők ültek az asztaloknál, néhányan dominóval vagy kövekkel játszottak, mások kockáztak. Csaknem egyszerre néztek fel, mikor belépett, és mikor felismerték, visszatértek ahhoz, amit abbahagytak miatta. Cinchonine asszony a borospincébe vezető ajtónál állt – a Rózsák Koronájának közös termében nem álltak söröshordók, és nem sorakoztak borosüvegek a polcon –, karját összekulcsolva és keserű kifejezéssel arcán. Csak őrzők ültek az asztaloknál, és ők ritkán és keveset ittak. Rengeteg ónkupa és bögre állt az asztalokon, de Min nem látta, hogy bármelyikhez hozzáértek volna. Látott egy férfit, aki talán tud neki mondani néhány dolgot.

Mahiro Shukosa egyedül ült egy asztalnál, egy kirakón dolgozott; két kardja, melyet általában hátán hordott, a közeli falhoz volt támasztva. Mahiro a maga érdes módján jóképű volt, őszülő halántékával és nemes vonalú orrával, bár csak egy nagyon szerelmes asszony nevezte volna szépnek. Kandorban nagyúr volt. Csaknem valamennyi ország udvarában járt, egy kis könyvtárral utazgatott, és ugyanolyan könnyed mosollyal nyert, mint ahogyan veszített. Verseket tudott idézni, hárfán játszott, és álomszerűen táncolt. Röviden, pontosan az a fajta férfi volt – eltekintve attól, hogy Rafela őrzője –, akit kedvelt, mielőtt találkozott volna Randdel. Szerencsére vagy szerencsétlenségére Mahiro a maga sajátos kandori módján tekintett Minre, ami annyit jelentett, hogy úgy beszélt vele, mintha a húga lenne, akinek néha szüksége van valakire, akivel beszélgethet és aki tanácsokkal látja el, hogy ne törje ki a nyakát nagy jókedvében. Egyszer azt mondta a nőnek, hogy csinos lába van, de soha nem jutna eszébe, hogy meg akarja érinteni, és kitörné bármelyik férfi nyakát, aki a nő engedélye nélkül vetemedne ilyesmire.

Gyakorlott kézzel illesztette a bonyolult fémdarabokat egymáshoz, hozzátéve a művét a már kész részekhez, és felkapott egy rakásnyit, mikor Min leült vele szemben.

– Tehát, kislány – szólalt meg a férfi vigyorogva –, visszatértél, nyakad nem törött, nem raboltak el, és nem is vagy férjnél. – Egy napon meg kell kérdezni, mit jelent ez; mindig ezzel fogadta.

– Történt valami azóta, hogy elmentem, Mahiro?

– Úgy érted, azon kívül, hogy a nővérek visszatértek a palotából, és úgy festettek, akár egy téli vihar? – Mint általában, keze alatt olyan gyorsan illeszkedtek egymáshoz a kirakó darabkái, mintha fókuszálna.

– Mi dühítette fel őket?

– Al'Thor, szerintem. – A kirakó könnyedén elkészült, és csatlakozott a félretett darabokhoz, miközben ugyanolyan könnyedén egy újabb halom került az asztalra. – Ezt egy éve készítettem – közölte bizalmasan.

– De miért, Mahiro? Mi történt?

Sötét szemek mérték végig a nőt; egy leopárd szeme lehetett hasonló, csaknem fekete színű.

– Min, az a bocs, aki a rossz odúba dugja orrát, azon veheti észre magát, hogy leharapták neki.

Min felnyögött. Nagyon igaz. Ilyen ostobaságot csak egy szerelmes nő művelhet.

– Ez az, amit el szeretnék kerülni, Mahiro. Az egyetlen oka annak, hogy itt vagyok, az, hogy üzenetet vigyek Merana és a palota között, de úgy fogok odamenni, hogy fogalmam sincs, mibe sétálok bele éppen. Nem tudom, miért hagyták abba a nővérek a rendszeres találkozókat, vagy miért kezdték újra, vagy miért mentek ma ennyien az engedélyezett három helyett. Többet is veszíthetek, mint az orromat, ha semmit sem tudok. Merana nem fog felvilágosítani. Soha nem mond nekem mást, mint hogy menjek ide és tegyem ezt. Csak egy tippet, Mahiro! Kérlek!

A férfi elkezdte tanulmányozni a kirakót, de a nő tudta, hogy gondolkozik, mert az összerakott részt csak forgatta ujjai között, de semmit sem haladt vele.

A közös terem hátsó részében mozgás ragadta meg tekintetét, és csaknem megfordult, mikor megdermedt a mozdulat közben. Két aes sedai érkezett vissza a fürdőből, frissen mosakodva. Utoljára hónapokkal ezelőtt látta ezt a párost, mielőtt elküldték volna őket Salidarból, mivel Sheriam úgy gyanította, hogy Rand az Aiel Pusztában tartózkodik. Ide indult Bera Harkin és Kiruna Nachiman; a Pusztába, nem Caemlynbe.

Kortalan arca nélkül Berát egy gazda feleségének lehetett volna hinni, szögletes arca köré simuló, rövidre vágott hajával, de arcán pillanatnyilag komor eltökéltség látszott. Az elegáns és szoborszerű Kiruna minden porcikájában annak látszott, aki volt. Arafel királyának húgának, és a maga jogán hatalommal bíró hölgynek. Nagy, sötét szeme villogott, mintha egy kivégzést rendelt volna el éppen, és élvezetét lelné benne. Képek és aurák mozogtak körülöttük, mint minden aes sedai és őrző körül. Egyik megragadta Min tekintetét, amely ugyanabban a pillanatban villant fel mindkét nő körül, barnás sárgán és mély bíborral. A színek önmagukban nem jelentettek semmit, de az aura látványától elállt Min lélegzete.

Az asztal nem állt messze a lépcsőtől, de a két nő nem nézett Min felé, mikor megfordultak, hogy felfelé induljanak. Egyikük sem szánt neki Salidarban kettőnél több tekintetet, és most a saját társalgásukba merültek.

– Alannának rég uralkodnia kellene rajta. – Kiruna hangja halk volt, de közel a nyílt dühhöz. – Én már megtettem volna. Mikor megérkezik, ezt meg is mondom neki, még a Sötét Úr sem tarthat vissza.

– Meg kellene kötözni a férfit – értett egyet Bera határozott hangon –, és még azelőtt, hogy több sebet ejthetne Andoron. – Andorból származott. – Minél előbb, annál jobb, ez az én véleményem.

Mikor a páros felsétált a lépcsőn, Min észrevette, hogy Mahiro őt figyeli.

– Hogy kerültek ide? – kérdezte, és meglepődött, hogy hangja teljesen szokványosnak hangzik. Kirunával és Berával együtt tizenhárman vannak. Tizenhárom aes sedai. És ott van az aura.

– Követték az al'Thorról szóló híreket. Félúton jártak Cairhien felé, mikor meghallották, hogy itt van. Nem mennék a közelükbe, Min. A gaidinjaik szerint egyikük sincs jó hangulatban. – Kirunának négy őrzője volt, Berának három.

Minnek sikerült elmosolyodnia. Ki akart rohanni a fogadóból, de az gyanakvást keltene, még Mahiróban is.

– Jó tanácsnak tűnik. Mi van a tippemmel?

A férfi egy pillanatig habozott, majd letette a kirakót.

– Nem mondom, hogy mi van, vagy mi nincs, de egy szó a megfelelő fülbe... És várhatod, hogy al'Thor dühös lesz. Talán még úgy is kellene döntened, hogy valaki mást kérsz meg az üzenetek hordására, talán közülünk valakit. – Az őrzőkre gondolt. – Talán a nővérek úgy döntöttek, hogy egy kis alázatosságot tanítanak al'Thornak. És ha már itt tartunk, kislány, ezzel valószínűleg többet mondtam, mint kellett volna. Elgondolkozol rajta?

Min nem tudta, hogy a kicsi arra vonatkozik-e, ami palotában történt vagy olyasmire, ami csak ezután fog bekövetkezni, de minden egybeillett. És az aurák.

– Ez is jó tanácsnak tűnik, Mahiro. Mahiro, ha Merana keres, hogy üzenetet vigyek, megmondanád neki, hogy a következő napokban a Belső Város látványosságaiban gyönyörködöm?

– Hosszú utazás – kuncogott a férfi, szelíden csipkelődve. – Még a végén elcsípsz egy férjet, ha nem vagy óvatos.

A nagy fülű lovász Minre bámult, mikor a nő Vadrózsa megnyergelését követelte. Lépésben lovagolt ki az istállóból, de amint az első kanyar elrejtette a Rózsák Koronája elől, megsarkantyúzta a lovat, és az embereknek el kellett ugrálniuk útjából, miközben a palota felé vágtatott, olyan sebesen, amennyire az Vadrózsától telt.

– Tizenhárom – mondta Rand csendesen, és Lews Therin már a szavak hatására újra megpróbálta elragadni tőle a saidint. Mikor Min először kimondta, hogy jelenleg tizenhárom aes sedai van Caemlynben, Randnek alig sikerült Lews Therin előtt megragadni a Hatalmat. Izzadság csorgott Rand arcán, sötét sávokat festett kabátjára. Csak egyetlen dologra tudott koncentrálni. Távol tartani a saidint Lews Therintől. Arcán egy izom rángatózni kezdett az erőlködéstőt. Jobb keze remegett.

Min abbahagyta a fel-alá mászkálást a nappali szőnyegén, és lábujjhegyre emelkedett.

– Nem csak ez, Rand – vágta rá őrjöngve. – Az aura. Vér, halál, az Egyetlen Hatalom, az a két nő és te, mindez egy helyen és ugyanabban az időben. – Szeme újra csillogott, de ez alkalommal a könnyek lassan folytak lefelé arcán. – Kiruna és Bera egyáltalán nem kedvelnek téged. Emlékszel, mit láttam körülötted? Fókuszáló nők okoznak neked fájdalmat. Az aurák, a tizenhárom nő, és minden, Rand. Ez túl sok!

A nő azt állította, hogy látomásai mindig valóra válnak, bár soha nem tudta megmondani, hogy egy napon vagy tíz éven belül, és ha Caemlynben marad, akkor talán inkább egy nap lesz. Bár csak a dühös morgás folytatódott fejében, tudta, hogy Lews Therin megpróbál majd lecsapni Meranára, mielőtt a nő csaphatna le rá. Ha már itt tartunk, az ötlet Rand számára is vonzónak tűnt. Talán csak véletlen, talán a ta'veren sodrása dolgozik ezúttal ellene, de a tény tény maradt. Merana úgy döntött, kihívást intéz ellene azon a napon, mikor az aes sedai-ok száma elérte a tizenhármat.

A férfi felemelkedett és a hálószobája felé indult. Ott felvette kardját a szekrényből, és felerősítette sárkányalakú csattal díszített fegyverövét derekára.

– Velem jössz, Min! – mondta a nőnek, mikor megragadta a Sárkány Jogarát és az ajtó felé indult.

– Hová? – kérdezte, egy zsebkendővel megtörölve arcát, de követte a férfit, aki már a folyosón járt. Jalani kicsit gyorsabban ugrott talpra, mint a csontos, vöröshajú és kék szemű, vadul vigyorgó Beraina.

Ha csak Hajadonok lennének a közelben, Beraina úgy bámulna rá, mintha azt próbálná eldönteni, vajon megtegye-e neki azt a szívességet, hogy engedelmeskedik, de most a férfi vetett rá egy éles pillantást. Az Üresség távolivá és hideggé tette hangját. Lews Therin tompa suttogásba merült, de Rand nem mert lazítani. Caemlynben nem; sehol Caemlyn közelében.

– Beraina, szólj Nanderának, hogy találkozzon velem Perrin szobájában annyi Hajadonnal, amennyit csak hozni akar. – Nem hagyhatta Perrint itt, és nem valamiféle látomás miatt; ha Merana rájön, hogy Rand elment, egyikük megkötheti Perrint úgy, mint azt Alanna tette vele. – Nem jövök ide vissza. Ha valaki látja Perrint, Faile-t vagy Loialt, szóljon nekik, hogy ott találkozunk. Jalani, találd meg Harfor asszonyt! Szólj neki, hogy tollra, tintára és papírra van szükségem! – Leveleket kell írnia, mielőtt távozik. Keze újra remegni kezdett, és hozzátette: – Sok papírra. Rendben? Menj! Siess!

A két nő pillantást cserélt, majd rohanva távoztak. A férfi az ellenkező irányba indult, miközben Min csaknem rohant, hogy lépést tudjon tartani vele.

– Rand, hova megyünk?

– Cairhienbe. – Az Ürességbe burkolózva ez olyan hidegen bukott ki belőle, akár egy arculcsapás. – Bízz bennem, Min! Nem akarlak bántani. Előbb vágnám le az egyik karomat, mint hogy neked fájdalmat okozzak. – A nő nem felelt, így lenézett rá, és észrevette, hogy különös tekintettel méregeti.

– Ez nagyon kedves tőled, birkapásztor. – Hangja ugyanolyan különös volt, mint arca. A gondolat, hogy tizenhárom aes sedai támadhat a férfire, valóban megijeszthette, és ezen nem is csodálkozhat.

– Min, ha odáig jutunk, hogy szembe kell néznem velük, valahogyan el foglak küldeni a veszedelemből. – Hogy nézhetne szembe bármelyik férfi tizenhárommal? A gondolat újra felélénkítette Lews Therint, és ordítani kezdett.

Meglepetésére a nő elővarázsolta azokat a késeket a kabátujjából, kinyitotta száját, majd ugyanolyan simán el is tette őket – biztosan gyakorolt –, mielőtt megszólalt volna.

– Magaddal vihetsz Cairhienbe, vagy bárhova máshova, de ha az jár a fejedben, hogy el akarsz küldeni magadtól, akkor korábban kell felkelned. – Valami miatt a férfi teljesen biztos volt benne, hogy eredetileg nem ezt akarta mondani.

Mikor elérték Perrin szobáját, Rand egy kis gyülekezetet talált ott. A terem egyik oldalán Perrin és Loial ült ingujjban, lábukat összekulcsolva, a kék szőnyegen, és Gaullal, a Kőkutyával, akire Rand még Tear Kövéből emlékezett. A szoba másik oldalán Faile ült szintén a szőnyegen Bair és Chiad társaságában, akik ugyancsak ott voltak a Kőben. A másik szoba nyitott ajtaján keresztül Rand láthatta, amint Sulin éppen ágyneműt cserél, úgy rázva őket, mintha szívesebben szaggatná mindet darabokra. Mindannyian felnéztek, mikor ő és Min beléptek, és Sulin a hálókamra ajtajához lépett.

Elkezdtek kapkodni, mikor elmagyarázta nekik a tizenhárom aes sedai-t, és amit Min hallott. Persze nem a látomást; néhányan a teremben tudtak róla, néhányan talán nem, és nem akarta elárulni senkinek, míg a nő engedélyt nem ad rá. Amit persze nem tett meg. Természetesen Lews Therinről sem beszélt; nem mintha ő nem tartott volna attól, hogy mi történhet, ha tizenhárom aes sedai-jal egy városban tartózkodik, még akkor is, ha csak a fenekükön üldögélnek. Hadd higgyék, hogy megrémült; nem volt biztos benne, hogy nincs igazuk. Lews Therin elcsendesedett, de Rand még mindig érezte őt, mintha lángoló szemek figyelnék az éjszakában. Harag és félelem, talán rémület is; mindez ott áramlott az Üresség peremén, mintha hatalmas pókok vennék körül.

Perrin és Faile azonnal gyors csomagolásba kezdett, Bair és Chiad ujjai egymásra villantak, mielőtt bejelentették volna, hogy csatlakoznak Faile-hoz, amire persze Gaul azonnal bejelentette, hogy Perrinnel tart. Rand nem értette, mi folyik itt, de láthatóan hozzátartozott az, hogy Gaul nem nézett Bairre és Chiadra, és a nők se néztek felé. Loial elrohant valahova, bajsza alatt mormolva, mintha azt hinné, hogy Cairhien sokkal messzebb van Folyóköztől, mint Caemlyn, és az anyja híres gyalogló. Mikor visszatért, egy félig telepakolt csomagot hozott egyik kezében és nagy nyeregtáskákat a vállán, amelyből különböző dolgok lógtak ki. Loial kész volt azon nyomban indulni. Sulin is eltűnt, és egy batyuval tért vissza, amelyet láthatóan piros és fehér ruhából csinált.

Arcán még mindig azzal az oda nem illő szelídséggel, odamorogta Randnek, hogy azt a parancsot kapta, hogy őt, Perrint és Faile-t szolgálja, és csak egy napszúrásos gyík hiheti, hogy ezt megteheti Caemlynben, miközben ők Cairhienben vannak. Még azt is hozzátette, hogy „Sárkány nagyuram”, mely az ő szájából átoknak hangzott, és pukedlizett, csodálatos módon a legapróbb megingás nélkül. Ez utóbbi, úgy tűnt, őt magát is meglepte.

Nandera csaknem ugyanabban a pillanatban érkezett, mint Harfor asszony, aki egy íródobozt hozott magával, rengeteg fémhegyű tollal és ötven levélhez elegendő papírral, tintával és pecsétviasszal. Ami szerencsés dolognak bizonyult.

Perrin Dannil Lewinnek akart írni, hogy induljon utána a többi Folyóközből érkezett férfivel – ő sem akarta itt hagyni egyiküket sem az aes sedai-oknak –, és csak akkor tett le arról, hogy azt is megírja Dannilnek, hogy hozza magával Bode-ot és a többi lányt, mikor Rand és Faile is rámutatott, hogy egyrészt az aes sedai-ok nem engednék el őket, másrészt nagyon valószínű, hogy nem is akarnának eljönni. Perrin és a nő is nem egyszer járt a fogadóban, és még Perrinnek is el kellett ismernie, hogy a lányok nagyon türelmetlenül várják, hogy aes sedai-ok lehessenek.

Faile-nak két gyors levelet kellett papírra vetnie, az apjának és az anyjának, hogy ne aggódjanak miatta. Rand nem tudta, melyik kinek szól, de különböző hangnemben íródtak, az egyiknek tucatnyiszor kezdett neki, majd összegyűrte, és minden szónál szemöldökét ráncolta, míg a másikat mosolyogva és kuncogva lefirkantotta. Úgy gondolta, ez utóbbi lehet az anyjáé. Min egy Mahiro nevű barátjának írt a Rózsák Koronájába, és valami miatt ragaszkodott ahhoz, hogy meggyőzze Randet, hogy egy idős férfinek ír, bár közben elpirult. Még Loial is kézbe vett egy tollat némi habozás után. A saját tollát; egy emberi toll elveszett volna hatalmas kezében. Lepecsételte feljegyzéseit, és azzal a bátortalan kéréssel adta át Harfor asszonynak, hogy ha alkalom adódik rá, személyesen adja át. Egy vastag kolbászhoz hasonló ujj takarta el a címzett nevének nagy részét, melyet emberi és ogier írással egyaránt papírra vetettek, de mivel az Egyetlen Hatalom megélesítette szemét, Rand az „Erith” nevet vélte felismerni. Ennek ellenére, Loial nem mutatta jelét annak, hogy itt akarná megvárni a nőt és vele maradni.

Rand saját levelei ugyanolyan bonyolultak voltak, mint Faile-é, bár más okból. Az arcáról csorgó veríték elmaszatolta a tintát, és remegő keze nem csak egyszer ejtett tintapacát. Viszont pontosan tisztában volt azzal, hogy mit akar mondani. Taimnak figyelmeztetést küldött a tizenhárom aes sedai-ról, és utasítást, hogy maradjon távol tőlük. Meraná-nak egy másfajta figyelmeztetést, és egyféle meghívást; nem volt értelme rejtőzéssel próbálkozni, Alanna bármikor képes lenne rábukkanni, bárhol legyen is a világban. De ehhez neki is lesz szava, legalábbis remélte.

Mikor végül lepecsételte a leveleket – a sárkányvésettel ellátott zöld kőpecsét miatt meglepetten pillantott Harfor asszonyra, amit a nő a lehető legudvariasabb tekintetével viszonzott –, Rand Nanderához fordult.

– Megvan odakinn a húsz Hajadonod?

Nandera szemöldöke megemelkedett.

– Húsz? Az üzenetben az állt, amennyit akarok, és hogy nem fogsz visszatérni. Ötszázat hoztam, és még többen lennének, ha nem húztam volna meg a határt.

A férfi csak bólintott. Fejében csend volt a saját gondolatait leszámítva, de érezte Lews Therint az Ürességen belül, amint ugrásra készen várakozik. Addig nem is tűnt el, míg mindenki át nem lépett a cairhieni csarnokba, a lyuk bezárult, és Alannából csak egy homályos, nyugat felé mutató érzés maradt. Akkor, mintha elfáradt volna a Randdel folytatott küzdelemben, az őrült aludni tért. Végül Rand is ellökte magától a saidint, és ekkor ébredt rá, őt is mennyire elcsigázta ez a tusakodás. Loialnak kellett a lakosztályába támogatnia a Nap Palotájában.

Merana csendesen ült a fogadószoba ablakánál, a háta fordult az utca felé, és ölében Rand al'Thor levele pihent. Mostanra szóról szóra ismerte tartalmát.

Merana, így kezdődött. Nem Merana aes sedai, még csak nem is Merana sedai.

Merana,

Egyszer egy barátom azt mondta nekem, hogy a kockában tizenhármat gurítani csaknem olyan szerencsétlen, mintha a Sötét Úr szeme jön ki. Úgy hiszem, a tizenhármas valóban szerencsétlen szám. Cairhienbe megyek. Kövess, amint tudsz, nem több, mint öt nővér társaságában. Akkor ugyanannyian lesztek, mint a Fehér Torony küldöttsége. Nagyon neheztelni fogok, ha többet hozol magaddal. Ne próbálj újra nyomást gyakorolni rám! Kevés bizalom maradt már bennem.

Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány

A végén a toll olyan erősen préselődött a papírra, hogy csaknem átszakította. Az utolsó két sort mintha más kéz vetette volna papírra.

Merana nagyon csendesen ült. Nem volt egyedül. A küldöttség többi tagja – ha lehet egyáltalán így hívni őket – a szobafal mellett ült székeikben. Zavaró módon egyedül Berenicia zuhant annyira magába, mint Merana. Kezét összekulcsolta ölében, fejét enyhén lehajtotta és gyászos tekintettel figyelt; egyetlen szót sem mondott, hacsak nem szóltak hozzá. Faeldrin meglehetősen büszkén húzta ki magát, és akkor szólalt meg, mikor kedve tartotta, akárcsak Masuri vagy Rafela. Ami azt illeti, Seonid alig valamivel tűnt kevésbé élénknek, széke szélén ült, és gyakran eltökélten elmosolyodott. A többiek inkább Valinde-re hasonlítottak, aki csaknem nyugodtnak látszott. Mindenki jelen volt Verinen és Alannán kívül, és gaidinokat küldtek ki, hogy találják meg őket. A leghatározottabban a terem közepén álló Kiruna és Bera viselkedett.

– Hogy bárki ilyen levelet küldhet egy aes sedai-nak, azt undorítónak találom. – Kiruna nem háborgott; hangjának sikerült egyszerre hidegnek, nyugodtnak és erőteljesnek érződnie. De sötét szeme villámokat szórt. – Demira, meg tudja az informátorod erősíteni, hogy al'Thor Cairhienbe ment?

– Utazás – mormolta Bera hitetlenkedve. – Ha elképzelem, hogy újra felfedezte...

A gyöngyök Faeldrin fonataiban megcsörrentek, mikor bólintott.

– Nem tudunk másra gondolni. Jó lesz emlékezni rá, hogy talán jóval erősebb, mint Logain vagy Mazrim Taim, nem igaz?

– Semmit sem tehetünk Taim ellen? – Rafela kerek, általában szelíd és kedves arca most szigorúnak tűnt, és nagyrészt édes hangja határozottnak. – Legalább száz – száz! – fókuszálni képes férfi van alig húsz mérföldre innen, ahol most ülünk. – Kairen határozottan bólintott, de nem szólalt meg.

– Várnunk kell – vágta rá Kiruna eltökélten. – Fény és becsület, fogalmam sincs, hány nővérre lesz majd szükség ahhoz, hogy elbánjunk velük. Al'Thor a legfontosabb, és eggyel el tudunk bánni. Demira?

Demira persze kivárta, hogy a többiek befejezzék. Fejét enyhén meghajtva megszólalt:

– Csak annyit tudok, hogy távozott, nagy számú aiel társaságában, és lehet, hogy Perrin Aybarával együtt.

Verin lépett a terembe, mikor Demira elkezdett beszélni, és most hozzátette:

– Perrin ügyében nem lehetnek kétségeink. Kiküldtem Tomast, hogy nézzen körül a Folyóközből érkezett férfiak táborában. Úgy tűnt, elküldtek két lovast a palotába Perrin és a felesége lováért. A többiek hátrahagyták a kocsikat és a szolgákat, és olyan gyorsan lovagolnak keletre, ahogy csak tudnak. Perrin farkasfeje és Manetheren Vörös Sasa alatt. – Apró mosoly görbítette felfelé száját, mintha ezt szórakoztatónak találná. Kairen nyilvánvalóan nem így találta; levegő után kapott, majd vékony vonallá préselte ajkát.

Merana sem találta szórakoztatónak, de ez csak apróságnak tűnt a többi dologhoz képest. Zápor hullik rád, mikor már egyébként is bőrig áztál, egy kutya ugat meg, mikor a farkasok már a szoknyádat rángatják. A gondolat, hogy még Verin miatt is aggódnia kell, mikor ilyesmi történik, dühítőnek tűnt. Verin alig árult el valamit a terveiből azon kívül, hogy rávette Demirát, hogy a mai, szerencsétlen összeütközést vetítse előre. Nagyon ügyesen csinálta; Merana nem hitte volna, hogy egy Szürkén kívül bárkinek is feltűnhetett volna. De kénytelen volt egyetérteni vele. Al'Thor megfélemlítése – legalábbis megpróbálták megfélemlíteni – a legkevesebb volt, amit tehettek. Aggódnia kellett Verin miatt, és akkor megjelenik Kiruna és Bera, akik felett ugyanúgy nincs hatalma, és mindketten legalább olyan erősek, mint Masuri, Faeldrin vagy Rafela.

– Most pedig rothadt répából főzhetünk levest – mormolta Bera mogorván. Kairen és a többiek nagy része egyetértően bólintott.

– Kicsi répából – vágta rá Kiruna szárazon. Mindenki bólintott, Meranát és Verint kivéve. Merana csak kicsit sóhajtott; Verin azzal a madárszerű tekintetével figyelte Kirunát, fejét oldalra billentve. – Mi tartja vissza Alannát? – kérdezte Kiruna úgy általában mindenkitől. – Nem akarok mindent kétszer átvenni.

Merana gyanította, hogy ő maga indította el az egészet azzal, hogy alkalmazkodott Verinhez. Még mindig a delegáció feje volt, mindenki követte az utasításait, még Masuri, Rafela és Faeldrin is. De mindannyian tudták. Még nem volt biztos benne, hogy Kiruna vagy Bera ragadta magához a vezetést – az, hogy egyikük egy tanyán, a másik pedig egy palotában látta meg a napvilágot, nem bírt jelentőséggel az aes sedai-ok szemében –, de egy dologban Merana biztos volt: a küldöttség széthullik körülötte. Ez is azok közé a dolgok közé tartozott, melyek soha nem történtek volna meg, ha a Fehér Torony egész lenne, mikor egy küldött a Torony és az Amyrlin Trón teljes hatalmát tudhatta maga mögött, nem számított, ha harminc évre volt szüksége ahhoz, hogy kiérdemelje a vállkendőt, vagy alig volt elegendő ereje ahhoz, hogy ne küldjék el. Most csak egy csapat aes sedai voltak, gondolkodás nélkül felállítva egymás között a rangsort.

Mintha nevének kimondása idézte volna meg, Alanna jelent meg, épp mikor Bera szólalt volna meg. Ő és Kiruna maga közé fogta Alannát.

– Al'Thor azt állítja, hogy Cairhienbe távozott – mondta Bera kereken. – Hozzá tudsz ehhez tenni valamit?

Alanna büszkén nézett a szemükbe, sötét szemében veszélyes csillogás jelent meg. Mégiscsak az őrzőjéről beszélnek.

– Valahol keleten van. Ennyit tudok. Akár Cairhienben is lehet.

– Ha már a beleegyezése nélkül magadhoz kötsz egy férfit – kérdezte Kiruna parancsoló hangon –, a Fény nevére, miért nem használod a kötést arra, hogy az akaratodhoz is hajlítsd? A többiekhez hasonlóan, ennek már könnyen kellene mennie.

Alanna még mindig nehezen uralkodott érzelmein. Arca máris elvörösödött, részben a harag miatt annak alapján, ahogy szemei villantak, részben kétségtelenül a szégyen miatt.

– Senki sem mondta el nektek? – kérdezte, túl élénken. – Gondolom, senki sem akar erre gondolni. Én legalábbis biztosan nem. – Faeldrin és Seonid a padlót bámulták, és nem ők voltak az egyetlenek. – Pillanatokkal azután megpróbáltam kényszeríteni, miután magamhoz kötöttem – folytatta Alanna, mintha semmit sem venne ebből észre. – Próbáltál valaha is egy tölgyet puszta kézzel kidönteni, Kiruna? Nagyon hasonló érzés.

Kiruna egyetlen reakciója szeme lassú kitágulása volt, és egy hosszas, mély lélegzetvétel. Bera viszont mormolt:

– Ez lehetetlen. Lehetetlen!

Alanna hátravetette fejét, és nevetett. Csípőjére tett keze miatt nevetése megvetőnek tűnt, ami elkeskenyítette Bera száját, és hideg csillogást lopott Kiruna szemébe. Verin rájuk bámult, arra emlékeztetve Meranát, mint mikor egy vörösbegy bámul a kukacokra. Verin úgy döntött, csak látszólag, de Merana nem értette, hogyan lehetséges ez.

– Eddig senki nem kötött magához fókuszálni képes férfit – mondta Alanna, mikor jókedve alábbhagyott. – Talán ehhez van valami köze.

– Legyen, ahogy lennie kell – mondta Bera határozottan. Pillantása ugyanolyan eltökélt volt. – Legyen, ahogy lennie kell! Még mindig meg tudod határozni a helyét.

– Igen – értett egyet Kiruna. – Velünk jössz, Alanna. – Alanna pislogott, mintha csak most tért volna magához. Beleegyezően bólintott.

Eljött az idő, döntötte el Merana. Ha együtt akarja tartani a küldöttséget, ez az utolsó esélye. Felállt, összehajtva al'Thor levelét, hogy kezének legyen mit csinálnia.

– Ha ezt a küldöttséget Cairhienbe viszem – kezdte mindenkit emlékeztetve arra, hogy ő a vezető; Fénynek hála, hangja szilárd volt. – Nagy kitérő lenne, de nyilvánvaló, hogy mit kell tennünk, és mi – emlékeztetve őket arra, küldöttséget alkotnak – a siker jó esélyével indulhatunk neki. Al'Thort el kellett csalni Caemlynből, hogy Elayne visszatérhessen a koronázásra, Andort mögénk állítva. Lassan rá kellett volna vennünk al'Thort arra, hogy bízzon bennünk, hogy nem akarunk ártani neki. És arra is rá kellett volna venni, hogy a kijáró tiszteletet mutassa irántunk. Közülünk ketten vagy hárman átvették volna Moiraine helyét, hogy tanácsokkal lássák el és irányítsák. Alannát beleértve természetesen.

– Honnan tudod, hogy nem ölte meg Moiraine-t – vágott közbe Bera –, mikor azt hangoztatják, hogy megölte Morgase-t?

– Mindenféle szóbeszédet hallottunk a halála körülményeiről – tette hozzá Kiruna. – Néhányan még azt is állítják, hogy Lanfearrel harcolva érte a végzet. A legtöbben azt mondják, hogy egyedül volt al'Thorral, mikor meghalt.

Meranának meg kellett erőltetnie magát, hogy ne válaszoljon. Ha ezeket a megrögzött kis rovarokat hagyja szóhoz jutni, soha nem ér a végére.

– Mindez a kezünkben volt – folytatta –, mikor megérkeztetek. Csak véletlen, tudom, csak követtétek az utasításokat, hogy rátaláljatok, de tizenháromra emeltétek a számunkat. Melyik al'Thor fajtájához hasonló férfi ne menekülne el, ha tizenhárom aes sedai-ról hall? Egyszerű tény, hogy bármilyen okból kell feladnunk terveinket, az a ti hibátok, Kiruna és Bera. – Most csak várhatott. Ha sikerülne némi morális tekintélyre szert tennie...

– Befejezted? – kérdezte Bera hidegen.

Kiruna még tovább ment. A többiekhez fordult.

– Faeldrin, te velünk jöhetsz Cairhienbe, ha akarsz. És ti is, Masuri, Rafela.

Merana remegett, az összehajtott levél összegyűrődött kezében.

– Hát nem látjátok? – kiáltotta. – Úgy beszéltek, mintha úgy folytathatnánk, mint eddig, mintha mi sem változott volna. Elaida küldöttsége van Cairhienben, a Fehér Toronyból. Ezt látja al'Thor is. Nekünk nagyobb szükségünk van rá, mint neki ránk, és félek, hogy ezt tudja is!

Egy pillanatig minden arcon döbbenet látszott, Verinét kivéve. Verin csak elgondolkozva bólintott, apró, titokzatos mosolyt villantva fel. Egy pillanatig az összes többi arc nagyra nyílt szemekkel és elképedéssel volt tele. A szavak mintha a levegőben gyűrűztek volna. Nekünk nagyobb szükségünk van rá, mint neki ránk. Nem volt szükség a Három Esküre ahhoz, hogy tudják, igazat mond.

Majd Bera nagyon határozottan megszólalt:

– Ülj le, Merana, és nyugodj meg! – Merana leült, mielőtt rájött volna, hogy mit tesz; még mindig reszketett, még mindig kiabálni szeretett volna, de leült, kezét al'Thor levele köré kulcsolva.

Kiruna határozottan hátat fordított neki.

– Seonid, természetesen te is jöhetsz. Egy újabb pár gaidin mindig hasznos. És Verin, gondolom. – Verin bólintott, mintha kérés lett volna. – Demira – folytatta Kiruna –, tudom, hogy neked fájdalmat okozott, de nem akarjuk újra megrémíteni, és valakinek vigyáznia kell azokra a kincset jelentő lányokra Folyóközből. Valinde, Kairen és Berenicia, nektek támogatnotok kell Meranát ebben.

A másik négy megnevezett habozás nélkül beleegyezést mormolt, de Merana belül hideget érzett. A küldöttség nem széthullik, köddé vált.

Felállt, mikor Bera pillantása felé fordult, és Kirunáé is. Mint ahogy Rafela, Masuri és Faeldrin is. Köddé vált és vele együtt a tekintélye is.

– Szükségetek lehet egy Szürkére – szólalt meg alig hallhatóan. – Biztos lesznek egyezkedések, és... – Újra nem talált szavakat. Ez biztosan nem történhetett volna meg, ha a Torony egész marad.

– Rendben – szólalt meg Bera végül olyan hangon, hogy Meranának önuralma minden darabkájába került, hogy ne vörösödjön el szégyenében.

– Demira, te eljuttatod a lányokat Salidarba – jelentette ki Kiruna. Merana nagyon csendben ült. Imádkozott, hogy a Csarnok mostanra válasszon amyrlint. Valaki nagyon erőset, a Hatalomban és szívében egyaránt. Újabb Deane-re, újabb Rashimára lenne szükség ahhoz, hogy minden olyan legyen, mint régen. Imádkozott, hogy Alanna elvezesse őket al'Thorhoz, mielőtt az úgy dönt, Elaidát támogatja. Akkor még egy újabb Rashima se mentené meg őket.

Ötvenedik fejezet

Tüskék

Rand a nap hátralévő részét lakosztályában töltötte a Nap Palotájában, nagyrészt ágyban heverve, egy hatalmas, lábánál vastagabb, fényesre csiszolt ébenfa oszlopok közé szorított matracon. Mintha az előszoba és a nappali aranyozását akarta volna ellensúlyozni, a hálókamrában minden bútor ébenfából vagy elefántcsontból készült, bár ugyanolyan szögletesek voltak.

Sulin szaladgált ki-be, felrázva a tollpárnát és megigazítva lenvászon takaróját, közben azon morgolódva, hogy a padlóra terített pokróc mennyivel egészségesebb lenne. Mentateát hozott neki, amit nem kért tőle, és puncsot, amit nem akart, míg Rand rá nem parancsolt, hogy hagyja abba.

– Ahogy Sárkány nagyuram parancsolja – morogta egy édes mosollyal ajkán. Újra tökéletesen pukedlizett, bár még mindig úgy távozott, mintha nem érdekelné, hogy nyitva van-e az ajtó.

Min is vele maradt. A matracon üldögélt, fogta a férfi kezét, és úgy ráncolta a szemöldökét, mintha attól tartana, hogy halálán van. Végül őt is elküldte, elég hosszú időre ahhoz, hogy felölthesse azt a sötétszürke selyemköntöst, amelyet korábban soha nem vett ki a szekrényből. Visszafelé menet még valamit talált. Egy keskeny, egyszerű fadobozban egy furulya hevert, Thom Merrilin ajándéka, bár úgy tűnt, már évezredekkel ezelőtt történt, mikor megkapta. Az egyik szűk ablak elé ülve megpróbált játszani rajta. Ilyen hosszú idő után leginkább vinnyogást és csendet tudott előcsalni belőle. A különös hangok hozták vissza aztán Mint.

– Játssz nekem – mondta, az örömtől vagy talán a meglepetéstől nevetve, és természetesen a férfi ölébe ült, míg a férfi kis sikerrel megpróbált valami élvezhető hangot előállítani. Így találtak rájuk a besétáló Tudós Asszonyok: Amys, Bair, Sorilea és még tucatnyian. Min felpattant öléből, alaposan elpirulva közben, és úgy rángatta helyre kabátját, hogy az ember azt hihette volna, egész addig birkóztak. Bair és Sorilea Rand oldalán termettek, mielőtt akár csak egyetlen szót is szólhatott volna.

– Nézz balra! – parancsolta Sorilea, felhúzva a férfi szemhéját és arcát a szeme elé nyomva. – Nézz jobbra!

– A pulzusod túl gyors – mormolta Bair, csontos ujjait a torkának oldalán tartva.

Úgy tűnt, Nandera Hajadonokat küldött értük, amint Rand összeesett. Sorilea mintha kiválogatta volna a Tudós Asszonyok seregéből azokat, akik jönni akartak, és nagyon sokan fennmaradtak a rostán. És Sorilea vagy nem Sorilea, láthatóan mindannyian meg akarták kapni a maguk idejét a car'a'carnnal. Mikor végzett vele, helyét Amys vette át, Bairét pedig a szikár, középkorú, átható, szürke tekintetű Colinda, akinek csaknem olyan határozott fellépése volt, mint Sorilea-nek. De végül is, Amysnak is az volt, és a többieknek is. Megcsipkedték, megütögették, megbámulták, és csökönyösnek nevezték, mikor nem volt hajlandó fel-le ugrálni. Úgy látszott, valóban azt várták, hogy megteszi.

Minről sem feledkeztek meg, miközben a Tudós Asszonyok Randet vizsgálták; a többiek körülvették, és száz kérdést tettek fel neki a látomásaival kapcsolatban. Keveset mondunk, ha azt állítjuk, hogy ettől kitágult a szeme, és úgy nézett Randre és rájuk, mintha azon tűnődne, vajon olvasnak-e a gondolatai között. Amys és Bair megmagyarázták, hogy Melaine nem tudta magában tartani a lányairól szóló hírt, és ahelyett, hogy szeme tágabbra nyílt volna, ami ezen a ponton már nem tűnt lehetségesnek, úgy nézett ki, mintha ki akarna esni a fejéből. Láthatóan még Sorilea is osztotta Melaine véleményét azt illetően, hogy ez a képesség egyenrangúvá emeli velük Mint, de a Tudós Asszonyok Tudós Asszonyok voltak, épp annyira, mint az aes sedai-ok aes sedai-ok, és csaknem mindent el kellett többször ismételni, mert azok, akik éppen Randdel foglalkoztak, nem akartak lemaradni semmiről.

Mikor Sorilea és a többiek végre úgy döntöttek, hogy csak pihenésre van szüksége, és távoztak, elrendelve, hogy valóban pihenjen, Min újra kényelembe helyezte magát a férfi ölében.

– Álomban beszélgetnek? – kérdezte, fejét csóválva. – Nem tűnik lehetségesnek, mintha valamilyen mese része lenne. – Ráncok gyűrték meg homlokát. – Szerinted mennyi idős lehet Sorilea? És ez a Colinda... Azt láttam... Nem, ennek semmi köze hozzád. Talán a hőség hat rám. Mikor tudom, akkor mindig tudom. A hőség lehet az oka.

Csintalan fény jelent meg a szemében, és lassan közelebb dőlt, száját csücsörítve, mintha csókot várna.

– Ha így szorítod össze őket – szólalt meg, mikor már majdnem a férfi ajkához ért –, az segíthet. Az utolsóban volt néhány hang, ami a „Kakas a mézgafán”. – A férfinek beletelt egy pillanatba, míg megértette, mivel látóterében csak a nő szeme látszott, és mikor végül sikerült neki, arca érdekes látványt nyújthatott, mert a nő kacagva a mellkasára borult.

Kis idővel később Coirentől érkezett egy feljegyzés, melyben a férfi egészsége után érdeklődött, reményét fejezte ki, hogy nem beteg, és azt kérdezte, meglátogassa-e két nővér társaságában. Gyógyítást is felajánlott, ha úgy kívánja. Lews Therin megmoccant, mintha álomból ébredne, míg Rand a levelet olvasta, de homályos, összefüggéstelen mormolását nem lehetett összehasonlítani azzal a haraggal, amit Caemlynben mutatott, és úgy tűnt, visszamerül álmába, mikor Rand letette a rövid levelet.

Éles ellentét mutatkozott e között és Merana viselkedése között. Ráadásul emlékeztette arra, hogy semmi nem történhet a Nap Palotájában délben, amiről Coiren ne értesülne kimerítően napnyugta előtt, ha nem hamarabb. Udvarias köszönetet küldött vissza, és tapintatos elutasítást. Akár kinn volt az ágyból, akár nem, még mindig fáradtnak érezte magát, és ereje teljében akart lenni, mikor bármilyen aes sedai-jal néz szembe. Részben ez volt az oka.

Ugyanabban a válaszban Rand Gawyn látogatását kérte. Csak egyszer találkozott Elayne bátyjával, de kedvelte a férfit. Gawyn azonban soha nem látogatta meg, és soha nem válaszolt. Rand ebből szomorúan arra a következtetésre jutott, hogy Gawyn elhiszi az anyjáról szóló szóbeszédet. Ez nem olyan dolog volt, amikor egyszerűen csak meg lehet kérni valakit arra, hogy feledkezzen meg róla.

Mindig, mikor ez eszébe jutott, olyan ironikus hangulatba került, hogy még Min sem csipkelődött vele; Perrin és Loial sem szeretett a közelében lenni, ha ilyen volt. Három nappal később újabb kérés érkezett Coirentől, ugyanolyan előzékeny, és három nappal később újabb, de ezek alól is kimentette magát. Részben Alanna miatt. Az érzés távoli volt és halvány, de minden órával közelebb került. Ez nem lepte meg; biztos volt benne, hogy Merana beválasztja a nőt a hatba. Nem állt szándékában egy mérföldnél közelebbre engedni Alannát, vagy legalább látótávolságba nem, de megmondta, hogy Coirennel egyenlő elbánásban részesíti majd őket, és ezt úgy is gondolta. Így Coirennek még egy kis ideig türelemmel kellett lennie. Emellett elfoglalt volt különböző dolgokkal. Egy gyors látogatás az iskolában Barthanes valamikori palotájában nem is bizonyult olyan gyorsnak. Idrien Tarsin újra az ajtóban várta, hogy mindenféle fejlesztéseket és felfedezéseket mutasson neki, amelyek gyakran felfoghatatlanok voltak számára, és most már a boltok számára is készítettek kaszákat és ekéket, de a nehézséget Herid Fel jelentette. Vagy talán Min. Fel gondolatai ugyanúgy kalandoztak, mint általában, és nyelve alig tudta követni azokat, ráadásul nyilvánvalóan minden alkalommal megfeledkezett Minről. Meglehetősen sokszor megfeledkezett róla. De alighogy Rand eljutott vele a célig, Fel hirtelen észrevette Mint, mintha első alkalommal látná, és megdöbbent tőle. Aztán állandóan bocsánatot kért a nőtől a félig elfüstölt pipáért, amit láthatóan soha nem jutott eszébe újra meggyújtani, folyamatosan söprögette a hamut termetes pocakjáról, és folyton igazgatta őszülő haját. Min láthatóan élvezte ezt, de hogy miért tetszett neki, hogy a férfi megfeledkezik róla, azt Rand nem tudta elképzelni. Még csókot is nyomott Fel homlokára minden alkalommal, mikor távoztak tőle, ami aztán teljesen elképesztette a férfit. Nem igazán volt viszont a segítségére abban, hogy rájöjjön, mire talált rá Fel a Sötét Úr börtönének pecsétjeivel vagy az Utolsó Csatával kapcsolatban.

A következő napon egy letépett papírdarabra firkantott üzenetet kapott.

Hit és rend erőt ad. El kell takarítanod a törmeléket, mielőtt építhetsz. Magyarázat, ha legközelebb találkozunk. Ne hozd a lányt! Túl csinos.

Gyors macskakaparásnak tűnt, a papírdarab szélére szúrt aláírással, és Rand nem látott benne értelmet. Mikor megpróbálta újra elérni Felt, úgy látszott, hogy Fel azt mondta Idriennek, újra fiatalnak érzi magát, és elment horgászni. A szárazság közepén. Rand azon tűnődött, vajon nem tört-e meg végül az öreg férfi elméje. Min láthatóan szórakoztatónak találta a feljegyzést; megkérdezte, hogy megtarthatja-e, és többször rajtakapta, amint éppen vigyorgott felette.

Akár megbomlott az elméje, akár nem, Rand elhatározta, hogy legközelebb nem viszi magával Mint, de az igazat megvallva, még akkor is nehéz volt a nőt maga mellett tartani, mikor szerette volna. Láthatóan több időt töltött a Tudós Asszonyokkal, mint vele. Nem értette, hogy ez miért zavarja ennyire, de észrevette, hogy szokásává válik ráförmedni emberekre, ha Min kimegy a sátrakhoz. Jó dolog, hogy nincs állandóan vele. Az embereknek feltűnne. Beszélnének róla és gondolkodnának. Cairhienben, ahol még a szolgák is a maguk változatát játszották a Házak Játékának. Veszélyes lehet, ha az emberek elkezdenek tűnődni azon, vajon mennyire fontos neki a nő. Jó dolog. Megpróbált nem rivallni senkire.

Természetesen szerette volna, ha Min megnézi a nemeseket, akik egyesével látogatták, és az egészsége után érdeklődtek – az az elgyengülés szóbeszédet indított útjára –, mosolyogtak, és érdeklődtek, meddig szándékozik Cairhienben maradni, mik a tervei, ha megkérdezhetik, és még többet mosolyogtak, folyton csak mosolyogtak. Az egyetlen ember, aki nem mosolygott rá olyan elszántan, Dobraine volt, akinek haja még mindig katonamódra volt borotválva, és a kabátján lévő csíkokat megviselte a mellvért viselése, melyet a palotában persze nem hordott. Dobraine olyan savanyúan kérdezte végig ugyanazokat a kérdéseket, hogy mikor távozott, még jobban megkönnyebbült, mint egyébként.

Minnek sikerült azon a meghallgatáson részt vennie, bepréselve a közé, amit a Tudós Asszonyokkal művelt, bármi is legyen az; Randnek nem állt szándékában azt megkérdezni. A problémát az jelentette, hogy rejtve tartsa a nőt.

– Színlelhetnénk, hogy csak a te kis ágyasod vagyok – nevetett Min. – Rád borulhatnék, és szőlővel etethetnélek – na jó, inkább mazsolával; idejét se tudom, mikor láttam utoljára szőlőt –, és hívhatnál mézecskédnek. Senki sem gondolkodna azon, miért vagyok itt.

– Nem – csattant fel a férfi, és a nő arca elkomolyodott.

– Valóban azt hiszed, hogy valamelyik Kitaszított ezért eljönne értem?

– Megtehetik – válaszolta komolyan. – Egy Fainhez hasonló árnybarát megtenné, ha még életben van. Nem akarom ezt megkockáztatni, Min. És semmiképpen nem hagyom, hogy ezek a mocskos fantáziájú cairhieniek vagy akár a teariek így gondoljanak rád. – Az aielek mások voltak; nagyon viccesnek találták a nő incselkedését, és szórakoztatónak.

Min nagyon változékony volt. Ragyogóan ment neki a komolyság, de egyébként alig halványult mosolya. Míg a meghallgatás ténylegesen el nem kezdődött.

A fogadószoba sarkába állított aranyozott faragásokkal díszített fa válaszfal hiba volt. Maringil csillogó, sötét szeme annyira elkerülte, hogy Rand tudta, a férfi felforgatja majd a palota minden sarkát, hogy megtudja, ki rejtőzött mögötte. A nappali jobb választásnak bizonyult, ahonnan Min az ajtó hasadásain keresztül kukucskált a fogadószobába, de nem mindenki mutatott aurát a vele töltött idő alatt, és amit a nő mégis látott, azt akkor is láthatta volna, ha egyszerűen elsétál mellettük a folyosón. A zord, fehér hajú, pengevékony és jéghideg Maringil kés által fog meghalni. A több mint csinos Colavaere, akinek arca nyugodt és összeszedett lett, miután rájött, hogy Aviendha ezúttal nem lesz jelen, végzetét akasztás jelenti majd. A hegyes szakállú, olajos hangú Meilanra pedig méreg vár. A jövő nehéz sorsot tartogatott Tear Nagyurainak. Aracome, Maraconn és Gueyam is meg fog halni, véres halállal, Min véleménye szerint csatában. Azt mondta, még soha nem látott ennyi halált egy helyen.

Mikor már a látása számára Gueyam széles arcát is vér függönyözte, az ötödik ott töltött napjukon, annyira rosszul lett, hogy Rand ágyba rendelte, és Sulinnak nedves ruhákat kellett cserélgetnie a homlokán. Ez alkalommal neki kellett az ágy szélén ülnie, és a nő kezét fognia. A lány nagyon szorosan tartotta.

Viszont nem hagyta abba az incselkedést. Egészen biztos lehetett benne, hogy a nő végignézi, mikor karddal gyakorolt, a formalépéseket táncolva a négy-öt legjobb katonával, akiket a teariek és a cairhieniek között talált, és mikor ő, Rhuarc és Gaul pusztakézzel gyakoroltak, és megpróbálták betörni egymás fejét. Ekkor Min elkerülhetetlenül végigfuttatta ujjait a férfi meztelen mellkasán, és néhány tréfát mondott birkapásztorokról, akik nem izzadnak, mert hozzászoktak, hogy olyan vastag a gyapjuk, mint a birkáiknak, vagy valami hasonlóról. Néha megérintette oldalán azt a soha be nem gyógyuló sebet, a sápadt rózsaszín húst, de máshogyan, gyengéden, és ezzel kapcsolatban soha nem viccelődött. A fenekébe csípett, mikor mások is voltak körülöttük, hogy csak az enyhébbeket említsük; a Hajadonok és a Tudós Asszonyok minden alkalommal csaknem összeestek a nevetéstől, mikor felugrott – Sulin úgy nézett ki, mintha ki akarna pukkadni a nevetéstől. Min minden lehetséges alkalommal az ölébe fészkelődött és megcsókolta; még azzal is fenyegetőzött, hogy egyik éjjel megmossa a hátát. Mikor megpróbált sírást és dadogást színlelni, a nő kinevette, és azt mondta, ez nem elég.

Min elég gyorsan eltávolodott tőle, ha Hajadonok dugták be a fejüket, hogy bejelentsenek valakit, vagy ha Loial érkezett, aki soha nem maradt sokáig, és az egész idő alatt a Királyi Könyvtárról beszélt, vagy Perrin, aki még rövidebb időre maradt, és valamilyen oknál fogva egyre fáradtabbnak tűnt. Min leggyorsabban akkor ugrott fel, ha Faile is valamelyikük társaságában volt. Ez két alkalommal fordult elő, és Min ekkor gyorsan előkapott egy könyvet azok közül, amelyek Rand hálószobájában hevertek, és olvasást színlelt, valahol középen kinyitva őket, mintha már hosszú ideje így tenne. Rand nem értette, miért vet a két nő egymásra olyan hideg pillantásokat. Nem gyűlölet volt, még csak nem is igazán barátságtalanság, de Rand gyanította, hogy ha írnának egy listát arról, hogy kikkel töltenének a lehető legkevesebb időt, a másik nő neve nagyon a sor elején állna.

A szórakoztató ebben az volt, hogy a második alkalommal Min Daria Gahand Esszék az okokról bőrkötésű fejtegetéseinek első kötetét kapta fel, melyet a férfi nehézkesnek talált, és vissza akart küldeni a könyvtárba Loial következő látogatásakor. Min viszont folytatta az olvasást, miután Faile távozott, és bármennyire ráncolta a szemöldökét és bármennyit mormolt, aznap éjjel Min magával vitte a könyvet saját szobájába a vendégek lakosztályába.

Ha hideg érdektelenség uralkodott Min és Faile között, Min és Berelain között gyűlölet. Mikor Somara a második délutánon bejelentette Berelaint, Rand felvette kabátját, a fogadószobába sétált, és elfoglalta a magas, aranyozott széket az emelvényen, mielőtt szólt volna Somarának, hogy engedje be. Min viszont nem ért el a nappaliig. Berelain besuhant, olyan gyönyörűen, mint mindig, és lágy kék ruháján olyan mély dekoltázzsal, mint eddig is – és tekintete Minre esett, halványpiros térdnadrágjára és kabátjára. Néhány hosszú pillanatig Rand mintha nem is létezett volna. Berelain nyíltan végigmérte Mint. Min megfeledkezett a nappaliról; kezével csípőjén, egyik térdét meghajlítva állt, és ugyanolyan nyíltan tanulmányozta Berelaint. Egymásra mosolyogtak; Rand úgy érezte, ettől a mosolytól feláll a szőr a hátán. A két nő úgy nézett egymásra, mint két idegen macska, akik rájöttek, hogy ugyanabba a kicsi szobába zárták őket. Min kétségtelenül úgy döntött, hogy most már nincs értelme a rejtőzésnek, és kijelentette – a maga elé köpte talán jobb szó lenne erre –, hogy Berelain úgy jár, mint egy fiú –, és leült, combjait egymásra téve, és még mindig mosolygott. Fény, hogy tudnak ezek a nők mosolyogni!

Végül Berelain Randhez fordult, szélesre tárta szoknyáját, és meghajolt. Hallotta, ahogy Lews Therin dudorászik a fejében, élvezve a gyönyörű nő látványát, aki nagyon is feltárta bájait. Rand úgy tett, mintha ő is méltányolná azokat, bár közben azon tűnődött, hogyan nézhetne félre.

Végül a nő kiegyenesedett. Rand megpróbálta határozottá és nyugodttá tenni hangját.

– Rhuarc elárulta, hogy hanyagolod a kötelességeidet, Berelain. Úgy tűnik, hogy a szobádban töltötted a napokat, mióta utoljára itt jártam. Azt mondta, szigorúan kellett beszélnie veled, hogy előgyere. – Rhuarc nem így mondta, de ez volt a benyomása, és a nő pirulása is arra utalt, hogy igaza van. – Tudod, miért téged bíztalak meg a vezetéssel, és nem őt. Hallgatnod kell a tanácsaira, de nem hagyhatsz mindent rá. Nincs arra szükségem, hogy a cairhieniek fellázadjanak, mert azt hiszik, egy aielt ültettem a nyakukra.

– Én... aggódtam, Sárkány nagyuram – a habozás és a kipirult arca ellenére hangja határozott volt. – Mióta az aes sedai-ok megérkeztek, a szóbeszédek magokként szöknek szárba. Megkérdezhetem, hogy kit szánsz a trónra?

– Elayne Trakandot. Andor leányörökösét. Most már Andor királynőjét. – Hamarosan az lesz, legalábbis. – Nem tudom, milyen szóbeszédeket hallottál, de neked az a feladatod, hogy gondoskodj a cairhieniekről, az aes sedai-okat pedig hagyd meg nekem. Elayne hálás lesz azért, amit itt végeztél. – Min hangosan szipákolt valami miatt.

– Jó választás – felelt Berelain elgondolkozva. – A cairhieniek szerintem el fogják fogadni, talán még a lázadók a hegyekben is. – Ezt jó volt hallani; Berelain ügyesen ítélt politikai kérdésekben, talán ugyanolyan jól, mint bármelyik cairhieni. A nő mély levegőt vett, mire Lews Therin abbahagyta a dudorászást. – Ami az aes sedai-okat illeti... a szóbeszéd szerint azért érkeztek, hogy a Fehér Toronyba kísérjenek.

– És én megmondtam, hogy az aes sedai-okat hagyd meg nekem. – Nem mintha nem lett volna bizalommal Berelain iránt. Rábízta, hogy irányítsa Cairhient, míg Elayne trónra nem lép, annyira bízott benne, hogy feltételezte, nincsenek saját ambíciói a trónnal kapcsolatban. De minél kevesebben tudnak arról, hogy vannak tervei arra, hogy elbánjon az aes sedai-okkal, annál kisebb az esélye annak, hogy Coiren megneszeli, hogy mást is lát, nem csak az aranyat és a drágaköveket.

Amint az ajtó bezárult Berelain mögött, Min újra szipákolt, bár ezúttal inkább horkantásnak hangzott.

– Csodálom, hogy egyáltalán veszi a fáradtságot, hogy bármilyen ruhát felvegyen. Nos, előbb vagy utóbb biztos pórul jár. Semmi hasznosat nem láttam körülötte. Csak egy fehérbe öltözött férfit, aki majd teljesen felkavarja. Néhány nőben egyáltalán nincs szégyenérzet!

Azon a délután a nő kért tőle némi pénzt, hogy egy egész, varrónőkkel teli termet lefoglalhasson, mert mióta eljöttek Caemlynből, csak azt viselhette, ami akkor rajta volt. A varrónők kabátok, térdnadrágok és blúzok egész özönét alkották meg, mindenféle színű selyemből és brokátból. A blúzok közül néhány meglehetősen mély kivágásúnak tűnt, még a kabát alatt is. A nadrágok között pedig voltak olyanok, hogy a férfi eltűnődött azon, vajon hogy bújik bele. Minden nap gyakorolta a késdobálást is. Egyszer látta, hogy Nandera és Enaila megmutatták neki, hogyan harcolnak ők kézzel és lábbal, ami nagyban különbözött attól, ahogy a férfiak harcolnak; a Hajadonoknak viszont nem tetszett, hogy figyeli őket, és nem akarták folytatni, míg nem távozik. Talán Perrin megérthette volna ezt, de Rand talán ezredik alkalommal döntötte el életében, hogy nem érti a nőket, és soha nem is fogja.

Rhuarc minden nap eljött Rand lakosztályába, vagy Rand ment Rhuarc dolgozószobájába Berelainnel. Rand örült, mikor látta, hogy a nő keményen dolgozik a hajóval érkező gabona elhelyezésén vagy a menekültek letelepítésén vagy azon sebek begyógyításán, amelyeket az ejtett, amit az itteniek Második Aiel Háborúnak hívtak minden erőfeszítés ellenére, hogy Shaido Háború legyen a neve.

Rhuarc azt állította, hogy többé nem vesz tudomást a cairhieniek játékairól a ji'e'tohhal, ahogy ő nevezte, bár még mindig minden alkalommal morgott, ha egy cairhieni nőt látott karddal az oldalán, vagy fehérbe öltözött fiatal nőket és férfiakat. A lázadók láthatóan még mindig a hegyekben várakoztak, a számuk nőtt, de ők sem aggasztották. A shaidók aggasztották, és hogy mennyi lándzsa indul el minden nap Tear felé. A felderítők, akik visszatértek, azt jelentették, hogy a shaidók Rokonirtó Tőrénél gyülekeznek. Azonban semmi jele nem volt annak, hogy merre és mikor akarnak elmozdulni. Rhuarc még azokat az aieleket is megemlítette, akik még most is átadják magukat a sivárságnak, és elhajítják a lándzsát, vagy akik nem hajlandóak letenni a gai'shain fehéret, mikor idejük kitelt, meg azon keveseket is, akik északra indultak, hogy csatlakozzanak a shaidókhoz. Ez mind nyugtalanságának jele volt.

Meglepetésére Sevanna a sátrak között járt, még a városban is megfordult, és akkor távozott, mikor Rand megérkezett. Rhuarc ezt csak futólag említette.

– Nem lett volna jobb, ha elkapjuk? – kérdezte Rand. – Rhuarc, tudom, hogy úgy kezelik, mint egy Tudós Asszonyt, de nem lehet az úgy, ahogyan én ezt értem. Nem lennék meglepve, ha a shaidók szétszóródnának nélküle.

– Nem kételkedem benne – felelte Rhuarc szárazon. A dolgozószoba fala mellett heverő egyik párnán foglalt helyet pipázgatva. – Amys és a többiek odafigyelnek Sevannára, de Tudós Asszonyként fogadják. Ha a Tudós Asszonyok azt állítják, hogy Sevanna Tudós Asszony, akkor ő az. Láttam már olyan főnököket, akikre egy vízcseppet se mernék bízni, mégis főnökök voltak.

Felsóhajtva, Rand a térkép tanulmányozásába kezdett, amely az asztalra volt kiterítve. Rhuarcnak láthatóan nem volt szüksége rá; odapillantás nélkül meg tudta nevezni bármelyik területének jellemzőit. Berelain az asztal másik oldalán ült székében, lábát maga alá húzva, és ölében egy kupac papírral. Egy tollat tartott a kezében, és egy tintatartó állt a széke melletti kis asztalon. Gyakran pillantott Rand felé, de mikor észrevette, hogy Rhuarc figyeli, rögtön újra a jelentések fölé hajolt. Valamilyen oknál fogva Rhuarc minden alkalommal rosszallóan nézett, mikor a nőre pillantott, és Berelain minden alkalommal elpirult, és makacsul előretolta állát. Néha Rhuarc lenézően bámult, aminek nem volt értelme. A nő most már ellátta feladatait.

– Ne küldj több lándzsát délre – mondta Rand végül. Nem tetszett neki. Létfontosságú volt, hogy Sammael lássa, a világ legnagyobb kalapácsa készül lecsapni rá, de nem azon az áron, hogy a shaidók újra lerohanhatják Cairhient. – Nem látok más kiutat.

A napok múltak, és mindegyik eltelt valahogyan. Udvarának urai és hölgyei olyan szívélyesen mosolyogtak egymásra, hogy biztos volt benne, a felszín alatt folyik a harc köztük. Tudós Asszonyok tanácskoztak vele arról, hogy kell bánni az aes sedai-okkal, legyenek bár a Toronyból vagy Salidarból; Amys, Bair, és Melaine kedvesnek tűnt, de Sorilea megfagyasztotta a vérét. Fiatal cairhieniek lázadtak az utcán Rhuarc párbajozás elkerülésére hozott rendelete ellen. Rhuarc ezt azzal oldotta meg, hogy megmutatta nekik, milyen az, ha valaki valóban gai'shain; őrök szeme előtt egész nap a tűző napon ülni enyhítette kissé a lelkesedésüket, de Rhuarcnak nem állt szándékában a vízföldieket fehérbe öltöztetni, és azok, akiket a Vöröspajzsosok fogtak el, végül még hencegtek is az esettel. Rand hallotta, amint Selande azt magyarázza egy másik fiatal nőnek, hogy nem értheti meg addig a ji'e'tohot, míg aielek foglya nem lesz, bármit is jelentsen ez.

De shaidók és nemesek, Tudós Asszonyok és lázadók ellenére, és annak ellenére, hogy azon tűnődött, hogy Fel vajon hajlandó lesz-e valaha is visszajönni a horgászásból, ezek a napok... kellemesek voltak. Frissítőek. Talán csak azért, mert annyira fáradt volt, mikor megérkezett. És talán tényleg csak azokkal a Caemlynben töltött utolsó órákkal összehasonlítva voltak azok, de még Lews Therin is csendesebbnek tűnt. Rand azon kapta magát, hogy annyira élvezi Min incselkedését, hogy egy-két alkalommal emlékeztetnie kellett magát, hogy ez csak játék. Ekkor már tíz napja volt Cairhienben, és úgy érezte, szívesen töltené így az élete hátralévő részét. Persze tudta, hogy nem tarthat sokáig.

Perrinnek ez a tíz nap messze nem volt ilyen kellemes. Miután olyan sokáig vágyott Loial társaságára, az ogier most egy paradicsomot talált a Királyi Könyvtárban, ahol a nappal nagy részét töltötte. Perrin szeretett olvasni, és élvezhette volna a látszólag végtelen, könyvekkel teli termeket a magas, boltíves mennyezet alatt, de egy aes sedai járt a termekben. Egy karcsú, sötét hajú nő, aki nagyon ritkán pislogott. Nem tűnt úgy, mintha felismerné, de ő már a caemlyni események előtt se igazán bízott az aes sedai-okban. Mivel Loial társasága nagyrészt nem állt rendelkezésére, Perrin sokat járt vadászni Gaullal, és néha Rhuarckal, akivel a Kőben ismerkedett meg, és kedvelték egymást. Perrin problémáját a felesége jelentette. Vagy talán Berelain. Vagy mindketten. Ha Rand nem lett volna olyan elfoglalt, Perrin a tanácsát kérte volna. Általánosságban persze; Rand ismerte a nőket, és vannak dolgok, amiket egy férfi egyszerűen nem mondhat ki egyenesen.

A legelső napon kezdődött, mikor éppen csak elegendő ideje voltak Cairhienben ahhoz, hogy a szobáikba érjenek. Faile Bain és Chiad társaságában felfedezőútra indult, ő derékig levetkőzött mosakodáshoz, mikor egy nem nehéz, de az ő orrának erős parfümillatot érzett, és egy meleg hang szólalt meg mögötte:

– Mindig úgy gondoltam, hogy gyönyörű hátad lehet, Perrin.

Olyan gyorsan pördült meg, hogy csaknem fellökte a mosdóállványt.

– Úgy hallottam, hogy egy... feleség társaságában érkeztél. – Berelain a nappali ajtajában állt, és mosolygott.

Igen, vele érkezett, egy feleséggel, aki egyáltalán nem örülne, ha félmeztelenül egy így felöltözött nővel kettesben találná. Különösen Mayene Úrnőjével. Áthúzva fején az ingét, megmondta Berelainnek, hogy Faile nincs itt, és nem tudja, mikor fogad majd látogatókat, és kitette a nőt a folyosóra olyan gyorsan, ahogy csak tudta anélkül, hogy felkapta és kidobta volna. Azt hitte, ezzel elintéződött; Berelain eltűnt, és sikerült hat mondatban egymás után a feleségének neveznie Faile-t és ugyanennyiszer elmondani, hogy mennyire szereti őt. Berelain tudja, hogy nős, és hogy szereti a feleségét, ennyiben kellett volna maradnia.

Mikor Faile kis idővel később visszaért, csak két lépést tett a hálószoba felé, és máris féltékenység és szúró, késéles harag szaga keveredett illatába, egy olyan keverék, melytől a férfi orra csaknem vérezni kezdett. Perrin nem értette; ő még mindig érezte Berelain parfümjét, de az ő érzékelése csaknem olyan éles volt, mint egy farkasé. Faile biztosan nem szimatolhatta ki. Nagyon különös volt. Nem mintha egyetlen rossz szó elhagyta volna a nő ajkát. Ugyanolyan szerető volt, mint mindig, talán még készségesebb is, mint máskor, mély árkokat szántott vállába körmeivel, amit még soha korábban nem tett.

Utána, miközben a vérző árkokat vizsgálgatta, fogai közé kapta a férfi fülét, a legkevésbé sem gyengéden, és felnevetett.

– Saldaeában – mormolta – bevágjuk a lovak fülét, de azt hiszem, téged ez is eléggé meg fog jelölni. – És egész idő alatt szinte ömlött belőle a féltékenység és a harag.

Ha csak ennyi lett volna, a dolgok elcsitulnak. Faile féltékenysége olyan hevesen lobogott, mint az üvöltő tűz a kovácsműhelyben, nagy szélben, de ugyanolyan gyorsan elhamvadt, mint ahogy lángra kapott, ha egyszer rájött, hogy nincs rá oka. A következő reggelen azonban, látta, amint Faile Berelainnel sétál a folyosón, és mindketten úgy mosolyogtak, mintha le akarnának győzni valamit. Fülét megütötte Berelain utolsó mondata, mikor elfordult.

– Mindig megtartom az ígéreteimet. – Különös megjegyzés, mely maró, tüskés szagot váltott ki Faile-ból.

Megkérdezte Faile-t, milyen ígéretről beszélt Berelain, de ez hiba volt. A nő pislogott – néha megfeledkezett a hallásáról –, majd azt mondta:

– Igazából nem emlékszem. Ő az a fajta nő, aki mindenféle ígéreteket tesz, amelyeket aztán nem tud megtartani. – Vállára újabb adag barázda került, és még a délelőtt közepénél sem jártak!

Berelain elkezdte becserkészni őt. Nem gondolt erre így az első alkalommal. A nő egyszer már flörtölt vele Tear Kövében, de csak szelíden, nem gondolva komolyan, és tudja, hogy most már nős. Csak látszólag véletlen találkozások sorozata a folyosón, néhány ártalmatlan szó, mikor elhaladt mellette. Egy idő után tudta, hogy vagy ta'veren léte kapcsolja ki tökéletesen a véletleneket vagy Berelain rendezi el a dolgokat, ami alig tűnt hihetőnek. Megpróbálta bemagyarázni magának, hogy ez nevetséges. Megpróbálta bemagyarázni magának, hogy azt képzeli, olyan jóképű, mint Wil al'Sheen. Wil volt az egyetlen férfi, akiről tudta, hogy a nők futottak utána; Perrin Aybara után aztán biztosan nem. Viszont egyszerűen túl sok véletlen találkozás adódott.

A nő mindig megpróbálta megérinteni. Nem szembetűnően, csak ujjak a kezén egy pillanatra, a karján, a vállán. Alig érdemesek figyelemre. A harmadik napon azonban olyasmi történt, amitől felállt a szőr a hátán. Ha egy lovat akarsz betörni, amin még soha nem lovagoltak, könnyű érintésekkel kezded, míg az állat megtanulja, hogy az érintésed nem fáj, míg csendesen áll a kezed alatt. Akkor jöhet a nyeregtakaró és később a nyereg. A kantár mindig az utolsó.

Elkezdett rettegni Berelain parfümjétől, ha megérezte egy fordulónál. Az első szippantásnál az ellenkező irányba fordult, csak éppen nem figyelhetett rá minden pillanatban. Először is, úgy tűnt, meglehetősen sok fesztelenül fölényes fiatal cairhieni jár a palotába ki-be, nagyrészt nők. Nők, karddal az oldalukon! Elég sok férfit és nőt került ki, akik szándékosan az útjába álltak. Kétszer le kellett ütnie egy fickót, mert egyszerűen nem akart elállni az útjából, és még követte is. Rossz érzése volt emiatt – a cairhieniek csaknem valamennyien egy fejjel alacsonyabbak voltak nála –, de nem adhatsz esélyt egy férfinek, akinek keze a kardmarkolaton pihen. Egyszer egy fiatal nő megpróbálta előhúzni kardját, és miután elvette tőle a fegyvert, annyira magába zuhant, hogy végül visszaadta neki, ami láthatóan elképesztette, és utána kiabált, hogy nincs becsülete, míg néhány Hajadon el nem vezette, szenvedélyesen vitázva vele.

A másik dolog az volt, hogy az emberek tudták, hogy Rand barátja. Még ha nem is úgy érkezett volna, ahogy történt, néhány aiel és teari emlékezett rá Tear Kövéből, és a szóbeszéd elterjedt. Urak és hölgyek, akiket korábban soha nem látott, mutatkoztak be neki a folyosón, és a teari Nagyurak, akik korábban ugyancsak magasról néztek le rá, régi barátjukként üdvözölték Cairhienben. Legtöbbjükön félelmet érzett, és olyan szagot, amelyhez nem tudott nevet kapcsolni. Mint rájött, mind ugyanazt akarják.

– Attól tartok, a Sárkány nagyúr nem avat bizalmába, úrnőm – mondta udvariasan egy Colavaere nevű, hideg tekintetű nőnek –, és ha megtenné, nem tartanál engem érdemesnek erre a bizalomra. – A nő mosolya nagyrészt láthatóan abból fakadt, hogy megpróbálta eldönteni, hogy festene a férfi bőre ágyelőként. Különös illata volt, kemény és sima, és valahogy... fennkölt.

– Igazán nem tudom, mik Rand szándékai – mondta Meilannak, aki csaknem ugyanolyan áthatóan bámulta, és csaknem ugyanúgy mosolygott, mint Colavaere. Neki is olyan szaga volt. – Talán őt kellene erről megkérdezned.

– Ha tudnám, sem terjeszteném a városban – felelte egy túl sok foggal és hajjal ellátott menyétnek, egy Maringil nevű fickónak, aki szintén azt a szagot árasztotta, ugyanolyan erősen, mint Colavaere vagy Meilan.

Ők hárman messzebb mentek, mint bárki más, és veszélyesek voltak, ezt a csontjaiban érezte, akár egy hegy hógörgeteg előtt. Miközben próbált figyelni azokra a fiatal ostobákra, és ezt a szagot érezte, nem ismerte fel Berelain illatát, míg elég közel nem került hozzá, hogy karmaiba ragadja. Nos, az igazat megvallva a nő úgy lejtett a folyosókon, akár egy hattyú a sima tavon, de úgy érződött, mintha a karmaiba ragadná.

Több alkalommal megemlítette Faile-t, mint amennyit számon tudott volna tartani; Berelain mintha meg se hallotta volna. Megkérte, hogy hagyja abba; Berelain megkérdezte, hogy mire gondol? Megmondta neki, hogy hagyja magára; Berelain nevetett, és megpaskolta arcát, és megkérdezte, hogy mit hagyjon abba. Ami természetesen pontosan abban a pillanatban történt, mikor Faile megérkezett a másik folyosóról, egy pillanattal azelőtt, hogy a férfi hátra lépett volna. Faile-nak így úgy tűnhetett, azért lépett hátra, mert meglátta őt. Faile, egyetlen pillanatnyi habozás nélkül sarkon fordult. Lépteinek üteme egyáltalán nem változott.

Utána rohant, és utol is érte. Fájdalmas csendben sétáltak egymás mellett. Egy férfi nem mondhatja ki azt, amit mondania kell, mikor mások is hallják. Faile egész úton vissza a szobáik felé kedvesen mosolygott, de ó, az a szúrós, szúrós, szúrós szag!

– Nem az volt, aminek látszott – szólalt meg a férfi, amint az ajtó becsukódott. A nő nem szólalt meg, csak szemöldöke emelkedett meg néma kérdés gyanánt. – Nos, Berelain megpaskolta az arcomat... – Még mindig mosoly, bár a szemöldök sötéten lejjebb ereszkedett, és éles harag lopódzott a szúrós tüskék közé – ...de csak úgy megtette. Nem bátorítottam, Faile. – Azt kívánta, bárcsak mondana Faile valamit, de csak bámult. Azt hitte, vár, de vajon mire? – Aztán ihlete támadt, és mint már oly sokszor, mikor a nővel beszélt, most is engedett. – Faile, sajnálom. – A harag borotvaélessé vált.

– Látom – mondta a nő egyszerűen, és kisiklott a teremből.

Így aztán annyira melléfogott, hogy jobban már nem is lehetett volna, csak azt nem értette, miért. Bocsánatot kért, és még csak nem is tett semmit, amiért sajnálkoznia kellene.

Azon a délutánon meghallotta, hogy Bain és Chiad mindezek tetejébe azon vitatkoznak, hogy segítsenek-e Faile-nak ellátni az ő baját! Nem szóltak arról, hogy Faile javasolta-e ezt – a nő indulatos volt, de vajon mennyire? –, de gyanította, hogy a páros azt akarta, hogy meghallja őket, ami feldühítette. A felesége nyilvánvalóan megbeszélte velük a kettejük között történteket, amelyeknek férj és feleség között kellett volna maradniuk, ami még jobban feldühítette. Az életük mely egyéb részeit teregette ki egy tea mellett? Azon az éjszakán, miközben ő meglepetten nézett, Faile egy vastag, gyapjú hálóinget vett fel a hőség ellenére. Mikor megpróbálta megcsókolni az arcát csaknem bátortalanul, a nő mormolt valamit a fárasztó napról, és a hátát fordította felé. Mérgesnek érződött, olyan élesen, ami elegendő lett volna egy borotvapenge kettéhasításához.

Ezzel a szaggal az orrában nem tudott elaludni, és minél tovább feküdt a nő mellett a sötétben a mennyezetet tanulmányozva, annál dühösebb lett. Miért teszi a nő ezt? Hát nem látja, hogy mennyire szereti? Nem mutatta ki iránta folyton újra meg újra, hogy semmit nem akar jobban, mint vele lenni élete végéig? Ennyire meg kell szégyeníteni amiatt, mert valami ostoba nőszemély gondolt egyet, és flörtölni kezdett vele? Meg kellene fordítania a nőt, és addig fenekelni, míg észre nem tér. Egyszer már megtette, mikor a nő azt hitte, hogy bármikor megütheti öklével, amikor csak akarja. Hosszú távon neki sokkal jobban fájt, mint a nőnek; még a gondolatát se szerette, hogy fájdalmat okozzon Faile-nak. Békét akart a nővel. Vele, és kizárólag vele. Emiatt hozta azt a döntést a Cairhienben töltött hatodik napjukon szürkületkor. A Kőben Berelain legalább egy tucatnyi férfivel flörtölt, amennyire tudta, és bármi is késztette rá, hogy őt válassza zsákmánynak, valaki mást fog választani, ha sokáig nem kerül a szeme elé. És ha Berelain egyszer más áldozatot választ, Faile észhez tér. Egyszerűnek tűnt.

Amint néhány ruhadarabot magára kapott, megkereste Loialt, vele reggelizett, majd csatlakozott hozzá a Királyi Könyvtárban. És mikor meglátta azt a karcsú aes sedai-t, és Loial közölte, hogy a nő minden nap itt van – Loial félénk volt az aes sedai-ok közelében, de nem bánta, ha akár ötven van körülötte –, Perrin előkerítette Gault, és vadászni indult.

A városhoz közeli hegyeken nem volt túl sok nyúl vagy őz, és az a kevés is szenvedett az emberek tömegétől, de Perrin orra elvezethette volna őket a zsákmányhoz, ha valóban élelemre lett volna szüksége. Egyetlen nyílvesszőt sem húzott elő, és addig kinn maradt, míg Gaul végül meg nem kérdezte, hogy denevérekre kíván-e vadászni a félhold fényénél; Perrin néha megfeledkezett róla, hogy a többi ember nem lát olyan jól a sötétben, mint ő. Másnap is sötétedésig vadászott, és az azt követő napon is.

A probléma ezzel csak az volt, hogy egyszerű terve nem akart működni. Az első éjszakán, mikor visszatért a Nap Palotájába, kellemesen elfáradva a sétától, vállán felajzatlan íjával, egy véletlen szellő Berelain parfümjét hozta felé, még időben ahhoz, hogy ne lépjen a palota fő előcsarnokába. Az aiel őröket csendre intve Perrin ellopózott a szolgák ajtajához, ahol egy zavaros tekintetű fickót rávett, hogy engedje be. A következő éjjelen Berelain a szobája előtti teremben várakozott, és Perrin a fél éjszakát a sarok mögött bujkálva töltötte, míg a nő végül feladta. Minden éjjel várt rá valahol, mintha színlelhetne véletlen találkozást, mikor néhány szolgán kívül már mindenki aludt. A legmélyebb őrültség volt; miért nem választ valaki mást? És minden éjjel, amikor csizmájával a kezében belopózott a hálószobába, Faile már aludt abban az átkozott, vastag hálóingjében. A sorozatban hatodik álmatlanul töltött éjszaka után már kész volt elismerni, hogy melléfogott, bár nem látta, miért. Annyira átkozottul egyszerűnek tűnt. Csak egyetlen szót akart Faile-tól, egyetlen utalást arra, hogy mit tegyen vagy mondjon. Minden, amit kapott, a saját fogainak csikorgása volt a sötétben.

A tizedik napon Rand újabb kérelmet kapott Coirentől egy meghallgatásra, ugyanolyan udvariasan megfogalmazva, mint az előző hármat. Ez alkalommal elgondolkozva forgatta a vastag, bársonyos pergament ujjai között. Tényleg nem tudta volna megmondani annak alapján, amit érzett, hogy milyen távol van tőle Alanna, de összehasonlítva azt, hogy milyen erős volt az első napon, és milyen most, valahol félúton járhatott Cairhien felé. Ezek szerint Merana nem vesztegette idejét. Ez jó; azt akarta, hogy buzgó legyen. Bűnbánat is jó lett volna, legalább egy kevés, de akkor már az eget is a kezébe kívánhatná; a nő aes sedai volt. Még tíz nap, és Cairhienbe érnek, ha tartják a tempót, és erre képesek lehetnek. Elegendő idő arra, hogy két alkalommal még találkozzon Coirennel, így mindegyik társaságnak három meghallgatási alkalmat adott volna. Hadd gondolkozzon el erről Merana, mikor megérkezik. Nem részesül semmilyen előnyben, a Fehér Torony áll a másik oldalon, és semmi szükség arra, hogy a nő megtudja, előbb dugná a kezét egy viperafészekbe, mint hogy a Torony közelébe menjen, különösen, amíg Elaida az amyrlin. Tíz újabb nap, és megeszi a csizmáját, ha még tíznek kell eltelnie ahhoz, hogy Merana egyetért vele abban, hogy félre kell dobnia Salidar ostoba utasítását, hogy vezessék és mutassák neki az utat. Akkor legalább a teljes figyelmét Sammael felé fordíthatná. Mikor Rand leült, hogy megírja Coirennek, hogy két nővérrel együtt fogadja a Nap Palotájában másnap délután, Lews Therin hallhatóan mormolni kezdett. Igen. Sammael. Ez alkalommal megölöm. Demandred és én, és ők, mind, ez alkalommal. Igen, megteszem. Rand alig figyelt.

Ötvenegyedik fejezet

A zsákmány

Rand hagyta, hogy Sulin tartsa a kabátját, azon egyszerű oknál fogva, hogy ki kellett volna ragadnia a nő kezéből másképpen. Mint általában, a nő most is úgy akarta ráadni a ruhát, hogy nem vesztegetett figyelmet olyan apróságokra, mint például, hogy hol van a férfi keze. Ennek eredménye egy furcsa tánc volt a hálókamra közepén. Lews Therin őrült élvezettel vihorászott, épp elég hangosan ahhoz, hogy hallani lehessen. Sammael, ó, igen, de először Demandred. Mindenekelőtt vele kell foglalkoznom, aztán Sammaellel. Ó, igen. Ha a férfinek lett volna keze, biztosan örvendezve dörzsölgette volna őket. Rand nem figyelt rá.

– Legyél tiszteletteljes! – mormolta Sulin az orra alatt. – Nem mutattál tiszteletet az aes sedai-ok iránt Caemlynben, és látod mi lett belőle. A Tudós Asszonyok... Hallottam, amint a Tudós Asszonyok mondtak néhány dolgot... Tiszteletet kell mutatnod. Sárkány nagyuram – tette hozzá, mintha csak akkor jutott volna eszébe.

Végül a férfinek sikerült magára rángatnia a kabátot.

– Min megérkezett már?

– Talán látod őt? Sárkány nagyuram. – Egy láthatatlan szöszt lekapva a vörös selyemről, Sulin elkezdte begombolni a férfi kabátját. Gyorsabb volt, ha nem sétált fel-alá. Nem az aes sedai-ok miatt aggódott. Min miatt. A nő tudja, hogy szüksége van rá. Tudnia kell.

Végül az ajtók egyike kinyílt, hogy egy nő lépjen be, de Chiad volt az, nem Min.

– Az aes sedai-ok itt vannak, car'a'carn. – Mereven hangsúlyozta a rangot, mert még mindig nem volt biztos abban, hogy egy vízföldi lehet a főnökök főnöke, és ami azt illeti, abban sem volt biztos, hogyan viszonyuljon egy Hajadon fiához.

Rand bólintott, kihúzta magát és egyenesen a térdére fektette a Sárkány Jogarát.

– Küldd be őket! – Erről majd szót kell váltania Minnel. Minden idejét a Tudós Asszonyokra áldozza.

Coiren úgy lejtett be, mint egy dundi, magabiztos hattyú, Galina és egy másik hollóhajú, kemény tekintetű, aes sedai arcú nő által követve. Mindhárman a szürke árnyalataiba öltöztek ma, sejtése szerint azért, mert azon nem látszik meg a por. Meglepetésére újfent porfogó köpenyt viselő szolgálónők érkeztek az aes sedai-ok mögött, tucatnyian, akik két rézpántos láda súlya alatt görnyedtek, melyek közül egyik sem volt kicsi. A fiatal nők közül volt, aki felé nézett, de a legtöbben lehajtották fejüket, talán a súlyra koncentrálva vagy esetleg félelem miatt.

Rand csaknem gúnyosan elmosolyodott. Ezek tényleg azt képzelik, hogy megvásárolhatják.

– Milyen sajnálatos, hogy a te Zöld nővéred nem lehet ma itt – szólalt meg Galina.

A férfi szeme a szolgálónőkről rá villant. Mindhárom aes sedai figyelmesen nézte. Honnan tudhatnak Alannáról?

Azonban nem volt ideje tűnődésre; csaknem ugyanabban a pillanatban bőre elkezdett bizseregni.

Harag kezdett növekedni benne, és Lews Therinben is. Rand csaknem Lews Therin karmai közül ragadta magához a saidint. Fehéren izzó düh ostromolta az Üresség határát, és megvetés, ahogy Coirenre, Galinára és a harmadik nőre nézett, bárki is legyen. Coiren lágy, kerek álla az eltökéltségtől megfeszült, a másik kettő azonban mosolygott, mohón és korántsem kellemesen. Ugyanolyan ostobák, mint Merana és a társasága.

A pajzs, amely közé és az Igaz Forrás közé csúszott olyan volt, mint egy zsilipkapu; a saidin folyama eltűnt, csak a rontás mocskos hulladéka maradt hátra. Emellett a levegő megszilárdulni látszott körülötte feje búbjától lábujja hegyéig.

A pajzs volt az, melytől szemei kidülledtek; lehetetlen volt. Nincs az a három nő, aki elzárhatná a Forrástól, ha egyszer már megragadta a saidint, akkor nem, ha nem olyan erősek, mint Semirhage vagy Mesaana... Kinyúlt a Forrás után, dörömbölt azon a láthatatlan kőfalon, erősebben, erősebben. Lews Therin vicsorgott, mint egy bestia, dühöngött, őrjöngve dobálta magát. Egyiküknek képesnek kell lennie rá, hogy elérje a saidint. Egyiküknek át kell tudnia törni azon a falon, amelyet csak hárman tartanak fenn.

A korlát felhelyezése óta csak egy pillanat telt el, amikor a szolgálónők egyike kilépett Galina mellé, és Rand érezte, ahogy a vér kifut arcából. Négy szempár vizsgálgatta négy kortalan aes sedai arcból.

– Milyen sajnálatos, hogy erre került sor. – Coiren azon a nyugodt, gördülékeny hangján mintha egy kérést mondott volna ki. – Nagyon szerettem volna, ha magadtól jössz velünk Tar Valonba, de nyilvánvalóvá vált, hogy csak kitértél előlünk. Tudomásomra jutott, hogy kapcsolatot teremtettél azokkal a szerencsétlen salidari ostobákkal, akik megszöktek, miután azt a Sanche nőt elcsendesítették. Valóban azt képzelted, hogy felkínálhatnak neked valamit? A Fehér Torony ellenében? – Úgy hangzott, mintha csalódott volna a férfiben.

A szeme a testének egyetlen része volt, amelyet meg tudott mozdítani, a szolgálónők felé nézett, akik most éppen az egyik ládával foglalták el magukat. Mikor kinyitották, egy lapos tálat emeltek ki belőle. Néhány arc fiatalnak tűnt, de a többiek... Biztos volt benne, hogy aes sedai-ok voltak, az öt fiatal nő pedig elég új ahhoz, hogy még ne látszódjon rajta a kortalanság, öten, akik ránézhetnek, és elaltathatták gyanakvását, miközben a többiek elrejtették arcukat. Tizenöt aes sedai. Tizenhárom, hogy összekapcsolódjon, és pajzsot szőjön, melyet egyetlen férfi sem tud áttörni, és ketten, hogy megkössék. Tizenhárom hogy... Lews Therin ordítva menekült.

Galina kivette a Sárkány Jogarát Rand kezéből, és megcsóválta felette a fejét.

– Mostantól átveszem az irányítást, Coiren. – Soha nem nézett a férfire; ilyen erővel akár a szék része is lehetett volna. – Így egyeztünk meg, ha idáig jutunk, a Piros ajah veszi át a vezetést. – A másik fekete hajú nő kezébe nyomta a Sárkány Jogarát, és megszólalt: – Tedd el valahova, Katerine. Szórakoztató szuvenír lehet az amyrlin számára.

Piros ajah. Izzadság csorgott Rand arcán. Ha csak a kinti Hajadonok egyike besétálna most, Tudós Asszonyok, Sulin, bárki, aki figyelmeztetést kiálthatna, felriaszthatná a palotát. Tizenhárom aes sedai és a Piros ajahé az irányítás. Ha képes lett volna kinyitni a száját, vonyított volna.

Bain meglepetten nézett fel, mikor az ajtó kinyílt – Rand al'Thor csak kevéssel korábban fogadta az aes sedai-okat –, és automatikusan félrefordította tekintetét, amikor meglátta a szolgálónőket a ládákkal. A feketehajú aes sedai-ok egyike elé állt, és Bain sietősen kiegyenesedett a guggolásból az ajtó mellett. Nem igazán tudott mit kezdeni azoknak a Hajadonoknak a történeteivel, akik Caemlynben voltak, olyan dolgokról, amikről eddig csak főnökök és Tudós Asszonyok tudtak, de ennek a nőnek a sötét szeme mintha mindent tudott volna arról, hogy az aielek olyan régen elbuktak. Azok a szemek fogva tartották Baint, és csak félig volt tudatában a másik éjfekete hajú nőnek, aki Chiad előtt állt, míg az a fontoskodó harmadik aes sedai végigvezette a folyosón a ládákat cipelő nőket. Bain azon tűnődött, hogy vajon az előtte álló aes sedai meg akarja-e őt ölni az aielek bukásáért. Biztosan korábban elkezdték volna az öldöklést, ha ez szándékukban állt volna – biztosan tudták –, de ennek a nőnek a sötét szemében a biztosra ígért halál keménysége csillogott. Bain nem félt a haláltól; csak abban reménykedett, hogy lesz ideje előtte elkendőznie magát.

– Úgy tűnik, hogy a fiatal al'Thor mesternek mindennapi szokása, hogy úgy jön és megy Cairhienből, ahogy kedve tartja – szólalt meg az aes sedai kőkemény hangon. – Nem vagyunk hozzászokva, hogy valaki ilyen udvariatlanul távozzon. Ha a következő néhány napban visszatér a palotába, mi is visszatérünk. Ha nem... a türelmünk nem végtelen. – Elsuhant mellőle, ő és a másik nő, elindultak a ládákat vivő nők után.

Bain gyors pillantást cserélt Chiaddal, majd besiettek Rand al'Thor termébe.

– Hogy érted azt, hogy elment? – kérdezte Perrin. Loial füle felé rándult, de az ogier olyan határozottan a kőtáblán tartotta szemét, mint Faile. A nő illata... Perrin semmit sem tudott kivenni a szagok zűrzavarából; ettől a zűrzavartól a kezébe akart harapni.

Nandera csak megvonta a vállát.

– Néha művel ilyesmit. – Meglehetősen nyugodtnak tűnt, karját maga előtt összefonta, és arca közömbösnek látszott, de az illata zavart tükrözött. – Anélkül eltűnik, hogy akár egyetlen Hajadon vigyázna rá, néha fél napra is. Azt hiszi, nem tudunk róla. Azt hittem, te tudod, hova mehetett. – A hangjában valami arra utalt, hogy ha megtudja, követni akarja.

– Nem – sóhajtott fel a férfi. – Nincs ötletem.

– Figyelj a játékra Loial! – mormolta Faile. – Biztosan nem oda akartad helyezni azt a követ.

Perrin újra felsóhajtott. Úgy döntött, ma minden pillanatot Faile mellett tölt. Előbb vagy utóbb a nőnek szóba kell állnia vele, és emellett Berelain biztosan nem tolakszik oda, ha a felesége mellette van.

Nos, Berelain valóban nem háborgatta, de amint Faile ráébredt, hogy a férfinek nem áll szándékában vadászni menni, elkapta Loialt, mielőtt a Könyvtárba szökhetett volna, és azóta ezt a végtelennek tűnő kőjátékot játsszák. Csendben, érthető okok miatt. Perrin azt kívánta, bár ott lehetne, ahol Rand van.

A hátán fekve ágyában, Rand a vastag tetőgerendákat nézte, de nem igazán látta azokat. Az ágy nem volt nagy, de két tollmatraccal, puha párnákkal és könnyű takarókkal látták el. A szobában állt egy kis asztal, egy karosszék, egyszerűek, de szépen megmunkáltak. Izmai még mindig fájtak attól, hogy az egyik ládában szállították. A Hatalommal könnyedén összecsomagolták, feje a térdei között; és egyszerű béklyók tökéletesítették a csomagolást.

Fém hangja fémen arra késztette, hogy megfordítsa fejét. Galina egy nagy vaskulcsot tartott a kezében, amellyel kinyitotta azt a fémketrecet, ami az ágyat, az asztalt és a széket körbevette. Egy őszülő, ráncos arcú nő benyújtott egy tálcát az asztalig, majd majdnem visszaugrott.

– Elfogadható egészségi állapotban akarlak átadni a Toronyban – szólalt meg Galina hidegen, és visszazárta az ajtót. – Egyél, vagy megetetlek.

Rand visszafordította tekintetét a gerendákra. Hat aes sedai ült székeken a ketrec körül, fenntartva a pajzsot. Megvizsgálta az Ürességet, hátha csökkent éberségük, de nem rontott az akadálynak. Mikor először hajították be a ketrecbe, megpróbálta; némelyikük nevetett, már aki egyáltalán észrevette. Ehelyett most óvatosan nyúlt ki a saidin örvénye felé; a tűz és jég vihara, melyet csaknem láthatott szeme sarkából. Elérte és érezte a láthatatlan falat, amely elzárta a Forrástól, és elsiklott mellette, mintha a határát próbálná megtalálni. Egy olyan helyre bukkant rá, ahol a fal mintha hat ponttá vált volna; ugyanolyan hatásosan megállították, de hatan voltak, és egyértelműen pontok.

Milyen sokáig lehetett itt? Szürke közöny ereszkedett rá, eltakarva az időt, eltöltve letargiával. Elég sokáig volt itt ahhoz, hogy éhes legyen, de az Üresség távolivá tette az érzést, és még a letakart tálca felől áradó forró leves és meleg kenyér illata sem keltette fel érdeklődését. A felemelkedés túl nagy erőfeszítésnek tűnt. Eddig tizenkét aes sedai került sorra a ketrec körül, és közülük egyet sem látott korábban, mielőtt megjelentek itt az erődítményben. Hányan lehettek a házban? Ez később fontos lehet. Hol lehetett a ház? Fogalma sem volt, milyen sokáig cipelhették a ládában, az út nagy részében egy kocsiban vagy szekéren rázkódott. Miért feledkezett meg Moiraine tanácsáról? Ne bízz egy aes sedai-ban, egy csipetnyit, egy hajszálnyit se. Hat, a pajzs fenntartásához elegendő saidart fókuszáló aes sedai-t bármelyik fókuszálni képes nő meg tudna érezni odakinn. Csak arra lett volna szüksége, hogy Amys, Bair vagy valaki elhaladjon mellettük, és elkezdjen gondolkodni. Gondolkodniuk kell, most, hogy eltűnt, mikor Coiren elhagyta a palotát. Ha volt odakinn egy utca. Csak arra van szüksége...

Újra lágyan megérintette a pajzsot, hogy ők ne érezhessék. Hat pont. Hat gyenge pont, valahogyan. Ennek jelentenie kell valamit. Azt kívánta, bárcsak újra megszólalna Lews Therin, de fejében csak a saját gondolatai siklottak lassan az Ürességben. Hat pont.

Mikor elsietett a porlepte utcán a nagy ház mellett, ahol az aes sedai-ok tartózkodtak, Sorilea halványan érezte, hogy még mindig fókuszálnak. Éppen csak érzékelni tudta, mert alig tudott fókuszálni, de nem emiatt nem figyelt oda rá. Minden éjjel és minden nappal fókuszáltak, mióta megérkeztek; egyetlen Tudós Asszony sem vesztegetett már gondolatot ennek okára. Sorilea-nak most fontosabb dolgok miatt kellett aggódnia. A fagyilkosok palotájában a Hajadonok már kezdtek nyugtalankodni Rand al'Thor miatt, azt mormolva, hogy a car'a'carnnak meg kell magyaráznia majd néhány dolgot, ha visszatér. Sorilea sokkal többet élt, mint bármelyik Hajadon, többet, mint bármelyik Tudós Asszony, akár gyenge volt a Hatalomban, akár nem, és kellemetlen érzése volt. A legtöbb férfihoz hasonlóan Rand al'Thor is úgy jött-ment, ahogy akart – a férfiak a macskákhoz hasonlítanak ilyen szempontból –, de ez alkalommal, ugyanabban az időben, mikor ő elröppent, Min is eltűnt valahol útközben a sátrak és a palota között. Sorilea nem szerette a véletlen egybeeséseket, bármennyi is vegye körül a car'a'carnt.

Összehúzta kendőjét, mikor hirtelen fagyot érzett csontjaiban, és folytatta sietős útját a sátrak felé.

Ötvenkettedik fejezet

A hatalom hullámai

A Vándorló Nő közös termének asztalai körül üldögélő férfiak nagyrészt helybéliek voltak. Hosszú mellényüket hivalkodó selyemből szabatták, gyakran brokáttal díszítették, alatta bő ujjú, halvány színű inget viseltek. Gránát vagy gyöngy ékesítette gyűrűiket, míg fülbevalóik valódi aranyból voltak, nem csak aranyozottak, és holdkő valamint zafír csillogott az övükbe tűzött görbe kések markolatgombján. Néhány férfi selyemkabátot vetett vállára, melyen ezüstláncok vagy aranyzsinórok csillogtak a hajtóka vékony virág- vagy állathímzései között. A kabátok furcsán néztek ki, egyértelműen túl kicsik voltak ahhoz, hogy fel lehessen venni őket – soha nem is szánták másnak, mint dísznek –, de viselőik hosszú, keskeny kardot is hordtak görbe tőrük mellett, és nagyon is késznek tűntek használni őket egyetlen rossz szóért, rossz pillantásért vagy mert éppen ahhoz volt kedvük.

Mindent egybevéve, vegyes tömeg volt. Két Murandyból származó kereskedő hegyes bajusszal és azzal a nevetséges, apró szakállal álluk hegyén, egy vállig érő hajú domani, aki arany karkötőt, szoros aranyláncot és egyik fülében nagy gyöngyöt viselt. Egy sötét Atha'an Miere bő, zöld kabátban, tetovált kezekkel, és két késsel vörös övében, és egy taraboni, akinek állandóan kendő takarta el szakállát, csaknem elrejtve száját is, és rengeteg külországi, akik bárhonnan származhattak. De minden ember el volt látva pénzzel, bár ennek mértéke változott. Így a Tarasin Palota közelében a Vándorló Nő pénzes vendégeket fogadott.

Megrázta az öt kockát a bőrkupában, és Mat maga elé gurította őket az asztalra. Mikor megálltak, két koronát, két csillagot és egy kupát mutattak. Tisztességes dobás, semmi több. Szerencséje hullámzott, és ebben a pillanatban a hullám alacsonynak tűnt, ami annyit jelentett, hogy általában a dobásainak csak felében nyert. Eddig sikerült egymás után tízszer veszítenie, ami bármikor különös volt tőle. A kocka egy külországihoz került, egy kék szemű, kemény, keskeny arcú fickóhoz, akinek láthatóan sok elkölteni való érméje volt, egyszerű barna kabátja ellenére. Vanin lehajolt, hogy Mat fülébe suttogjon.

– Újra kijöttek. Még mindig nem tudom, hogy csinálják. – Mat elfintorodott, és a kövér férfi sokkal gyorsabban egyenesedett ki, mint a súlyából következtetni lehetett volna. Félig kiitta a dinnyepuncsot ezüstkupájából, és Mat rosszallóan bámult az asztalra. Újra! A kék szemű férfi dobása végiggurult az asztalon, és a megálló kockák három koronát, egy csillagot és egy pálcát mutattak. Mormolás hallatszott az asztal körül, ahogy nyert.

– Vér és véres hamu – mormolta Mat. – Legközelebb a Holdak Lánya fog begyalogolni és engem követelni. – A kék szemű csaknem belefulladt ünneplő italába. – Ismered a nevet? – kérdezte Mat.

– Félrenyeltem a puncsomat – válaszolta a férfi olyan gördülékeny akcentussal, amit Mat nem ismert fel. – Milyen név is volt az?

Mat békítően intett; látott már kevesebbért párbajokat kezdődni. Visszadobálta az aranyat és ezüstöt erszényébe, és elrakta kabátzsebébe, majd felállt.

– Végeztem. A Fény áldjon meg! – Az asztal körül mindenki megismételte az áldást, még a külországi is. Az emberek nagyon udvariasak Ebou Darban.

Még alig kezdődött el a délelőtt, de a közös terem már tele volt emberekkel, és egy másik kockajáték tette hozzá a zajhoz a maga nevetéseit és nyögéseit. Anan asszony két fia segédkezett a szolgálólányoknak a késői reggeli felszolgálásában. Maga a fogadósasszony a terem túlsó végében a korlát nélküli fehér kőlépcső mellett ült, szemét mindenen rajta tartva, egy fiatal, csinos nő társaságában, akinek nagy, fekete szeme olyan jókedvűen csillogott, mintha ismerne egy viccet, melyet rajta kívül senki. Tökéletesen ovális arcát fényes fekete haj keretezte, és piros öves szürke ruhájának mély kivágása szívfájdító látványt nyújtott. Szemében elmélyült a jókedv, ahogy Matre mosolygott.

– A te szerencséddel, Cauthon nagyuram – szólalt meg Anan asszony –, a férjem tőled kérhetne tanácsot, hová küldje a halászhajókat. – Valamilyen oknál fogva a hangja nagyon száraz volt.

Mat pislogás nélkül fogadta el a címet. Ebou Darban kevesen hívnának ki egy nagyurat, hacsak nem egy másik nagyúr; ez számára egyszerű számkalkulációnak tűnt. Sokkal kevesebb úr van, mint polgár, ami kisebb esélyét jelentette annak, hogy valaki megpróbál kést döfni belé. Még így is három fejet kellett bevernie az utóbbi tíz napban.

– Attól tartok, a szerencsém nem vonatkozik ilyesfajta dolgokra, Anan asszony. – Olver mintha a semmiből bukkant volna fel az oldalán.

– Megyünk lóversenyre, Mat? – követelte mohón.

Frielle, Anan asszony középső lánya tűnt fel, elkapva a fiú vállait.

– Bocsánatodat kérem, Cauthon nagyúr – szólalt meg gondterhelten. – Épp most lépett meg tőlem. A Fényre mondom, így volt. – Hamarosan férjhez megy – a majdani nászkését tartó ezüst nyaklánc már karcsú nyakára simult –, és önként ajánlkozott, hogy vigyáz Olverre, azzal érvelve, hogy maga is hat fiút szeretne. Mat gyanította, hogy mostanra már elkezdett lányokban reménykedni.

A lépcsőn lesiető Nalesean volt az, aki kemény pillantást kapott Mattől, olyannyira, hogy a teari meg is állt lépés közben. Nalesean volt az, aki benevezte Szellőt két versenyre, úgy, hogy Olver lovagolta – errefelé fiúk lovagoltak –, és Mat csak utána tudta meg. Az, hogy Szellő gyorsasága méltónak bizonyult nevéhez, nem segített ezen. Két győzelem után Olver újabbakra vágyott.

– Nem a te hibád, asszonyom – szólt Mat Frielle-hez. – Nyugodtan zárd be egy hordóba, áldásomat adom rá.

Olver vádló pillantást vetett felé, de a következő pillanatban már körbeszökdécselt, pimaszul mosolyogva Frielle-re. Különösen nézett ki nagy fülével és széles szájával; soha nem lesz belőle jóképű legény.

– Csendesen fogok üldögélni, ha a szemedbe nézhetek. Gyönyörű szemed van.

Frielle-ben sok volt az anyjából, és nem csak a külsejében. Édesen felnevetett, és megcsiklandozta a fiú állát, amitől az elpirult. Anyja és a nagy szemű, fiatal nő, elmosolyodtak.

Fejét csóválva Mat elindult felfelé a lépcsőn. Beszélnie kell a fiúval. Nem vigyoroghat így minden nőre, akit meglát, és nem mondhatja, hogy gyönyörű szeme van! Az ő korában! Matnek fogalma sem volt, honnan szedi ezt Olver.

Mikor Nalesean mellé ért, a férfi megszólalt:

– Újra kilopóztak, nem igaz. – Nem kérdés volt, és mikor Mat bólintott, a férfi megrántotta hegyes szakállát, és átkozódott. – Összehívom az embereket, Mat.

Nerim Mat szobájában nyüzsgölődött, az asztalt törölgette egy ronggyal, mintha a szolgálók nem porolnák le minden reggel. Egy kisebb szobát osztott meg Olverrel Mat szobája mellett, és ritkán hagyta el a Vándorló Nőt. Állítása szerint Ebou Dar züllött és civilizálatlan volt.

– Uram távozik? – kérdezte Nerim siránkozva, mikor Mat felkapta kalapját. – Ebben a kabátban? Attól tartok, még mindig ott van a vállán a tegnap esti borfolt. Kitisztítottam volna, ha uram nem olyan gyorsan öltözött volna fel ma reggel, és az ujján lévő vágást – úgy sejtem, késtől származik –, megvarrtam volna.

Mat hagyta, hogy elővegyen egy, kézelőn és magas gallérján ezüsthímzéssel díszített szürke kabátot, és odaadta neki a zöldet.

– Bízom az uramban, hogy ma nem kerülnek rá vérfoltok. Azokat nagyon nehéz eltávolítani. – Ezt a kompromisszumot dolgozták ki. Mat megelégelte Nerim gyászos arcát, borongós tekintetét, és hagyta, hogy a férfi takarítson és odaadjon neki dolgokat, amiket ő is ugyanolyan jól fel tudott volna venni, és ezért cserébe Nerim beleegyezett, hogy nem próbálja meg Matre erőltetni magát.

Ellenőrizte a kabátja ujjába, a kabát alá és a lehajtott csizmaszárába dugott késeket. Mat lándzsáját a sarokba támasztva hagyta, felajzatlan íjával együtt, és lement a fogadó elé. A lándzsa úgy vonzotta a harcra éhes idiótákat, akár méz a legyeket.

Kalapja ellenére izzadság öntötte el Mat arcát, amint kilépett a fogadó árnyékából és viszonylagos hűséből. A reggeli napfény megfelelt volna délinek is nyár közepén, de a Mol Hara teret emberek tömege töltötte meg. Mat először szemöldökét ráncolva a Tarasin Palotára nézett. Juilin és Thom odabenn figyelt, Vanin pedig idekinn, hogyan sikerülhetett már megint anélkül kilépniük, hogy látták volna őket? Csaknem minden nap kijöttek. Miután ez háromszor megtörtént, Mat embereket állított minden kivezető úthoz, akik napkelte előtt elfoglalták helyüket. Vele és Naleseannal együtt éppen csak elegen vannak. Egyikük sem látott semmit, de mikor délben előkerült Thom, azt mondta, hogy a nők valahogyan mégis megszöktek. Az idős mutatványos láthatóan nyugalma végén tartott, és csaknem késznek tűnt elsírni magát. Mat tudta, mi folyik itt. Csak kicsinyes rosszindulatból teszik vele szemben.

Nalesean és a többiek egy izzadó csoportban várták. Nalesean a kardmarkolaton tartotta kezét, mintha örülne, ha lenne alkalma ma használni.

– Most a folyó túlpartján nézünk körül – szólalt meg Mat. Néhány Vörös Kéz kényelmetlen pillantásokat cserélt; hallották a történeteket.

Vanin megmozdította lábát, és megrázta fejét.

– Időpocsékolás – mondta egyenesen. – Elayne úrnő soha nem menne oda. Az aiel nő talán, vagy Birgitte, de nem Elayne úrnő.

Mat egy pillanatra lehunyta szemét. Hogyan sikerült Elayne-nek ezt a jó embert ilyen rövid idő alatt elrontania? Remélte, hogy elegendő idő a befolyásától távol rendbe hozza Vanint, de lassan elvesztette a reményt. Fény, hogy utálta a nemes hölgyeket!

– Rendben, ha ma nem látjuk ott őket, elfelejtjük a Rahadot – olyan feltűnőnek kell ott lenniük, mint a színes pacsirtának egy csapat feketerigó között –, de szándékomban áll akkor is megtalálni őket, ha a Végzet Vermében bujkálnak egy ágy alatt. Mint általában, kutassatok párokban, és figyeljetek egymás hátára. Most pedig keressünk néhány csónakost, akik átvisznek minket a túlpartra. Fény, remélem nincsenek mindannyian odakinn, hogy gyümölcsöket áruljanak a Tengeri Nép hajóinak.

Elayne számára az utcák úgy festettek, mintha Tel'aran'rhiodban lennének. Öt-hatszintes téglaépületek, néhol fehér gipsz vékony rétegével javítva, egymáshoz dőlve az egyenetlen utcakövek felett. Csak éppen a napnak ebben a szakaszában, mikor az arany nap égett a fejük felett, az árnyékok teljesen eltűntek a szűk utcákról. Legyek zümmögtek mindenfelé. Az Álmok Világától annyiban viszont különbözött, hogy mosott ruha lógott az ablakokban, és természetesen rengeteg ember járt az utcán – és persze ott volt a rothadás éles szaga, amelyet próbált nem túl mélyen belélegezni. Szerencsétlenségükre a Rahad minden utcája hasonlónak tűnt.

Megállította Birgittét, karjára helyezve egyik kezét, majd egy durva téglaépületet figyelt, melynek ablakai feléből kétes tisztaságú mosott ruha lógott ki. Valahonnan bentről egy kisbaba vékony hangú sírása hallatszott. A szintek száma megfelelő volt, hat. Biztos volt benne, hogy hatnak kell lennie. Nynaeve ragaszkodott hozzá, hogy öt volt.

– Nem hiszem, hogy itt kellene állnunk, bámulva – szólalt meg Birgitte lágyan. – Az emberek már néznek. – Ez nem volt igaz, csak Birgitte aggódott miatta.

Ing nélküli, gyakran rongyos mellényt viselő férfiak parádéztak az utcákon, a napfény visszaverődött réz karika fülbevalóikról és színezett üveggel díszített rézgyűrűikről, vagy éppen úgy settenkedtek, mint egy kutya, ami morog és harap. Ami azt illeti, a nők is így tettek a maguk általában viseltes ruháiban, és a maguk réz- és üvegékszereivel. Mindenki görbe kést tűzött az övébe, és gyakran még egy egyszerű munkakést is mellé.

Az igazat megvallva senki sem pillantott rá és Birgittére kétszer, bár Birgitte idős arca gyakran változott, és ő maga túl magas volt az ebou dari nőkhöz képest. Ez volt, amit az emberek láttak, a Levegő és Tűz egyszerű szövetein keresztül, amibe Elayne magukat rejtette. Mikor Elayne Birgittére nézett, egy fekete szeme sarkában finom ráncokat viselő asszonyt látott, akinek fekete hajában már kezd megjelenni pár ősz hajszál. Az álcák annál könnyebben fenntarthatóak voltak, minél közelebb álltak a valósághoz, így Birgitte leomló haja, melyet négy helyen rongyos zöld szalag fogott össze, jóval hosszabb volt, mint az ebou dari nőknek, de Elayne se vágta le a sajátját, és láthatóan senkinek sem tűnt fel. Tökéletes álca volt, csak azt kívánta, bárcsak ne izzadna. Hozzáadva a Szellem sokkal bonyolultabb fonatát, mely elrejtette egy nő képességét a fókuszálásra, Elayne ma reggel egyenesen Myrelle mellett sétált el kifelé jövet a palotából. Még mindig fenntartotta; nem egyszer látták Adeleast és Vandene-t a folyónak ezen az oldalán.

Ruháik természetesen nem képezték a fonatok részét, de az elhordott gyapjúruhák a felfestett hímzéssel az ujjakon és a mély, szűk kivágáson tökéletesen megfeleltek. Harisnyáik és alsóneműjük is gyapjú volt, és legalábbis Elayne viszketett tőle. Tylin látta el őket ezekkel, mint ahogy rengeteg tanáccsal és fehér hüvelyű nászkésekkel is. Úgy tűnt, hogy a férjezett nőket kevesebbszer hívják ki, mint a hajadonokat, és az özvegyeket, akik nem akarnak újra házasodni, a legritkábban. A kor is segített. Senki sem hív ki egy őszülő hajú nagymamát, bár ő megteheti ezt veled.

– Azt hiszem, be kellene mennünk – mondta Elayne, és Birgitte elindult előtte, egyik kezét a durva, barna gyapjúövébe tűzött késén tartva, és felrántotta a festetlen ajtót. Egy homályos folyosóra nyílt, melyet repedésekkel teli ajtók szegélyeztek, és a végén egy szűk, töredezett téglalépcső vezetett felfelé. Elayne csaknem felsóhajtott a megkönnyebbüléstől.

Fehér hüvely vagy sem, besétálni egy épületbe, ahova nem tartozol, jó módja annak errefelé, hogy késpárbajban végezd. Mint ahogy a kérdezősködés és kíváncsiskodás is ide vezethetett. Tylin ellene volt a dolognak, de az első napon a kék ajtóval megjelölt fogadókat látogatták, tervük szerint azt állítva, hogy régi raktárak bútorait vásárolják meg, hogy fényezés után eladják őket. Elayne Birgittével indult el, míg Nynaeve Aviendhával, hogy nagyobb területet tudjanak lefedni. A közös termek sötét, vad helyek voltak, és mindkét alkalommal Birgittének kellett kimentenie, mikor már mindketten tőrt tartottak a kezükben, épp mielőtt komoly baj lett volna. A második alkalommal Elayne-nek még fókuszálnia is kellett, hogy lehagyják azt a két nőt, akik követték őket az utcára, és Birgitte még így is biztos volt benne, hogy valami rossz követte őket egész nap. Nynaeve és Aviendha hasonló bonyodalmakkal nézett szembe, kivéve a követést; Nynaeve még egy székkel le is ütött egy nőt. Így még az ártatlan kérdésekről is lemondtak, és remélték, hogy nem gyalogolnak valamelyik ajtóban egy késbe.

Birgitte elindult felfelé a lépcsőkön, bár gyakran nézett maga mögé is. A főzés szaga hányingert keltő módon keveredett Rahad saját bűzével. A baba abbahagyta a sírást, de valahol az épületben egy nő kezdett kiabálni. A harmadik emeleten egy félmeztelen férfi nyitott ki egy ajtót, épp mikor felértek. Birgitte szemöldökét ráncolta felé, és a férfi felemelte mindkét kezét, tenyerét előretartva, és visszalépett, becsapva maga mögött az ajtót. A legfelső emeleten, ahol a raktárteremnek kellett volna lennie, ha ez a helyes épület, egy barátságtalannak tűnő nő ült kopott, lenvászon alsóneműben egy széken az ajtónyílásban, élvezve a kis szellőt és tőrét élesítve. Feje feléjük fordult, és a penge abbahagyta mozgását a fenőkövön. Nem vette le róluk a szemét, míg lassan visszahátráltak a lépcsőn, és a fém lágy reszelése a kövön nem hangzott fel újra, míg le nem értek az alatta lévő szintre. Elayne akkor megkönnyebbült sóhajt engedett ki. Több mint boldog volt, hogy Nynaeve nem ragaszkodott a fogadáshoz. Tíz nap. Ostoba optimista volt. Ez volt a tizenegyedik nap önelégült hencegése óta, tizenegy nap, mikor néha azt hitte, ugyanazon az utcán van este is, mint reggel, tizenegy nap mindenféle, a tálra utaló jel nélkül. Nem csak azért maradtak a palotában, hogy fejük kitisztuljon. Olyan lehangoló volt. Legalább Vandene és Adeleas sem járt szerencsével. Amennyire Elayne látta, a Rahadban senki sem szólt önként két szót egy aes sedai-hoz. Az emberek eltűntek, amint rájöttek, hogy kik ők; látott két nőt, akik megpróbálták leszúrni Adeleast, nyilvánvalóan azért, hogy ellopják selyemruháját, mikor az ostoba abban sétált be a Rahadba, és a Barna nővér mindkettőjüket felemelte a földről a fonatokkal, és kihajította őket az ablakon kétemeletnyi magasságban. Nos, nem hajlandó megengedni, hogy ezek megtalálják a tálját és elragadják az orra elől.

Mikor visszaértek az utcára, újra emlékeztetőt kapott abból, hogy rosszabb dolgok is vannak a Rahadban, mint a lehangoltság. Éppen előtte, egy mellkasán mindenütt véres, karcsú férfi lépett ki egy ajtó mögül, azonnal az őt követő férfi felé pördülve; a második magasabb és nehezebb is volt nála, és neki az arca vérzett. Egymás körül köröztek, szemük villogott, a széles pengék meg-megrezzentek ahogy próbálgatták a másikat.

Egy kisebb tömeg gyűlt össze, hogy figyelje a küzdelmet, mintha az utcakövek közül ugrottak volna elő; egyikük se rohant, de nem is haladtak el mellettük.

Elayne és Birgitte az utca szélére mozogtak, de nem távoztak. A Rahadban a távozás felkeltené a figyelmet, és ezt akarták legkevésbé. Az elvegyülés figyelést jelentett, de Elayne-nek sikerük a két férfi közé bámulnia, így csak gyors mozdulatok halvány körvonalait látta, míg a mozgás hirtelen le nem lassult. Pislogott, és rávette magát, hogy odanézzen. A mellkasán vérző férfi parádézott fel-alá, vigyorogva és pengéjével gesztikulálva, melyről vörös folyadék csöpögött. A nagyobbik férfi arccal lefelé hevert az utcán, érdes hangon köhögve, alig húsz lépésre a nőtől.

Elayne ösztönösen előrelépett – kevésnyi képessége a Gyógyításra is több a semminél, ha egy férfi elvérezni készül, és a Végzet Vermébe azzal, ahogyan az aes sedai-okról gondolkoznak –, de mielőtt tehetett volna egy második lépést, egy másik nő térdelt a férfi mellé. Kicsit talán idősebb lehetett, mint Nynaeve, vörös övvel kombinált kék ruhája kicsit talán jobb minőségű volt, mint ami Rahadban általános. Elayne először a haldokló férfi kedvesének tartotta, különösen, mikor látványától a győztes kijózanodott. Senki sem indult el; mindenki csendesen figyelte, ahogy a nő a hátára fordította a férfit.

Elayne meglepetten nézett, mikor a nő lágyan letörölte a férfi ajkáról a vért, és elővett egy maroknyi gyógynövényt, majd sietősen a férfi szájába tolta. Mielőtt keze elhagyta volna a férfi száját, a saidar ragyogása ölelte körül, és a Gyógyítás fonatait kezdte szőni, sokkal hatásosabban, mint amire Elayne képes lett volna. A férfi elég erősen zihált ahhoz, hogy a növények nagy részét kiköpje. Megremegett, majd csendesen feküdt, félig nyitott szeme a napra meredt.

– Úgy tűnik, túl késő. – Felállva a nő szembefordult a sovány férfivel. – Meg kell mondanod Masic feleségének, hogy megölted a férjét, Baris.

– Igen, Asra – felelt Baris jámboran.

Asra elfordult anélkül, hogy bármelyik férfire nézett volna, és a vékony tömeg szétnyílt előtte. Mikor néhány lépésre Elayne-től és Birgittétől elhaladt, Elayne két dolgot vett észre vele kapcsolatban. Az egyik az ereje volt; Elayne ezt természetesen érezte. Azt várta, hogy nem keveset fog érzékelni belőle, de Asrát valószínűleg soha nem engedték volna a beavatottak tesztjére. A Gyógyítás lehetett a legerősebb képessége, talán az egyetlen is, hiszen vadnak kellett lennie, melyet valószínűleg a gyakorlat élesített meg. Talán valóban azt hiszi, hogy azok a növények szükségesek. A másik dolog a nő arca volt. Nem napbarnított volt, mint azt elsőre gyanította. Asra csaknem biztosan domani volt. A Fényre, mit keres egy domani a vad Rahadban?

Elayne talán követte volna a nőt, ha Birgitte nem vonszolja a másik irányba.

– Ismerem ezt a pillantást a szemedben, Elayne. – Birgitte szemei úgy vizsgálgatták az utcát, mintha attól tartana, hogy az elhaladók valamelyike hallgatózik. – Nem tudom, mit akarsz attól a nőtől, de láthatóan tisztelik errefelé. Ha megszólítod, talán több penge irányul majd ránk, mint amennyivel el tudunk bánni.

Ez egyszerű igazság volt, mint ahogy az is tény volt, hogy nem domani vadakat találni érkezett Ebou Darba.

Megérintette Birgitte karját, és a két, utcasarkon éppen beforduló férfi felé bólintott. A szaténcsíkos kék kabátjában Nalesean minden porcikájában teari nagyúrnak tűnt. A bélelt kabát nyakáig be volt gombolva, és izzadt arca csaknem annyira csillogott, mint olajozott szakálla. Mindenkit intenzíven megbámult, aki ránézett, és biztosan harcba keveredett volna, ha nem olyan mohón fogta volna kardmarkolatát, mintha alig várná. Másrészt Mat egyáltalán nem fintorgott. Fesztelenül sétált, és az elégedetlenség érzetét leszámítva, amely körüllengte, akár jól is érezhette volna magát. Kabátja nyitva állt, kalapját mélyre húzta, és a nyakára tekert kendővel úgy festett, mintha egész éjjel egyik kocsmából a másikba tántorgott volna, ami talán így is történt. Elayne meglepetten fedezte fel, hogy már napok óta nem jutott eszébe a férfi. Szerette volna rátenni kezét a férfi ter'angrealjára, de a tál sokkal fontosabb volt.

– Ez soha nem jutott így eszembe – mormolta Birgitte –, de azt hiszem, hogy Mat a veszélyesebb kettejük közül. Egy N'Shar Mamerisből. Kíváncsi lennék, mit keresnek az Eldarnak ezen az oldalán.

Elayne rábámult. Egy micsoda hol?

– Talán megitták az összes bort a másik oldalon. Igazán, Birgitte, szeretném, ha arra figyelnél, amit teszünk. – Ez alkalommal nem fog rákérdezni.

Mikor Mat és Nalesean ellépdeltek mellettük, Elayne újra kiverte őket a fejéből, és elkezdte az utcát tanulmányozni. Csodálatos lenne, ha ma megtalálnák a tálat. Nem kevéssé amiatt, mert ha legközelebb jönnek, Aviendha lesz a párja. Kezdte megkedvelni a nőt – a kirívóan különös, őket és Randet illető megjegyzései ellenére –, de a nő mintha felbátorította volna azokat, akik készek voltak kést rántani. Aviendha csalódottnak tűnt, mikor a férfiak, akiket megbámult, csak visszanéztek rá ahelyett, hogy a nőkhöz hasonlóan kést rántottak volna.

– Azt ott – szólalt meg Elayne előremutatva. Nynaeve-nek nem lehet igaza az öt szinttel kapcsolatban. Vagy mégis? Elayne remélte, hogy legalább Egwene megoldást talált.

Egwene türelmesen várt, míg Logain ivott egy kis vizet. A férfi sátra nem volt olyan tágas, mint salidari szállása, de még mindig nagyobb volt, mint a legtöbb a táborban. Elég helynek kellett lennie hat nővérnek, akik fenntartották a pajzsot. Egwene javaslatát, hogy kössék meg, elképedéssel és csaknem megvetéssel fogadták; senki sem volt hajlandó támogatni, ilyen hamar azután, hogy négy nőt aes sedai-já emelt anélkül, hogy az Esküpálca a kezükben lett volna, és talán soha nem is lesznek készek erre. Siuan megmondta, hogy így lesz. A szokás hatot írt elő, bár ha ugyanannyit veszített erejéből, mint Siuan és Leane, bármelyik három nővér a táborban meg tudta volna tartani, és a szokás azt is előírta, hogy a pajzsot fenntartsák, ne hozzá kössék. Az egyetlen lámpás rendszertelen fényt adott. A sátor aljára terített takarókon ültek.

– Próbálom megérteni – szólalt meg Logain, mikor leengedte ónkupáját. – Az akarod tudni, hogy mit gondolok al'Thor amnesztiájáról? – Néhány nővér megigazította vállkendőjét, talán mert nem nevezte „Anyának”, de valószínűleg inkább a téma érintette őket kellemetlenül.

– A gondolataidat akarom, így van. Biztosan van véleményed. Ha Caemlynben lennél vele, biztosan megbecsült helyre kerülhetnél. Itt bármelyik pillanatban újra megszelídíthetnek. Hat évig kitartottál az őrület ellenében, ahogy mondod. Mennyi esélye van annak, hogy a vele lévő bármelyik férfi ugyanígy kitarthat?

– Valóban újra meg akarnak szelídíteni? – hangja halk volt, megbántott, és haragos. – Mindenben veletek tartottam. Mindent megtettem, amire kértetek. Felajánlottam, hogy bármilyen esküt leteszek, amit csak megneveztek.

– A Csarnok hamarosan döntést hoz. Néhányan örülnének, ha kényelmesen meghaltál volna. Ha az aes sedai-ok mondják el a történetedet, mindenki tudni fogja, hogy az aes sedai-ok nem hazudnak. De nem hiszem, hogy ilyesmitől kellene tartanod. Túl jól szolgáltál minket ahhoz, hogy hagyjam, bármilyen bántódásod essen. És bármi történjen, még mindig szolgálhatsz minket, és láthatod a Piros ajah megbüntetését, ahogy szeretnéd.

Logain vicsorogva térdre emelkedett, és a nő szilárdan a Levegő fonataiba burkolta egy szempillantás alatt. A nővérek, akik fenntartották a pajzsot, minden erejüket erre koncentrálták – újabb szokás; minden darabka erődre szükséged van, hogy elvágj egy férfit a Forrástól –, de néhányan szét tudták választani a fonataikat, és valamelyikük talán felé irányította volna egy részét az erejének, ha azt hiszi, hogy a férfi bánthatja Egwene-t. Nem akarta megkockáztatni, hogy a férfinek bántódása essen.

A fonat térdelve tartotta a férfit, de úgy tűnt, hogy nem vesz tudomást róla.

– Tudnia akarod, mit gondolok al'Thor amnesztiájáról? Azt kívánom, bárcsak vele lehetnék! Legyetek mind átkozottak! A Fény égessen meg benneteket!

– Nyugodj meg, Logain mester! – Egwene meglepődött, hogy milyen határozottan tud megszólalni. Szíve száguldott, bár biztosan nem a férfi miatt. – Esküszöm neked. Soha nem foglak bántani vagy megengedni, hogy követőim közül valaki ártson neked, ha meg tudom akadályozni, amíg nem fordulsz ellenünk. – A harag eltűnt a férfi arcáról, és fásultság került a helyére. Hallgat rá vajon? – De a Csarnok úgy tesz, ahogy döntött. Most már megnyugodtál? – A férfi faradtan bólintott, és a nő elengedte a fonatokat. A férfi visszasüllyedt a földre, és nem nézett a nő felé. – Beszélni szeretnék majd veled az amnesztiáról, ha megengeded. Egy vagy két nap múlva. – A férfi újra kurtán bólintott, még mindig nem emelve fel tekintetét.

Mikor kilépett a szürkületbe, a két őrt álló őrző meghajolt előtte. Legalább a gaidinokat nem érdekli, hogy csak tizennyolc éves. Egy beavatott, akit csak azért emeltek aes sedai-já, mert amyrlin lett belőle. Mégse lélegzett fel, míg elég távol nem került tőlük ahhoz, hogy már ne hallják.

A tábor meglehetősen nagy volt, az aes sedai-ok több száz sátra elterült az erdőben, beavatottak, novíciák, szolgák, szekerek és kocsik mindenfelé. A fövő vacsora illata még mindig a levegőben érződött. Körülöttük Gareth Bryne seregének tüzei égtek; a legtöbb férfi a földön aludt, nem sátorban. Az úgynevezett Vörös Kéz Bandája alig tíz mérföldnyire délre ütött tábort; Talmanes csak egy mérfölddel változtatta ezt a távolságot mindkét irányba, kétszáz mérföld óta. Már most egy újabb tervet juttattak eszébe, amelyet Siuan és Leane is jónak tartott.

Gareth Bryne seregének létszáma nőtt abban a tizenhat napban, mióta elhagyták Salidart. Két sereg, amely észak felé halad Altarán keresztül, és nyilvánvalóan nem barátságosak egymással, felkeltette a figyelmet. Nemesek küldték el embereiket, hogy szövetségre lépjenek az erősebbel közülük. Valójában egyik nagyúr vagy úrnő se tette volna le azokat az esküket, ha tudták volna, hogy egyetlen nagyobb csata sem lesz a területükön. Ha esélyt adtak volna nekik, mindegyikük elmenekült volna abban a pillanatban, mikor ráébred, hogy Egwene célpontja Tar Valon, és nem valamilyen Sárkánykövető hadsereg. De letették azokat az esküket egy amyrlin előtt és aes sedai-ok előtt, akik a Torony Csarnokának nevezték magukat, és miközben még több százan figyelték őket. Ennek a fajta eskünek a megszegése visszaüthet rád. Emellett, még ha Egwene feje egy karón is végzi a Fehér Toronyban, egyikük sem hihette, hogy Elaida meg fog feledkezni arról, hogy esküt tettek. Egy szövetség ejtette csapdába őket, és egyfajta kényszer hűség, de ők voltak Egwene legbuzgóbb támogatói. Az egyetlen módja annak, hogy nyakuk kikerüljön a hurokból az volt, ha Egwene viseli a stólát Tar Valonban.

Siuan és Leane meglehetősen felháborodtak emiatt. Egwene nem volt biztos benne, hogyan érez. Ha lenne valamilyen mód arra, hogy egyetlen kiontott vércsepp nélkül távolítsák el Elaidát, ugrott volna rá. Viszont nem hitte volna, hogy ilyen létezik.

Kevésnyi – répából és valamiből, amiről nem akarta megtudni micsoda, álló – vacsorája után Egwene visszatért sátrába. Nem a legnagyobb volt a táborban, de biztosan a legnagyobb azok közül, amelyekben csak egyetlen személy lakott. Chesa már ott volt, várva, hogy segítségére lehessen a vetkőzésben. Áradozva mesélt a hírről, hogy sikerült szereznie az elképzelhető legfinomabb lenvászonból egy altarai úrnő szolgálójától, olyan leheletvékony anyag, amiből a legkönnyebb alsóneműt lehet elkészíteni. Egwene gyakran megengedte Chesának, hogy a sátorban aludjon, hogy ne legyen olyan egyedül, bár a takarók halma nem igazán felelhetett meg Chesa saját szállásának. Ma este viszont elküldte a nőt, amint készen állt a lefekvéshez. Az amyrlin lét tartalmazott néhány privilégiumot is. Mint például saját sátrat a szolgálóknak. Vagy hogy egyedül alhattál, ha szükséges volt.

Egwene nem volt elég fáradt ahhoz, hogy elaludjon, de ez nem jelentett nehézséget. Egyszerű volt alvásra bírnia magát: aiel álomjáróktól tanult. Belépett Tel'aran'rhiodba... és abban a teremben állt, amely a dolgozószobája volt a Kis Toronyban, bár csak rövid időre. Az asztal és a szék természetesen ott maradt. A bútorzat nem olyasmi, amit magaddal vihetsz, ha egy hadsereg kíséretében kerekedsz fel. Az Álmok Világában minden hely üresnek érződött, de azok, amik valóban azok voltak, még inkább. A Kis Torony más most... kongónak tűnt. Hirtelen észrevette, hogy az amyrlin stólája simult a vállára. Azonnal eltüntette. Egy pillanattal később Elayne és Nynaeve tűntek fel. Nynaeve ugyanolyan szilárdan, mint ő, Elayne kissé ködösen. Siuan vonakodott, hogy odaadja az eredeti ter'angreal gyűrűt, határozott parancsra volt szükség. Elayne zöld ruhát viselt, kezére omló csipkével és keskeny, de meglepően mély kivágással, mely felfedte a mellei között pihenő, aranyláncon függő, gyöngyökkel és tűzkövekkel díszített markolatú, apró kést. Elayne mindig gyorsan alkalmazkodott a helyi divathoz, bárhova is ment. Nynaeve, mint az várható volt, a Folyóközre jellemző sötét és egyszerű gyapjút viselte.

– Siker? – kérdezte Egwene reménykedve.

– Még nem, de meglesz. – Elayne olyan optimistának hangzott, hogy Egwene csaknem elképedt; neki nagyon meg kellett volna erőltetnie magát, hogy így tudjon megszólalni.

– Biztos vagyok benne, hogy nem fog sokkal tovább tartani – tette hozzá Nynaeve, ha lehet, még bizakodóbb hangon. Bizonyára falba ütköztek.

Egwene felsóhajtott.

– Talán csatlakoznotok kellene hozzám. Biztos vagyok benne, hogy néhány napon belül meg tudnátok találni a tálat, de lassan aggódni kezdek azok miatt a történetek miatt. – Képesek vigyázni magukra. Tudta ezt, és kellemes gondolat lett volna a két nő sírja felett. Siuan azt mondta, hogy a hallott történetek közül egyik sem túloz.

– Ó, nem, Egwene – ellenkezett Nynaeve. – A tál túl fontos. Te is tudod. Minden a saját levében fog felforrni, ha nem találjuk meg.

– Emellett – tette hozzá Elayne –, miféle bajba keveredhetnénk? Minden éjjel a Tarasin Palotában alszunk, ha esetleg megfeledkeztél volna erről, és ha Tylin nem hajtott volna el minket, még mindig vele beszélgetnénk. – A ruhája megváltozott, a kivágás maradt, de az anyag durva és kopott lett. Nynaeve csaknem a másolatát viselte, azzal a különbséggel, hogy kése markolatán kilenc vagy tíz üveggyöngy látszott. Nem igazán palotába illő ruhák. És ami még rosszabb, Nynaeve megpróbált ártatlanul nézni. Nem igazán volt ebben gyakorlata.

Egwene nem tett megjegyzést. A tál fontos, és képesek gondoskodni magukról, és nagyon is jól tudta, hogy nem a Tarasin Palotában kutatnak. De csaknem át tudott siklani felette.

– Matnek hasznát veszitek, ugye?

– Mi... – Elayne hirtelen felfigyelt ruhájára, és megdöbbent. Valamilyen oknál fogva azonban láthatóan a kis kés volt az, amely valóban meglepte. Szeme kidülledt, és megmarkolta a markolatot, melyet nagy vörös és fehér üveggyöngyök tömege borított, és arca teljesen bíborrá vált. Egy pillanattal később már egy magas nyakú, zöld selymű andori köntöst viselt. A mulatságos az volt, hogy Nynaeve egy szempillantással Elayne után vette észre, hogy mit visel, és pontosan ugyanúgy reagált. Pontosan. Kivéve, hogy Elayne úgy elvörösödött, mint az ég napnyugtakor, de Nynaeve színe két napnyugtára is elég lett volna. Újra a folyóközi gyapjút viselte, még mielőtt Elayne megszólalhatott volna.

Torkát megköszörülve, Elayne végül kinyögte:

– Mat nagyon hasznos, ebben biztos vagyok, de nem hagyjuk, hogy az utunkba kerüljön, Egwene. Tudod, hogy milyen. De biztos lehetsz benne, ha valami veszélyeset tervezünk, ő és a katonái szorosan ott lesznek körülöttünk. – Nynaeve csendben maradt, és keserűnek tűnt. Talán Mat fenyegetése miatt.

– Nynaeve, nem bánsz Mattel túl keményen, ugye?

Elayne felnevetett.

– Egwene, egyáltalán nem bánik vele sehogyan.

– Ez az igazság – vetette közbe Nynaeve gyorsan. – Egy rossz szót sem szóltam hozzá, mióta Ebou Darba értünk.

Egwene kételkedve bólintott. Megfejthetné, hogy mi folyik itt, de az... Lenézett, hogy biztos legyen benne, nem jelent-e meg újra a stóla, de csak egy kis remegést látott, amelyet még ő sem ismert fel.

– Egwene – kérdezte Elayne –, beszéltél már az álomjárókkal?

– Igen – csatlakozott Nynaeve. – Tudják, hogy mi a probléma?

– Igen – sóhajtott Egwene. – De nem tudtak segíteni.

Különös találkozás volt, néhány nappal ezelőtt, ami azzal kezdődött, hogy megkereste Bair álmát. Bair és Melaine Tear Kövében találkozott vele; Amys azt mondta, nem fogja többé tanítani Egwene-t, ezért nem jött el. Egwene először kényelmetlenül érezte magát. Nem tudta rávenni magát, hogy megmondja nekik, hogy most már aes sedai, sőt, amyrlin, mert attól tartott, újabb hazugságnak hinnék. Akkor biztosan nem jelentett problémát, hogy ne jelenjen meg a stóla. És akkor még ott a tohja Melaine felé. Felhozta, közben végig arra gondolt, hogy hány mérföldet kell majd másnap nyeregben töltenie, de Melaine annyira örült annak, hogy lányai lesznek – lelkesen mesélt Min látomásáról –, hogy nem csak egyenesen kijelentette, hogy Egwene nem tartozik felé tonhal, de azt is mondta, hogy lányai egyikét Egwene után fogja elnevezni. Ez volt az egyetlen jó hír az érdektelenségekkel és zavarral teli éjszakában.

– Annyit mondtak – folytatta –, hogy soha nem hallottak arról, hogy valakinek újra meg kellene találnia valamit, amire a szükséggel egyszer már rátalált. Bair úgy gondolta, hogy ez olyan, mint kétszer megenni ugyanazt az... almát. – Bair motai-t mondott; ez egyfajta lárva volt a Pusztában. Meglehetősen édes és ropogós – míg Egwene egyszer rá nem jött, hogy mit eszik...

– Úgy érted, hogy nem tudunk visszajutni a raktárszobába? – kérdezte Elayne. – Abban reménykedtem, hogy mi csinálunk valamit rosszul. Ó, így is jó. Mindenképpen meg fogjuk találni. – Habozott, és ruhája újra megváltozott, bár úgy tűnt, nem vette észre. Még mindig andori volt, de vörös, Andor Fehér Oroszlánjával az ujjain és az ingvállon. A királynő ruhája, még akkor is, ha a Rózsák Koronája nem pihent vörös-arany fürtjein. De a királynő ruhájának talán nem szabadna ilyen sokat mutatnia. – Egwene, mondtak valamit Randről?

– Cairhienben van, és a Nap Palotájában lebzsel, úgy tűnik. – Egwene-nek sikerült nem felnyögnie. Sem Bair, sem Melaine nem volt túl közlékeny, de Melaine sötéten aes sedai-okról mormolt valamit, míg Bair ki is mondta, hogy rövid időn belül meg kellene verni őket; bármit is mond Sorilea, egy egyszerű verés elég lenne. Egwene nagyon tartott attól, hogy Meranának valami nagyon rosszul sikerült. De legalább elutasította Elaida követeit; nem hitte volna, hogy olyan jól tudna bánni velük, mint képzeli. – Perrin vele van. És Perrin felesége! Elvette Faile-t. – Ez kiáltásokat váltott ki; Nynaeve azt mondta, Faile túl jó neki, de szélesen mosolygott közben; Elayne pedig hozzátette, hogy reméli, boldogok lesznek, bár valami miatt kétkedőnek hangzott. – Loial is ott van. És Min. Csak Matre lenne szüksége, és hármunkra.

Elayne az alsó ajkába harapott.

– Egwene, eljuttatnál egy... üzenetet a Tudós Asszonyokhoz Minnek? Mondd meg... – Habozott, elgondolkodva harapdálta a száját. – Mondd meg neki, hogy remélem, annyira megkedveli Aviendhát, mint engem. Tudom, hogy furcsán hangzik – nevetett fel. – Ez magánügy közöttünk. – Nynaeve ugyanolyan furcsán nézett Elayne-re, mint Egwene.

– Természetesen átadom. Viszont most egy ideig nem áll szándékomban találkozni velük. – Nem volt igazán értelme, mikor ennyire nem hajlandóak nyilatkozni Randdel kapcsolatban. És ilyen ellenségesek az aes sedai-okkal.

– Ó, az nem jelent gondot – vágta rá gyorsan Elayne. – Nem igazán fontos. Nos, ha a szükséget nem használhatjuk, akkor a lábunkat kell, és Ebou Darban az enyémek még most is fájnak. Ha nem gond, most inkább visszamennénk a testünkbe, hogy valóban alhassunk.

– Menj előre! – mondta Nynaeve. – Kicsit később követlek. – Mikor Elayne eltűnt, Egwene-hez fordult. Az ő ruhája is megváltozott, és Egwene úgy érezte, nagyon is jól tudja, miért. Most halványkék volt, mély kivágással. Virágok és szalagok voltak a hajában, mintha esküvőre készülne otthon. Egwene szíve megszakadt érte. – Hallottál valamit Lanról? – kérdezte Nynaeve csendesen.

– Nem, Nynaeve, sajnos nem. Sajnálom; szeretném, ha többet tudnék mondani. Tudom, hogy életben van, Nynaeve. És tudom, hogy épp annyira szeret, mint amennyire te szereted őt.

– Hát persze, hogy életben van – vágta rá Nynaeve határozottan. – Nem engednék meg mást. Azt akarom, hogy az enyém legyen. Az enyém, és nem engedem, hogy meghaljon.

Mikor Egwene felébresztette magát, Siuan ült az ágya mellett, és a sötétben csak homályosan látszott.

– Megtörtént? – kérdezte Egwene.

Ragyogás vette körül Siuant, ahogy védőfalat szőtt a hallgatózás ellen.

– A ma éjjel sorra kerülő nővérek közül csak háromnak van őrzője, és azok a gaidinok kint fognak őrködni. Mentateát fognak vinni nekik, egy kis adalékkal, melyet nem fognak érezni.

Egwene egy pillanatra behunyta a szemét.

– Helyesen cselekszem?

– Engem kérdezel? – csattant fel Siuan elfojtott hangon. – Azt tettem, amit parancsoltál, Anya. Előbb ugranék egy horda éhes vadállat elé, minthogy segítsek ennek a férfinek megszökni, ha rajtam múlna.

– Meg fogják szelídíteni, Siuan. – Egwene már túljutott ezen a nővel, de szüksége volt arra, hogy újra és újra megerősítse magát, hogy nem követ el hibát. – Még Sheriam se hallgat többé Carlinyára, és Lelaine meg Romanda ki fogják kényszeríteni. Valaki valóban megteszi azt, amire Delana utalt. Nem fogok gyilkosságot engedélyezni! Ha nem tudjuk ítélet alapján kivégezni, nem is fogjuk megrendezni a halálát. Nem engedhetem, hogy meggyilkolják, és azt sem, hogy megszelídítsék. Ha Merana valóban elrontott valamit Randnél, az olaj lenne a tűzre. Bárcsak biztos lehetnék abban, hogy Randhez megy, és csatlakozik hozzá ahelyett, hogy a Fény tudja, hova szökjön, és a Fény tudja, mit műveljen! Így legalább lenne valamilyen módja annak, hogy ellenőrizzük, mit tesz. – Hallotta, ahogy Siuan mozgolódik a sötétben.

– Mindig úgy éreztem, hogy a stóla súlya három megtermett férfiéval vetekszik – szólt Siuan csendesen. – Az amyrlinnek kevés könnyű döntése van, és még kevesebb, mikor biztos lehet benne, hogy helyesen határozott. Tedd, amit tenned kell, és fizesd meg az árát, ha rossz volt a döntés. Néha akkor is, ha helyesen cselekedtél.

Egwene lágyan felnevetett.

– Úgy tűnik, mintha ezt már hallottam volna korábban. – Egy idő után lelohadt a jókedve. – Biztosítsd, hogy senkit se bántson távozás közben, Siuan.

– Ahogy parancsolod, Anya.

– Ez szörnyű – mormolta Nisao. – Ha kiderül, az ítélet száműzetés lesz, Myrelle. És én is mehetek veled. Négyszáz évvel ezelőtt ez talán szokványos lett volna, de ma már senki sem gondolkodik így. Néhányan bűnnek neveznék.

Myrelle hálás volt azért, hogy a hold már lement. Elrejtette fintorát. Maga is tudott Gyógyítani, de Nisao tanulmányozta az elme betegségeit, olyan dolgokat, amiket a Hatalom nem tud megérinteni. Myrelle nem volt biztos benne, hogy ezt betegségnek lehet-e nevezni, de mindent megpróbál, ami esetleg működhet. Nisao mondhat, amit akar; Myrelle tisztában volt vele, hogy előbb vágná le a saját kezét, mint hogy kihagyja ezt az esélyt a tudása növelésére.

Érezte a férfit, ahogy közelebb jön az éjszakában. Jóval a sátrak mögött voltak, távol a katonáktól is, ahol csak elszórtan álló fák magasodtak föléjük. Érezte őt attól a pillanattól fogva, hogy a kötés átszállt rá, a bűn, amelyről Nisao fecsegett. Az őrző kötésének átadása egyik aes sedai-tól a másiknak a férfi beleegyezése nélkül. Nisaónak egy dologban igaza volt: ezt titokban kell tartaniuk, amíg csak lehetséges. Myrelle érezte a sebeit, néhány már csaknem begyógyult, néhány még csaknem friss. És van, amelyik csúnyán elfertőződött. Nem térhetett le az útról, hogy csatát keressen. El kellett jönnie hozzá, olyan kikerülhetetlenül, mint ahogy egy kőnek is le kell gurulnia a hegy aljáig. Egyetlen lépést sem tehetett oldalra, hogy csatába keveredjen. Érezte utazását a távolban, és a vérben, a férfi vérében. Cairhienen és Andoron, Murandyn és Altarán keresztül, lázadókkal és tolvajokkal, banditákkal és Sárkánykövetőkkel fertőzött országokon át, úgy összpontosítva a nőre, akár egy nyílvessző a célpontjára, átvágva magát minden felfegyverzett férfin, aki az útjában állt. Csak éppen nem tehette meg ezt sértetlenül. A nő végigvette sérüléseit gondolatban, és csodálkozott, hogy még életben van. A lópaták hangja érte el őket először, a biztos léptek, és csak utána látták meg a magas, fekete csatalovat az éjszakában. A lovas is mintha éjszakából lett volna. Biztosan viseli köpenyét. A ló jó ötven lépésnyire a nőtől megállt.

– Nem kellett volna kiküldened Nuhelt és Croi-t, hogy találjanak meg – szólalt meg a láthatatlan lovas érdes hangon. – Csaknem megöltem őket, mielőtt észrevettem volna, hogy kik ők. Avar, akár elő is jöhetsz a mögül a fa mögül. – Jobbjukon mintha az éjszaka mozdult volna meg; Avar is viselte köpenyét, és nem várta volna, hogy észreveszik.

– Ez őrület – mormolta Nisao.

– Maradj csendben – intette le Myrelle. Hangosabban elkiáltotta magát: – Gyere hozzám! – A ló nem mozdult. A farkaskutya, aki halott úrnője halálát gyászolja, nem lép az új úrnőjéhez önszántából. A nő óvatosan Szellemet szőtt, és megérintette azt a részét a férfinek, amely a kötést tartalmazta; óvatosnak kellett lennie, vagy különben felfigyel rá, és csak a Teremtő tudja, hogy annak milyen robbanás lenne az eredménye. – Gyere hozzám!

Ez alkalommal a ló előrelépett, és a lovas leugrott róla az utolsó lépéseknél: egy magas férfi, akinek szögletes arca az árnyékban kőből faragottnak tűnt. Nemsokára a nő előtt állt, fölé magasodva, és mikor Myrelle felnézett Lan Mandragoran hideg kék szemeibe, halált látott. A Fény segítsen neki! Hogyan fogja elég sokáig életben tartani?

Ötvenharmadik fejezet

A fény ünnepe

A Cairhien utcáin táncoló emberek elkeserítették Perrint: csaknem lehetetlen volt utat törni közöttük. Egy sortánc kígyózott el mellette, melyet egy nagy orrú, furulyán játszó, félmeztelen fickó vezetett, a sorban utolsó egy kicsi, dundi nő volt, aki jókedvűen nevetett, és levette egyik kezét az előtte haladó férfi derekáról, és megpróbálta magával húzni Perrint. A férfi megrázta a fejét, és vagy sárga szemei ijesztették meg vagy valóban olyan mogorvának tűnt, mint amilyennek érezte magát, mert a nő arcáról eltűnt a jókedv, és hagyta, hogy a sor magával húzza, a válla felett nézegetve vissza, míg a tömeg el nem rejtette. Egy még mindig csinos, őszülő nő sötét selyemruhájának fél mellrészén színes csíkokkal, karcsú karjával átölelte Perrin nyakát, és éhesen nyújtotta felé ajkát. Meglepetten nézett, mikor a férfi szelíden hóna alá nyúlt, és egyszerűen arrébb tette. Egy csoport vele egykorú, tamburinon ugrándozó nő és férfi szökkent köré vidáman nevetgélve és kabátját rángatva. Nem figyeltek fejrázására, és nem hagyták békén, míg keményen el nem lökte az egyik férfit, és a falkavezér morgásával morgott a többiekre. A nevetés eltűnt egy pillanatra a döbbenettől, de újra kiabálni kezdtek, és megpróbálták morgását utánozni, mielőtt szökdécselve eltűntek volna a tömegben.

A Fény Ünnepének első napja volt, az év legrövidebb napja, és egyben az utolsó nap, és a város olyan módon ünnepelt, amit Perrin korábban elképzelni se tudott. Folyóközben is táncolnának, de ez...! A cairhieniek láthatóan elhatározták, hogy két nap alatt behozzák azt, amit év közben magukban kellett tartaniuk. A tekintélyt kútba dobták, és vele a polgárokat és a nemeseket elválasztó korlátot, a nyilvánosság előtt legalábbis. Egyszerű, durva gyapjút viselő verítékező nők ragadtak magukkal izzadó, színes csíkokkal teli selyemkabátot viselő férfiakat a táncba; kocsis kabátot vagy a lovászok mellényét viselő férfiak néhol olyan nőket pörgettek, akiknek ruháján a színes csíkok néhol derékig leértek. Meztelen mellkasú férfiak bort locsoltak magukra és mindenkire, aki a közelükben állt. Láthatóan minden férfi megcsókolhatta bármelyik nőt, és bármelyik nő bármelyik férfit, és nagy élvezettel így is tettek, bármerre nézett Perrin. Próbált nem tolakodóan nézni. Néhány, csigákba tornyozott hajú nemeshölgy derekáig meztelen volt vékony köpenye alatt, és nem igazán tettek erőfeszítéseket, hogy összehúzzák azt. A polgárok között azok közül a nők közül, akik megszabadultak blúzuktól, keveseket fedett bármi a hajukon kívül, és ritkán volt elég hosszú hozzá; ugyanolyan vadul öntötték magukra a bort, és mindenki másra is, mint bármely férfi. Lármás nevetés harsogott ezer különböző hangon a furulyákkal, dobokkal és kürtökkel, a citerákkal, a bitternekkel és cimbalmokkal.

A Nőkör Emondmezőn ordított volna, és a Falutanácsot a guta ütötte volna meg, de a züllött forgatag csak keveset tett hozzá Perrin zavarodottságához. Nandera azt mondta, néhány óra, de Rand már hat napja elment. Min is vele ment, vagy az aielekkel maradt. És láthatóan senki sem tudott semmit. A Sorilea nevűt kivéve, a Tudós Asszonyok úgy köntörfalaztak, mint bármelyik aes sedai, mikor Perrinnek sikerült valamelyiküket sarokba szorítania. Sorilea a fejéhez vágta, hogy gondoskodjon a feleségéről, és ne üsse az orrát olyan dolgokba, melyekhez vízföldinek semmi köze. Hogy honnan tudhatott Sorilea a közte és Faile között lévő feszültségről, arról fogalma sem volt, de nem is érdekelte. Érezte, hogy Randnek szüksége van rá, akár egy viszketést a bőre alatt, mely minden nappal erősebb lett. Most éppen Rand iskolájától jött, az utolsó menedéktől, de ott mindenki lerészegedett, táncolt és dorbézolt, mint az összes ember Cairhienben. Egy Idrien nevű nőt neveztek meg az iskola vezetőjeként, de miután Perrinnek sikerült megszakítania, némi bonyodalom és nem kevés zavar árán, hogy megcsókoljon egy olyan fiatal férfit, aki a fia lehetett volna, elég ideig ahhoz, hogy feltegye kérdését, a nő csak annyit tudott mondani, hogy talán egy Fel nevű valaki segíthet neki. Fel viszont, mint kiderült, három olyan fiatal nővel táncolt, akik az unokái lehettek volna. És egyszerre mindhárommal. Fel nem tűnt képesnek arra sem, hogy a saját nevére emlékezzen, ami talán nem is meglepő a körülményeket tekintve. Átkozott Rand! Egyetlen szó nélkül eltűnik, mikor tud Min látomásáról, hogy szüksége van Perrinre. Láthatóan még az aes sedai-ok is megelégelték, amit tesz.

Perrin aznap reggel tudta meg, hogy már három napja visszaindultak Tar Valonba, miután kijelentették, hogy nincs értelme maradniuk. Mit művel Rand? A viszketéstől Perrin legszívesebben beleharapott volna valamibe.

Mikor elérte a Nap Palotáját, annak minden lámpását meggyújtva találta, és gyertyák égtek mindenütt, ahova le lehetett tenni őket; a folyosók drágakőként ragyogtak a napfényben. Folyóközben is minden sarkot megvilágítanának, minden elérhető lámpást és gyertyát felhasználva a holnapi napra következő napkeltéig. A palota szolgáinak nagy része az utcákon volt, és az a kevés, aki maradt, láthatóan épp annyit nevetett, táncolt és énekelt, mint amennyit dolgozott. Még itt is félmeztelen volt néhány nő, a fiatal lányoktól, akik ahhoz is alig voltak elég idősek, hogy a Folyóközben befonhassák a hajukat, egészen az ősz hajú nagymamákig. A folyosókon lévő aielek undorodónak tűntek, ha felfigyeltek erre, de az igazat megvallva, ez nem gyakran történt meg. A Hajadonok nagy általánosságban nyugtalannak látszottak, bár Perrin gyanította, hogy ennek semmi köze a cairhieni nők magamutogatásához; a Hajadonok minden nappal, amikor Rand nem ért vissza, egyre inkább ideges macskáknak tűntek.

Perrin változásra nyitottan vonult végig a folyosókon. Szinte várta, hogy Berelain felbukkanjon előtte. Az a kép ragadta meg, hogy a fogai közé kapja a nő tarkóját, és addig rázza, míg farkát behúzva el nem rohan. Talán szerencsére, anélkül ért el a lakosztályába, hogy összefutott volna vele.

Faile csaknem felnézett a kőtábláról, mikor belépett; Perrin biztos volt benne, hogy így volt. A féltékenység szaga még mindig áradt belőle, bár már nem olyan erősen; a harag élesebb volt, de nem ez volt a legrosszabb, hanem az az egyenletes, tompa szag, amelyet csalódottságként azonosított. Miért csalódott benne? Miért nem áll szóba vele? Egyetlen szó, csak egy utalás arra, hogy minden olyan lehet, mint korábban, és elfogadna bármilyen megaláztatást, amit a nő ki akar szabni rá. Azonban ő csak egy fekete követ helyezett el, és mormolt:

– A te köröd, Loial. Loial?

Loial füle kényelmetlenül remegett, és hosszú szemöldöke lekonyult. Az ogier talán nem érezte jobban a szagokat, mint Faile, de ott is megérintették a hangulatok, ahol egy ember semmit sem vett volna észre. Mikor Perrin és Faile egyazon teremben voltak, Loial úgy nézett ki, mintha ordítani szeretne. Most csak felsóhajtott, szélként mozgatva meg a gyertya lángját, és egy fehér követ helyezett el oda, ahonnan Faile köveinek nagy részét csapdába tudja ejteni, ha a nő nem veszi észre. Valószínűleg észreveszi: ő és Loial egyenrangú játékosok voltak, messze jobbak, mint Perrin.

Sulin lépett ki a hálószoba ajtaján vánkosokkal a kezében, és rosszallóan nézett Faile-ra és Perrinre. Illata egy farkasszukáéra emlékeztette Perrint, ami ráébredt, hogy az összes farkaskölyök az ő oldalára akaszkodott játékból. Aggódónak is érződött. És különös módon rémültnek. Bár hogy miért különös az, ha egy fehér hajú szolgálónő szagába félelem keveredik – még ha olyan ráncos, heges arca is van, mint Sulinnak –, Perrin nem értette.

Egy bőrkötésén aranyozással díszített könyvet felkapva Perrin egy székbe süllyedt, és felcsapta a kötetet. De nem olvasott, sőt még csak a könyvet se látta elég jól ahhoz, hogy tudja, melyiket vette el. Mélyeket lélegzett, kiszűrve mindent, ami nem Faile. Csalódottság, harag, féltékenység, és ezek alatt, még a szappanának enyhén növényi illatán át is érezhetően ott volt a nő. Perrin mohón belélegezte őt. Egyetlen szó; ennyit kellene csak mondania.

Mikor kopogtatás hallatszott az ajtó felől, Sulin kilépett a hálószobából, megrángatva piros és fehér szoknyáját, és Perrinre, Faile-ra meg Loialra nézett, mintha azon tűnődne, miért nem válaszol egyikük sem. Nyilvánvalóan megvetően pillantott Dobraine-re, mikor meglátta – ezt elég gyakran csinálta, mióta Rand távozott –, de aztán mély levegőt vett, mintha megacélozná magát, és láthatóan magára erőltette azt a csaknem alázatos szelídséget. Mély pukedlijével akár egy királyt is üdvözölhetett volna, és úgy is maradt, arcával a padlóhoz közel. Hirtelen reszketni kezdett. Szagából elolvadt a harag, és még az aggodalmat is maga alá temette valami, ami ezernyi hajszálvékony, tűhegyes tüskének tűnt. Perrin már érzett felőle korábban szégyent, de ez most olyan volt, mintha bele akarna halni. Azt a fajta keserű édességet érezte, melyet nők akkor árasztanak magukból, ha érzelmeiktől sírnak. Dobraine persze még csak rá se pillantott. Ehelyett Perrint tanulmányozta. Arca higgadt, talán kicsit komor volt borotvált és púderezett homloka alatt. Dobraine szagába nem keveredett alkohol, még egy kevéske sem, és nem úgy festett, mint aki táncolni volt. Perrin eddig egyszer találkozott vele, akkor úgy érezte, óvatosnak érződik: nem félt, csak mintha kusza erdőben járt volna, mely tele van mérges kígyókkal. Ma még erősebb volt ez az illat.

– Dicsőség neked, Aybara nagyúr – szólalt meg Dobraine előrehajtva fejét. – Beszélhetnénk négyszemközt?

Perrin lefektette a könyvet a szék mellé a padlóra, és a vele szemben álló felé intett.

– A Fény ragyogjon rád, Dobraine nagyúr! – Ha a férfi szertartásos akar lenni, ő is lehet az. De vannak határok. – Bármit is mondanál, a feleségem hallhatja. Nincsenek előtte titkaim. És Loial a barátom.

Érezte, ahogy Faile rábámul. Hirtelen a nő illata csaknem leigázta. Valamilyen oknál fogva ezt az illatot mindig azzal azonosította, hogy Faile szereti őt; mikor a leglágyabb volt, vagy mikor csókjai a legkészségesebbek voltak, ez az aroma gyakorlatilag elborította. Úgy gondolta, hogy ha most elküldené Dobraine-t, Loialt és Sulint, mikor Faile-nak ilyen az illata, akkor mindent rendbe hozhatnának, de a cairhieni már helyet is foglalt.

– A férfi, aki bízhat a feleségében, többel van elhalmozva, mint csak gazdagsággal, Aybara nagyúr! – Ennek ellenére Dobraine egy pillanatig méregette a nőt, mielőtt folytatta volna. – Ma Cairhiennek két szerencsétlenséget kellett elszenvednie. Ma reggel Maringil nagyurat holtan találták ágyában. Úgy tűnik, méreg végzett vele. És alig valamivel később Meilan nagyúr egy zsivány késének esett áldozatul az utcán. Nagyon szokatlan a Fény Ünnepének idején.

– Miért nekem mondod ezt el? – kérdezte Perrin lassan. Dobraine széttárta karját.

– A Sárkány nagyúr barátja vagy, és ő nincs itt. – Habozott, és mikor folytatta, úgy látszott, mintha kikényszerítené magából a szavakat. – Tegnap éjjel Colavaere kisebb Házakból származó vendégeivel vacsorázott. Daganred, Chuliandred, Anallin, Osiellin és mások. Magukban gyengék, de sokan vannak. A téma a szövetség volt a Saighan Házzal, és Colavaere Naptrónra emelése. Nem igazán tett erőfeszítést arra, hogy elrejtse a találkozót.

Újra szünetet tartott, és közben Perrint méregette. Annak alapján, amit Dobraine látott, úgy tűnt, úgy érzi, több magyarázatra van szükség.

– Ez nagyon különös, mert Maringil és Meilan is vágyott a trónra, és ha bármelyikük tudomást szerez erről, a saját vánkosaiba fojtotta volna a nőt.

Végül Perrin is megértette, bár azt nem, hogy miért kerekít a férfi ekkora feneket a dolognak. Azt kívánta, bárcsak megszólalna Faile; ő sokkal jobb volt az ilyesfajta dolgokban, mint ő. Szeme sarkából látta a nőt, ahogy a kőtábla fölé hajol, és szeme sarkából őt nézi.

– Ha úgy gondolod, hogy Colavaere bűnt követett el Dobraine nagyúr, akkor fordulj... Rhuarchoz. – Csaknem Berelaint mondott, de Faile felől még így is érezte enyhén a féltékenység szagát.

– Az aiel mészároshoz? – horkantott Dobraine. – Akkor még Berelain is jobb, ha nem is sokkal. Elismerem, hogy az a mayene-i szuka tudja, hogyan kell irányítani a várost, de azt hiszi, minden nap a Fény Ünnepe. Colavaere feldarabolja, és feltálaltatja magának paprikával megszórva. Te vagy az Újjászületett Sárkány barátja. Colavaere... – Ekkor vette végre észre, hogy Berelain kopogtatás nélkül belépett a szobába, valami hosszút, keskenyet és takaróba burkoltat tartva a kezében.

Perrin hallotta, hogy kattan az ajtókilincs, és mikor meglátta a nőt, félig fedetlen keblekkel, a harag csaknem minden egyebet kimosott a fejéből. A nő idemerészkedett, hogy a felesége szeme láttára folytassa a flörtölést. Düh állította talpra, és kezét mennydörögve csapta össze.

– Kifelé! Kifelé, asszony! Most azonnal tűnj el! Vagy kidoblak, és olyan messzire hajítalak, hogy kétszer visszapattansz!

Berelain annyira megdöbbent az első kiáltástól, hogy leejtette terhét, és tágra nyílt szemmel hátralépett, viszont nem távozott. Az utolsó szónál Perrin észrevette, hogy mindenki őt nézi. Dobraine arca közönyösnek tűnt, viszont szagában elképedés jelent meg. Loial fülei olyan egyenesen álltak, akár egy lándzsa, és az álla leesett. És Faile, azzal a hideg mosollyal... Perrin semmit sem értett. A féltékenység hullámait várta, most, hogy Berelain itt volt a szobában, de miért érez akkor felőle csaknem ugyanolyan erősen megbántottságot is?

Hirtelen Perrin meglátta, mit ejtett el Berelain. A lehullott takaróból Rand kardja és sárkánycsatos öve gurult elő. Hátrahagyná ezt Rand? Perrin szerette végiggondolni a dolgokat; ha gyors vagy, fájdalmat okozhatsz valakinek anélkül, hogy akarnád. De az ott heverő kard olyan volt, akár egy villámcsapás. Gyorsaság, ostobaság és hanyagság a kovácsmunkában, de Perrin hátán felállt a szőr, és mélyen a torkából morgás tört elő:

– Magukkal vitték! – Sulin hirtelen feljajdult, döbbenten lépett hátra, szemét lezárta, a mennyezetre nyöszörgött, és hangjától Perrin megborzongott.

– Az aes sedai-ok magukkal vitték a fővéremet! – Arcán könnyek csillogtak.

– Nyugodj meg, asszony! – szólalt meg Berelain határozottan. – Menj a szomszéd szobába, és nyugodj meg! – Perrin és Dobraine felé fordulva hozzátette. – Nem engedhetjük meg, hogy elterjessze a szóbeszédet...

– Nem ismersz meg – vágott közbe Sulin vérszomjasan –, mert ezt a ruhát viselem, és hosszúra nőtt a hajam. Beszélj rólam újra úgy, mintha nem lennék itt, és tőlem is megkaphatod azt, amit Rhuarctól kaptál Tear Kövében, és amit azóta is meg kellett volna tennie veled.

Perrin zavart pillantást váltott Dobraine-nel és Loiallal, sőt, még Faile-lal is, mielőtt a nő elkapta volna tekintetét. Berelain viszont elsápadt, majd elpirult; illatában színtiszta megaláztatás uralkodott.

Sulin az ajtó felé lépett, és kitárta, mielőtt bárki megmozdulhatott volna; Dobraine végül elindult, de egy elhaladó szőke Hajadon meglátta Sulint, és jókedvűen elvigyorodott.

– Töröld meg az arcod, Luaine! – csattant fel Sulin. Keze mozogni látszott, de teste eltakarta a teremben lévők elől. Luaine vigyora viszont azonnal eltűnt. – Szólj először Nanderának, hogy jöjjön ide! Aztán Rhuarcnak. És hozz nekem cadin'sort és ollót, hogy tisztességesen levágjam a hajamat! Rohanj, te nő! Far Dareis Mai vagy, vagy Shae'en M'taal? – A szőke Hajadon elrohant, és Sulin elégedett bólintással fordult vissza, úgy becsapva az ajtót, hogy csaknem megrepedt.

– Dicsőség legyen velünk! – dörmögte Dobraine. – Semmit sem mondott az aielnek, így mondhatjuk, hogy megőrült. És eldönthetjük, hogy mit mondjunk, miután megkötöztük és elhallgattattuk. – Elindult, mintha valóban meg akarná tenni, még egy zöld szalagot is elővett kabátzsebéből, de Perrin elkapta a karját.

– Ő aiel, Dobraine – szólalt meg Berelain. – A Lándzsa Hajadonja. Bár nem értem a libériát. – Meglepő módon, most Berelain kapott Sulintól egy figyelmeztető pillantást.

Perrin lassan lélegzett. És ő még meg akarta védeni a fehér hajú, idős asszonyt Dobraine-től. A cairhieni kérdőn nézett rá, kicsit megemelte a szalagot tartó kezét; láthatóan még mindig a kötözést és az elcsendesítést részesítette előnyben. Perrin kettőjük közé lépett, és felemelte Rand kardját.

– Biztos akarok lenni benne. – Hirtelen észrevette, hogy léptei nagyon közel vitték Berelainhez. A nő kényelmetlenül Sulinra pillantott, és közelebb lépett a férfihoz, mintha védelmet kérne, de az illata eltökélt volt, nem bizonytalan; vadásznak érződött. – Nem szeretem a hirtelen következtetéseket – mondta, és Faile széke mellé lépett. Nem gyorsan; csak, mint egy férfi, aki a felesége mellett akar lenni. – Ez a kard nem bizonyíték még semmire. – Faile felemelkedett, és megkerülte az asztalt, hogy Loial válla felett a táblára nézzen, de valójában közelebb volt az ő könyökéhez. Berelain is elindult Perrin felé; még mindig félelemmel teli pillantásokat küldött Sulin felé, a félelem legcsekélyebb szaga nélkül, és a kezét felemelte, mintha a férfi karjába akarna kapaszkodni. A férfi Faile után indult, és megpróbált nyugodtnak látszani. – Rand azt mondta, három aes sedai nem árthat neki, ha odafigyel. – Faile visszasietett az asztal másik oldalán a székéhez. – És soha nem engedett háromnál többet közel magához. – Berelain könyörgő tekintettel követte, és még mindig látszólag rémülten nézett Sulin felé. – Nekem úgy mondták, hogy csak hárman érkeztek azon a napon, mikor elment. – Faile után lépett, egy kicsit gyorsabban. A nő újra kipattant székéből, visszatért Loial oldalára. Loial a kezébe temette arcát, és egy ogierhez képest halkan dörmögött. Berelain Perrin után lépett, egyébként is nagy szemét még tágabbra nyitva, pontosan, mint egy védelmet kérő nő. Fény, milyen határozottnak érződött!

Megpördült, hogy szembenézzen vele, de Perrin ujjával a nő mellkasára bökött, hogy az felnyögött.

– Itt állj meg! – Hirtelen észrevette, hol nyugszik az ujja, és elkapta, mintha megégett volna. Viszont sikerült megőriznie hangja keménységét. – Itt állj meg! – Elhátrált tőle, elég keményen nézve ahhoz, hogy akár egy kőfalat is megtörjön. Megértette, hogy Faile féltékenysége ködként tölti meg az orrát, de miért keveredett illatába ugyanakkor megbántottság is?

– Csak néhány férfi késztethet engedelmességre – nevetett fel Berelain lágyan –, de azt hiszem, te azok egyike vagy. – Arca és hangja – és ami még fontosabb, az illata – komolynak tűnt. – Végigkutattam a Sárkány nagyúr lakosztályát, mert féltem. Mindenki tudja, hogy az aes sedai-ok azért érkeztek, hogy Tar Valonba kísérjék, és nem értettem, miért adták fel. Én magam nem kevesebb, mint tíz látogatást kaptam különböző nővérektől, akik tanácsokkal láttak el, hogy mit tegyek, ha ő visszatér a Toronyba velük. Nagyon biztosnak tűntek a dolgukban. – Habozott, és bár nem nézett Faile-ra, Perrinnek az volt a benyomása, hogy azon gondolkodik, elmondjon-e valamit Faile előtt. Dobraine miatt is, de elsősorban Faile volt az oka. A vadász szaga visszatért. – Azt a határozott javaslatot kaptam, hogy térjek vissza Mayene-be, mert ha nem teszem, akkor oda fognak kísérni. – Sulin az orra alatt mormolt, de Perrin éles fülei tisztán hallották szavait: „Rhuarc ostoba. Ha valóban a lánya volt, nem kellene időt vesztegetnie másra, minthogy elverje.”

– Tíz? – kérdezte Dobraine. – Nálam csak egyvalaki járt. Azt hiszem, nagyon csalódott volt, mikor felvilágosítottam, hogy hűséget esküdtem a Sárkány nagyúrnak. De tíz vagy egy, Colavaere a kulcs. Nagyon is jól tudja, hogy a Sárkány nagyúr Elayne Trakandnak szánja a Naptrónt. – Elfintorodott. – Vagy inkább Elayne Damondrednek. Taringilnek ragaszkodnia kellett volna ahhoz, hogy Morgase a Damondred Házba házasodjon be ahelyett, hogy ő házasodott be a Trakand Házba – nagy szüksége volt rá, hogy megtegye. Nos, akár Elayne Trakand, akár Elayne Damondred, az ő igénye is van olyan erős a trónra, mint bárkié, és Colavaere jogánál sokkal erősebb, de biztos vagyok benne, hogy Colavaere azért gyilkoltatta meg Maringilt és Meilant, hogy ő lépjen a trónra. Soha nem vetemedett volna erre, ha azt hinné, hogy a Sárkány nagyúr valaha is visszatér.

– Tehát ezért. – Egy kis, ingerült ránc csúfította el Berelain homlokát. – Bizonyítékom van arra, hogy egy szolgája tett mérget Maringil vacsorájába – óvatlan volt, és én két jó szaglászt hoztam magammal –, de nem tudtam rájönni, miért. – Enyhén meghajtotta fejét, elismerve Dobraine tudását. – Lógni fog ezért, ha a Sárkány nagyúr visszatér. Ha nem, attól tartok, azon kell gondolkodnunk, hogyan maradjunk életben.

Perrin keze összeszorult a markolaton.

– Visszahozom – mordult fel. Dannil és a folyóközi férfiak még csak félúton lehetnek Cairhienbe, hiszen a szekerek lassítják őket. De ott vannak a farkasok. – Ha egyedül kell is mennem, vissza fogom hozni.

Szavai erősebb hadüzenetet hordoztak, mint bármennyi trombita.

– Ha együttműködnél – szólalt meg Galina fecsegve –, sokkal kellemesebb lenne az életed.

A lány mogorván és mereven bámult vissza székéről, és egy kicsit fájdalmasan. Szabadon izzadt, bár kabátját már levette. A sátorban melegnek kellett lennie; Galina néha teljesen megfeledkezett a hőmérsékletről. Nem első alkalommal tűnődött el Minről vagy Elmindredáról, bármi is legyen a valódi neve. Mikor Galina első alkalommal találkozott vele, fiúmódra öltözködött, és Nynaeve al'Meara és Egwene al'Vere társaságában volt. És persze Elayne Trakandéban, de a másik kettő al'Thorhoz kötődött. Második alkalommal Elmindreda az a fajta nő volt, akit Galina gyűlölt, édes és sóhajtozó, és az sem jelentett különbséget, hogy Siuan Sanche személyes védelme alatt állt. Hogy hogy lehetett Elaida olyan ostoba, hogy kiengedte a Toronyból, azt Galina nem tudta elképzelni. Milyen tudás rejtőzhet a lány fejében? Talán Elaida nem fogja rögtön megkapni. Ha megfelelően használja a Toronyban, a lány talán képessé teheti Galinát arra, hogy sarokba szorítsa Elaidát. Alviarin ellenére, Elaida azon erős amyrlinek egyikévé nőtte ki magát, aki mindent határozottan kézben tartott; a lány bezárása biztosan gyengítené Alviarint. Ha most megfelelően használja...

Egy általa érzékelt változás a fonatokban felülésre késztette Galinát.

– Majd még beszélgetünk, ha volt időd gondolkodni. Gondolkodj el rajta, mennyi könnyet ér meg egy férfi!

Odakinn Galina a tömzsi őrzőre förmedt, aki őrt állt.

– Ez alkalommal tisztességesen őrködjetek felette! – Carilo nem volt az őrök között a tegnap éjjeli incidens idején, de túl sok az anyámasszony katonája a gaidinok között. Ha már egyáltalán léteznek, nem kellene velük máshogyan bánni, mint katonákkal.

Oda sem figyelve a meghajlására, elsiklott a sátor mellett, és Gawynt kutatta. A fiatal férfi visszahúzódott, mióta al'Thort elfogták, és túlságosan csendes volt. Nem akarta, hogy mindent elrontson azzal, hogy meg akarja bosszulni az anyját. De Gawyn a tábor szélénél ült a lován, és azoknak a fiúknak egy csoportjához beszélt, akik Csemetéknek nevezték magukat.

Ma korán megálltak és a délutáni nap hosszú árnyékokat vetett a sátrak és az út mellett álló kocsik mögé. Síkságok és alacsony dombok vették körül a tábort, egyetlen bozótossal a közelben, melynek legtöbb bokra kicsi és száraz volt. Harminchárom aes sedai és szolgáik – és az őrzők; kilenc Zöld, mindössze tizenhárom Piros, a maradék pedig Fehér, Alviarin korábbi ajahjából – jelentős tábort alkottak még Gawyn és katonái nélkül is. A nővérek nagy része kinn állt, vagy kinézett sátrából, mivel megérezték azt, amit Galina is.

A figyelem középpontjában hét aes sedai állt. Hatan közülük székeken ültek egy rézpántos láda körül, melyet odaállítottak, ahol elérhette minden erő, ami még a napban maradt. A hetedik Erian volt; nem távolodott el a ládától, mióta tegnap éjjel visszatették bele al'Thort. Kiengedték egyszer, mióta elhagyták Cairhient, de Galina gyanította, hogy ha Erianon múlna, a férfi az utazás hátralévő részét a ládában töltené.

A Zöldek köré gyűltek, amint közelebb lépett. Erian általában meglehetősen gyönyörű volt tökéletes ovális arcával, de most harag csúfította el, mint csaknem állandóan a tegnapi éjjel óta, és kedves, sötét szemei karikásak voltak.

– Újra megpróbált áttörni a pajzson, Galina. – Harag keveredett a férfi ostobasága miatti megvetéssel, érdessé téve hangját. – Újra meg kell büntetni. És én akarok az lenni, aki megbünteti.

Galina habozott. Sokkal jobb lett volna Mint megbüntetni, az jobban kínozta volna al'Thort. Eléggé dühöngött, mikor látta a büntetését a lány tegnapi kitöréséért, ami az ő büntetése után következett. Az egész azzal kezdődött, hogy felfedezte, Min a táborban van, miután az őrzők egyike óvatlanul megengedte, hogy a lány sétáljon egyet a sötétben, ahelyett, hogy szigorúan a sátrában tartotta volna. Ki gondolta volna, hogy ettől al'Thor elzárva és körülvéve is őrjöngeni kezd? Nem csak megpróbált áttörni a pajzson, de puszta kézzel megölte az őrzőt, és megsebesített egy másikat a halott férfi kardjával, olyan mélyen, hogy a második is meghalt Gyógyítás közben. Mindezt abban a pillanatban, míg a nővérek leküzdötték döbbenetüket, és a Hatalommal megkötözték.

A maga részéről Galina már régen összegyűjtötte volna a többi Piros nővért, és megszelídítette volna napokkal ezelőtt. De mivel ez meg volt tiltva, észrevétlenül le kellett szállítani a Toronyba, épen, ameddig okosan udvarias marad. Még most is csak a hatásosság érdekelte, és hatásos lett volna Mint kihozatni ide, hogy újra hallja a lány sírását és nyöszörgését, és tudja, hogy ő a fájdalmának okozója. De mindkét halott őrző Erianhoz tartozott. A legtöbb nővér úgy érezné, joga van hozzá. És Galina maga is szerette volna, ha a babaarcú illiani Zöld a lehető leggyorsabban levezeti dühét. Sokkal jobb lenne úgy továbblovagolni, hogy az a porcelán arc képes nyugodt maradni.

Galina bólintott.

Rand pislogott, mikor hirtelen fény áradt a ládába. Nem tehetett mást, mint összerándult; tudta, hogy mi következik. Lews Therin csendben maradt. Rand az Ürességbe kapaszkodott, de túlságosan tudatában volt fájó izmainak, ahogy kirángatták. Összezárta fogait, és próbált nem kancsalítani a fényben, amely a délután közepére utalt. A levegő csodálatosan frissnek tűnt; átázott inge rátapadt, átitatva izzadsággal. Egyetlen béklyó sem tartotta, de egy ujját sem tudta volna megmozdítani. Ha nem tartották volna meg a Hatalommal, biztosan elesne. Míg meg nem látta, milyen alacsonyan áll a nap, nem volt fogalma arról, milyen sokáig hevert odabenn saját izzadságában, fejével térdei között.

A nap viszont csak egyetlen gondolatot kapott tőle. Szeme önkéntelenül Erianra siklott, még mielőtt a nő egyenesen elé állt volna. Az alacsony, karcsú nő felnézett rá, sötét szemében dühvel, és csaknem újra összerándult. A tegnap éjjellel ellentétben, a nő most nem szólt semmit, csak elkezdte.

Az első láthatatlan ütés a vállai között érte, a második mellkasán, a harmadik combjai hátulját. Az Üresség megrázkódott. Levegő. Csak Levegő, így lágyabbnak hangzott. Minden ütés korbácsként csattant azonban, erősebben, mint amilyen bármelyik férfi keze lehetett volna. Mielőtt a nő elkezdte volna, zúzódások borították tetőtől talpig. Tudatában volt, ha nem is olyan homályosan, mint szerette volna; még az Ürességben is sírni szeretett volna. Mikor az Üresség eltűnt, üvölteni akart.

Ehelyett összezárta állkapcsát. Néha egy nyögés kitört fogai közül, és mikor ez történt, Erian megduplázta erőfeszítéseit, mintha többet akarna. Megtagadta ezt tőle. Nem tehetett mást, minthogy a láthatatlan ostor minden ütésére összerándult, de ennél többet nem fog adni neki. Szemét a nőre meresztette, és nem vette le róla, még egy pislogás erejéig sem.

Megöltem Ilyenámat – nyöszörögte Lews Therin minden alkalommal, mikor egy ütés talált. Randnek megvolt a maga litániája. Ez van, ha aes sedai-okban bízol. Tűz robbant a hátában. Soha többet, hajszálnyit sem. Mint egy borotva hasítása. Ez van, ha aes sedai-okban bízol.

Azt hitték, megtörhetik. Azt hitték, rávehetik, hogy Elaida elé kússzon! A legkeményebb dolgot cselekedte, amit valaha életében véghezvitt. Elmosolyodott. Biztos, hogy csak a száját érintette a mosoly, de Erian szemébe nézett és vezette azt. A nő szeme kitágult és felszisszent. A csapások minden irányból egyszerre kezdtek záporozni.

A világ fájdalommá és tűzzé vált. Nem látott, csak érzett. Agónia és pokol. Valamilyen oknál fogva tudatában volt, hogy keze rázkódik láthatatlan béklyóiban, de száját sikerült csukva tartania. Ez van, ha... Nem fogok kiáltani! Nem fogok kiáltani! Soha többet, haj...! Hajszálnyit sem! Soha többet! Nem fogok! Soha t...! Soha! Soha! SOHA!

Az első, amit érzett, az volt, hogy lélegzik. Levegő áradt orrlyukaiba. Rázkódott – pulzáló lángnak érezte magát –, de a verés abbamaradt. Csaknem megdöbbent, mikor erre ráébredt. A végére valami benne mélyen meg volt győződve róla, hogy soha nem lesz vége. Vért ízlelt, és észrevette, hogy állkapcsa csaknem ugyanannyira fáj, mint teste többi része. Jó. Nem kiabált. Arcának izmai görcsbe zárultak; erőfeszítésébe került volna kinyitni, még ha akarta volna, akkor is.

A látás volt az utolsó dolog, amely visszatért, és mikor megtörtént, akkor azon tűnődött, hogy hallucinálhat-e a fájdalomtól. Az aes sedai-ok között egy csoport Tudós Asszony állt, kendőiket igazgatva, minden arroganciájukat felsorakoztatva az aes sedai-ok ellenében.

Mikor eldöntötte, hogy igaziak – kivéve, ha Galina az ő fantáziaképei egyikéhez beszél –, első gondolata a megmenekülés volt. Hogyan sikerült a Tudós Asszonyoknak... Lehetetlennek tűnt, de valahogyan mégis megtették. Aztán felismerte a nőt, aki Galinával beszélt.

Sevanna feléje indult, mosollyal dús, mohó ajkán. Azok a sápadtzöld szemek felnéztek rá abból a gyönyörű, aranyszínű hajjal keretezett arcból. Rand inkább egy dühöngő farkas arcába nézett volna. Volt valami furcsa abban, ahogyan előtte állt, enyhén előredőlve, vállát hátrahúzva. A férfi szemét figyelte. Hirtelen, bármennyire fájt mindenütt, nevetni szeretett volna; megtette volna, ha biztos benne, hogy valóban az a hang jön ki, ha kinyitja a száját. Itt van ő, a fogoly, csaknem félholtra verve, égő tagokkal, izzadtan, és a nő, aki biztosan gyűlöli őt, aki valószínűleg őt hibáztatja a szeretője haláláért, megpróbálja kifigyelni, hogy vajon a keblét nézi-e!

A nő lassan végigfuttatta körmét a torkán – az igazat megvallva az egész nyakán, ameddig csak felért –, mintha azt képzelné el, hogy levágja a fejét. Illő lenne, Couladin végzetét tekintve.

– Láttam őt – szólalt meg elégedett mosollyal és megborzongva az örömtől. – Megtartottátok a megállapodás rátok eső részét, és én is megtartom a magamét.

Az aes sedai-ok újra megragadták, visszatették a ládába, fejét a térdei közé, hogy a saját izzadságában fürödjön. A tető lecsukódott, és sötétség zárta magába.

Csak akkor dolgoztatta meg állkapcsát, mikor ki tudta nyitni a száját, és hosszú, remegő lélegzetet engedett ki. Nem volt benne biztos, hogy nem fog-e még most is felnyüszíteni. Fény, hogy égett!

Mit keres itt Sevanna? Miféle megállapodás? Nem. Nagyon jó, hogy tudja, van valamilyen megállapodás a Torony és a shaidók között, de emiatt aggódhat később is. Most Minre kell gondolnia. Ki kell szabadulnia. Bántották a lányt. A gondolat olyan felháborító volt, hogy csaknem eltompította a fájdalmat. Csaknem.

Az Ürességet újra elérni kínkeserves munkájába került, de végül a semmi vette körül, és kinyúlt a saidin felé... De csak Lews Therint találta ott, mintha két kézpár nyúlna olyasmi után, amit csak egyikük foghat meg.

Légy átkozott! – morogta Rand a fejében. – Légy átkozott! Ha csak egyszer dolgoznál velem, ahelyett, hogy ellenem vagy!

Te nem dolgozol velem! – vágott vissza Lews Therin.

Rand csaknem eleresztette az Ürességet a döbbenettől. Ezúttal nem lehetett tévedés, Lews Therin hallotta őt, és válaszolt.

Dolgozhatunk együtt, Lews Therin. – Nem akart a férfivel együtt dolgozni; azt akarta, hogy eltűnjön a fejéből. De ott van Min. És vajon hány nap lehet még hátra Tar Valonig? Biztos volt benne, hogy ha addig jutnak vele, akkor nem lesz több esély. Soha.

Egy bizonytalan, nyugtalan nevetés válaszolt. Együtt? – Újabb nevetés, ugyanolyan őrült. – Együtt. Bárki vagy. – És a hang és a jelenlét is eltűnt.

Rand megborzongott. Térdelve, még több izzadságot adva az eddigiekhez, megborzongott.

Lassan újra kinyúlt a saidin felé... És persze a pajzsba ütközött. A dologba, mely mindenképpen számított. Lassan és nagyon szelíden kitapogatta rajta útját, míg a kemény felület hirtelen hat lágy ponttá változott.

Lágyak – szólalt meg Lews Therin zihálva. – Mert itt vannak. Ütközők. Kemények, ha megkötik őket. Semmit sem tehetek, mikor lágyak. Kibonthatom a szálakat, ha megkötik őket. Idővel. – Olyan hosszú szünetet tartott, hogy Rand azt hitte, újra eltűnt, majd suttogott. – Valódi vagy? – Aztán valóban elment.

Rand óvatosan megérintette a pajzsot a hat lágy ponton. Hat aes sedai. Idővel? Ha megszilárdítják, amit eddig nem tettek meg... Mennyi ideje is? Hat nap? Hét? Nyolc? Nem számít. Nem engedhette meg magának, hogy olyan sokáig várjon. Minden nappal közelebb kerül Tar Valonhoz.

Holnap újra megpróbál áttörni a korláton; olyan volt, mintha kőfalba verte volna a fejét, de az erejével ütötte. Holnap, mikor Erian megbünteti – biztos volt benne, hogy ő lesz az –, újra rámosolyog majd, és mikor a fájdalom már elviselhetetlen, kiabálni fog. A következő napon csak simogatja majd a pajzsot, talán elég erősen ahhoz, hogy érezzék, de semmi mást, és nem ér hozzá újra, akár megbüntetik, akár nem. Talán vízért is fog könyörögni. Kapott valamennyit hajnalban, de újra szomjas volt; még ha egynél többször is engedik inni naponta, a könyörgés meg fogja tenni hatását. Ha még akkor is a ládában lesz, akkor kérheti, hogy engedjék ki. Úgy hitte, megtennék; kis esélye van annak, hogy hosszabb időre kiengedik, míg biztosak nem lesznek benne, hogy megtanulta a leckét. Görcsös izmai már a gondolattól is fájtak, hogy még két-három napot itt benn kell eltöltenie. Semmire sem volt elég hely, de a teste próbálkozott. Két vagy három nap, és biztosak lesznek benne, hogy megtörték. Rémültnek fog tűnni, és mindenki tekintetét kerüli majd. Roncs lesz, akit nyugodtan kiengedhetnek a ládából. Ami még fontosabb, egy roncsra nem kell ennyire vigyázniuk. És akkor, talán, úgy döntenek majd, hogy nem kell tartaniuk a pajzsot, rögzíthetik is, vagy... vagy valami. Valamilyen repedésre van szüksége. Bármire!

Kétségbeejtő gondolat volt, mégis azon kapta magát, hogy nevet, és nem tudja abbahagyni. Nem tudta abbahagyni azt sem, hogy a gátat érezze, mint ahogy egy vak ember simítja végig ujjait reménytelenül a sima üvegen.

Galina a távozó aiel nők után nézett, míg azok el nem tűntek egy emelkedő mögött. Sevannát kivéve azoknak a nőknek mindegyike képes volt fókuszálni, volt, aki meglehetősen erősen. Nem kétséges, Sevanna biztonságban érezte magát ennyi vad társaságában. Szórakoztató gondolat. Ezek a mészárosok megbízhatatlan népség.

Néhány napon belül újra hasznukat veszi, a Sevannával kötött „megállapodás” második részeként. És Gawyn Trakand sajnálatos halált hal, és vele a Csemeték nagy része.

Visszatérve a tábor szívébe, ott találta Eriant, még mindig az al'Thort rejtő láda mellett állva.

– Sír, Galina – szólalt meg kegyetlenül. – Hallod? Sí... – Hirtelen könnyek indultak meg Erian arcán; csendesen zokogva állt ott, kezével szoknyáját gyűrögetve.

– Gyere a sátramba! – mondta Galina. – Van némi málnateám, és hideg, nedves kendőt teszek a halántékodra.

Erian keresztülmosolygott könnyein.

– Köszönöm, Galina, de nem tehetem. Rashan és Bartol várni fognak. Attól tartok, ők még jobban szenvednek. Nem csak érzik az én nyomorúságomat, azért is kínlódnak, mert tudják, hogy nekem fáj. Meg kell nyugtatnom őket. – Hálásan megszorította Galina kezét, majd elsietett.

Galina szemöldökét ráncolva a ládára nézett. Valóban úgy tűnt, hogy al'Thor sír; vagy pedig nevet, de ebben nagyon kételkedett. Erian után nézett, aki éppen eltűnt az őrzői sátrában. Al'Thor sírni is fog. Még két hét áll előttük Tar Valonig és a győzedelmes bevonulásig; igen, de inkább legalább húsz nap. Mostantól, akár akarja Erian, akár nem, a férfit minden napnyugtakor és napkeltekor meg kell büntetni. Ha a Fehér Toronyba viszi, meg fogja csókolni Elaida gyűrűjét, akkor szól, ha kérdezik, és a sarokban térdel, ha nincs rá szükség. Szemét összeszűkítve a sátrába sietett, hogy egyedül fogyassza el a málnateát.

Mikor fák egy nagyobb csoportja közé értek, Sevanna az övéihez fordult, azon tűnődve, milyen figyelemreméltó, hogy ilyen nyugodtan tud gondolni a fákra. Mielőtt átjött volna a Sárkánybércen, összesen nem látott ennyi fát.

– Mind láttátok, mit használtak rajta? – kérdezte, ami a szájából úgy hangzott, mintha „ist” használna „mind” helyett.

Therava a többiekre nézett, és bólintott.

– Bármit meg tudunk szőni, amit ők megszőttek – felelte Therava.

Sevanna bólintott, és megérintette a kicsi, díszesen faragott kőkockát az erszényében. A különös vízföldi, akitől kapta, azt mondta, hogy akkor használja, mikor al'Thor fogoly. Míg nem nézte meg magának igazán a férfit, szándékában állt használni; most úgy döntött, elhajítja a kockát. Egy főnök özvegye volt, aki megjárta Rhuideant, és egy férfié, akit főnöknek neveztek anélkül, hogy ellátogatott volna oda. Most pedig magának a car'a'carnnak lesz a felesége. Az aielek minden lándzsája a lába előtt fog heverni. Ujjaiban még mindig érezte al'Thor bőrének érintését, mikor kirajzolta a nyakörv vonalát, amit rá fog helyezni.

– Eljött az idő, Desaine – szólalt meg.

Desaine természetesen meglepetten pislogott, aztán pedig nem volt ideje sikoltani, miután a többiek elkezdték. Desaine helytelenítette Sevanna pozícióját. Sevanna most jobb hasznát vette. Desaine-t kivéve, itt mindenki szilárdan mögötte állt, ezek után még inkább. Sevanna nagyon figyelmesen nézte, amit a Tudós Asszonyok tesznek. Az Egyetlen Hatalom lenyűgözte. Ezek a dolgok olyan csodálatosnak, olyan erőfeszítés nélkülinek tűntek, és ami a legfontosabb benne, amit Desaine-nel tettek, azt csak az Egyetlen Hatalommal lehetett megtenni. Nagyon elképesztőnek találta, hogy egy emberi testet ilyen kevés vérrel darabokra lehet szedni.

Ötvennegyedik fejezet

Szállítás

Mikor a nap még csak vékony, ragyogó szeletként látszott a horizonton a Fény Ünnepének második napján, Cairhien utcái már mulatozókkal voltak tele. Valójában nem is ürültek ki igazán éjszakára. Veszett ünneplés hangulata lógott a levegőben, és kevesen pillantottak a komor, göndör szakállú férfi felé, aki oldalán egy fejszével egy magas pejen a folyó felé lovagolt. Néhányan a társaságát figyelték; egy aiel mára már elég megszokott látvány volt, bár eltűntek az utcákról, mikor az ünnep megkezdődött, de nem minden nap lehetett ogiert látni, aki magasabb, mint egy lovon ülő férfi, különösen olyat nem, akinek egy fejsze lóg ki válla fölül, csaknem olyan hosszú nyéllel, mint amilyen magas ő volt. Az ogier mellett a szakállas férfi jókedvűnek tűnt.

Az Alguenyán lévő hajók mind ki voltak világítva, beleértve a Tengeri Nép hajóit, amelyek annyi szóbeszéd forrása voltak, amiért Cairhienben tartózkodnak és ilyen sokáig horgonyoznak gyakorlatilag semmilyen kapcsolatot nem tartva a parttal. Amennyire Perrin hallotta, a Tengeri Nép még kevésbé helyeselte a történéseket a városban, mint az aielek, és már azt hitte, hogy Gaul minden alkalommal elpusztul a döbbenettől, mikor egy férfit és egy nőt csókolózni lát. Hogy a nő teljesen fel volt-e öltözve, az Gault láthatóan egyáltalán nem zavarta annyira, mint az, hogy olyan helyen csókolóznak, ahol megláthatják őket.

Kőmólók nyúltak ki a folyóra magas oldalfalak között, és mindenféle méretű és fajtájú hajók horgonyoztak mellettük, átkelőhajók is, melyek át tudnának vinni egy vagy akár ötven lovat is, de Perrin egyiken se látott egynél több embert. Megállította a pejt, mikor egyiknek a fedélzetére lépett, egy árboc nélküli, hat vagy hét arasz hosszú alkalmatosságra, melyet a kőoszlophoz kötöttek ki. Feljárója a kikötőhöz a helyén volt. Egy kövér, fekete hajú férfi ült a fedélzeten egy felfordított hordón, ölében egy őszülő hajú, ruhájának mellrészén féltucatnyi széles csíkot viselő nővel.

– Át szeretnénk kelni – szólalt meg Perrin hangosan, és próbált csak annyira rájuk nézni, hogy lássa, kibontakoznak-e egymás öleléséből. Nem tették meg. Perrin ledobott egy andori koronát a fedélzetre, és a vastag aranyérme hangjára már felemelte fejét a fickó. – Át szeretnénk kelni – ismételte meg Perrin, újabb aranykoronát tartva tenyerében. Egy pillanattal később még egyet hozzátett.

A révész megnyalta száját.

– Találnom kell evezősöket – mormolta Perrin kezébe bámulva. Perrin felsóhajtott, és két újabbat vett elő erszényéből; máskor a férfi már egyetlen ilyen érme megszerzéséért is megtett volna bármit.

A révész felállt, ledobva magáról a nemes hölgyet, és felmászott a mólóra azt zihálva, hogy csak pillanatokba telik, nagyuram, csak pillanatokba. A nő nagyon szemrehányó tekintetet vetett Perrinre, és méltóságteljesen elsuhant, bár a képen rontott valamit, hogy közben vakargatta magát; mielőtt túl messze jutott volna, felkapta szoknyáját, és a víz közelében szökdécselő táncolók csoportjához szaladt. Perrin hallotta nevetését.

Több időbe telt, mint csak pillanatokba, de láthatóan az ígéret elegendő volt, mert nem tartott túl sokáig, míg a révész összegyűjtötte a szükséges embereket. Perrin megsimogatta a pej orrát, mikor a lélekvesztő kisiklott a folyóra. Még nem nevezte el; az állat a Nap Palotájának istállójából származott. A jól patkolt, fehér mellső lábú állat kitartónak tűnt, bár nem lehetett Fürgéhez hasonlítani.

Felajzatlan folyóközi íját a nyereg egyik oldalához rögzítette, és egy tele tegez lógott a magas nyeregkápa előtt, ellensúlyozva a hosszú, keskeny csomagot. Rand kardja. Faile maga csomagolta el, és egyetlen szó nélkül átadta neki. Miután a férfi elfordult tőle, észrevéve, hogy nem várhat csókot, mégis megszólalt:

– Ha elbuksz – suttogta –, én viszem tovább a kardod.

Nem volt biztos benne, hogy a nő azt akarta-e, hogy meghallja vagy sem. Illatában annyi minden keveredett, hogy nem tudott rájönni.

Tudta, hogy arra kellene koncentrálnia, ami előtte áll, de Faile lágyan mindig visszalopózott a gondolataiba. Egy pillanatig biztos volt benne, hogy a nő bejelenti, vele jön, és szíve összeszorult. Ha így akarta volna, nem hitte, hogy sikerül visszautasítania – ezt, vagy bármi mást, miután ennyire megbántotta –, de hat aes sedai volt előttük, valamint vér és halál. Ha Faile meghal, Perrin tudta, hogy megőrülne. Ekkor jött Berelain, és kijelentette, hogy ő fogja vezetni a mayene-i Szárnyas őrséget. Szerencsére, ez a pillanat gyorsan elmúlt, még ha kicsit furcsa módon is.

– Ha elhagyod a várost, melyet Rand al'Thor a kezedbe adott – szólalt meg Rhuarc csendesen –, mennyi szóbeszéd fog ebből támadni? Ha minden lándzsádat elküldöd, abból mennyi? Mi származhat ezekből a történetekből? – Tanácsként hangzott, de ugyanakkor nem egészen; a klánfőnök hangjában valami ennél jóval erősebbé tette.

Berelain ránézett, illatában csökönyösséggel és fejét felemelve. Lassan a makacsság eltűnt, és a nő magában mormolt:

– Néha azt hiszem, túl sok férfi van, aki... – Épp csak kivehető volt Perrin számára. Elmosolyodva a nő hangosabban szólalt meg; figyelemreméltóan uralkodói hangnemben:

– Ez tanácsnak hangzott Rhuarc, és azt hiszem, meg fogom fogadni. – A legfigyelemreméltóbb azonban az volt, ahogyan az ő illata és Rhuarcé összekeveredett. Perrin számára farkasnak és csaknem felnőtt farkaskölyöknek tűntek; egy elnéző apa, aki szereti lányát, és az is őt, bár néha még mindig az orrára kell koppintania, hogy rávegye a megfelelő viselkedésre. De ami sokkal fontosabb volt, látta, hogy a szándék eltűnik Faile szeméből. Mit tegyen? Ha megéli, hogy újra láthassa, mit tegyen?

Kezdetben a durva ruházatú vagy éppen félmeztelen evezősök durva vicceket eresztettek meg arról, egyáltalán nem barátságtalanul, mennyi aranykorona éri meg mindazt, amiről lemaradnak. Nevettek, miközben fel-alá mászkáltak a fedélzeten, az evezőkkel dolgozva, és mindegyikük állította, hogy táncolt vagy csókolózott egy nemes asszonnyal. Az egyik széles állú, hórihorgas fickó egyenesen azt állította, hogy egy teari nemes hölgyet tartott ölében, mielőtt kijött volna Manal kiáltására, de ezt senki sem hitte el. Perrin egész biztosan nem. A teari férfiak egy pillantást vetettek arra, ami az ünneplésen folyt, majd belevetették magukat a forgatagba. A teari nők egy pillantást vetettek rá, és bezárkóztak szobáikba őrökkel az ajtó előtt.

A tréfálkozás és a nevetés nem tartott túl sokáig. Gaul a csónak közepére állt, amennyire csak tudott, lábujjhegyre emelkedett és szemét a távoli partra szegezte. Természetesen a víz miatt volt, de az evezősök ezt nem tudták. És Loial szoborként állt, díszesen faragott fejű, hatalmas fejszéjére támaszkodva, amelyet a Nap Palotájában talált, széles arcát mintha gránitból faragták volna ki. A révészek befogták a szájukat, és olyan keményen dolgoztak evezőikkel, ahogy csak tudtak, alig pillantva az utasok felé. Mikor a révészhajó végül az Alguenya nyugati partjának kőmólójához ütközött, Perrin átadta a tulajdonosnak – most, hogy eszébe jutott, Perrin csak remélhette, hogy a férfi a tulajdonos volt – a maradék aranyat, és egy maréknyi ezüstöt mellé, hogy ellensúlyozza azt, hogy Gaul és Loial rájuk ijesztettek. A kövér férfi visszarándult, miután átvette tőle a pénzt, és olyan mélyen hajolt meg, hogy feje csaknem megérintette a térdét. Talán nem csak Gaulnak és Loialnak van ijesztő ábrázata.

Magas, ablaktalan épületek álltak a fa emelvények között, a kő megfeketedett, és néhány helyen ki is hullott. A magtárakat jó ideje leégették már, és a javítások igazából csak most kezdődtek el, de senkit sem lehetett látni a magtárak és istállók közötti utcákon. Minden itt dolgozó ember a városban volt. Senkit sem lehetett látni, míg két lovas elő nem léptetett a mellékutcából.

– Készen állunk, Aybara nagyúr – szólalt meg Havien Nurelle buzgón. A rózsaszín arcú, fiatal férfi lényegesen magasabb volt, mint társa, és feltűnőnek látszott vörösre festett mellvértjében és sisakjában, melyen egyetlen vörös toll ágaskodott. Még a szaga is mohónak tűnt.

– Már kezdtem azt hinni, hogy nem is jöttök – mormolta Dobraine. Rajta nem volt sisak, csak acéllal megerősített páncélkesztyű, és megviselt mellvért, melyen még látszottak nyomai a valahai díszes aranyozásnak. Perrin arcára nézett, és hozzátette: – A fény szerelmére, nem gondoltam tiszteletlenségre, Aybara nagyúr.

– Hosszú utat kell megtennünk! – felelte Perrin megfordítva a pejt. Kitartó? Mit tegyen Faile-lal? Rand szüksége befészkelte magát a bőre alá. – Most négy nap előnyük van. – Lágyan megsarkantyúzta Kitartót, és ügetésre bíztatta. Hosszú út lesz, nem sántíthatja le a lovat. Sem Loialnak, sem Gaulnak nem jelentett nehézséget, hogy tartsák a lépést.

A legszélesebb egyenes utca a Tar Valon útba torkollott, a Cairhien – Tar Valon útba; mások is jártak már előttük, nyugatra és északra porfelhő szállt az erdős dombok felett, melyek alacsonyabbak voltak, mint az, amelyiken a város állt. Egy mérföldnyire hatoltak be az erdőbe, mikor kétszáz Szárnyas őr csatlakozott hozzájuk, és a Taborwin Ház ötszáz pikása, mindannyian a legjobb lovakon, amiket csak fel lehetett lelni. A mayene-iek valamennyien vörös mellvértet viseltek, és fazékra hasonlító sisakokat, melyek eltakarták tarkójukat, és lándzsáikon vörös zászlócskák lengedeztek. Csaknem olyan mohónak tűntek, mint Nurelle. Az alacsonyabb termetű cairhieniek egyszerű mellvérteket és harang alakú sisakokat viseltek, melyek alatt kemény arcok látszottak, és páncéljuk, sisakjuk gyakran megviseltnek látszott. Lándzsáik dísztelenek voltak, bár néhol Dobraine jelképe, egy kicsi, merev, kék négyszög rövid boton két gyémánttal, jelölte a tiszteket és a Taborwin Ház kisebb urait. Egyikük sem tűnt mohónak, csak komornak. Láttak már harcokat. Cairhienben ezt a farkas pillantásának nevezték.

A gondolat csaknem nevetésre ingerelte Perrint. Most viszont nincs idő a farkasokra.

A nap közepén aielek csoportja lépett ki az erdőből, és lesiettek a lejtőn. Két Hajadon sétált Rhuarc mellett: Nandera, és, mint észrevette, Sulin. Nagyon máshogy festett cadin'sorban, haját rövidre nyírva, kivéve a tarkójánál. Most... természetesnek tűnt, ami soha nem volt a libériában. Amys és Sorilea is velük érkezett, kendőjüket karjukra hajtva, arany és elefántcsont nyakláncaikat és karkötőiket zörgetve, terjedelmes szoknyájukat megemelve a lejtőn, de könnyedén tartva a lépést a többiekkel.

Perrin leugrott a lóról, hogy mellettük haladjon, mindenki más előtt.

– Mennyien? – kérdezte. Rhuarc hátrapillantott oda, ahol Gaul és Loial sétált Dobraine és Nurelle mellett az oszlop elején. Túl messze voltak, talán még Perrin hallásának is, hogy a paták csattogásán, a kantárok csilingelésén és a nyergek ropogásán túl bármit is meghalljanak, de Rhuarc így is halkan szólalt meg.

– Ötezer férfi, különböző társaságokból, kicsit talán több mint ötezer. Nem hozhattam sokat. Timolan gyanakvó volt, hogy nem mentem vele a shaidók ellen. Ha közismertté válik, hogy az aes sedai-ok fogságban tartják a car'a'carnt... Attól tartok, a következmények mindannyiunkat elnyelhetnek. – Nandera és Sulin egyszerre köhintették el magukat hangosan; a két nő egymásra nézett, és Sulin elpirulva elfordult. Rhuarc rájuk pillantott – ingerültnek tűnt – majd azt mormolta:

– Valamint csaknem ezer Hajadont is hoztam. Ha nem keményítettem volna meg magam, mindegyikük itt loholna a sarkamban, világgá ordítva, hogy Rand al'Thor veszélyben van. – Hangja hirtelen megkeményedett. – Minden Hajadon, aki követ minket, meg fogja tanulni, hogy amit mondtam, azt úgy is gondolom.

Sulin és Nandera egyként vörösödött el. Sötét napbarnított arcukon furcsán festett a szín.

– Én... – kezdtek neki mindketten ugyanabban a pillanatban. Újra azok a pillantások villantak közöttük, és megint Sulin nézett félre, még inkább elpirulva. Perrin nem emlékezett, hogy ilyen pirulásokat látott volna Bain vagy Chiad esetében, annál a két Hajadonnál, akiket jobban ismert.

– Megígértem – mondta Nandera határozottan –, és minden Hajadon a becsületére tett ígéretet. Úgy lesz, ahogy a főnök parancsolta.

Perrin megállta, hogy ne kérdezze meg, mit jelent, hogy megkeményítette magát, mint ahogy azt se kérdezte meg, hogyan juttatta át az aieleket az Alguenyán révészhajók nélkül, mikor a víz az egyetlen dolog a világon, amely megállítja az aieleket. Szerette volna tudni, de a válasz lényegtelen volt. Hatezer aiel, ötszáz Dobraine pikásaiból és kétszáz Szárnyas őr. Hat aes sedai, az őrzőik és a talán ötszáz katonájuk ellen, elegendőnek hangzott. Kivéve, hogy Rand az aes sedai-ok kezében van. Mer majd tenni bármelyikük egyetlen lépést is, ha kést tesznek a torkára?

– Kilencvennégy Tudós Asszony is velünk jött – szólalt meg Amys. – Ők a legerősebbek az Egyetlen Hatalomban. – Ezt vonakodva mondta ki. Perrinnek az volt a benyomása, hogy az aiel nők nem szívesen ismerik el, hogy tudnak fókuszálni, de hangja aztán erősebbé vált. – Nem akartunk ennyit hozni, de mind jönni akartak. – Sorilea megköszörülte a torkát, és ezúttal Amys pirult el. Tényleg meg kell kérdeznie Gault. Az aielek annyira különböznek másoktól; talán akkor kezdenek el pirulni, ha idősebbek lesznek. – Sorilea vezet minket – fejezte be Amys, és az idősebb nő felhorkantott, ami nagyon elégedettnek hangzott. Az illata legalábbis nagyon elégedett volt.

Perrin alig tudta megállni, hogy ne csóválja meg a fejét. Amennyit ő a Hatalomról tudott, azt egy gyűszűbe lehetne gyömöszölni, és még egy kövér hüvelykujjnak maradna elegendő hely, de látta, mire képes Alanna és Verin, és látta a lángot, amelyet Sorilea alkotott. Ha ő az egyik legerősebb a Hatalomban a Tudós Asszonyok között, akkor nem volt biztos benne, hogy az a hat aes sedai nem csomagolja össze könnyedén mind a kilencvennégyüket. Ahogy azonban most látta a dolgokat, minden segítségre szükségük lehet.

– Hetven vagy nyolcvan mérfölddel járnak előttünk – mondta. – Talán száz is, ha igyekeznek a kocsikkal. Olyan gyorsan kell haladnunk, ahogy csak tudunk. – Mikor visszamászott a nyeregbe, Rhuarc és a többi aiel már felfelé ügetett a dombon. Perrin felemelte kezét, és Dobraine jelzett a lovasoknak, hogy haladjanak tovább. Perrin soha nem gondolkodott igazán el azon, hogy férfiak, akiknek bármelyike elég idős ahhoz, hogy az apja lehessen, és nők, akik korban az anyjához álltak közel, és parancsoláshoz szoktak, miért hallgatnak rá.

Amin tűnődött, ami miatt aggódott, az volt, hogy milyen gyorsan tudnak haladni. Az aielek cadin'sorban tartják a lépést a lovakkal, ezzel tisztában volt, de először aggódott a szoknyás Tudós Asszonyok miatt, akik közül néhányan annyi idősek voltak, mint Sorilea. De szoknya ide vagy oda, akár fehér hajúak, akár nem, a Tudós Asszonyok ugyanolyan sebesen gyalogoltak, mint a többiek, kis csoportokban beszélgetve.

Az út kitisztult előttük; a Fény Ünnepe alatt senki sem indult el, hacsak nem akarták megölni az ökröket, amik a fogatokat húzták. Többé nem aggódott amiatt, hogy beéri-e őket még azelőtt, hogy elérnék Tar Valont; csak annyit tud tenni, amennyit már eddig is tett.

Takaróján fekve, a nyergét használva vánkosként, Perrin felmosolygott a dagadó holdnegyedre. Ha lett volna felhő az égen, az éjszaka messze nem lett volna ennyire világos. Jó idő a vadászatra. Jó éjszaka a farkasoknak.

Elméjében egy képet formált. Egy göndör szőrű, fiatal, vad bikát; büszke és szarvai fémként csillognak a reggeli napfényben. Hüvelykujját végigfuttatta a mellette heverő fejszén, a görbe pengén és a hegyes tüskén. A Fiatal Bika fémszarvai; így nevezték el a farkasok. Hagyta, hogy agya megkeresse őket, kiküldte a képet az éjszakába. Voltak ott farkasok, és ismerték a Fiatal Bikát. A hírek a farkasokkal beszélő emberekről szélvészként terjedtek. Perrin csak két ilyennel találkozott. Az egyik barát volt, a másik egy szerencsétlen korcs, aki nem volt képes megtartani emberségét. Hallott történeteket a Folyóközbe szállingózó menekültektől. Ősi történeteket farkassá változó férfiakról, melyeket kevesen hittek el, és azért mesélték, hogy gyerekeket szórakoztassanak. Hárman azonban megesküdtek rá, hogy láttak farkassá változni és megvadulni egy férfit, és bár a részletek nem álltak össze Perrin számára, kellemetlen volt, ahogy ketten közülük elkerülték, mintha sárga szeme valamit kinyilatkoztatna. Az a kettő, egy taraboni nő és egy Almoth-alföldről származó férfi nem tette volna ki a lábát a szabadba éjszakánként. Valami miatt előszeretettel ajándékoztak neki fokhagymát, melyet nagy örömmel el is fogyasztott. De nem próbált magához hasonlókat találni.

Érezte a farkasokat, és neveik lassan nyilvánvalóak lettek számára. Két Hold, Futótűz, Vén Szarvas és még tucatnyi másik patakzott az agyába. Nem igazán nevek voltak, inkább képek és érzések. A Fiatal Bika egy farkas számára nagyon egyszerű kép volt. Két Hold valójában egy éjtől borított, jegesen sima patak volt abban a pillanatban, mielőtt szellő borzolta volna, az ősz ízével a levegőben és az égen függő teliholddal, mely olyan tökéletesen visszatükröződik a vízen, hogy nem lehet megmondani, melyik az igazi. És ez mellbe vágta. Egy ideig csak a nevek és szagok cseréje történt. Aztán azt gondolta: Embereket keresek előttem, embereket lovon és kocsikkal. Ez persze nem pontosan az volt, amit gondolt, a farkasokkal nem úgy beszélt, mint az emberekkel Folyóközben. Ez természetes volt, mint ahogy Két Hold se csak két holdat jelentett. Az emberek „kétlábúak” lettek, a lovak „kemény talpú négylábúak”. Az aes sedai-ok „kétlábú szukák, akik megérintik a szelet, mely a napot mozgatja, és tüzet teremtenek.” A farkasok nem kedvelték a tüzet, és még óvatosabbak voltak az aes sedai-okkal, mint a többi humánnal; és elképesztőnek találták, hogy nem tud leírni egy aes sedai-t. Ezt a képességet olyan természetesnek tartották, mint azt, hogy valaki ki tud választani egy fehér lovat egy csapat fekete közül, olyasmi, amit nem érdemes említeni, és ami nem igényel magyarázatot.

Agyában az éjszakai ég forogni látszott, hirtelen egy szekerekkel, sátrakkal és tábortüzekkel teli táborra fókuszálva. Nem úgy láttak, mint az emberek, így a szekerek és a sátrak homályosnak tűntek; a tábortüzek veszélyesen pattogtak; a lovak ízletesnek látszottak – és ezt farkas adta át farkasnak, míg elért hozzá. A tábor nagyobb volt, mint Perrin várta, de Futótűz biztos volt a dolgában. Falkája széles körben vette körül a helyet, ahol „kétlábú szukák, akik megérintik a szelet, mely a napot mozgatja, és tüzet teremtenek” voltak. Perrin megpróbálta megkérdezni, hogy hányan, de a farkasoknak nem voltak fogalmaik a számokra; úgy mondták el, hogy mennyi dolog van egy helyen, hogy megmutatták, és mikor Futótűz és a falkája megérezte az aes sedai-okat, nem állt szándékukban közelebb merészkedni. A „Milyen messze?” jobb választ érdemelt, újra farkasról farkasra jutva el hozzá, még ha olyan is volt, amit először meg kellett fejtenie. Futótűz azt mondta, hogy elmehetne arra a hegyre, ahol egy Félfarkú nevezetű, keserű kan falkája falatozik egy őzből, és közben a hold ennyit mozogna, és ilyen szögben. Félfarkú elérhetné Nyúlorrt – érezhetően egy fiatal és nagyon erőszakos kan –, míg a hold ennyit mozog, és ilyen szögben. És ez így ment, míg Két Holdat el nem érték. Két Hold méltóságteljes csendbe burkolózott, egy öreg farkashoz illően, akinek több az ősz szőr a pofáján, mint amennyi nem az. Ő és falkája alig valamivel több, mint egy mérföldre voltak Perrintől, és sértő lett volna azt gondolni, hogy Perrin nem tudja pontosan, hol vannak.

A lehető legjobban végigkövetve az utat, Perrin hatvan-hetven mérföldet hozott ki végeredménynek. Holnap már azt is meg tudja majd mondani, mikorra tudják behozni őket.

Miért? Ez Félfarkú volt, és Perrin habozott, mielőtt válaszolt volna. Tartott ettől. Emberek, akik elragadták Árnyékgyilkost, gondolta végül. A farkasok nevezték így el Randet, bár nem tudta, mi alapján döntötték el, hogy Rand fontos. A döbbenet, amely megtöltötte az elméjét, elég válasz volt; vonyítás töltötte meg az éjszakát közel és távol, félelemmel és haraggal teli vonyítások. A táborban a lovak rémülten nyihogtak, patáikkal toporzékolva, ahogy a köteleket rángatták. Férfiak rohantak, hogy megnyugtassák őket, mások pedig a sötétségbe bámultak, mintha azt várnák, hogy egy hatalmas falka jön el a lovakért.

Jövünk – felelte Félfarkú. Csak ennyit, és mások is válaszoltak. Falkák, akikkel Perrin beszélt, és falkák, aki csak hallgatták őket. Jövünk. Csak ennyi. Oldalára fordulva Perrin aludni tért, és azt álmodta, hogy farkas, aki végtelen dombokon rohan.

Másnap reggel a farkasoknak nem volt semmi jele – még az aielek sem jelentették, hogy láttak volna akár egyet is –, de Perrin érezte őket, néhány százukat, és még többet úton.

A táj ellaposodott a következő négy napban, és a legmagasabb emelkedők se igazán voltak méltóak a domb névre – legalábbis azokhoz képest, amelyek a hátuk mögött maradtak, az Alguenya mentén. Az erdő ritkulni kezdett, majd füves pusztába ment át, mely barna és száraz volt, és csak a távolban látszott néhány bozót. A folyók és folyamok, melyeket kereszteztek, alig nedvesítették meg a lovak patáit, és nem is tehettek sokkal többet, még azelőtt sem, hogy elkeskenyedtek volna a napszárította iszap és kőpartjaik között. A farkasok minden éjjel elmondták Perrinnek, amit megtudtak az előttük járó aes sedai-okról, ami nem volt túl sok. Futótűz falkája a nyomukban járt, de jócskán lemaradva. Egy dolog nyilvánvalóvá vált. Perrin akkora utat tett meg minden nap, mint az elsőn, és minden újabb nappal jó tíz mérföldet lefaragott az aes sedai-ok előnyéből. De ha utoléri őket, akkor mi történik?

Mielőtt a farkasokhoz tért volna, Perrin minden éjjel pipázgatva és halkan beszélgetve ült Loial mellett. Ez a „Mi történik?” volt az, amiről Perrin beszélni akart. Dobraine láthatóan azt gondolta, hogy lecsapnak rájuk, és meghalnak, míg a lehető legtöbbet teszik a cél érdekében. Rhuarc csak azt mondta, hogy meg kell várniuk, hogyan fénylik a nap holnap, és hogy minden embernek fel kell ébrednie álmából, ami nem sokban különbözött Dobraine-étől. Loial talán fiatal volt ogiernek, de mégiscsak ogier volt. Perrin gyanította, hogy Loial több könyvet olvasott el, mint amennyit ő életében látott, és gyakran meglepő tudást mutatott az aes sedai-okkal kapcsolatban.

– Kevés könyv van, ami azzal foglalkozik, hogyan bánnak az aes sedai-ok a fókuszálni képes férfiakkal. – Loial a pipájába bámult; a pipa levélvésetekkel díszített feje nagyobb volt, mint Perrin két ökle. – Elora, Amar lánya, Coura lánya, Sasszárny Artur uralkodásának korai éveiben írta a Férfiak Tűzből, Nők Levegőből című könyvét. És Ledar, Shandin fia, Koimal fia, mindössze háromszáz éve írta a Tanulmány a hatalomról ember férfiak és nők kezében című művét. Ez a kettő a legjobb, azt hiszem. Azt hiszem, inkább Elora, az ő stílusa... Nem. Rövid leszek. – Perrin kételkedett ebben; a szűkszavúság nem tartozott Loial erényei közé, ha könyvekről volt szó. Az ogier megköszörülte torkát. – A Torony törvénye szerint a férfit a Toronyba kell vinni, vizsgálat elé állítani, mielőtt meg lehetne szelídíteni. – Egy pillanatig Loial füle hevesen remegett, és szemöldöke komoran megereszkedett, de nyugtatóan megütögette Perrin vállát. – Nem hiszem, hogy ezt akarják tenni, Perrin. Hallottam, ahogy arról beszélnek, hogy megbecsülik, és tudják, hogy ő az Újjászületett Sárkány.

– Megbecsülés? – kérdezte Perrin halkan. – Talán selymen alhat, de egy fogoly attól még fogoly.

– Biztos vagyok benne, hogy jól bánnak vele, Perrin. Biztos vagyok benne – az ogier hangja egyáltalán nem volt meggyőző, és sóhaja szélviharnak tűnt. – És biztonságban van, míg el nem érik Tar Valont. Elora és Ledar – és számos más író – egyetértenek abban, hogy tizenhárom aes sedai kell ahhoz, hogy megszelídítsenek egy férfit. Amit nem értek, az, hogyan fogták el. – Nagy fejét teljesen tanácstalanul csóválta. – Perrin, Elora és Ledar is azt írta, hogy ha egy aes sedai talál egy erős férfit, akkor tizenhárman gyűlnek össze, hogy elfogják. Tudom, hogy vannak történetek, amelyek csak négyről vagy ötről szólnak, és mindketten megemlítik Caraighant: egyedül vitt el egy férfit a Toronyba csaknem kétezer mérföldön át, miután az megölte az őrzőit, de... írnak Kőíj Yurianról és Guiare Amalasanról. Vagy Raolin Darksbane-ről és Davianról is, de a többiek azok, akik aggodalomra késztetnek. Ők négyen voltak a legerősebbek azon férfiak közül, akik Újjászületett Sárkánynak vallották magukat, nagyon régen már, még Sasszárny Artur előtt. Hat aes sedai megpróbálta elfogni Kőíjat, de ő megölt közülük hármat, és a többieket fogságba ejtette. Hat megpróbálta elfogni Amalasant; egy meghalt, és még kettőt elcsendesített. Biztos vagyok benne, hogy Rand van olyan erős, mint Kőíj vagy Amalasan. Valóban csak hatan vannak előttünk? Sok mindent megmagyarázna, ha nem így lenne.

Talán így lett volna, de abban nem lett volna köszönet. Tizenhárom aes sedai önmagában képes lehet elhárítani mindenféle támadást, amit Perrin felvonultathat ellenük, az őrzőik és a katonák nélkül. Tizenhárom aes sedai fenyegetőzhet azzal, hogy elcsendesítik Randet, ha Perrin támad. Biztosan nem tennék meg, hiszen tudják, hogy Rand az Újjászületett Sárkány; tudják, hogy ott kell lennie az Utolsó Csatában – de megkockáztathatta ezt Perrin? Ki tudja, mit miért tesznek az aes sedai-ok? Soha nem volt képes arra, hogy bízzon egy aes sedai-ban, aki barátnak próbálta mutatni magát. Mindig titkaik vannak, és hogy lehetne egy férfi valaha is biztos bármiben mikor a tudatában van annak, hogy a háta mögött szövögetik terveiket, bármennyire mosolyognak? Ki tudná megmondani, mit tesznek az aes sedai-ok?

Az igazat megvallva, Loial nem tudott túl sok olyan dolgot, ami a csata napján segítségükre lehetne, és egyébként is sokkal jobban érdekelte, hogy Erithről beszéljen. Perrin tudta, hogy két levelet hagyott Faile-nál, egyiket az anyjának címezve, a másikat Erithnek, hogy adja át őket, ha bármi váratlan történne. És Loial csaknem megszakadt az erőfeszítéstől, hogy utána bizonygassa, ilyesmi nem fordulhat elő; szörnyen tudott aggódni amiatt, ha mások aggódtak. Perrin otthagyta a maga levelét Faile-nak; Amys vitte magával az aiel táborba, hogy a Tudós Asszonyok őrizzék.

– Olyan gyönyörű – mormolta Loial, úgy bámulva az éjszakát, mintha látná a nőt. – Az arca olyan finom, és ugyanakkor mégis erőteljes. Ha a szemébe nézek, semmi mást nem látok. És a füle! – Hirtelen a saját füle vadul megremegett, és az ogier beleszívott pipájába. – Kérlek – sóhajtott fel –, felejtsd el, hogy megemlítettem... Nem kellett volna... Tudod, hogy nem vagyok közönséges.

– Már el is felejtettem – válaszolta Perrin gyengén. A füle?

Loial azt szerette volna tudni, milyen házasembernek lenni. Nem mintha szándékában állna mostanában házasodni, tette sebesen hozzá; túl fiatal még, előbb a könyvet kell befejeznie, és még nem kész arra, hogy letelepedjen, és soha többet ne hagyja el a steddinget, kivéve, hogy egy másikat látogasson meg, amit a felesége minden bizonnyal megkövetelne. Csak kíváncsi. Ennyi az egész.

Így Perrin beszélt az életéről Faile-lal, hogyan dúlta fel a megszokott életét, még mielőtt észrevette volna. Egykor Folyóközben volt az otthona; most ott, ahol Faile van. A gondolat, hogy a nő vár rá, meggyorsítja a lépteit. Jelenléte kitágítja a szobát, és mosolya elhalványít minden bajt. Persze nem beszélhetett arról, hogyan forralja fel a vérét, ha rágondol, vagy hogy látványától szíve száguldani kezd – nem lett volna illendő –, és biztos nem lett volna hajlandó megemlíteni bármilyen gondot, ami a nő miatt aggasztotta. Mit tehetne? Valóban kész térdre ereszkedni előtte, de az a csökönyös vasmag benne, a nőtől várta az első szót. Ha csak kimondaná, hogy szereti, ha a dolgok olyanok lennének, mint amilyenek voltak...

– Mi van a féltékenységével? – kérdezte Loial Perrint, és most rajta volt a sor, hogy pipájába szívjon. – Minden feleség ilyen?

– Féltékenység? – kérdezett vissza Perrin keményen. – Faile nem féltékeny. Honnan szedted az ötletet? Faile tökéletes.

– Hát persze, hogy az – felelte Loial halványan, a pipájába bámulva. – Van még folyóközi dohányod? Ezután nekem már csak egy kevés csípős cairhieni maradt.

Ha mindig ilyen lett volna, az utazás békés lehetett volna, amennyire ilyen esetben lehet. A táj elhaladt mellettük anélkül, hogy egyetlen lelket láttak volna. Ha a nap olvadt aranynak tűnt, kemencévé változtatva a levegőt, gyakran köröztek hollók a felhőtlen égen. A farkasok, akik nem akarták, hogy az emberek a közelükbe tévedjenek, bevonszolták zsákmányukat az erdőbe, jóval többen voltak, mint amennyi egy falkához tartozhat, és nem volt ritka, hogy egy büszke szarvas lecsupaszított csontjait és agancsát látták, mikor az oszlop elhaladt. De volt egy ősi mondás: „Egy tökéletesen békés férfi nem létező férfi.”

A cairhieniek természetesen nem jöttek ki könnyen az aielekkel, láthatóan rosszallóan figyelték őket, vagy éppen megvetően vigyorogtak. Nem egyszer hallott mormolásokat arról, hogy itt vannak az aielekkel kinn – és ők tizenkétszeres túlerőben vannak. Tisztelte a harci képességeiket, de úgy, ahogy hirtelen egy csapat farkast tisztelsz. Az aielek nem bámultak vagy mosolyogtak gunyorosan; egyszerűen csak nyilvánvalóvá tették, hogy a cairhieniek nem érdemesek arra, hogy észrevegyék őket. Perrin nem lepődött volna meg, ha valamelyikük megpróbál átgyalogolni egy cairhienin, és utána letagadja, hogy a férfi ott volt. Rhuarc azt mondta, hogy nem lesz baj, míg a fagyilkosok nem kezdeményeznek. Dobraine azt mondta, nem lesz baj, míg a mészárosok nem állnak az útjába. Perrin az kívánta, bárcsak biztos lehetne abban, hogy nem fogják meggyilkolni egymást, még mielőtt egyáltalán megpillanthatnák a Randet fogva tartó aes sedai-okat.

Reménykedett benne, hogy a mayene-iek talán hidat jelenthetnek a két fél között, de idővel ebben csalódnia kellett. A vörös mellvértes férfiak jól kijöttek az egyszerű mellvértes, alacsony férfiakkal – Mayene és Cairhien között soha nem dúlt háború –, és a mayene-iek az aielekkel is megértették magukat. Az Aiel Háborút kivéve a mayene-iek soha nem harcoltak aielek ellen. Dobraine meglehetősen barátságosan viselkedett Nurelle-lel, gyakran együtt vacsoráztak, és Nurelle elpipázgatott különböző aielekkel. Különösen Gaullal. Ebből jött a csalódás.

– Beszélgettem Gaullal – mondta Nurelle bátortalanul. Ez a negyedik napon történt, és a férfi előrejött a mayene-iek közül, hogy Perrin mellett lovagoljon az oszlop élén. Perrin csak fél füllel hallgatta; Futótűz megengedte falkája egyik fiatal hímjének, hogy közelebb lopakodjon, mikor az aes sedai-ok elkezdték reggeli mozgolódásukat, és nem látta Randet. Úgy tűnt, minden farkas ismeri Árnyékgyilkos külsejét. De bármennyire homályosan látott Reggeli Köd, egyet kivéve minden kocsi hátulját ponyva takarta. Rand talán ezek közül volt valamelyikben, és jóval nagyobb kényelemben, mint Perrin, aki izzadva lovagolt a napon. – Mesélt az emondmezei csatáról – folytatta Nurelle –, a Folyóközi hadjáratodról. Aybara nagyúr, nagyon megtisztelve érezném magam, ha tőled hallhatnék a csatáidról.

Perrin hirtelen kiegyenesedett a nyeregben, a fiúra nézve. Nem, nem fiú már, rózsaszín bőre és nyílt arca ellenére sem. De a férfi szagától, mely tiszta volt és kissé reszkető, majdnem felnyögött. Már érezte ezt fiatal fiúkon még otthon, de hogy egy olyan férfi tisztelje hősként, aki csaknem egykorú vele, az majdnem túl volt az elviselhetőség határán. De ha ez lett volna a legszörnyűbb, akkor nem igazán vesztegetett volna rá gondolatot. Számított rá, hogy az aielek és a cairhieniek nem kedvelik egymást. Számítania keltett volna arra, hogy egy fiatal férfi, aki még soha nem vett részt csatában, felnéz arra, aki már trallokokkal is harcolt. Azok a dolgok aggasztották, amiket nem láthatott előre. Az előre nem látott dolgok nyakon csíphetnek, mikor a legkevésbé számítasz rá, és a legkevésbé engedheted meg, hogy elvonják a figyelmedet.

Gault és Rhuarcot kivéve minden aiel viselt egy karmazsin pántot a homlokán, a fekete-fehér körrel a szemöldöke felett. Perrin már Cairhienben is látott hasonlót, de mikor megkérdezte Gault, majd Rhuarcot, hogy ez jelöli-e meg a siswai'amanokat, akiket Rand említett, mindketten megpróbáltak úgy tenni, mintha nem tudnák, miről beszél, mintha nem látnák azokat a vörös homlokpántokat az ötezer férfin. Perrin még azt a férfit is megkérdezte, aki láthatóan Rhuarc után következett a rangsorban, Urient, a Két Csúcs Klánból, akivel Perrin még nagyon régen találkozott egyszer, de Urien sem értette. Nos, Rhuarc azt mondta, hogy csak siswai'amanokat tudott hozni, így Perrin ekként gondolt rájuk, még ha nem is tudta, hogy pontosan mit jelent.

Annyit mindenesetre tudott, hogy van valamilyen gond a siswai'amanok és a Hajadonok között. Mikor ezek közül a férfiak közül valamelyik a Hajadonok felé pillantott, Perrin egy pillanatra féltékenységet érzett felőle. Ha a Hajadonok valamelyike egy siswai'amanra nézett, illata egy farkasra emlékeztette Perrint, ami egy szarvastetem felett acsarog, és nem hagyja, hogy a falkából bárki más egyen belőle, még ha emiatt egészben kell is lenyelnie. Nem tudott rájönni, miért van ez így, de ez volt a helyzet.

Ez viszont egy esetleges dolog volt, nem mindig fordult elő. Bizonyos dolgokkal ellentétben. Cairhien elhagyása után az első két napban Sulin és Nandera mindig együtt válaszoltak, ha Rhuarc valami Hajadonokkal kapcsolatosat említett, és mindig Sulin volt az, aki elpirulva meghátrált. De a legközelebbi alkalomnál újra ott volt minden egyes mondatnál. A második estén, mikor letáboroztak, a két nő puszta kézzel megpróbálta meggyilkolni egymást.

Perrinnek legalábbis úgy tűnt, ahogy rugdosták egymást, ököllel harcoltak, a földre lökték egymást, úgy meghajlítva a másik karját, hogy Perrin biztos volt benne, hogy eltörik, míg az, aki alul volt, ki nem tudta szabadítani magát egy fordulattal vagy ütéssel. Rhuarc megállította, mikor közbe akart lépni, és meglepettnek tűnt, hogy ilyesmi jut eszébe. Sok cairhieni és mayene-i köréjük gyűlt, hogy nézzék, és fogadásokat kössenek, de egyetlen aiel se figyelt feléjük, még a Tudós Asszonyok se. Végül Sulin földre kényszerítette Nanderát, karját fájdalmasan mögé tekerve; megragadta a haját, és addig verte a másik nő fejét a földhöz, míg az eszméletlenül össze nem esett. Egy pillanatig az idősebb nő ott állt, legyőzött ellenfelét figyelve. Majd Sulin vállára emelte az ájult Nanderát, és elbotorkált vele.

Perrin azt várta, hogy ezek után majd Sulin veszi át a vezetést, de nem ez volt a helyzet. A nő továbbra is állandóan ott volt, de a megtépázott Nandera felelt Rhuarc kérdéseire, és ő továbbította parancsait. Miközben a csaknem ugyanannyira megtépázott Sulin csendben maradt, és ha Nandera megkérte valamire Sulint, a nő habozás nélkül teljesítette. Perrin csak a fejét tudta vakarni, és tűnődhetett azon, vajon valóban úgy látta-e a harc végét, ahogyan emlékszik.

A Tudós Asszonyok mindig csoportokban sétáltak, amelyek mérete és tagjai állandóan változni látszottak. Az első nap végén észrevette, hogy ez a mozgás valójában két nő köré összpontosul: Amys és Sorilea köré. A második nap végén biztos volt benne, hogy teljesen más nézőpontokat képviselnek; túl sok volt a merő tekintet és a szemöldökráncolás. Amys egyre kevésbé fogta vissza magát, és egyre kevesebbszer pirult el. Néha Rhuarc meglehetősen aggódónak érződött, mikor a feleségére nézett, de ez volt az egyetlen jele annak, hogy bármit is észrevett volna. A harmadik letáborozáskor Perrin csaknem arra számított, hogy Sulin és Nandera csatája megismétlődik a Tudós Asszonyok között.

Ehelyett a két nő felkapott egy-egy vizestömlőt, és kissé eltávolodtak a tábortól, ahol egymás mellé ültek a földre és eltávolították az összehajtott kendőket, melyek a hajukat fogták hátra. Figyelte őket a holdfényben, elég távol maradva, hogy még véletlenül se hallgatózhasson, míg nyugovóra nem tért, de csak vizet ittak és beszélgettek. Másnap reggel a többi Tudós Asszony ugyanúgy csoporttól csoportig sodródott, de mire a hosszú oszlop megtett három mérföldet, Perrin észrevette, hogy most már minden Sorilea köré csoportosul. Néha ő és Amys kicsit félrevonultak, és magukban beszélgettek, de nem volt több merő pillantás. Ha farkasok lettek volna, akkor Perrin azt mondta volna, hogy a falkavezéri posztért folytatott harcban veszített a kihívó, de a illatuk alapján Sorilea most már csaknem egyenlőként fogadta el Amyst, ami egyáltalán nem illett a farkasokhoz.

Cairhien elhagyása utáni hetedik napon, mikor a perzselő reggeli nap fényében lovagoltak, a következő meglepetés miatt aggódott, amiben majd az aielek részesítik, és azon, hogy távol maradnak-e egymás torkától a cairhieniek és az aielek még egy napig, és amiatt, hogy mit tesz, ha újabb három vagy négy nap múlva utoléri az aes sedai-okat.

Mindez eltűnt, mikor Félfarkú üzent. Egy nagyobb csapat férfi – és talán nő; a farkasoknak nehézségeik voltak azzal, hogy megkülönböztessék egymástól az ember férfiakat és nőket – lovagol abba az irányba, amerre Perrin is tart, alig néhány mérföldre nyugatra tőlük. A két zászló vázlatos képe, amely alatt lovagoltak volt az, ami felkeltette Perrin figyelmét.

Dobraine, Nurelle, Rhuarc, Urien, Nandera, Sulin, Amys és Sorilea gyorsan köré gyűlt.

– Folytassátok az utat – mondta nyugatnak fordítva Kitartót. – Talán van egy kevés barátunk, akik csatlakoznának hozzánk, de nem veszthetünk emiatt időt.

Továbbindultak, amint ellovagolt tőlük, de nem hagyták magára. Mielőtt negyed mérföldet lovagolhatott volna, egy tucatnyi Szárnyas őr, ugyanannyi cairhieni, legalább húsz Hajadon Sulin vezetése alatt és hasonló számú siswai'aman csatlakozott hozzá, akiket egy ősz hajú, zöld szemű férfi vezetett, akinek az arca mintha a követ is képes lett volna széthasítani.

– Barátok – mormolta Sulin magában, a férfi sarkában lovagolva. – Barátok, akik hirtelen felbukkannak, figyelmeztetés nélkül, és ő hirtelen tudja, hogy itt vannak. – Felnézve a férfire, hangosabban szólalt meg. – Nem szeretném azt látni, hogy megint átesel egy párnán, és az orrodra zuhansz.

Perrin megrázta fejét, és azon tűnődött, vajon mennyi ilyen csipkelődésre okot adó eset történt, míg a nő szolga volt. Az aielek furcsa népség.

Csaknem egy órát lovagoltak a napon a farkasok által vezetve, olyan bizonyosan, mint ahogy nyílvessző közeledik a célpontjához, és mikor egy alacsony emelkedő tetejére ért, nem lepődött meg, mikor talán két mérföldnyire előttük lovasokat pillantott meg két hosszú oszlopban: folyóközi férfiakat, akiknek feje felett a Vörös Farkasfej zászlót lebegtette a gyenge szellő. Ami meglepte, az volt, hogy nők is voltak velük – kilenc, számolta meg őket gyorsan –, és nagyszámú férfi, akik nem Folyóközből származtak. Ami miatt összeszorította száját, az a másik lobogó volt. Manetheren Vörös Sasa. Nem tudta volna megmondani, hányszor rájuk szólt, hogy ne húzzák fel Folyóközön kívül; azon dolgok egyike, amit nem tudott megszüntetni, ennek a lobogónak a felhúzása volt. Viszont a farkasok homályos képe a zászlókról felkészítette a látványra.

Természetesen gyorsan észrevették őt és társaságát. Voltak éles szeműek a csapatban. Felsorakoztak, várakozva, és néhányan elővették hátukról íjukat, a hosszú, Folyóközben használt íjat, mely háromszáz lépésről vagy még távolabbról képes átlyukasztani egy embert.

– Ne álljatok elém! – szólalt meg Perrin. – Nem fognak lőni, ha megismernek.

– Úgy tűnik, a sárga szemek messzire látnak – mondta Sulin laposan. A többiek közül sokan furcsállva néztek a férfire.

– Csak maradjatok mögöttem! – sóhajtott Perrin.

Mikor közelebb lovagolt különös kis csapata élén, a felemelt íjakat leeresztették és eltették a nyílvesszőket. Örömmel látta, hogy velük van Fürge, de annak már kevésbé örült, hogy Fecske is. Faile soha nem bocsátja meg neki, ha hagyja, hogy bántódása essen a fekete kancának. Jó lenne újra a szürkéjén lovagolni, de talán meg kellene tartania Kitartót is; egy nagyúrnak lehet két lova. Még egy olyan nagyúrnak is, akinek talán már alig négy nap van az életéből.

Dannil lovagolt előre a folyóköziek oszlopából, a bajszát simogatta, és vele Aram, mögöttük pedig a nők lovagoltak. Perrin felismerte a kortalan aes sedai arcokat, még mielőtt feltűnt volna neki Verin és Alanna, akik utolsókként érkeztek. A többiek közül senkit sem ismert, de biztos volt benne, hogy kicsodák, bár azt nem tudta, hogyan kerülnek ide. Kilenc. Kilenc aes sedai, és Rand azt mondta, csak hatan követhetik. Azon tűnődött, melyikük Merana, a vezetőjük.

Egy szögletes arcú aes sedai, aki kortalan arca ellenére gazdaasszonynak tűnt, megszólalt, mielőtt Dannil bármit tehetett volna. Lova egy zömök, barna kanca volt.

– Tehát te vagy Perrin Aybara. Perrin nagyúr, így kellene mondanom. Nagyon sokat hallottunk rólad.

– Meglepő, hogy itt találunk – egy arrogáns, bár gyönyörű fiatal nő szólalt meg hideg hangon –, ilyen különös társaságban. – Egy vad tekintetű, sötét herélten lovagolt. Perrin fogadni mert volna, hogy az állatot csatalónak képezték ki. – Biztosak voltunk benne, hogy jóval előttünk kell lenned.

Nem vesztegetve figyelmet rájuk, Perrin Dannilhoz fordult.

– Nem mintha nem örülnék, de hogy kerültetek ide?

Dannil az aes sedai-ok felé pillantott, majd zavartan végigsimított bajszán.

– Elindultunk, ahogy meghagytad, Perrin nagyúr, és olyan gyorsan, ahogy csak tudtunk. Úgy értem, hátrahagytuk a szekereket, meg mindent, hiszen úgy tűnt, van valami okod a hirtelen távozásra. Aztán Kiruna sedai és Bera sedai meg a többiek utolértek minket, és azt mondták, Alanna meg tudja találni Randet – úgy értem, a Sárkány nagyurat –, és mivel vele mentél, úgy gondoltam, biztosan ott kell lenned, ahol neki, hiszen nem volt lehetőséged szólni nekünk, hogy távozol Cairhienből, és... – Mély levegőt vett. – Bárhogy is, úgy tűnik igazuk volt, nem, Perrin nagyúr?

Perrin szemöldökét ráncolta azon gondolkodva, hogyan tud Alanna rátalálni Randre. De képesnek kell lennie rá, különben Dannil és a többiek nem lennének itt. Ő és Verin továbbra is hátul maradtak, egy karcsú, mogyoróbarna szemű nővel, aki gyakran sóhajtozott.

– Bera Harkin vagyok – mutatkozott be a szögletes arcú nő –, ő pedig Kiruna Nachiman. – Gőgös társa felé intett. Láthatóan a többieknek nem járt bemutatás. – Megmondanád, miért vagy itt, mikor a fiatal al'Thor – A Sárkány nagyúr – többnapnyi járásra van északra?

Nem nagyon kellett gondolkodnia. Ha ezek kilencen csatlakozni akarnak hozzá, úgyse igazán tudja megakadályozni őket ebben. Viszont kilenc aes sedai-jal az oldalán...

– Elfogták. Egy Coiren nevű aes sedai és legalább még hatan Tar Valonba viszik. Legalábbis ez a szándékuk. Azért vagyok itt, hogy megakadályozzam őket ebben.

Ezzel jelentős döbbenetet váltott ki: Dannil szeme kitágult, és valamennyi aes sedai egyszerre beszélt. Aram volt az egyetlen, akire láthatóan nem volt hatással a hír, de végül is úgy tűnt, őt nem igazán érdekli más, mint Perrin és a kardja. Az aes sedai-ok illata higgadt arcuk ellenére haraggal és félelemmel telt meg.

– Meg kell állítanunk őket, Bera – szólalt meg egy haját taraboni divat szerint copfokba fonó nő, míg csaknem ugyanabban a pillanatban egy magas, pej kancán ülő sápadt cairhieni azt mondta: – Nem engedhetjük, hogy Elaida megkaparintsa, Bera.

– Hatan? – kérdezte a mogyoróbarna szemű nő hitetlenkedve. – Hatan nem tudták volna elfogni. Ebben biztos vagyok.

– Mondtam nektek, hogy sérült – vágta rá Alanna csaknem sírva. Perrin elég jól ismerte az illatát ahhoz, hogy ki tudja választani: fájdalom érződött benne. – Megmondtam. – Verin csendben maradt, de illata mérges volt – és rémült.

Kiruna sötét, kételkedő pillantást vetett Perrin csapatára.

– Ezzel akarsz aes sedai-okat megállítani, fiatalember? Verin nem említette, hogy ostoba vagy.

– Vannak még velem néhányan a Tar Valon-i úton – felelte szárazon.

– Akkor vezess bennünket hozzájuk – mondta Kiruna, mintha engedélyt adna. – Ugye jó lesz így, Bera? – Bera bólintott. Perrin nem értette, miért ilyen csikorgó Kiruna modora, de most nincs ideje arra, hogy erre rájöjjön.

– Van itt háromszáz folyóközi íjász, akiket szintén vissza akarok vinni magammal az útra. – Honnan tudhatja Alanna, hogy Rand sérült? – Ti aes sedai-ok is velem jöhettek.

Ennek nem örültek, az biztos. Egy tucatnyi lépésre távolodtak el, hogy megvitassák a dolgot – még az ő fülével se hallott semmit; a Hatalmat kellett valahogyan használniuk –, és egy ideig Perrin az gondolta, egyedül fognak majd továbblovagolni.

Végül mégis vele jöttek, de Bera és Kiruna egész úton az oldalán lovagoltak, és végig azzal traktálták, milyen veszélyes és kényes ez a helyzet, és hogy mit kellene tennie, hogy ne veszélyeztesse a fiatal al'Thort. Bera legalább emlékezett az előttük lévő aes sedai-okra, és néha Újjászületett Sárkánynak hívta Randet. De egy dolgot nyilvánvalóvá tettek: Perrin egy lépést sem tehet anélkül, hogy ne kérdezné meg valamelyiküket. Bera ingerültnek tűnt, mikor a férfi nem volt hajlandó megismételni szavait, de Kiruna rávágta, hogy vegyék úgy, mintha kimondta volna. Perrin elkezdett tűnődni azon, nem követett-e el hibát, mikor megkérte őket, hogy jöjjenek.

Ha az aes sedai-okra hatást is gyakoroltak az aielek, mayene-iek és cairhieniek csapata az úton, nem mutatták semmi jelét. A mayene-iek és a cairhieniek láthatóan nagyon örültek a kilenc aes sedai és őrzőik felbukkanásának, csaknem hajlongtak és hajbókoltak, mikor valamelyikük a közelükbe ment. A Hajadonok és siswai'amanok másrészről vészjóslóan szemlélték az aes sedai-okat, mikor éppen nem úgy néztek rájuk, mintha arra számítanának, hogy a nők a lábuk alatt lesznek. A Tudós Asszonyok arca ugyanolyan higgadt volt, mint az aes sedai-oké, de Perrin tiszta haragot érzett irányukból. Egy Masuri nevű Barnát kivéve az aes sedai-ok először tudomást se vettek a Tudós Asszonyokról, de Masuri legalább egy tucatnyi visszautasítást kapott egy nap alatt – kitartó volt –, de a Tudós Asszonyok úgy kerülték az aes sedai-okat, mintha ösztönösen tennék. Ezek után Bera, Kiruna és a többiek állandóan a Tudós Asszonyok irányába néztek, és maguk között beszélgettek a mögött a láthatatlan fal mögött, melyen keresztül még Perrin sem hallotta őket.

Kihallgatta volna őket, ha lehetősége adódik erre; többet rejtegettek, mint csak a Tudós Asszonyokról alkotott véleményüket. Alanna például nem volt hajlandó elárulni, honnan tudja, merre van Rand. „Létezik olyan tudás, amely bárkinek az agyát kiégetné, aki nem aes sedai” – mondta hidegen és rejtélyesen, de közben szinte árasztotta magából az aggodalom és a fájdalom szagát. Még azt sem akarta elismerni, hogy azt mondta, érzi, hogy Rand sérült. Verin gyakorlatilag egy szót sem szólt hozzá, csak figyelte azzal a sötét madárszerű szemével és apró, titokzatos mosollyal, de csalódottság és félelem illata érződött felőle. A szaguk alapján azt mondhatta volna, hogy Bera és Kiruna a vezető; vagy inkább úgy érezte, csak Bera, de nagyon szoros volt, és néha mintha a másik irányba változott volna. Nehéz volt eldönteni, bár egyik vagy a másik minden nap az oldalán lovagolt néhány órán keresztül, különböző változatokban megismételve eredeti „tanácsukat”, és ilyenkor úgy tűnt, az a vezető, aki éppen mellette van. Nurelle láthatóan úgy érezte, valóban ők a vezetők, úgy teljesítette parancsaikat, hogy még csak nem is pillantott Perrin vagy Dobraine irányába. Perrin teljes másfél napig azt hitte, Merana Caemlynben maradt, és elképedt, mikor kiderült, hogy a vékony, mogyoróbarna szemű nő viseli ezt a nevet. Rand azt mondta, ő vezeti a salidari küldöttséget, és bár minden aes sedai egyenlőnek tűnt a felszínen, Perrin úgy jegyezte meg őt magának, mint gyenge farkast a falkában; beletörődés és aggodalom töltötte meg az illatát. Persze nem meglepő, hogy az aes sedai-oknak titkaik vannak, de szándékában állt megmenteni Randet Coirentől és társaságától, és örült volna egy utalásnak arra, hogyan mentheti meg majd utána Kiruna és barátai karmaiból.

Legalább jó érzés volt újra együtt lenni Dannillal és a többiekkel, bár csaknem olyan rosszak voltak az aes sedai-ok közelében, mint a mayene-iek vagy a cairhieniek. A folyóközi férfiak annyira örültek, hogy látják Perrint, hogy alig morgolódtak, mikor szólt nekik, hogy csomagolják el a Vörös Sast; újra elő fog kerülni, ebben Perrin biztos volt, de Ban, Dannil unokabátyja, aki csak csákányforma orrában és domani divat szerint nyírt bajszában különbözött tőle, gondosan elrakta a zászlót nyeregtáskájába. Persze nem utaztak lobogó nélkül. Először is ott volt a saját Vörös Farkasfeje. Nem figyeltek volna rá, ha azt mondja, hogy rakják el, és Kiruna hideg, megvető pillantása valami miatt arra ösztönözte, hogy inkább mutogassa. Emellett Dobraine és Nurelle is zászlókat kerítettek elő, ha már egy megjelent. De nem Cairhien Felkelő Napját vagy Mayene Arany Sólymát. Mindegyikük hozott egy párat Rand zászlóiból, az arany-fehér-vörös Sárkányt és a karmazsin alapon fekete-fehér korongot. Az aielek nem törődtek egyikkel sem, míg az aes sedai-ok elhűltek tőle, de odaillő jelvényeknek tűntek.

A tizedik napon, mikor a nap útjának feléig kapaszkodott, Perrin zord hangulatban volt a zászlók, a folyóközi férfiak és Fürge ellenére. Délután utol kell érniük az aes sedai-ok szekereit, de még mindig nem tudta, mit fog akkor tenni. Ekkor érkezett az üzenet a farkasoktól: Gyere! Sok kétlábú. Sok, sok, sok! Gyere!

Ötvenötödik fejezet

Dumai kutak

Gawyn megpróbálta a tájon tartani szemét, miközben az oszlop élén lovagolt. Ez a fajta egyenetlen terep a maga elszórt bozótosaival elég lapos volt ahhoz, hogy azt hidd, messze láthatsz, de mikor közel érsz egy emelkedőhöz, akkor kiderül, hogy nem is olyan alacsony, mint gondoltad volna. A szél porfelhőket kavart fel, és a por is rengeteg dolgot el tudott rejteni. A Dumai Források a jobbján terültek el; három kőkút kis patkót rajzolva ki. Feltölthették volna hordóikat, hiszen még legalább négy nap a következő biztos vízforrásig, ha az Alianelle Forrás nem száradt ki, de Coiren nem engedte, hogy megálljanak. Megpróbálta arra koncentrálni figyelmét, amire kell, de nem sikerült.

Időről időre megfordult a nyeregben, és visszanézett a mögötte kanyargó hosszú kocsisorra, a mellettük lovagló aes sedai-okkal és őrzőikkel, és szolgákkal, akik nem a kocsik mellett gyalogoltak. A legtöbb Csemete az oszlop végén lovagolt, ahova Galina parancsolta őket. Nem látta azt az egy kocsit, amely mellett állandóan hat aes sedai lovagolt, és amely nem volt letakarva ponyvával. Megölte volna al'Thort, ha lehetősége adódik rá, de ettől hányingere támadt. A második nap után még Erian is visszautasította, hogy részt vegyen ebben, pedig a Fény tudja, neki lett volna oka rá. Galina viszont hajlíthatatlan volt.

Határozottan előrenézve, megérintette Egwene levelét kabátzsebében, ahol gondosan selyembe csomagolva feküdt. Csak néhány szó, hogy a nő szereti őt, hogy el kell mennie; semmi több. Naponta ötször vagy hatszor elolvasta. Soha nem említette ígéretét. Nos, nem tett semmit al'Thor ellen. Elképedt, mikor megtudta, hogy a férfi a fogoly, és ezt csak napokkal később közölték vele. Valahogyan meg kell majd ezt értetnie a nővel. Megígérte, hogy nem tesz a férfi ellen, és meg is tartja az ígéretét, ha belehal is, de nem is csinál semmit, hogy segítsen neki. Egwene meg fogja érteni. Fény, meg kell, hogy értse!

Izzadság csorgott az arcáról, és megtörölte szemét ruhaujjával. Hiszen semmit sem tud tenni azon kívül, hogy imádkozik. Viszont Minen segíthet. Valahogyan muszáj segítenie. A nő nem művelt semmit, amiért fogolyként kellene a Toronyba hurcolni; nem hiszi el. Ha az őrzők kicsit lazítanának őrségben, tehetne valamit.

Gawyn hirtelen egy lóra figyelt fel, ami a szekerek felé ügetett a poron keresztül, látszólag lovas nélkül.

– Jisao – parancsolta –, szólj a kocsisoknak, hogy álljanak meg. Hal, szólj Rajarnak, hogy készítse fel a Csemetéket!

Egyetlen szó nélkül megfordították lovaikat, és elügettek. Gawyn várt.

Ez Benji Dalfor acélos heréltje volt, és ahogy közelebb ért, Gawyn láthatta a rágörnyedő Benjit a herélt sörényébe kapaszkodva. A ló csaknem elvágtatott mellette, mielőtt Gawyn meg tudta volna ragadni a gyeplőt. Benji anélkül fordította felé a fejét, hogy felemelkedett volna, homályos szemekkel meredt Gawynra. Vér volt a szája körül, és úgy szorította egyik kezét a gyomrához, mintha megpróbálná összetartani magát.

– Aielek – mormolta. – Ezrek. Minden oldalon, azt hiszem. – Hirtelen elmosolyodott. – Hideg van ma, nem... – Vér ömlött szájából, és lezuhant az útra, pislogás nélkül nézve a napba. Gawyn megfordította csődörét, a szekerek felé lovagolt. Később is lesz idő Benjire, ha akkor valaki még életben lesz közülük. Galina előrelovagolt, hogy találkozzon vele. Lenvászon köpenye lebegett mögötte, sötét szeme dühösen villogott nyugodt arcában. Állandóan dühös volt, mióta al'Thor megpróbált megszökni.

– Kinek képzeled magad, hogy megálljt parancsolsz a szekereknek? – követelte.

– Aielek ezrei zártak körül minket, aes sedai – sikerült udvarias hangon megszólalnia. A szekerek legalább megálltak, és a Csemeték felsorakoztak, de a kocsisok türelmetlenül nyúltak a gyeplők után, a szolgák magukat legyezgetve bámultak körbe, az aes sedai-ok az őrzőkkel csevegtek.

Galina szája megvetően megrándult.

– Te ostoba. Nem kétséges, hogy a shaidók azok. Sevanna megígérte, hogy kíséretet nyújtanak nekünk. De ha kételkedsz benne, vidd a Csemetéket, és győződj meg róla a saját szemeddel. A szekerek pedig folytatják útjukat Tar Valon felé. Ideje, hogy megtanuld, én adom az utasításokat, nem...

– És ha nem a szelídített aielek azok? – Ez nem az első alkalom volt az elmúlt napok alatt, amikor a nő azt javasolta, hogy ő maga vezesse a felderítést; gyanította, ha így tenne, találna aieleket, és nem lennének szelídek. – Bárkik is, megölték az egyik emberemet. – Legalább egyet; még mindig hat felderítő volt távol. – Talán meg kellene fontolnod a lehetőséget, hogy ezek al'Thor aieljei, akik a megmentésére érkeztek. Túl késő lehet, ha már nekünk ugranak.

Csak most vette észre, hogy kiabál, de Galina haragja elhalványult. Felnézett az úton arra, amerre Benji hevert, majd lassan bólintott.

– Talán nem, ha most az egyszer óvatosak leszünk.

Rand levegőért kapkodott; a levegő a ládán belül sűrű és forró volt. Szerencsére legalább a szagokat nem érezte már. Minden éjjel leöntötték egy hordónyi vízzel, de ezt nem igazán lehet fürdőnek nevezni, és egy idővel azután, hogy rázárták a tetőt minden reggel, a bűz, amelyet egy újabb hőségben eltöltött nap jelentett, meglehetősen bántotta az orrát. Megtartani az Ürességet erőfeszítésbe került. Horzsolások tömegének érezte magát. Nem volt rajta olyan rész vállától térdéig, amely ne égett volna még mielőtt az izzadság végigfolyt rajta, és az a tízezernyi láng az üresség határán üvöltött, megpróbálta elemészteni azt. A félig begyógyult seb az oldalában lüktetett a távolban, de az üresség körülötte minden lüktetéstől megrázkódott. Alanna. Érezte Alannát. Közel. Nem. Nem vesztegetheti az idejét arra, hogy rágondol; még ha követte is, hat aes sedai nem tehet képes kiszabadítani őt. Már ha nem döntenek úgy, hogy csatlakoznak Galinához. Nincs bizalom. Soha ne bízz egy aes sedai-ban! Talán egyébként is csak képzelődött. Néha képzelt idebenn dolgokat, hűvös szellőt, sétát. Néha minden másról megfeledkezett, és arról hallucinált, hogy szabadon sétál. Órák vesztek el abból, ami fontos. Levegőért küzdött, és végigtapogatta útját a jég simaságú korlát mentén, amely elválasztotta a Forrástól. Újra és újra, azt a hat lágy pontot megérintve. Lágy. Nem tudta abbahagyni. A tapogatózás fontos.

Sötét – dörmögte Lews Therin az agya mélyében. Nincs több sötét. Nincs több. Újra és újra. Viszont nem volt túl erős. Rand egyszerűen csak nem figyelt oda rá.

Hirtelen felzihált; a láda mozgott, hangosan nyikorogva a szekér deszkáinak súrlódva. Már éjszaka is van? A megviselt hús önkéntelenül megrándult. Újabb verés lesz, mielőtt kap enni, és leöntik vízzel, mielőtt egy gerendához kötnék, hogy aludjon, ahogy tud. De kinn lenne a dobozból. A sötétség körülötte nem volt teljes, csak sötétszürke. A vékony repedés a fedélen csak a legcsekélyebb fényt engedte be, de nem nézhetett ki, mikor feje a térdéhez szorul, és szemének minden nap hosszú időre volt szüksége, hogy bármit is lásson a sötétségen kívül, mint ahogy ahhoz is, hogy orra eltompuljon. De mindenképpen éjszakának kell lennie.

Nem tehetett mást, felnyögött, mikor a láda a földnek ütődött; nem volt hely arra, hogy elcsússzon, de elmozdult, és egy újabb fájdalmas zúzódás került testére. A fedél hamarosan felnyílik. Hány nap telt el az égető napon? Hány éjszaka? Elvesztette a fonalat. Hányadik lehet ez a mostani? Arcok jelentek meg agyában. Minden nőt megjegyzett, mikor az sorra került. Most már eléggé összekuszálódtak; nem tudott emlékezni arra, hogy melyikük hol és mikor következett. De tudta, hogy Galina, Erian és Katerine verték meg a legtöbbször, csak ők azok, akik nem egyszer kerültek sorra. Azok az arcok fényesen ragyogtak elméjében. Hányszor akarják még hallani kiáltásait?

Hirtelen eszébe ötlött, hogy a ládának mostanra már rég ki kellett volna nyílnia. Benn akarják hagyni egész éjszakára, aztán újra a perzselő napon holnap, és... Az izmok, amelyek túl zsibbadtak és sérültek voltak a mozgáshoz, megpróbálkoztak egy erős lökéssel.

– Engedjetek ki! – kiabálta rekedten. Ujjai fájdalmasan kaparásztak háta mögött, haszontalanul. – Engedjetek ki! – ordította. Mintha egy nő nevetését hallotta volna.

Egy idő után már sírt, de aztán a düh gyorsan felszárította könnyeit Segíts, vicsorogta Lews Therin felé.

Segíts – dörmögte a férfi. – A Fény segítsen rajtam!

Sötéten mormolva, Rand visszatért a vakon kitapogatott hat ponthoz a sima felület mögött. Előbb vagy utóbb, ki fogják engedni. És ha megteszik... Nem is tudta, hogy rekedten elkezdett nevetni.

Felkapaszkodva egy szelíd lankára, Perrin kinézett a csúcsról a képre, amely mintha a Sötét Úr álmaiból lépett volna elő. A farkasok üzenetei már adtak némi jelzést arról, hogy mit várhat, de azok elhalványultak a valóság mellett. Talán egy mérföldnyire attól, ahol hevert, a déli napsütésben shaidók hatalmas tömege vette körül azt, ami szekerek és emberek kis táborának tűnt egy kicsi, erdős részen nem messze az úttól. A szekerek közül nem egy máglyaként égett, a lángok táncoltak. Tűzlabdák, kicsik, akár egy ököl, és sziklanagyságúak csapódtak be az aielek közé, tucatnyi embert változtatva fáklyává; villámok csaptak le a felhőtlen égből, földet és cadin'sorba öltözött alakokat emelve a levegőbe. De az ezüst villámok a szekerek közé is becsapódtak, és tűz is emelkedett fel az aielek közül. Ezeknek a tüzeknek nagy része hirtelen elhalt vagy felrobbant távol minden célponttól, és a villámok nem egyike is megállt hirtelen, de bár a csata az aes sedai-ok enyhe előnyét mutatta, a shaidók puszta száma előbb-utóbb valószínűleg győzedelmeskedni fog.

– Odalenn két- vagy talán háromszáz fókuszáló nőnek kell lennie, ha nem többnek. – A mellette fekvő Kiruna lenyűgözöttnek tűnt. Sorilea, a Zöld nővér mögött volt, és egészen biztosan meghatottnak látszott. A Tudós Asszonyok szemlátomást aggódtak; nem féltek, de zavartak voltak. – Soha nem láttam egyszerre ennyi fonatot – folytatta az aes sedai. – Azt hiszem, legalább harminc nővérnek kell lennie a táborban. Egy forrongó katlanba vezettél minket, fiatal Aybara.

– Negyvenezer shaido – mormolta Rhuarc komoran Perrin másik oldalán. Még a szaga is mogorvának érződött. – Legalább negyvenezer, és kevéssé tesz elégedetté, hogy tudom, miért nem küldtek délre több embert.

– Odalenn van a Sárkány nagyúr? – kérdezte Dobraine átnézve Rhuarc felett. Perrin bólintott. – És be akarsz oda rontani, és kihozni onnan? – Perrin újra bólintott, és Dobraine felsóhajtott. Belenyugvónak érződött, nem rémültnek. – Beronthatunk oda, Perrin nagyúr, de nem hiszem, hogy ki is jövünk. – Ez alkalommal Rhuarc bólintott.

Kiruna a férfiakra nézett.

– Talán észrevettétek, hogy nem vagyunk elegen. Kilenc. Még ha a Tudós Asszonyaitok képesek is valamennyire fókuszálni, ezzel nem érhetünk fel. – Sorilea felhorkant, de Kiruna nem pillantott felé.

– Akkor forduljatok meg, lovagoljatok el délre! – felelte neki Perrin. – Nem hagyom Randet Elaidának.

– Rendben – válaszolt Kiruna mosolyogva. – Mert én sem.

A férfi szerette volna, ha a nő mosolyától nem viszketne a bőre. Persze ha a nő látta volna, milyen pillantást vetett Sorilea őrá, a nő bőre is viszketett volna.

Perrin jelzett az emelkedő aljánál lévőknek, és Sorilea a Zöld nővérrel lecsúszott, míg ki nem tudtak egyenesedni, majd ellenkező irányokba elsiettek.

Nem igazán volt tervnek nevezhető, amit kigondoltak. Lerohannak, megpróbálják valahogyan elérni Randet, kiszabadítják, aztán reménykednek benne, hogy nem túl sérült ahhoz, hogy kaput nyisson a lehető legtöbb embernek, hogy átszökhessenek, mielőtt akár az aielek, akár a tábor aes sedai-ai meg tudnák ölni őket. Kétségtelenül apró feladat egy, a mutatványosok történetéből előlépő hősnek, de Perrin azt kívánta, bárcsak lenne idejük arra, hogy valódi tervet dolgozzanak ki, nem csak azt, amit ő, Dobraine és Rhuarc kiötlöttek, mikor a klánfőnök kettejük lova között futott. Viszont az idő azok közé a dolgok közé tartozott, amivel nem rendelkeztek. Nem lehetett megmondani, hogy a Torony aes sedai-ai ki tudnak-e tartani akár csak még egy órát a shaidók ellenében.

Először a folyóközi embereket és a Szárnyas őröket kellett mozgatni, akiket két csoportra osztottak, egyik a gyalogos Tudós Asszonyokat vette körül, míg a másik a lovon ülő aes sedai-okat és őrzőiket. Ők balról, illetve jobbról kerülik meg az emelkedőt. Dannil újra elővetette a Vörös Sast, a Vörös Farkasfej mellé. Rhuarc még csak nem is pillantott arra, ahol Amys sétált, nem messze Kiruna sötét pejétől, de Perrin hallotta, ahogy mormol:

– Lássuk együtt a napkeltét, szívem árnyéka!

A végén a mayene-ieknek és a folyóközi férfiaknak fedezniük kell a Tudós Asszonyok és az aes sedai-ok visszavonulását vagy talán fordítva. Bárhogy is, Kiruna és Bera láthatóan nem szívlelték a tervet; ott akartak lenni, ahol Rand van.

– Még mindig nem akarsz lovagolni, Aybara nagyúr? – kérdezte Dobraine a nyeregből; számára a gyalog küzdés megalázó dolognak tűnt.

Perrin megütögette a fejszét az oldalán.

– Nem igazán használható lóhátról. – Valójában tudta volna használni, de nem akart Fürgével belovagolni abba, ami előttük állt. Az emberek megválaszthatják, hogy belevetik-e magukat az acél és az öldöklés tengerébe; a lova helyett ő választott, és ma inkább hátrahagyta. – Talán majd kölcsönözhetsz nekem egy kengyelt, ha arra kerül a sor – Dobraine pislogott – a cairhieniek nem igazán használtak gyalogosokat –, de láthatóan megértette és bólintott.

– Ideje, hogy a dudások táncba invitáljanak – szólalt meg Rhuarc, felemelve fekete kendőjét, bár ma nem játszanak dudások, ami sok aielnek nem tetszett. A Hajadonok nagy része nem örült, hogy egy vörös szalagot kellett a karjukra kötniük, hogy meg lehessen különböztetni őket a shaido Hajadonoktól a vízföldiek számára; láthatóan azt hitték, ezt mindenki ránézésre meg tudja állapítani.

A feketekendős Hajadonok és siswai'amanok tömött oszlopa indult meg az emelkedőn, és Perrin Dobraine-nel oda lépett, ahol Loial állt, a cairhieniek élén, két kézzel tartva szekercéjét, és fülét hátracsapva. Aram is ott volt, gyalogosan és meztelen pengével; a korábbi kolompár ajkán komor, várakozó mosoly villant. Dobraine felemelte kezét, hogy parancsot adjon, és Rand ikerzászlói mögött ötszáz lándzsa indult az aielek után.

A csatában semmi sem változott, ami meglepte Perrint, míg rá nem ébredt, hogy csak pillanatok teltek el azóta, hogy utoljára látta. Az eltelt idő sokkal hosszabbnak tűnt. A shaidók hatalmas tömege továbbra is nyomult előre; a szekerek még mindig lángoltak, talán több is, mint korábban; villámok csaptak le az égből, tűzlabdák csaptak le, és tűzhullámok pusztítottak.

A folyóközi férfiak csaknem a helyükön voltak már, a mayene-iekkel, az aes sedai-okkal és a Tudós asszonyokkal csaknem nyugodtan vágva át a hepehupás talajon. Perrin legszívesebben hátrébb tartotta volna őket, hogy jobb esélyük legyen a menekülésre, ha eljön az ideje, de Dannil ragaszkodott hozzá, hogy legalább háromszáz lépésnyi közelségbe kell kerülniük, hogy az íjaik hatásosak legyenek, és Nurelle csaknem ugyanolyan buzgón támogatta, hogy ne maradjanak hátra. Még az aes sedai-ok is ragaszkodtak ehhez, akikről Perrin pedig azt hitte, csak látótávolságban kell lenniük. Eddig egyik shaido sem nézett körül. Legalábbis eddig még egyikük sem mutatott rájuk, akik lassan a hátuk felé közelítettek; senki sem fordult meg, hogy szembenézzen velük. Láthatóan mindegyikük a szekerek lerohanására összpontosított, tűz és villámok által visszavetve, majd újra rohamozva. Csak annyit kellett volna tenniük, hogy hátrapillantanak, de az előttük lévő pokol lekötötte figyelmüket.

Nyolcszáz lépés. Hétszáz lépés. A folyóközi férfiak leszálltak lovukról, és kézbe vették íjaikat. Hatszáz. Öt... Négy...

Dobraine előhúzta kardját, és magasba emelte.

– Sárkány nagyúrért, Taborwinért és a győzelemért! – kiáltotta, és a kiáltást ötszáz torok ismételte meg, ahogy előrehajoltak a lándzsák.

Perrin épp csak el tudta kapni Dobraine kengyelét, mielőtt a cairhieniek előreviharzottak. Loial hosszú lába lépést tartott a lovakkal.

Perrin szökdécselt, hagyta, hogy a ló hosszú léptei magukkal húzzák, és hagyta elméjét szállni. Jöjjetek.

A barna fűvel borított talaj, mely látszólag üres volt, hirtelen ezer farkast okádott világra: szikár, barna, síksági farkasokat és néhány sötétebb, nagyobb, erdőben honos testvérüket, amik laposan rohantak, hogy shaido hátakra vessék magukat, torkokat átharapva, épp mikor az első folyóközi nyílvesszők megtöltötték felettük az eget. És máris felemelkedett a következő nyílzápor. Új villámok csaptak le a nyílvesszőkkel együtt, új tüzek keletkeztek. A elkendőzött shaidóknak, akik megfordultak, hogy szembenézzenek a farkasokkal, csak pillanataik voltak, hogy észrevegyék, nem azok az egyetlen fenyegetés, mielőtt az egyszerű aiel lándzsák döfték volna keresztül őket a cairhienieké mellett.

Perrin előkapta szekercéjét, és levágott egy útjába kerülő shaidót, majd átugrotta a férfit, mikor az lehanyatlott. El kell érniük Randet; minden ezen múlik. Mellette Loial hatalmas bárdja emelkedett, süllyedt, és vágott ösvényt maga előtt. Aram mintha táncot járt volna karddal a kezében, nevetett, ahogy mindenkit levágott, aki útjába került. Perrin módszeresen forgatta szekercéjét; fát vág, nem húst; megpróbálta nem látni a kifröccsenő vért, még akkor sem, mikor a karmazsin folyadék arcát érte. El kell érnie Randet. Tüskebokrok között vágja útját.

Csak az előtte álló férfira koncentrált – férfiként gondolt rá akkor is, ha magassága azt sugallta, Hajadon került elé; nem volt biztos benne, hogy képes lenne megmozdítani a vörösre színeződött félhold alakú pengét, ha tudatában van annak, hogy egy nőt készül megölni –, koncentrált, de más dolgok is átsuhantak látóterén, miközben útját vágta előrefelé. Egy ezüstös villám cadin'sorba öltözött alakokat hajított a levegőbe, néhányan viselték a bíbor fejpántot, mások nem. Másik mennykőcsapás kiemelte Dobraine-t a nyeregből; a cairhieni talpra küzdötte magát a kardjára támaszkodva. Tűz borított el egy csapat cairhienit és aielt, a lovak és a férfiak ordító fáklyákká változtak, már azok, akik még képesek voltak ordítani.

Ezek a dolgok átsuhantak szeme előtt, de nem hagyta, hogy meg is lássa őket. Csak férfiak vannak előtte, tüskebokrok, amelyeket az ő szekercéje és Loialé valamint Aram kardja eltakarít. Aztán látott valamit, ami áthatolt koncentrációján. Egy ágaskodó ló, a rajta ülő lovas, aki kizuhan a nyeregből, ahogy aiel lándzsák döfik át. Egy vörös mellvértet viselő lovas. És ott volt a többi Szárnyas őr is, lándzsáikkal előredöfve, köztük Nurelle sisakforgója. Egy pillanattal később megpillantotta Kirunát nyugodt, aggodalmat nem ismerő arccal, amint csaták királynőjeként végigsuhant azon az úton, amelyet három őrzője és a kezéből kipattanó tűz tisztított meg előtte. Kicsit hátrébb ott volt Bera, Faeldrin, Masuri, és... A Fény szerelmére, mit keresnek ők mindannyian itt? Mit művelnek? Hátul kellene lenniük a Tudós Asszonyokkal!

Valahonnan elölről tompa robbanás hallatszott, mintha mennydörgés ért volna el hozzájuk a kiáltások és sikolyok lármáján keresztül. Egy pillanattal később egy fényhasíték jelent meg alig húsz lépésre tőle, hatalmas borotvaként jó néhány embert és lovat keresztülhasítva, ahogy kapuvá szélesedett. Egy feketekabátos, kezében kardot tartó férfi lépett elő belőle, és lehanyatlott, ahogy egy shaido lándzsa szaladt a gyomrába, de egy pillanattal később még nyolcan vagy kilencen ugrottak elő, mielőtt a kapu eltűnt volna, kört formálva kardjaikkal az elesett férfi körül. Nem csak kardjaikkal. Néhány shaido, aki rájuk rontott, kardjaiknak esett áldozatul, de néhányan egyszerűen lángra lobbantak. Fejek robbantak szét, akár egy magasról kőre ejtett dinnye. Talán száz lépésnyire Perrin feketekabátos férfiak egy másik körét látta, akiket tűz és halál vett körül, de nem volt ideje gondolkozni. Őt is shaidók vették körül.

Loiallal és Arammal egymásnak vetették hátukat, fogcsikorgatva vágtak és csaptak. Többé nem tudtak előrehaladni. Csak annyit tudott tenni, hogy tartotta helyét ott, ahol állt. Vér lüktetett fülében, és hallotta, ahogy levegőért kapkod. Loialt is hallotta, ahogy morajlóan zihál. Perrin félrecsapott egy feléje döfő lándzsát, átvágott egy aielt, aki épp hátrahúzta szúráshoz lándzsáját, elkapott egy lándzsahegyet a kezével, nem törődve a véres vágással, amelyet maga után hagyott, és széthasított egy fekete kendős arcot. Nem hitte volna, hogy sokkal tovább ki tudnak még tartani. Minden darabkája arra összpontosított, hogy még egy szívdobbanással tovább életben maradjon. Csaknem minden darabja. Elméjének egy sarkában Faile képébe kapaszkodott, és a szomorú gondolatba, hogy soha nem tud bocsánatot kérni majd azért, hogy nem tér vissza hozzá.

Fájdalmasan a ládába szorulva, zihálva, Rand a közé és a Forrás közé emelt pajzsot tapogatta. Dörmögés úszott az űrön át, komor düh és égető félelem ostromolta a határait; többé nem volt biztos benne, melyik származik tőle és melyik Lews Therintől. Hirtelen megfagyott a lélegzete. Hat pont, de egy most megkeményedett. Nem lágy, kemény. És aztán a második. A harmadik. Rekedt kacagás töltötte meg a fülét; ő volt az, vette észre egy pillanattal később. A negyedik pont elkezdett megkeményedni. Várt, megpróbálta elnyomni a hangot, amely tébolyodott vihorászásnak hangzott. Az utolsó két pont lágy maradt. Az a tompa vihogás elhalt.

Érezni fogják – morogta Lews Therin kétségbeesetten. – Érezni fogják, és visszahívják a többieket.

Rand megnyalta felrepedezett ajkát csaknem száraz nyelvével; úgy tűnt, minden nedv benne verítékké vált, amely elárasztotta őt, és belemart sebeibe. Ha megpróbálja és elbukik, soha többé nem lesz esélye. Nem várhatott. Egyébként se lenne több esélye.

Óvatosan, vakon megtapogatta a négy kemény pontot. Semmi nem volt ott, semmi, csak maga a pajzs, amit látni vagy érezni tudott volna, de valahogyan érezte a dolog körvonalait, az alakját. Akár a csomókat. Mindig van rés a csomó fonalai között, bármilyen erősen húzod meg, a hajszálnál is vékonyabb rések, ahol csak a levegő tud átjutni. Lassan, mindig csak lassan, belenyúlt ezek közül a rések közül az egyikbe, átnyomakodva a parányi téren, aközött, ami úgy tűnt, nincs is ott. Lassan. Mennyi ideig tarthat, míg a többiek visszaérnek? Ha visszatérnek, mielőtt találna egy utat ezen a kínzó labirintuson keresztül... Lassan. És hirtelen érezte a Forrást, mintha körömheggyel simítana végig rajta. A saidin még mindig elérhetetlen volt – a pajzs még elé feszült –, de érezte, ahogy a remény feltámad Lews Therinben. Remény és zaklatottság. Két aes sedai még mindig tartotta a korlát rájuk eső részét, tudatában voltak annak, mit tartanak fenn.

Rand nem tudta volna megfogalmazni, mit tett ezután, bár Lews Therin elmagyarázta, hogyan; elmagyarázta, közben néha saját őrült képzeletébe süllyedve, ágaskodó harag és Ilyenája miatti sírás közepette, miközben azt makogta, hogy megérdemli a halált, és üvöltötte, hogy nem fogja szolgálni őket. Olyan volt, mintha meghajlott volna addig, míg át nem tudott csúszni a csomón, meghajlott, amennyire csak erejéből telt. Aztán az szétrobbant. Már csak öten vannak. A korlát elkeskenyedett. Érezte, ahogy csökken. Egy láthatatlan fal, mely most már hat helyett csak öt téglából áll. A két aes sedai is érezte ezt, bár nem érthetik pontosan, hogy mi történt vagy hogyan. Kérlek, Fény, most ne. Még ne.

Gyorsan, őrjöngve támadt a megmaradt csomókra. A második is eltűnt; a pajzs vékonyodott. Most már gyorsabban ment, minden egyesnél egyre gyorsabban, mintha megtanulta volna a rajtuk keresztül vezető utat, bár minden alkalommal más volt. A harmadik csomó is felbomlott. És egy harmadik lágy pont jelent meg; talán az aes sedai-ok nem tudják, mit tesz, de nem ülnek csak ott egyszerűen, miközben a pajzs egyre gyengébb és gyengébb lesz. Szét kell szednie, mielőtt egy negyedik nővér csatlakozik a pajzshoz; négyen képesek lennének megtartani, bármit is tesz. Csaknem sírva átküzdötte magát a bonyolult kanyarokon, átcsúszva a semmi között. Őrjöngve meghajtott, szétfeszítve a csomót. A pajzs megmaradt, de már csak hárman tartották. Csak elég gyorsan tudjon mozogni.

Mikor a saidinért nyúlt, a láthatatlan korlát még mindig ott volt, de többé már nem tűnt kőnek vagy téglának. Engedett, mikor nyomást gyakorolt rá, meghajolt ereje előtt, hajlott, hajlott. Hirtelen szétszakadt előtte, akár egy foszló ruhadarab. A Hatalom megtöltötte, és mikor elérte, megragadta azt a három lágy pontot, majd a Szellem öklével könyörtelenül püfölte őket. Ettől eltekintve még mindig csak arra tudott fókuszálni, ami a szeme előtt volt, és bár homályosan, de csak a láda belsejét látta, amire rátekinthetett térdei közé szorított feje előtt. Mielőtt még elengedte volna a Szellem ökleit, Levegőt fókuszált. A láda hangos robajjal felrobbant körülötte.

Megfizetnek – morogta Lews Therin. – Én vagyok a Hajnal Ura.

Rand tudta, hogy most még gyorsabban kell mozognia, gyorsan és erőszakosan, de először küzdenie kellett, hogy egyáltalán meg tudjon mozdulni. Az izmok, a napi kétszeri verés után, ki tudja, mennyi ideje a ládában gubbasztva, sikoltottak, mikor fogát csikorgatva négykézlábra kényszeríttette magát. Távoli sikoly volt, valaki másnak a teste égett a fájdalomtól, de nem tudta rávenni ezt a testet, hogy gyorsabban mozogjon, bárhogyan száguldott benne a saidin. Az Üresség eltompította az érzéseket, de valami pánikhoz hasonló próbált bekígyózni az űrbe.

Száraz fák között volt, a szélesen elterülő, csaknem csupasz lombkorona megszűrte a napfényt; megdöbbent, mikor rájött, hogy még nappal van, ráadásul dél körül. Mozognia kell; több aes sedai fog érkezni. Ketten a talajon hevertek a közelében, láthatóan eszméletlenül, egyiküknek homloka csúnya vágásból vérzett. A harmadik, egy szögletes nő, térden állva bámult a semmibe, keze közé fogta arcát és sikoltott. Úgy tűnt, nem érték el a földön heverő szilánkok és fadarabok. Egyiküket sem ismerte fel. Egy pillanatig sajnálta, hogy nem Galina vagy Erian volt az, akit elcsendesített – nem volt biztos benne, hogy ez volt a szándéka; Lews Therin hosszasan részletezte, mit akar tenni azokkal, akik bebörtönözték; Rand remélte, hogy ez a saját ötlete volt, bármilyen elsietett is. Egy pillanattal később egy újabb alakot pillantott meg a láda darabjai mellett elterülve, rózsaszín térdnadrágban és kabátban.

A szögletes nő nem nézett rá, és nem hagyta abba a sikítást, mikor egy kút alacsony kávájának lökte, miközben elmászott mellette. Kétségbeesetten azon gondolkodott, vajon miért nem jön senki a sikoltására. Félúton Min felé felfigyelt az égből lecsapó villámokra és a feje felett robbanó tűzlabdákra. Érezte az égő fa szagát, hallotta a férfiak kiabálását és sikoltásait, a fém csendülését, a csata lármáját. Akkor sem érdekelte volna, ha ez maga Tarmon Gai'don. Ha megölte Mint... Gyengéden megfordította a nőt.

Hatalmas, sötét szemek néztek fel rá.

– Rand – zihált fel a nő. – Életben vagy. Féltem megnézni. Ocsmány üvöltést hallottam, mindenhol fadarabok, és felismertem a láda darabjait, és... – Könnyek indultak meg az arcán. – Azt hittem... Attól tartottam, hogy... – Mindkét kezével megtörölve arcát, mély levegőt vett. Az ő bokái is össze voltak kötözve. – Kikötözöl végre, birkapásztor, és nyitsz egy olyan kaput, el innen? Vagy ne is foglalkozz a kikötözéssel, csak kapj a válladra és menj!

A férfi gyakorlottan Tüzet szőtt, leégette a kötelet, amely tartotta a nőt.

– Ez nem ilyen egyszerű, Min. – Egyáltalán nem ismeri ezt a helyet; egy itt megnyitott kapu bárhova mehet, ha egyáltalán megnyílik. Ha képes egyet is megnyitni. Fájdalom és gyengeség sodródott az űr határán. Nem volt biztos benne, mennyi Hatalmat képes összegyűjteni. Hirtelen rájött, hogy minden irányból érzi, ahogy saidint fókuszálnak. A fákon, a szekereken túl látta, ahogy aielek küzdenek őrzőkkel és Gawyn zöld kabátos katonáival, majd visszaveti őket az aes sedai-ok tüze és villámai, de újra rohamoznak. Valahogy Taim megtalálta, és idehozta az asha'man katonákat és az aieleket. – Nem távozhatok most azonnal. Azt hiszem, néhány barát eljött értem. Ne aggódj, megvédelek.

Egy ezüst lángrobbanás kettészelt egy fát az erdő szélén, olyan közel, hogy Rand haja meglebbent tőle. Min megdöbbent.

– Barátok – mormolta, megdörzsölve csuklóját.

A férfi jelzett neki, hogy maradjon, ahol van – azt az egy eltévedt villámot leszámítva az erdő érintetlennek tűnt –, de mikor talpra kényszeríttette magát, a nő ott állt mellette, egyik oldalán megtámasztva. A gyér fák vonalához botladozva hálás volt a nő támogatásáért, de kiegyenesedett, és nem nehezedett többé a nő karjára. Hogyan hihetné el Min, hogy meg tudja védeni, ha rá kell támaszkodnia ahhoz, hogy ne bukjon orra? A villám által szétvágott fának támasztotta egyik kezét, az segített. Füstfellegek szálltak fel róla, de nem fogott tüzet.

A szekerek széles gyűrűben vették körül a fákat. A szolgák egy része megpróbálta együtt tartani a lovakat – úgy tűnt, az állatok még mindig fel vannak szerszámozva –, de legtöbbjük csak gubbasztott, remélve, hogy elkerülheti a felettük tomboló őrületet. Valójában azt az egy csapást kivéve úgy tűnt, minden a kocsikat és a harcoló férfiakat érte. Talán az aes sedai-okat is. Mindegyikük a lován ült egy kicsit eltávolodva a lándzsák, kardok és lángok örvényétől, de nem túlságosan, és néhányan fel is álltak a nyeregben, hogy jobban lássanak.

Rand gyorsan kiszúrta Eriant. A karcsú és sötét hajú nő egy fakószürke kancán ült. Lews Therin vicsorgott, és Rand csaknem gondolkodás nélkül lecsapott. Érezte a másik férfi csalódottságát, mikor megtette. Szellem, hogy elzárja, melynél kis ellenállást érzett, mivel a nő már tartotta a saidart, és mikor ez megvolt, egy kis csomónyi Levegő, hogy eszméletlenül zuhanjon le a nyeregből. Ha úgy dönt, hogy elcsendesíti a nőt, akkor azt akarta, hogy tisztában legyen vele, ki tette, és miért. Az egyik aes sedai kiáltott valakinek, hogy gondoskodjon Erianról, de senki nem nézett a fák közé. Egyikük sem érezhette a saidint; azt hitték, a szekereken kívülről támadták meg a nőt.

Szeme kutatta a lovon ülő nőket, és megállt Katerine-nél, aki hosszúlábú, pej heréltjén ült, és tűz csapott le, mikor az aielek felé nézett. Szellem és Levegő, és ő is tehetetlenül leesett, de egyik lába a kengyelben ragadt.

Igen – nevetett Lews Therin. – És most Galina, őt különösen akarom.

Rand becsukta szemét. Mit tesz? Lews Therin az, aki olyan csúnyán el akar bánni ezzel a három nővel, hogy semmi másra nem tud gondolni. Rand is vissza akarta fizetni nekik, amit vele tettek, de közben egy csata folyik és emberek halnak meg, míg ő egyes aes sedai-okra vadászik. Kétségtelenül Hajadonok is halnak meg.

Elkapta a következő aes sedai-t, húsz lépésnyi távolságra Katerine-től balra, Szellemmel és Levegővel, majd a következő fához lépett, és Sarene Nemdahlt tette le a földre, eszméletlenül és elzárva. Lassan végigbotladozott az erdő szélén, tolvajként lecsapva újra és újra. Min már nem tartotta őt, bár kezét felemelte, készen, hogy elkapja.

– Meg fognak látni minket – mormolta a nő. – Egyikük meg fog fordulni, és meglát minket.

Galina – acsargott Lews Therin. – Hol van?

Rand egyikükre sem figyelt. Coiren leesett, és még ketten, akiknek nem tudta a nevét. Megteszi, amit tud. Az aes sedai-ok nem tudták megmondani, mi történik. A szekerek gyűrűje mentén a nővérek sorban zuhantak le lovaikról. Akik még mindig eszméletükön voltak, jobban széthúzódtak, megpróbálták lefedni a teljes területet, és hirtelen nyugtalanság kezdett látszani a módban, ahogy lovaikat kezelték, és a megkettőzött erőfeszítésben, mellyel villámokat és tűzlabdákat hajítottak az aielek közé. Kívülről kellett jönnie ennek a valaminek, de az aes sedai-ok sora tovább ritkult.

Számuk csökkent, és ez lassan a varázslatokban is megmutatkozott. Kevesebb villámcsapás hasított a levegőbe, és több csapódott be az őrzők és a katonák közé. Kevesebb tűzlabda tűnt el vagy robbant fel hirtelen, mielőtt elérhette volna a szekérgyűrűt. Aielek nyomultak át a szekerek közötti résen; kocsikat borítottak fel. Pillanatok alatt fekete-kendősök árasztottak el mindent, és káosz. Rand meglepetten bámult.

Az őrzők és a zöld kabátos katonák csoportokban küzdöttek az aielek ellen, és az aes sedai-ok tűzfallal vették körül magukat. De aielek is harcoltak aielek ellen: bíbor fejpántos férfiak és karjukon vörös szalagot viselő Hajadonok harcoltak azokkal, akik nem viseltek ilyesmit. És hirtelen cairhieni pikások a harangszerű sisakjukban, és vörös mellvértes mayene-iek jelentek meg közöttük, aielek és őrzők ellen egyaránt harcolva. Tényleg megőrült? Tudatában volt az oldalához préselődő, remegő Minnek. A nő valódi. Amit lát, annak is valóságnak kell lennie.

Körülbelül egy tucatnyi aiel, vele egy magasak vagy még magasabbak, indult meg felé. Nem viseltek vöröset. Gyanakvóan méregette őket. Egyikük egy megfordított lándzsát emelt felé, akár egy husángot. Rand fókuszált, és a Tűz mindenfelé szétszórta azt a tucatot. Szénné égett, kicsavarodott testek hulltak lába elé.

Hirtelen Gawyn sarkantyúzott meg egy pej csődőrt alig tíz lépésnyire tőle, kezében karddal és húsz vagy még több zöld kabátos katonával a háta mögött. Egy pillanatig csak bámultak egymásra, és Rand csendesen azon imádkozott, hogy ne kelljen bántania Elayne bátyját.

– Min – csikorogta Gawyn –, ki tudlak vinni innen.

A nő Rand válla felett kinézve rázta meg fejét; olyan szorosan kapaszkodott a férfiba, hogy Rand nem volt biztos benne, hogy meg tudna szabadulni tőle, ha akarna.

– Vele maradok, Gawyn. Elayne szereti őt.

A Hatalommal elméjében Rand látta, ahogy a férfi ökle elfehéredik kardja markolatán.

– Jisao – szólalt meg közönyös hangon –, gyűjtsd össze a Csemetéket. Kivágjuk magunkat innen. – Ha hangja korábban közönyös volt, most halottá vált. – Al'Thor, egy napon látni fogom halálodat. – Megsarkantyúzva lovát elügetett, ő és a többiek torkuk szakadtából „Csemeték!”-et ordítottak, és minden oldalról újabb zöldkabátosok jelentek meg, hogy csatlakozzanak hozzájuk.

Egy feketekabátos férfi száguldott el Rand előtt Gawyn után mutatva, és a talaj földet és tüzet okádva szakadt fel, féltucatnyi lovat döntve fel, mikor azok elértek a szekerekig. Rand látta, ahogy Gawyn meginog a nyeregben, épp abban a pillanatban, mikor ő a Levegő egy fonatával földre kényszerítette a feketekabátos férfit. Nem ismerte a kemény arcú fiatalt, aki rávicsorgott, de az kardot és a sárkányt is viselt magas gallérján, és saidin töltötte meg.

Úgy tűnt, csak egy pillanattal később már ott volt Taim fekete kabátujja köré tekeredő kék és arany sárkányokkal, és lenézett a fickóra. Ő egyik jelvényt sem viselte.

– Nem akarhatod megtámadni az Újjászületett Sárkányt, Gedwyn – mondta Taim egyszerre lágyan és acélosan, és a kemény arcú férfi tisztelegve talpra ugrott.

Rand arra nézett, amerre Gawynnak kellett lennie, de csak egy nagy csapat férfit látott, akik a Fehér Vadkanos zászló alatt egyre mélyebben vágták útjukat az aielek között, ahogy egyre több zöldkabátos harcolt, hogy csatlakozhasson hozzájuk.

Taim Randhez fordult, csaknem mosollyal ajkán.

– Remélem, ilyen körülmények között nem akarsz tenni ellenem semmit vagy tiltakozni, míg aes sedai-ok vannak a közelben. Volt okom, hogy meglátogassalak Cairhienben, és... – Megvonta vállát. – Úgy tűnik, neked kellett a legrosszabbat elszenvedned. Ha megengeded... – Ajka elvékonyodott, ahogy Rand visszalépett kinyújtott keze elől, magával húzva Mint. A nő szorosabban kapaszkodott, mint korábban.

Lews Therin elkezdett gyilkolásról kiabálni, mint mindig, ha Taim felbukkant. Zavarosan ordibált Kitaszítottakról és mindenki megöléséről, de Rand nem hallgatott rá, elzárta a férfit, mintha csak egy zümmögő légy lenne. Olyan fogás volt ez, melyet a ládában sajátított el, mikor semmi mást nem tehetett, mint hogy a pajzsot tapogatja, és a fejében élő hangot hallgatja, amely sokkal gyakrabban volt őrült, mint nem. De még Lews Therin nélkül sem akarta, hogy a férfi Gyógyítsa meg. Úgy érezte, ha Taim megérinti a Hatalommal, bármilyen ártatlan indokkal, meg fogja ölni.

– Ahogy kívánod – mondta a karvalyorrú férfi fanyarul. – Azt hiszem, biztosítottam a tábori oldalt.

Ez igaznak tűnt. Testek hevertek a földön, de csak néhány helyen harcoltak még mindig a szekerek gyűrűjén belül. Hirtelen Levegő egy kupolája terült a teljes tábor fölé, a tüzek füstje a tetején lévő nyíláson távozott. Nem egy határozott saidin-fonat volt, Rand látta az egyéni szöveteket, melyek összeálltak egy egésszé, hogy létrehozzák. Úgy gondolta, talán kétszáz feketekabátos férfi lehet a kupola alatt. A kupolára zúduló villámok és tűzlabdák ártalmatlanul szertefoszlottak. Maga az ég repedezni és égni látszott; az állandó ropogás megtöltötte a levegőt. Vörös karpántos Hajadonok és siswai'amanok álltak a számukra láthatatlan fal mentén, mayene-iek és cairhieniek társaságában, akik gyakran maguk is gyalogosan voltak. A másik oldalon shaidók tömege bámult a láthatatlan korlátra, amely elválasztotta őket ellenfeleiktől, néha lándzsáikkal szúrva felé vagy akár a testükkel vetődve neki. A lándzsák megálltak, a testek pedig visszapattantak róla.

A kupolán belül az utolsó harc is véget ért Rand szeme előtt. Egy maroknyi vörössel megjelölt férfi és Hajadon szeme előtt lefegyverzett shaidók vették le ruháikat higgadt arccal; mivel csatában fogták el őket, egy évig és egy napig gai'shain fehéret fognak viselni, még akkor is, ha a shaidóknak sikerül lerohanniuk a tábort. Cairhieniek és mayene-iek őrködtek egy nagy csapat dühös őrző és Csemete felett, akik közé rémült szolgák is keveredtek. Csaknem annyi őr volt, mint ahány fogoly. Majdnem egy tucatnyi aes sedai-t zárt el a Forrástól ugyanannyi, kardot és sárkányt egyaránt viselő asha'man. Az aes sedai-ok betegnek és ijedtnek tűntek. Rand hármat ismert fel, bár csak Nesune-t tudta megnevezni. Asha'man őreik közül egyet sem ismert. A nők nagy része, akiket Rand zárt el, és ütött le, ezek mellett a foglyok mellett hevert, néhányan közülük már elkezdtek mozgolódni, míg feketekabátos katonák és gallérjukon ezüst kardot viselő felavatottak a saidint használva melléjük vonszolták a többieket. Néhányan idehozták a két eszméletlen aes sedai-t is, és a sikoltó, szögletes nőt. Mikor a csoporthoz vitték őket, néhány aes sedai hirtelen elfordult, és elhányta magát.

Más aes sedai-ok is voltak jelen őrzőiktől körülvéve és a feketekabátos férfiak szeme előtt, viszont nem voltak elzárva, de csaknem ugyanolyan kényelmetlenül méregették az asha'manokat, mint a fogoly nők. Randet is megbámulták, és nyilvánvalóan odaléptek volna hozzá, ha nem lettek volna az asha'manok. Rand visszabámult. Alanna köztük volt; nem hallucinált. Nem ismerte fel valamennyi társát, de épp eleget közülük. Összesen kilencen voltak. Kilenc. Hirtelen harag támadt fel az űrön kívül, és Lews Therin légyzümmögése felerősödött.

Ebben a pillanatban egyáltalán nem jelentett meglepetést, hogy Perrint is látja botladozni, arca és szakálla csupa vér, mögötte Loial sántikált, kezében egy hatalmas bárddal és egy nagy szemű fickó, aki piroscsíkos kabátjában kolompárnak tűnt, karmazsin folyadékkal borított kardját leszámítva. Rand csaknem körülnézett, hátha Mat is felbukkan valahonnan. Látta Dobraine-t egyik kezében kardjával, a másikban Rand karmazsin lobogójával. Nandera csatlakozott Perrinhez leengedve kendőjét, és egy másik Hajadon, akit Rand elsőre nem ismert fel. Jó volt újra cadin'sorban látni Sulint.

– Rand – zihálta Perrin –, Fénynek hála, hogy életben vagy! Azt akartuk, hogy nyiss nekünk egy kaput, hogy megszökhessünk, de minden darabokra hullott. Rhuarc és a legtöbb aiel még mindig odakinn van a shaidók között a mayene-iek és a cairhieniek nagy részével együtt, és nem tudom, mi történt a folyóköziekkel, vagy a Tudós Asszonyokkal. Az aes sedai-oknak velük kellett volna maradniuk, de... – Földnek támasztott szekercéjének nyelére támaszkodott, és úgy nézett ki, mintha támogatás nélkül összeesne. A korlát mentén lovasok, bíbor fejpántos aielek és vörös karpántos Hajadonok jelentek meg. A kupola őket is kívül tartotta, és bárhol jelentek meg, azonnal shaidók vették körül és elnyelték őket.

– Szüntessétek meg a kupolát! – parancsolta Rand. Perrin megkönnyebbülten sóhajtott. Valóban elhitte, hogy Rand hagyni fogja, hogy az embereit lemészárolják. De Loial is felsóhajtott. Fény, mit gondolnak róla? Min elkezdte a férfi hátát masszírozni, orra alatt mormolva, nyugtató hangon. Valamilyen oknál fogva Perrin nagyon meglepetten nézett a nőre.

Taimnak is meglepettnek kellett volna lennie, de ő nem volt az.

– Sárkány nagyuram – mondta határozott hangon –, még mindig több száz shaido nő van odakinn, és néhányan korántsem jelentéktelenek. És akkor ne említsük a több ezer shaidót a lándzsáikkal. Hacsak nem akarod valóban kipróbálni, hogy halhatatlan vagy-e, javaslom, hogy maradjunk még itt néhány órát, míg eléggé meg nem ismerjük ezt a helyet a kapunyitáshoz, majd távozzunk. Egy csatában vannak veszteségek. Elvesztettem ma néhány katonát, kilenc férfit, akiket sokkal nehezebb lesz helyettesíteni, mint bárhány renegát aielt. Bárki is hal meg odakinn, az Újjászületett Sárkányért hal meg. – Ha figyelt volna Nanderára és Sulinra, visszafogta volna a hangját, és gondosabban válogatta volna meg szavait. A két nő úgy nézett ki, mintha ott helyben le akarnák csapni.

Perrin kiegyenesedett, sárga szeme Randre összpontosított, határozottan és aggodalmasan egyszerre.

– Rand, még ha Dannil és a Tudós Asszonyok hátul is maradtak, ahogy meghagytam nekik, nem fognak távozni, míg ezt látják. – Felfelé intett a kupola irányába, melyet állandó tűz- és villámcsapások világítottak meg. – Ha órákig ülünk itt, a shaidók előbb vagy utóbb ellenük fordulnak, ha nem tették meg máris. Fényre, Rand! Dannil és Ban és Wil és Teli... Amys odakinn van, és Sorilea, és...! Légy átkozott, Rand! Már eddig is többen meghaltak érted, mint amennyiről tudsz! – Perrin mély levegőt vett. – Legalább engem engedj ki! Eljuthatok hozzájuk, tudathatom velük, hogy életben vagy, és meghátrálhatnak, még mielőtt legyilkolnák őket.

– Ketten kicsusszanhatunk – tette hozzá Loial halkan, megragadva a hatalmas bárdot. – Ketten mindig több eséllyel rendelkeznek. – A kolompár csak mosolygott, csaknem mohón.

– Kinyithatom a korlátot egy részen... – kezdte Taim, de Rand élesen közbevágott.

– Nem! – Nem a folyóköziek miatt. Nem aggódhat miattuk jobban, mint a Tudós Asszonyok miatt. Az igazat megvallva, úgy tűnt, miattuk kell kevésbé aggódnia. Amys odakinn van? A Tudós Asszonyok soha nem vettek részt a csatákban, érintetlenül sétáltak a vérontásban. Félredobták a szokásaikat, ha nem a törvényeiket, hogy eljöjjenek érte. Épp annyira nem engedheti vissza Perrint ebbe a mészárlásba, mint amennyire nem hagyhatja cserben őket. De nem lehetnek ennek okai a folyóköziek vagy a Tudós Asszonyok. – Sevanna a fejemet akarja, Taim. Láthatóan azt hitte, hogy ma hozzájuthat. – Az űr érzelmek nélkülisége helyénvalóvá tette hangját. Viszont úgy tűnt, aggasztja Mint; a nő úgy simogatta hátát, mintha meg akarná nyugtatni. – Szeretném tudatni vele, hogy hibát követett el. Azt mondtam, készíts fegyvereket, Taim. Mutasd meg, milyen halálosra sikerültek. Szórd szét a shaidókat! Törd meg őket.

– Ahogy parancsolod. – Ha Taim korábban merev volt, most kőkemény lett.

– Húzzátok fel a zászlóimat, hogy lássák! – parancsolta Rand. Ez legalább mindenkivel tudatja odakinn, ki tartja kezében a tábort. Talán a Tudós Asszonyok és a folyóköziek visszavonulnak, ha meglátják.

Loial füle kényelmetlenül mozgott, és Perrin megragadta Rand karját, mikor a férfi ellépett mellőlük.

– Láttam, mit tesznek, Rand. Ez... – Véres arca és szekercéje ellenére hangja undorodónak tűnt.

– Akkor mit tegyek? – követelte Rand. – Mi egyebet tehetek?

Perrin elvette kezét, és felsóhajtott.

– Nem tudom. De nem kedvelem ezt.

– Grady, emeld fel a Fény Zászlóját! – kiáltotta Taim, és a Hatalom felerősítette hangját. A Levegő fonataival Jur Grady kiemelte a karmazsin lobogót a meglepett Dobraine kezéből, és kiemelte a nyíláson keresztül a kupola fölé.

Tűz áradt körülötte, és villám villant gyémántként, mikor a vörös anyag kiemelkedett az égő szekerekről felszálló füstből. Rand a feketekabátos férfiak nagy részét felismerte, de csak kevésnek tudta a nevét is Jurén kívül. Damer, Fedwin és Eben, Jahar és Torvil; ezek közül egyedül Torvil viselte a sárkányt a gallérján.

– Asha'manok, készüljetek csatára! – bömbölte Taim.

Feketekabátos férfiak rohantak, hogy a korlát és mindenki más között gyülekezzenek, kivéve Jurt és az aes sedai-ok őrzőit. Nesune-n kívül, aki áthatóan méregetett mindenkit, a Toronyból érkezett csapat egykedvűen letérdelt, még csak nem is pillantva a férfiak felé, akik elzárták őket, és még Nesune is hányingerrel küszködőnek tűnt. A salidari csoport nagyrészt az őket őrző asha'manokat méregette hideg tekintettel, de alkalmanként azok a jeges pillantások Rand felé villantak. Alanna csak Randet nézte. A férfi bőre enyhén bizsergett, csak most figyelt fel rá; ahhoz, hogy ilyen távolságból érezze, mind a kilencüknek meg kellett ragadnia a saidart. Remélte, hogy van elég eszük, hogy ne fókuszáljanak; a velük szembenéző mozdulatlan férfiakban tombolt a saidin, és ugyanolyan ugrásra késznek tűntek, mint a kardmarkolatot tartó őrzők.

– Asha'manok, emeljétek két arasznyira a korlátot! – Taim parancsára a kupola szélei mindenhol megemelkedtek. Meglepett shaidók, akik nekicsapódtak annak, amit nem láthattak, gurultak most előre. Gyorsan magukhoz tértek, és egy feketekendős tömeg nyomult előre, de csak egy lépés megtételére volt idejük Taim következő kiáltása előtt. – Asha'manok, öljetek!

A shaido első sora felrobbant. Nem lehetett máshogy leírni. Cadin'sorba öltözött alakok robbantak szét vért és húsdarabokat fröcskölve. Saidin fonatai kúsztak át ezen a sűrű ködön, alakról alakra ugorva egy szempillantás alatt, és a shaidók következő sora halt meg, majd a következő, és az arra következő, mintha egy hatalmas húsdarálóba kerültek volna bele. A mészárlásra bámulva Rand nagyot nyelt. Perrin előrehajolt, hogy kiürítse gyomrát, és Rand tökéletesen megértette. Újabb sor pusztult el. Nandera eltakarta kezével a szemét, és Sulin hátat fordított a látványnak. Az emberek véres maradványai lassan fallá emelkedtek.

Senki sem állhatott ellen. A halál két csapása között az elöl álló shaidók kétségbeesetten próbáltak a másik irányba haladni, visszanyomakodva a tömegbe, amely viszont előrehaladt. Az összegabalyodott tömeg kezdett el robbanni, és mindannyian hátralökődtek. Nem, rohantak. A kupolára záporozó tűz és villám akadozott.

– Asha'manok – emelkedett ki Taim hangja –, Föld és Tűz körgyűrűt!

A szekerekhez legközelebb álló shaidók lába alatt a föld hirtelen lángot és sarat okádott elő minden irányba szétdobálva az embereket. Miközben a testek még mindig a levegőben repültek, újabb tűzszökőkutak nyíltak a talajon, és újabbak, egyre szélesebb gyűrűben a kocsik körül, ötven lépésre visszakényszerítve a shaidókat, százra, kétszázra. Odakinn már csak rettegés és halál látszott. A lándzsákat és a pajzsokat eldobálták. A felettük emelkedő kupolát semmi sem piszkította be a kocsikról felemelkedő füstöt leszámítva.

– Állj! – A robbanások zaja ugyanolyan könnyen elnyelte Rand hangját, mint az emberek sikolyait. Azokat a fonatokat szőtte, melyeket Taim is. – Állítsd le, Taim! – hangja mennydörgésként szárnyalt túl mindent.

Még egy újabb robbanó gyűrű, majd Taim felkiáltott.

– Asha'manok, pihenjetek!

Egy pillanatig süketítő csend töltötte meg a levegőt. Rand füle csengett. Aztán meghallotta a sikolyokat és a nyögéseket. Sebesültek hevertek a halottak tömegén. És mögöttük a shaidók rohantak, siswai'amanok és vörös karpántos Hajadonok megtépett csapatait hagyva maguk mögött, cairhieniekkel és mayene-iekkel együtt, akik közül néhány még mindig lován ült. Csaknem vonakodva, de elkezdtek a szekerek felé közelíteni, néhány aiel leengedte kendőjét. A Hatalom által megerősített szeme felismerte Rhuarcot. Sántikált, és egyik keze tehetetlenül lógott az oldalán, de talpon volt. És jóval mögötte egy nagy csapat sötét, széles szoknyát és halvány blúzt viselő nőt látott, akiket folyóköziek kísértek, hosszú íjat tartva kezükben. Túl messze voltak ahhoz, hogy arcokat tudjon kivenni, de ahogyan a folyóköziek a menekülő shaidók után fordultak, ők is ugyanannyira megdöbbentek, mint mindenki más.

Nagy adag megkönnyebbülés töltötte el Randet, bár nem elég ahhoz, hogy csillapítsa gyomra háborgását. Min az ingéhez szorította arcát, és sírt. Megsimogatta a haját.

– Asha'manok – még soha nem volt hálásabb, hogy az Üresség nem enged érzelmeket hangjába –, jó munkát végeztetek. Gratulálok, Taim. – Elfordult, hogy ne kelljen a mészárlást látnia, és alig hallotta az éljenzéseket, hogy „Sárkány nagyúr!” és „Asha'man!”, melyek a feketekabátos férfiak sorai közül emelkedtek fel.

Mikor megfordult, ott találta az aes sedai-okat. Merana hátul állt, de Alanna csaknem közvetlenül előtte, két másik nővel, akiket nem ismert.

– Jól csináltad – mondta a páros szögletes arcú tagja. Egy gazdaasszony kortalan arccal és higgadt szemmel, nem figyelve az őket körülvevő asha'manokra. Szándékosan nem vette észre őket. – Bera Harkin vagyok, ő pedig Kiruna Nachiman. Azért jöttünk, hogy megmentsünk, Alanna segítségével – tette hozzá a nyilvánvaló tényt, mire Alanna összeráncolta szemöldökét –, bár úgy tűnik, nem igazán van ránk szükség. Mégis, a szándék az, ami számít, és...

– Mellettük van a helyetek – vágott közbe Rand, az elzárt és őrzött aes sedai-ok felé mutatva. Huszonhármat látott, és Galina nem volt közöttük. Lews Therin zümmögése felerősödött, de nem hallgatta meg. Most nincs ideje egy őrült dühére.

Kiruna büszkén kihúzta magát. Bármi is volt, de biztosan nem gazdaasszony.

– Elfelejted, kik vagyunk. Talán rosszul bántak veled, de mi...

– Semmit nem felejtettem el, aes sedai! – csattant fel Rand hidegen. – Azt mondtam, hatan jöhettek, és most kilencet számolok. Azt mondtam, ugyanazt a bánásmódot kapjátok, amit a Torony követsége, és mivel kilencen vagytok, meg is kapjátok. Térdre!

Hideg, higgadt arcok néztek vissza rá. Érezte, ahogy az asha'manok előkészítik a Szellemet a pajzsokhoz. Dac jelent meg Kiruna, Bera és a többiek arcán. Kéttucatnyi feketekabátos férfi vette körbe Randet és az aes sedai-okat.

Taim olyan közel állt most a mosolyhoz, amilyennek Rand még soha nem látta.

– Térdeljetek le, és esküdjetek fel a Sárkány nagyúrra – szólalt meg lágyan –, vagy térdre lesztek kényszerítve.

Ahogy a történetek szokása, a szóbeszéd elterjedt Cairhienen keresztül északra és délre. Kereskedők, házalók és egyszerű utazók mesélték fogadókban. Ahogy a történetek szokása, a mese minden elbeszéléssel változott.

Az aielek az Újjászületett Sárkány ellen fordultak, és a Dumai Kutaknál vagy máshol megölték. Nem, az aes sedai-ok megmentették Rand al'Thort. Aes sedai-ok voltak, aki megölték – nem, megszelídítették –, nem, Tar Valonba vitték, ahol elzárták egy cellába a Fehér Torony alatt. Vagy maga az Amyrlin Trón térdelt le elé. Ami viszont nem jellemző a történetekre, valami igazsághoz nagyon közelit hittek el a legtöbben.

A tűz és a vér napján, egy megszaggatott lobogó lengett a Dumai Kutak felett, mely az aes sedai-ok ősi szimbólumát hordozta.

A tűz és a vér és az Egyetlen Hatalom napján, ahogy a prófécia kimondta, a makulátlan torony, széttörve, fejet hajtott az elfeledett szimbólum előtt.

Az első kilenc aes sedai hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak, és a világ mindörökre megváltozott.

Epilógus

A válasz

Elayne és Nynaeve van itt. Ők rontottak el mindent Tanchicóban. Akár teljes jogú nővérek most, akár nem – lehetetlennek tűnt –, Falion nem tartotta jelenlétüket véletlen egybeesésnek. Talán ez az igazi esély. Első alkalommal volt hálás azért, hogy Moghedien nem vesztegetett rá figyelmet, mióta kiadta utasításait annyi hónappal ezelőtt Amadiciában. Ami száműzetésnek tűnt, most esély lehet arra, hogy elnyerje valamelyik Kiválasztott figyelmét. Ez a páros elvezetheti ahhoz az esélyhez, és ha nem, ha nincs lehetőség... Moghedien láthatóan érdeklődést mutatott Elayne és Nynaeve iránt. Az átadásuk biztosan többet érne, mint egy nem létező angreal. Hátradőlve hagyta, hogy a gyaloghintó hintázása elringassa. Gyűlölte ezt a várost – szökött novíciaként érkezett ide –, de a látogatás talán kellemes véget ér.

A férfi csak addig nyugtatta kezét a gyaloghintó ajtaján, míg Falion elvette kezéből a jegyzetet. Kopogtatása csaknem még azelőtt mozgásra bírta a két hordszékvivőt, mielőtt a Tarasin Palota libériáját viselő fickó visszaléphetett volna a téren áramló tömegbe. Csak egyetlen szót írtak a papírdarabra. Elmentek. Összegyűrte az üzenetet öklében. Valahogyan már megint sikerült úgy meglépniük, hogy az emberei nem látták őket. A kilátástalan keresés hónapjai meggyőzték róla, hogy nincs semmiféle angreal, bármit higgyen Moghedien. Még egy vagy két Tudós Asszonyt is kikérdezett; egyiküknek tudniuk kellett volna a fellelhetőségéről, ha létezik. És a lovak repülni tudnak. Csak az a tény tartotta ebben az átkozott városban, hogy ha a Kiválasztottak egyike parancsot ad, akkor engedelmeskedned kell, míg meg nem változtatják. Minden más fájdalmas halálhoz vezetett.

Hátán feküdt abban az apró sátorban, amelyet az amyrlin egyik szolgálójaként engedélyeztek számára. Időről időre foga megcsikordult, de amint észrevette, azonnal elnémította magát, hiszen nagyon is tudatában volt az ezüst, nyakára simuló ékszernek. Ez az Egwene al'Vere keményebb volt, mint Elayne vagy Nynaeve; kevesebbet viselt el, és többet követelt. És mikor átadta a karkötőt Siuannak vagy Leane-nek, különösen Siuannak... Moghedien megremegett. Olyan volt, mintha Birgittének adták volna át a karkötőt.

A sátorajtó oldalra hajolt, épp csak elegendő holdfényt eresztve be ahhoz, hogy kirajzoljon egy belépő nőt.

– Ki vagy? – követelte Moghedien gorombán. Ha éjjel küldtek érte, bárki érkezett, mindig hozott magával lámpást.

– Hívj Aran'garnak, Moghedien – válaszolt egy jókedvű hang, és apró fény villant fel a sátorban. Saját neve a szájpadlásához tapasztotta Moghedien nyelvét; az a név itt a halált jelentette. Küzdött, hogy megszólaljon, hogy kimondja, az ő neve Marigan, mikor hirtelen valóban tudatába került a fénynek. Egy apró, fénylő kis fehér labda, a feje közelében a levegőben függve. Az a'dammel a nyakán, engedély nélkül még gondolni se nagyon tudott a saidarra, de még mindig érzékelte, ha fókuszáltak, látta a szövetet. Most semmit sem érzett, és semmit sem látott, csak a tiszta fény apró labdáját. A nőre bámult, aki Aran'garnak nevezte magát; most felismerte. Úgy gondolta, Halima a neve; az egyik aes sedai titkára, úgy emlékezett. De egész biztosan olyan, aki úgy néz ki, mintha egy férfiálom teremtménye lenne. Egy nő. De annak a labdának saidinból kell lennie!

– Ki vagy te? – Hangja alig tűnt megrendültnek, és meglepődött, hogy ilyen határozottan képes megszólalni. A nő rámosolygott – nagyon jókedvű mosollyal –, ahogy leült a szalmaágy mellé.

– Megmondtam, Moghedien. Aran'gar vagyok. Meg fogod tanulni ezt a nevet a jövőben, ha szerencsés vagy. Most hallgass figyelmesen, és ne kérdezz többet. Mindent elmondok, amit tudnod kell. Egy pillanat múlva leveszem csinos kis nyakláncodat. Mikor megtettem, olyan gyorsan és olyan sebesen eltűnsz, akár Logain. Ha nem így teszel, itt fogsz elpusztulni. És ez szégyen lenne, mivel ezen az éjjelen rendeltek Shayol Ghulba. – Moghedien megnyalta ajkát. Shayol Ghulba rendelték. Ez jelenthet egy örökkévalóságot a Végzet Vermében vagy a halhatatlan uralmat a világ felett, és bármit a kettő között. Kevés esélye van arra, hogy Nae'blisnek nevezzék ki, akkor semmiképpen, ha a Sötét Nagyúr eleget tud arról, hogy mivel töltötte az utóbbi hónapokat, ami valószínű, hiszen megmentőt küldött érte. De olyan hívás volt, amelyet nem utasíthatott el. És legalább az a’damnek véget vetne.

– Igen. Vedd le! Azonnal távozom. – Semmi oka nincs a késlekedésre; bár a táborban lévő bármelyik nőnél erősebb volt, de nem állt szándékában megvárni, míg tizenhárman összekapcsolódnak, hogy legyőzzék.

– Gondoltam, hogy így fogod látni – nevetett fel Halima, azaz Aran'gar jóízűen. Megérintette a nyakláncot, kissé összerándult, és Moghedien újra eltűnődött azon a nőn, aki láthatóan képes saidint fókuszálni, és fájdalmat érez, bármilyen enyhét, mikor megérinti azt, ami csak egy fókuszálni képes nőnek okozhat fájdalmat. Aztán a nyaklánc már nem volt a nyakán, csak gyorsan eltűnt a nő erszényében.

– Menj, Moghedien! Indulj azonnal!

A dolgozószobájában ülve, Herid a pipájába bámult, és azon tűnődött, vajon merre lehet a tűzszerszáma, mikor a massza benyomakodott az ajtó alatt. Természetesen, még ha Fel fel is figyelt volna rá, akkor se hitt volna a szemének, és mikor már benn volt a szobában, akkor kevés embernek lett volna bármiféle esélye.

Mikor később Idrien érkezett Fel dolgozószobájába, egy ideig csak bámult arra, amit takarosan az asztal mellé, a padlóra halmoztak. Beletelt egy pillanatba, míg felismerte, mi az, és mikor sikerült, elájult, mielőtt sikoltani tudott volna. Akárhányszor is hallotta már, hogy valakit darabokra szaggatnak, látni még soha nem látta.

A lovas a hegy tetejéről vetett egy utolsó pillantást Ebou Darra, amely fehéren ragyogott a napfényben. Jó város a zsákmányszerzésre, és annak alapján, amit a helyi emberektől megtudott, ellen fog állni, így a Vérbeliek engedélyeznék a fosztogatást. Ellenállnak majd, de remélte, hogy a többi felderítő is megbontottságról hoz majd jelentéseket, mint ahogy ő is látta. Az ellenállás nem tartana sokáig, ahol egy úgynevezett királynő uralkodik egy ilyen kis földdarabon, és ez a legjobb lehetőségeket hordozta magában. Ki tudja? Talán annak a fickónak a szavai óment jelentettek. Talán a Visszatérés hamarosan eljön, és vele a Kilenc Hold Leánya. Bizonyosan ez lenne a legnagyobb ómen a győzelemhez.

Mikor Egwene elérte a sátrat és bedugta fejét és a lámpást, csak szétdobált takarókat látott. Lassan visszahúzódott.

– Anya – fontoskodott mögötte Chesa –, nem kellene idekinn lenned ilyenkor éjjel. Az éjszaka levegője rossz levegő. Ha Marigant akarod, én is hívhattam volna.

Egwene körülnézett. Érezte, ahogy a nyaklánc lekerült, és a futó fájdalmat, amely azt jelentette, hogy egy fókuszálni képes férfi szakította meg a kapcsolatot. A legtöbb ember aludt, de néhányan még mindig a sátrakon kívül üldögéltek kis tüzek körül, és néhányan nem is távol. Talán ki tudja majd deríteni, milyen férfi járt „Marigan” sátrában.

– Azt hiszem, megszökött, Chesa – szólalt meg. Chesa felháborodott morgása nőkről, akik elfutnak úrnőjüktől, követte vissza a saját sátrába. Logain nem lehetett, ugye? Nem jöhetett vissza, és nem is tudhatott róla. Vagy igen?

Demandred a Végzet Vermében térdelt, és most az egyszer nem érdekelte, hogy Shaidar Haran figyeli remegését szem nélküli, érzéketlen pillantásával.

– Helyesen cselekedtem, Nagyúr?

A Nagyúr kacagása megtöltötte Demandred elméjét.

A makulátlan torony széttörik, és térdet hajt az elfeledett jelkép előtt.
A tenger háborog, és viharfelhők gyülekeznek észrevétlenül.
A horizont mögött rejtett tüzek áradnak, és kígyó melegszik kebelen.
Ami felemeltetett, porba hull; ami alul volt, felemeltetik.
A rend lángra kap, hogy tisztítsa útját.

A Sárkány Próféciái
Jeorad Manyard fordítása,
Andor provincia kormányzója

Vége az Idő Kereke hatodik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (vu) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották meg. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, ami a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (szé) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez, az Újkor (úk) naptára, jelenleg is használatban van.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amit ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen. Lásd még: damane, Seanchan, sul'dam.

Adelin: Egy, a Taardad aielek jindo klánjához tartozó nő. A Lándzsa Hajadonja, aki elment Tear Kövébe.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi őket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedai-ok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymama korú asszonyon sem látszik az életkoruk, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, Az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (Far Aldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorer), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mah-di'ín). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt, néha különleges kötelességeket is írnak elő tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem harcolnak egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a chareek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta, Rhuidean.

Aiel-háború: (úk 976-78) Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság átkelt a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára. Lásd még: Avendoraldera, Cairhien.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás, a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területére biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

Aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától születtek. A másod-fivér és a másodvér kifejezést az illető anyjának fővérétől illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másod-nagyanyának és másod-nagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszt az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodván, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételévei. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, és kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedai-ai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, ami a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

al'Meara, Nynaeve (al'míra, nájnív): Emondmezőről, Andor Folyóköz tartományából származó nő, Emondmező javasasszonya. A Fehér Torony beavatottja.

al'Thor, Rand (al'thor, rend): Emondmezőről származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt. Most Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát.

Al'Thor, Tam (al'thor, tam): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy felséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

al'Vere, Egwene (al'vír, e'gvén): Emondmezőről származó, fiatal nő. A Fehér Torony beavatottja.

Álmodó: Lásd képességek.

Álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni Tel'aran'rhiodba értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedai-ok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó, Álomjáró. Lásd még: Képességek, Tel'aran'rhiod.

Altara: A Viharok Tengerének partján élő nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város, vagy falu lakóinak, egy-egy úr, vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Tylin Quintara királynő a Mitsobar házból) ritkán több az ország leghatalmasabb nemesénél, és időnként még ez sem igaz. A Szelek Trónja olyan kevés hatalmat jelent, hogy sok erős nemes lekicsinylő módon el sem foglalta, amikor lehetősége volt rá.

Alteima (al'tíma): Tear ambiciózus nagyúrnője, aki aggódik férje egészségéért.

Alviarin Freidhen (Alvi'arin 'Frejdhen): Egy Fehér ajahhoz tartozó aes sedai, jelenleg a Krónikák Őre, a második legfontosabb aes sedai, közvetlenül az Amyrlin Trón után. Egy hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (ama'dicia): Egy, a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa Amador egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye, amelynek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabb. Amadiciában bárki, aki fókuszálni képes, törvényen kívülinek számít, őket a törvény szerint börtönbe vetik vagy száműzik az országból, sőt, valójában gyakran meg is ölik őket, arra hivatkozva, hogy „ellenálltak a letartóztatásnak”. Amadicia címere kék mezőben hatágú, ezüst csillag, piros bogáncson. Lásd még: fókuszálás, a Fény Gyermekei.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány Háborúja.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amin az aes sedai-ok vezetője ül.

Amys (a'mísz): A Hideg Szikla erőd Tudós Asszonya, egyben Álomjáró. A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó aiel nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor: Gazdag ország, amely a Ködhegységtől egészen az Erinin folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrelle folyóig terjed. Lásd még: leányörökös.

angreal (angri'al): Igen ritka tárgy, ami az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyet mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman: Az Aryth-óceán mellett élő nép. Pillanatnyilag polgárháború dúl benne, egyidőben pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra, valamint Tarabonnal. A domani kereskedők többsége nő. A „hagyni egy férfit, hogy domanival üzleteljen” mondás annyit jelent, hogy nagy ostobaságot tenni. A domani nők híresek – hírhedtek – szépségükről, csábító képességeikről és botrányos ruházatukról.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt, halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De most minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol van.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: Aiel-háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki Tudós Asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van a számára írva.

Bair (Béjr): Tudós Asszony a shaarad aielek haido klánjából. Álomjáró.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Fiatal nő Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (Fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az ősi Nyelven, hogy „sólyom.”

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válhat. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Berelain sur Paendrag ('bérelén szúr 'péjndrag): Mayene Úrnője, a Fény Kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát. Lásd még: Mayene.

Birgitte (bö'rgítt): Legendák és történetek hősnője, legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról, és íjászművészetéről. Ezüstíját és nyilait mindig magánál hordta. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Mindig kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Lásd még: Cain, Gaidal; Valere Kürtje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

cadin'sor ('kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelynek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cain, Gaidal (Kéjn, Gaidal): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével jár együtt. Azt mondják, épp olyan jóképű, amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel háborúban (úk 976-978) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabonabehozatalra szorult. Galldrian király meggyilkolása után (úk 998) trónviszály tőrt ki a Naptrón örökléséért, ami a gabonaszállítás abbamaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard, A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva, újra a Kő szívében helyezte el. Lásd még: Újjászületett Sárkány, sa'angreal, Tear Köve.

Car'a'carn: Az ősi nyelven a „főnökök főnöke”. Az Aiel próféciák szerint egy két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad. Lásd még: Aiel, Rhuidean.

Caraughan Maconar: Legendás zöld nővér (212 VU-373 VU). Száz kalandot tulajdonítanak neki, de hőstetteinek egy részét még egyes aes sedai-ok is valószínűtlennek tartanak, a Fehér Toronyban őrzött feljegyzések ellenére is. Ilyen például, hogy fél kézzel levert egy lázadást Mosadorinban, és őrzők nélkül eltiporta a Comaidin Zavargásokat. A Zöld ajah a zöld nővér archetípusaként tekint rá. Lásd még: Aes Sedai, ajah.

Carridin, Jaichim: A Fény Kezének inkvizítora, magas tisztséget viselő katona a Fény Gyermekei között.

Cauthon, Abell: Folyóközi földműves. Mat Cauthon apja. Felesége: Natti, leányai: Eldrin és Bodewhin, vagy Bode.

Cauthon, Mat (kauton, met): Emondmezőről, az andori Folyóközből származó fiatalember. Ta'veren, és igen szerencsés. Teljes neve: Matrim Cauthon.

Couladin ('kúladin): A shaido aielek Domai klánjához tartozó, hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akit valamilyen okból elcsendesítésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért elcsendesíteni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor kiégésnek nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a csendesítés szót használják.

cuendillar: Lásd szívkő.

damane (da'maní): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket. Elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész országban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lénynek lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, ami szó szerint ennyit jelent: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: a'dam, seanchan, sul'dam.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére. Címere szárnyas ezüstsas, markolattal fölfelé tartott karddal.

Deane Aryman: Amyrlin Trón, aki megmentette a Fehér Tornyot a Bonwhin által okozott pusztítástól, amikor megkísérelte uralma alá hajtani Sasszárny Arturt. Aryman Szé. 920-ben Eharonban, Salidarban született, és SZé. 992-ben nevezték ki amyrlinné a Kék ajahból. Neki tulajdonítják, hogy Sasszárny Artur halálával rávette Souran Maravile-t, hogy hagyjon fel Tar Valon ostromával (ami SZÉ 975-ben kezdődött). Deane visszaállította a Torony presztízsét, és a hiedelmek szerint SZÉ 1084-ben bekövetkezett halálakor (leesett egy lóról) épp meggyőzte a Sasszárny Artur hajdan volt birodalmának maradékain háborúzó nemeseket, hogy fogadják el a Torony vezető szerepét, hogy az ország ismét egységbe forrhasson. Lásd még: Amyrlin Trón, Sasszárny Artur.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását. Mindössze egy töredék százalékot lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje és dühöngő őrültté ne vált volna, és ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amiket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Egwene al'Vere: Emondmezőről, az Andorhoz tartozó Folyóközből származó fiatal nő. A Fehér Torony beavatottja, aki az álomjáró aiel Tudós Asszonyoktól tanul. Valószínűleg rendelkezik az Álmodás képességével. Lásd még: képességek, Álomjáró.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida do Avriny a'Roihan (e'lájda do 'avrini a'rojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg az Amyrlin Trón. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne (i'léjn) a Trakand házból: Morgase királynő lánya, Andor trónjának leányörököse. A Fehér Torony beavatottja. Jele: aranyliliom. Lásd még: leányörökös.

Faile (fa'íl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal, saldaea-i nő által használt név.

Fain, Padan (féjn, padan): Árnybarátként bebörtönzött ember Fal Dara várában.

Faolain Orande ('fóléjn o'rande): Beavatott, aki utálja a „vadakat”.

Far Dareis Mai ('far 'darájz 'máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően azonban ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed”). Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Fehér Torony: az Amyrlin Trón palotája Tar Valonban.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található, hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei. Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan, teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik őket, és mindenkit, aki támogatja őket vagy barátkozik velük. Gúnynevük „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

Fertő: Lásd A Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint „Csaták fivére”. Az aes sedai-ok által őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző. gai'shasn ('dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „Harcban békére kötelezett”. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tett. Csupán a Tudós Asszonyok, a kovácsok, a gyerekek, és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok.

Galad: Lásd Damodred.

Gareth Bryne ('gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. A Bryne ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gawyn, Tarkandházi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki a kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, ami nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet vagy ha a saját, az őrző, vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom Háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Hatalom Háborúja: Lásd Árnyék Háborúja.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a Myrddraalokkal. Lásd még: Nagy Fertő.

Házak Játéka: Így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott, állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése. Nagy Játék néven is ismerik. Ősi Nyelven a neve: Daes Dae'mar (daesz déj'mar).

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, ami az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik vele együtt. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egy szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutassák az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény kezének nevezik magukat, a kéznek, ami előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

Isendre (iszendre): Mohó, gyönyörű nő, aki azonban szerencsétlenségére feldühített egy másik nőt. Életében először mondott igazat, amikor tagadta, hogy lopott.

javasasszony: Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítanák a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció, más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós.

Ji'e'toh (dzsíjetoh): Ősi Nyelven: tisztesség, becsület, illetve ragaszkodás a becsülethez. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget, anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt, maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh felül áll minden egyéb megfontoláson, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik. Lásd még: gai'shain.

Kadere, Hadnan (ka'dír, hadnan): Egy Aiel-pusztában utazó, állítólagos kereskedő, aki rég megbánta, hogy aiel földre tette a lábát.

Kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a vasárnapot (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer a tavaszi napéjegyenlőség napján), és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer az őszi napéjegyenlőségkor).

Kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, mellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint az egyes áramlatok. Férfiak, nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy férfi csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit, és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, melyekhez több férfi, és kevesebb nő szükséges, de egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szükség a körben, mint férfira. A legtöbb körben akár nő, akár férfi is vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinek kell irányítani éppúgy, mint tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, melyekben a férfiak és a nők a lehető leginkább azonos számban vannak. Lásd még: aes sedai.

Karaethon-ciklus (ka'ríaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé tette, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagy vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert Álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartozó Hatalom használó, aki az Árnyék háborúja alatt átállt a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor ('aginór), Asmodean (asz'módián), Balthamel (báithamel), Belal (belal), Demandred ('dímandred), Graendal (grendal), Ishamael (i'saméjel), Lanfear (lenfír), Mesaana (me'sana), Moghedien (mo'ghedien), Rahvin ('rávin), Sammael (szamméjel) és Semirhage ('szemirháhg) –, kisgyermekek ijesztgetésére használják őket.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

Korcsipke: A Minta másik neve. Lásd még: Korminta.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Krónikák Őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

Laman: Cairhien egykori királya, a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lam'gvin 'dorn) Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája királynőjének.

Lan, al'Lan Mandragoran ('al'lan men'dregoren): Őrző, köteléke Moiraine-hez fűzi, Malkier koronázatlan királya, Dai Shan, és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Ősi Nyelven az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Lásd még: Kitaszítottak, a Sárkány.

Leane Sharif (li'ane saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a Krónikák Őre. Leváltották és elcsendesítették. Azóta megpróbál új értelmet adni életének. Lásd még: ajah.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok csodákra voltak képesek, amikről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő kereke, világtörés, az Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lew Therin Telamon; Lews Therin, rokonirtó: Lásd Sárkány.

Liandrin (li'andrin): Egy Piros ajahhoz tartozó aes sedai, Tarabonból, valójában a Fekete ajah tagja.

Lini ('lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer.

Logain (lo'gén): Egy férfi, aki Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám megszelídítették. Lásd még: hamis Sárkány.

Macura, Ronde (ma'kjúra ronde): Amadiciai varrónő, aki túl sok embert próbált kiszolgálni, anélkül, hogy tudta volna, kik is ők pontosan.

Malkier (mal'kír): Valaha ország volt, az egyik Határvidék, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló aranydaru volt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt.

Második Sárkány háborúja: A háború (szé 939-43), amit a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene: (maj'en) Városállam a Viharok tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége az olajos szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim ('mazrím ta'ím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték és el nem fogták. Képes fókuszálni, mégpedig a hírek szerint igen erős. Lásd még: hamis Sárkány.

Melaine (me'léjn): Tudós Asszony a goshien aielek jhirad klánjából. Álomjáró.

Melindhra (me'lindra): A shaido aielek Jumai klánjához tartózó nő, a Lándzsa Hajadonja. Egy nő, aki két irányba is elkötelezte magát.

Merrilin, Thom ('merilin, tom): Egy nem teljesen közönséges mutatványos.

Min (min): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, amit időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, a cairhieni királyi palotában nevelkedett. Ritkán használja teljes nevét, amikor csak lehet, titokban tartja származását.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand-ház felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs van. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata, és általában, szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rajtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, ami a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amit teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, ami a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve sok napig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér. Lásd még: Valere Kürtje.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, kiket az aes sedai-ok között beavatottá szenteltek.

Natael, Jasin (nat'téjl, dzsézin): Asmodean, az egyik Kitaszított által használt név.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (nájaul, Pédron): A Fény Gyermekei főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

Nynaeve al'Meara ('nájnív al'míra): A Folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, most a Fehér Torony beavatottja.

ogier (ogír): 1. Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyeskezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették, ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta, a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: Világtörés, stedding, fadalnok.

Ordeith (or'díth): Az Ősi Nyelven: „szúette, szúrágta fa”. Így nevezi magát a Fény Gyermekei főúrkapitányának tanácsadója.

Őrület Ideje: A Sötét úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi felét – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy nem halt meg, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát tartani. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak egy pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többiekhez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is rendkívül ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szűkség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de egyébként ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el nem tudna sodorni”. Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Rashima Kerenmosa: Más néven a Katona Amyrlin. VU 1150 körül született. A Zöld ajahból emelkedett amyrlinné VU 1251-ben. A Torony haderői a személyes vezetése alatt számtalan győzelmet arattak, melyek közül a legemlékezetesebbek a Kaisin Pass, a Sorelle Step, a Tel Norwin, és a Maighandei, ahol VU 1301-ben életét vesztette. Holttestét a csata után öt őrző, és egy hatalmas csapat trallok és Myrddraal közt találták meg, nem kevesebb, mint kilenc Rémúr tetemével együtt. Lásd még: aes sedai, Ajah, Amyrlin Trón, Rémurak, őrzők.

Rendra (rendra): Taraboni asszony. A tanchicói Három Szilva Udvar fogadósnője.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rhuarc ('rhoark): Aiel férfi. A taardad aielek törzsfője.

Rhuidean ('rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy Tudós Asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

sa'angreal ('szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, ami messze több Hatalom fókuszálását teszik lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sandar, Juilin (szan'dar, 'dzsujlín): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz.

Sárkány Próféciái: Az alig ismert, ritkán említett Próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthetett volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (vu 335-36), Kőíj Yurian (kb. vu 1300-1308), Davian (szé 351), Guaire Amalasan (szé 939-43) és Logain (úk 997) voltak. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

Sárkányfal: Lásd Világ Gerince.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, ami a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seana (szi'ána): Tudós Asszony a nakai aielek Fekete Szikla klánjából. Álomjáró.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottja, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, amit a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novíciaasszonya.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk 985-ben emelték Amyrlin Trónná. Mostanra leváltották és elcsendesítették. Megpróbálja elkerülni végzetét.

Sorilea: Shende Hold Tudós Asszony, egyébként Jarra Chareen. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő Tudós Asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egy trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam ('szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. Seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane. Lásd még: a'dam, damane, Seanchan.

Százak társasága: Száz aes sedai férfi, a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Egy sor egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála és az azt kővető örökösödési viszály volt. Szé 994-től szé 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményképpen Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult megbomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle. Cuendillarnak is nevezik.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélektelennek is nevezik.

ta'maral'ailen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tallanvor, Martyn: A Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti királynőjét, mint az életét és becsületét.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel; fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon ('tara'bon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tan'csíkó). Valaha kereskedő nemzet volt, ahonnan többek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal, meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíborarany alapon három fehér félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Össze nem tévesztendő a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ”, vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, ami állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok világában álmodott dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz terin): Lásd Sárkány.

Tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth-óceán (arit) és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Nem sok időt töltenek a hazájukban, életük nagy részét a hajóikon élik le. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, amik az Egyetlen Hatalmat használják. Az angraloktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Némelyiket aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel és fiút szült neki, Galadedridet. Úk 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel-háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül vu 1000-ben kezdődött. Több, mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Tudós Asszony: Az aieleknél a Tudós Asszonyokat más Tudós Asszonyok választják ki, és képezik őket ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs illetve klán birtokán egyetlen Tudós Asszony él. Azt mondják, némelyik Tudós Asszony csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is nagy. A klánfők általában hallgatnak a Tudós Asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A Tudós Asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, és a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik Tudós Asszony fókuszálni is képes, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három Tudós Asszony Álomjáró, akik többek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba illetve más emberek álmaiba. Lásd még: álomjáró, ji'e'toh, Tel'aran'rhiod.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amitől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több, mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: a Sárkány; Sárkány, hamis; a Sárkány próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

vad: olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amit négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): A „Nagy Hajtóvadászat a Kürtért” legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak. A Kürtért új vadászatot indítottak, és Illianban a vadászok letették az esküt.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki legutóbb a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló magashegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncok születését okozták, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagy része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

Zordság: A kifejezést az aielek használják azokra a hatásokra, melyek sokakat elérnek, amikor megtudják, hogy népük nem volt mindig vad hódító, sőt, őseik szigorú békepártiak lévén a Világtörés idején, és még azután is évekig kizárólag önvédelemre szorítkoztak. Sokan úgy érzik, hogy ez az ő hibájuk volt, mert követték az aes sedai-okat. Egyesek eldobják lándzsáikat, és elszöknek. Mások nem hajlandóak letenni a gai'shain elteltével a fehér ruhát. Megint mások tagadják az egészet, és e tagadással együtt szükségszerűen tagadják azt is, hogy Rand al'Thor az igazi Car'a'carn. Ezek visszatérnek az Aiel pusztába, vagy csatlakoznak a Randdel szembenálló Shaidóhoz. Lásd még: Aiel, Aiel puszta, Car'a'carn, gai'shain.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet

- II. KÖTET

- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet
- Ötvenegyedik fejezet
- Ötvenkettedik fejezet
- Ötvenharmadik fejezet
- Ötvennegyedik fejezet
- Ötvenötödik fejezet
- Epilógus

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP