Mennyei tűz I-II.
Date: 2001-12-13T17:35:26+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből eredt, visszatérne. Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány, bebizonyította az aieleknek, hogy ő Az, Aki a Napkeltével Érkezik. A shaido törzs azonban fellázad ellene, kezdetét veszi a testvérháború. Miközben Rand, terveit félredobva, a shaidók után veti magát, a nyugati világ az újabb Aiel háborúra készül. A Kitaszítottak kezdik belátni, hogy csak összefogva pusztíthatják el a Sárkányt. Rand életveszélyes játékr
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

Mennyei tűz

Az Idő Kereke sorozat 5.

ISBN 963 9047 89 9

Beholder Kft, 2001

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: The Fires of Heaven

Copyright © 1993. Robert Jordan

Fordította: Radnóti Alíz

Harrietnek

Szemének ragyogása

Az én fényem

Jövetelével újjászületnek a rettenetes fények.

Lángra lobbannak a dombok, és megperzselődik a föld.

Felborulnak az emberek évszakjai, és elvesznek az órák.

Átszakad a fal, és meglobogtatják a búcsú fátylait.

Viharok tombolnak túl a látóhatáron, és a mennyei tüzek megtisztítják a földet.

Nincsen menekvés pusztítás nélkül és nincsen reménység a halál innenső oldalán.

Töredék a Sárkány próféciáiból
valószínűsíthető fordítója N'delia Basolaine
Hol Cuchone raidhenjének első szolgálója és kardhűségese
ÚK. 400 tájáról.

I. KÖTET

Prológus

Felizzik az első szikra

Elaida da Avriny a'Rohain, miközben íróasztala mögött ült, öntudatlanul végigsimította a vállára vetett, hétszínű csíkokkal díszített stólát, a vállkendőt, ami az Amyrlin Trón hatalmát jelképezte. Az első pillantásra ez a nő akár szépnek is tűnhetett volna, de kortalan aes sedai arcát alaposabban megnézve, hamar kiderülhetett, hogy a szigorú tekintetet nem csupán egy pillanatnyi kedélyállapotot tükröz. Ma valamivel keményebb volt ez az arc, mint egyébként. Sötét szemében a harag lángolt, ám most nem volt itt senki sem, aki ezt észrevehette volna.

Szinte alig figyelt arra, amit az előtte felsorakoztatott székeken ülő asszonyok mondtak. Ruházatukon ott ragyogott a szivárvány valamennyi színe, hordtak ők egészen fehér, de vakítóan vörös öltözéket is. Ruháikat, viselőjük ízlésének megfelelően, selyemből vagy finom pamutból készítették. Egyikük kivételével, valamennyien ajahjuk hivatalos stóláját viselték, melyen Tar Valon fehér lángja látszott, mintha csak a Csarnok hivatalos ülésén vettek volna részt. Híreket, és a hihetetlen elemekkel feldúsított, külvilági híreszteléseket beszéltek most meg, és mindent elkövettek azért, hogy a szóbeszédből kirostálják a lényeget, eldöntsék, miként kell a Toronynak az eseményekre reagálnia, de csak egészen ritkán pillantottak az íróasztal túlsó oldalán ülő nőre, arra a személyre, akinek hűséget esküdtek. Elaida képtelen volt teljesen összpontosítva figyelni rájuk. A többiek nem tudták felfogni, mi is a lényeg. Vagy ellenkezőleg, nagyon is jól tudták, de megijedtek attól, hogy kimondják.

– Shienarban egészen biztosan történik valami – ezt Danelle mondta, egy törékeny termetű nő, akiről gyakran tűnt úgy, hogy álmodozik. Ő volt az egyetlen Barna nővér a teremben. A Zöldek és a Sárgák közül is csupán egy-egy nővér volt jelen, aminek a három ajah egyike sem örült túlzottan. A Kékeket egyáltalán nem képviselte senki. Danelle nagy, kék szemének pillantása merengőnek tűnt. Arcán tintafolt látszott, és sötétszürke gyapjúruhája is igencsak összegyűrődött. – A szóbeszéd összetűzésekről szólt. Nem a trallokokkal és nem is az aielekkel, bár úgy tűnik, hogy az utóbbiak rablótámadásai mind sűrűbbé váltak a Niamh-hágón át. Nem, a shienariak egymással harcolnak. Ez szokatlan dolog a Határvidéken. Az ottaniak szinte sosem torzsalkodnak egymással.

– Ha azt tervezik, hogy kirobbantanak egy polgárháborút, akkor a legjobb időpontot választották ki erre – válaszolta Alviarin hűvösen. A magas, karcsú, fehér selyemruhát viselő aes sedai volt az egyetlen, aki nem hordta ajahja kendőjét. Ezzel szemben fehér volt a vállára terített kendő, a Krónikaőr kendője, melyből mindenki kitalálhatta, melyik ajah tagját emelték erre a magas pozícióra. A hagyományoktól eltérően, a megválasztása előtt nem a Piros ajah tagja volt, mint Elaida. A Fehérek sosem mutatták ki érzelmeiket. – A trallokok mintha egyszerűen eltűntek volna. Az egész Fertő olyan békésnek látszik, hogy elegendő lenne két parasztot és egy novíciát otthagyni őrnek.

Teslyn csontos ujjával az ölében tartott papírokat piszkálta, ám nem nézett rájuk. Ő is a jelenlévő négy Piros nővér egyike volt. Egyetlen ajahból sem jöttek ennyien. Arcának szigorú kifejezése majdnem felért Elaidáéval. Elaidától eltérően azonban őt soha, senki nem tartotta volna szépnek.

– Talán jobb lenne, ha nem lenne az egész olyannyira nyugodt – jelentette ki. Illiani kiejtése ma különösen erősen érződött. – Bizonnyal mondom, ma reggel hírét vettem annak, hogy Saldaea fővezére egy sereg élére állva elindult. Ámde nem a Fertő irányába, hanem az ellenkező irányba. Délkelet felé. Ilyet bizony sosem tett volna, ha a Fertő ennyire nyugodt nem lenne.

– A Mazrim Taimra vonatkozó híresztelések lassanként kiszivárognak – Alviarin szájából ez úgy hangzott, mintha éppen az időjárásról vagy a szőnyegek áráról beszélt volna, nem pedig egy lehetséges katasztrófáról. Nem kevés nehézséget okozott, hogy elfogják Taimot, és legalább ugyanennyibe került, hogy elkendőzzék szökését. Nem öregbítené éppenséggel a Fehér Torony hírét a világban, ha mindenki megtudná, képtelenek voltak fogságban tartani egy Hamis Sárkányt, miután egyszer már elkapták. – Úgy tűnik, hogy vagy Tenobia királynő, vagy Davram Bashere, vagy egyikük sem bízik meg bennünk, esetleg nem gondolják, hogy képesek leszünk újra elfogni.

Taim megemlítésekor halotti csend támadt. Ez a férfi képes volt az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Már úton volt Tar Valon felé, hogy megszelídítsék, és mindörökre elvágják az Igazi Forrástól, amikor kiszabadult. Ám nem ettől a ténytől bénult meg a nyelvük. Valamikor a létező legszörnyűbb dolog az volt, hogy felbukkanhatnak fókuszálni tudó férfiak. Az ilyen férfiak léte jelentette az egyetlen okát annak, hogy létrehozzák a rájuk vadászó Piros ajahot, és a vadászatban a többi ajah is segített, ahogy bírt. Most azonban az asztallal szemben ülő legtöbb asszony idegesen mocorgott a székén, és megpróbáltak nem egymásra pillantani, mert ha szóba hozták Taimot, az könnyen felvethetett volna egy másik témát, amiről nem akartak beszélni. Még Elaida is érezte, amint görcsbe rándul a gyomra ettől a gondolattól.

Alviarin viszont nyilvánvalóan nem küzdött gátlásokkal. Csupán szájának egyik szeglete rándult meg. Nem lehetett leolvasni, hogy mosolygott, vagy csak grimaszolni akart, mivel az egész alig tartott egy pillanatig.

– Megduplázom az erőfeszítéseinket, hogy elfogjuk Taimot. Ezen kívül azt javasolom, hogy küldjünk egy nővért Tenobia királynő udvarába, akitől tanácsokat kaphat. Olyan valakit válasszunk, aki majd képes lesz elbánni az ifjú hölgy megátalkodott makacsságával.

Most már mások is bekapcsolódtak a párbeszédbe, hogy áthidalják a kellemetlen csendet.

Joline megigazította keskeny vállán zöld rojtos kendőjét, és kissé kényszeredetten felnevetett.

– Igen, egyszerűen szüksége van egy aes sedai-ra maga mellé. Olyan valakire, aki képes elbánni Bashere-ral is. A hadúrnak hihetetlenül nagy a befolyása Tenobiára. Vissza kell vonni a seregét, hogy be lehessen vetni, mihelyt újra felébred a Fertő – dekoltázsa egyértelműen túl sokat engedett látni kebléből, és túlzottan testhez álló, világoszöld selyemruhája túl erősen hangsúlyozta alakját. Elaida ízléséhez képest pedig nevetni is túl sokat nevetett. Különösen, ha férfiak is voltak a közelben. Ez nagyon is jellemző volt a Zöldekre.

– Ha valamire most igazán nincsen szükségünk, akkor az egy újabb vonuló hadsereg – szólt közbe Shemerin, egy Sárga nővér. Ez a kissé testes asszonyság sohasem tudta elsajátítani az aes sedai-ok hűvös nyugalmát. Tekintete gyakran tűnt űzöttnek, idegesnek, és az elmúlt időszakban ez csak megerősödött.

– Valakit Shienarba is el kell küldenünk – vetette fel Javindhra, egy másik Piros nővér. Bár arcán egyetlen ránc sem látszott, tekintete annyira keménynek tűnt, hogy azzal akár szegeket lehetett volna a falba verni. Hangja érdes volt. – Nem tetszik, hogy ilyenfajta gondjaink támadtak a Határvidéken. Nem hiányzik senkinek sem egy legyengült Shienar, amit esetleg egy trallok sereg gond nélkül legázolhat.

– Talán – bólintott megfontoltan Alviarin. – Ám akadnak ügynökeink Shienarban, Pirosak, azt hiszem, de talán mások is – a négy Piros nővér kelletlenül ugyan, de bólintott – akik értesítenének minket arról, ha ezek a gondok kezdenének elfajulni.

Nyílt titoknak számított, hogy a kizárólag csak a logikára és a józan észre támaszkodó Fehéreken kívül valamennyi ajah elküldte ügynökeit és kémeit minden országba. Csupán a Sárgák kémhálózata számított különösebben gyengének. Azoktól, akik semmire sem mentek az Egyetlen Hatalommal, nem igazán tanulhattak semmi érdekeset a betegségek és a sérülések gyógyításával kapcsolatban. Némelyik nővérnek megvoltak a saját hírszerzői is, és ezek kilétét még annál is nagyobb titokzatosság övezte, mint amilyen az ajahok esetén megszokottnak számított. A Kékek működtették a legkiterjedtebb ügynökhálózatot. Ez egyaránt igaz volt nemcsak az ajah, de a nővérek esetén is.

– Ami Tenobiát és Davram Bashere-t illeti – folytatta Alviarin –, abban egyet értünk, hogy nővéreket kell küldenünk oda?

Szinte nem is várt a többiek bólintására.

– Remek. Akkor ezt megbeszéltük. Memara a legalkalmasabb erre a feladatra. Nem fogja hagyni, hogy Tenobia a sarkára álljon, de azt sem fogja megkísérelni, hogy nyilvánosan átvegye az irányítást. Ám van még valami. Hallott bárki is híreket Arad Domanból vagy Tarabonból? Ha nem avatkozunk be arrafelé nagyon gyorsan, akkor esetleg még azt is megélhetjük, hogy Pedron Niall a fehérköpenyeseivel Bandar Ebantól egészen a tengerpartig mindent bezsebel. Evannelin, megtudtál valamit?

Arad Domanban és Tarabonban az anarchia és a polgárháború tombolt. Megszűnt a törvény, elenyészett a biztonság. Elaidát meglepte, hogy egyáltalán szóba hozták ezt a kérdést.

– Csak egy szóbeszéd – válaszolta a Szürke nővér. Finom szabású, ugyanolyan színű selyemruhát viselt, mint amilyen rojtok díszítették vállkendőjét, a ruha elülső kivágása pedig eléggé merészre sikeredett. Elaida már nem egyszer gondolt arra, hogy egy ilyen nő tulajdonképpen a Zöldek közé kellene, hogy tartozzon, figyelembe véve öltözködését és cifrálkodását. – Mára már mindenki földönfutóvá vált ezekben a szerencsétlen országokban, beleértve azokat is, akik hírekkel szolgálhatnának nekünk. Amathera panarkha valószínűleg eltűnt, és állítólag egy aes sedai is belekeveredett az ügybe...

Elaida keze görcsbe rándult a vállkendőt markolva. Arckifejezése nem változott, ám szeme lángolni kezdett. A saldaeai sereg ügyét elintézték. Legalább Memara Piros nővér volt, ami meglepte. A többiek azonban még csak meg sem kérdezték a véleményét. Csak úgy egyszerűen eldöntöttek valamit. Még az a meglepő feltételezés, hogy a panarkha eltűnésében esetleg egy aes sedai is szerepet játszott – már ha ez nem csupán egyike volt a nyugati partvidékről ideáig eljutott, lehetetlen híreszteléseknek – sem tudta Elaidát arra kényszeríteni, hogy ne törődjön a dologgal. Aes sedai-ok mindenfelé felbukkantak, az Aryth-óceántól kezdve a Világ Gerincéig, és ha mások nem, akkor a Kékek is tehettek valamit. Nem egészen két hónappal ezelőtt még valamennyien előtte térdepeltek, mint a Fehér Torony hatalmának megtestesülése előtt, most meg úgy hoztak döntést, hogy még csak egy pillantásra sem méltatták.

Az amyrlin dolgozószobája csupán néhány emeletnyi magasságban feküdt a Fehér Torony tulajdonképpeni központi épületében, a Toronyban, ez ugyanúgy a komplexum szívét jelentette, ahogy a Fehér Torony az Erinin két ága között húzódó, hatalmas szigetváros, Tar Valon szíve volt. Tar Valon maga pedig – legalábbis ennek így kellett volna lennie – maga volt az egész világ középpontja. A helyiség arról a hatalomról árulkodott, amely az oly hosszú időn át itt uralkodó nőkön keresztül nyilvánult meg. A padlót a Ködhegységből származó, csillogó homokkőlapok borították, a magas kandallót aranyszínű kandori márványból építették, a falak sajátos erezetű faburkolatát pedig ezer évnél is régebben metszették tele különös, egzotikus madarakkal és állatokkal. A magas, ívelt ablakok kereteit egy olyan gyöngyházragyogású kőből faragták, amelyiket egy elfelejtett nevű városban találtak. Ezt a várost a Világtöréskor elnyelte a Viharok-tengere. Senki sem tudta, milyen kő lehet ez. Az ablakokon túl húzódott egy erkély, ahonnan az ember beláthatta az amyrlin magán kertjét. A teremből hatalom sugárzott ki, annak a hatalomnak a visszhangja, aminek segítségével amyrlinek hosszú sora irányította a királyok és a királynők életét. Miközben ez járt a fejében, Elaida még jobban feldühödött. És ezek a némberek még csak nem is akarták hallani az ő véleményét!

Túl gyakran kellett elszenvednie ilyenfajta sértéseket, de az volt a legrosszabb, hogy ezzel a többiek úgy ásták alá a tekintélyét, hogy közben még csak nem is törődtek vele. Jól tudták, miként szerezte meg a stóláját, azt is, hogy csak nekik köszönheti a hatalmát. Ő maga is igencsak tisztában volt ezzel a ténnyel. Nemsokára eljön az ideje annak, hogy a helyükre tegye a többieket. Nemsokára, de még nem most.

Annyira a saját képmására formálta a termet, amennyire az csak lehetséges volt. Az íróasztalba dísznek három egymásba kapcsolódó gyűrűt faragtak, a nehéz karosszék magas háttámláját pedig az amyrlin feje felett Tar Valon elefántcsontból kirakott lángja ékesítette, mint egy hatalmas, fehér könnycsepp. Három lakkozott altarai fadobozka sorakozott az asztalon, szépen, szabályosan elrendezve, mindegyikük azonos távolságban a mellette lévőtől. Ezekben tartotta miniatúra-gyűjteményének legszebb darabjait. Az egyik fal mellett álló egyszerű tartón, vázában elhelyezett vörös rózsák édes illattal töltötték meg a helyiséget. Nem esett az eső azóta, hogy amyrlinné választották, de az Egyetlen Hatalom segítségével bármikor friss rózsákat tudott teremteni, és a virágokat mindig is kedvelte. Könnyű volt őket lemetszeni, ápolni, és arról gondoskodni, hogy kibontakozhasson a bennük rejtőző szépség.

Két festmény is díszítette a termet, úgy elhelyezve, hogy ültéből is jól láthassa őket. A többiek igyekeztek tekintetükkel elkerülni a képeket. Akárhány aes sedai is járt már Elaida szobájában, talán csak Alviarin vetett egy pillantást a festményekre.

– Van valami újdonság Elayne-ről? – kérdezte Andaya szégyenlősen. A jelenlévő, másik Szürke nővér cseppet sem tűnt közvetítőnek, amilyen sovány és madárszerű volt, sőt, ijedtnek látszott, még aes sedai arcvonásai ellenére is, ám mégis ő volt az egyik legjobb közvetítő, akit csak találhattak. Beszédében kicsit még érződött taraboni származása. – Vagy Galadról? Ha Morgase rájön, hogy elveszítettük szem elől a mostoha fiát, akkor elképzelhető, hogy elkezd kellemetlen kérdéseket feltenni a lánya tartózkodási helyéről is, igaz? Ha pedig megtudja, hogy a leányörökös eltűnt, akkor Andor ugyanúgy bezáródik előttünk, mint Amadicia.

Néhányan megcsóválták a fejüket. Nem érkezett új hír. Javindhra szólalt meg:

– Hiszen a királyi palotában ott van egy Piros nővér. Csak nemrég kapta meg a rangját, ezért nem látszik rajta olyan egyértelműen, hogy aes sedai. – Ez alatt azt értette, hogy az ifjú nővér arcvonásain még nem lehet felfedezni azt a jellegzetes kortalanságot, amit az Egyetlen Hatalom hosszas használata okozott. Ha valaki szerette volna megbecsülni a teremben tartózkodó asszonyok életkorát, akkor személyenként legalább húszévnyi bizonytalanság várt volna rá, de az is előfordulhatott volna, hogy némelyiküknél akár negyven esztendőt is téved. – A nővér jó képzést kapott, meglehetősen erős, és ezenkívül remek megfigyelő. Morgase minden erejét leköti az, hogy bizonyítsa, joga van Cairhien trónjára. – Néhány nő idegesen csúszkálni kezdett a székén, és Javindhra gyorsabban folytatta, amikor rájött, hogy veszélyes területre tévedt. – Mellesleg úgy tűnik, hogy új szeretője, Gaebril nagyúr teljesen leköti. – Keskeny szája kissé lebiggyedt. – Teljesen belebolondult abba a férfiba!

– Gaebril gondoskodik arról, hogy a királynő Cairhienre összpontosítson – válaszolta Alviarin. – A helyzet ott majdnem olyan rossz, mint Tarabonban és Arad Domanban. A nemesi házak egymás torkának estek amiatt, hogy ki ülhessen a Naptrónra, és mindenütt tombol az éhínség. Morgase a rendet akarja helyreállítani, de bizonyos időre lesz szüksége, míg ténylegesen megszerzi a trónt. Addig a percig nem marad sok ereje, hogy más dolgokkal foglalkozzon, még a leányörökössel sem. Kiadtam az utasítást az egyik írnoknőnek, hogy időről időre küldjön neki leveleket. Az asszonyság meglehetősen jól tudja utánozni Elayne kézírását. Morgase várhat, mire újra az irányításunk alá tudjuk vonni.

– Legalább a fia még a kezünkben van – mosolygott Joline.

– Nem mondhatnám, hogy Gawyn a kezünkben lenne! – csattant fel Teslyn éles hangon. – Ő meg a követői, azok a suhancok, a folyó mindkét partján hadakoznak a fehérköpenyekkel. Ő bizony azt teszi, amit a kedve diktál. Bizony, a mi szavunkra nem hallgat!

– Majd őt is megzabolázzuk – ígérte Alviarin. Elaida érezte, ahogy a Fehér nővér hűvös viselkedése és önuralma lassan, de biztosan, haragra gerjeszti.

– Ha már szóba hoztuk a fehérköpenyeket – szólt közbe Danelle –, akkor akad itt még valami. Úgy tűnik, Pedron Niall titkos tárgyalásokba kezdett. Megpróbálja Altarát és Murandyt rávenni arra, hogy területekről mondjanak le Illian javára, így ugyanis a Kilencek Tanácsa eltekint attól, hogy megtámadja egyiküket, vagy talán mindkettőjüket.

Miután sikeresen túljutottak a veszélyes témán, az asztal túlsó felén ülő asszonyok még egy darabig megkönnyebbülten fecsegtek, és megpróbálták eldönteni, nem szerez-e magának túlzottan is nagy befolyást a tárgyalások révén a fehérköpenyek főúrkapitánya. Lehet, hogy meg kéne zavarni a tárgyalásokat, és gondoskodni arról, hogy a Fehér Torony átvehesse Niall szerepét.

Elaida elhúzta a száját. A Fehér Torony hosszú története során gyakran kellett nagyon óvatosan cselekedni, egyszerűen mert a szükség úgy diktálta. Túl sok ember félt az aes sedai-októl vagy gyanakodott rájuk. Ők azonban soha, senkitől és semmitől eddig még nem rettegtek. Most azonban mégis féltek.

Az amyrlin tekintete a festményekre siklott. Az egyiket három fatábla alkotta. Ezek Bonwhint ábrázolták. Ő volt az utolsó Piros nővér, aki megszerezte az Amyrlin Trón méltóságát, több, mint ezer évvel ezelőtt, és ugyancsak ő adott okot arra, hogy azóta egyetlen Piros nővér sem hordhatta a stólát. Egészen mostanáig. Egészen Elaidáig. Bonwhin, a magas és büszke nő, aki megparancsolta az aes sedai-oknak, hogy próbálják meg irányítani Sasszárny Arturt. Bonwhin, amint dacosan áll Tar Valon hófehér falán, alatta Sasszárny ostromló seregével. És a következőn szintén Bonwhin, alázatosan, bírái előtt, akik elvették tőle a stólát és a botját, amiért majdnem elpusztította a Tornyot.

Sokan kérdezték maguktól, miért hozatta elő Elaida a hármas képet a raktárból, ahol az egy vastag porréteg alatt feküdt. Előtte ezt senki sem hozta szóba, ám fülét nem kerülte el a suttogás. A többiek nem értették, miért van szükség arra, hogy állandóan a szeme előtt lebegjen, milyen árat is kell fizetni a bukásért.

A második festmény a jelenlegi divatnak felelt meg. Egy távoli, nyugati művész vázlatának másolatát feszítették a keretre. Ez még inkább zavarba ejtette azokat az aes sedai-okat, akik ezt láthatták. Két férfi harcolt fent, a felhők között, magasan az égen, kezükben villámokkal. Egyiküknek tűz volt az arca. A másik magas, vörös hajú legénynek látszott. A fiú tette nyugtalanná őket, és ő tehetett arról is, hogy Elaida gyakran csikorgatta a fogát. Maga sem tudta, hogy ezt azért teszi, mert dühös, vagy hogy ne látszódjon a remegése. A félelemmel azonban képes lesz elbánni, és képesnek is kell lennie. Az önuralom jelentett mindent.

– Akkor tehát készen vagyunk – jelentette ki Alviarin, és elegánsan felemelkedett ülőkéjéről. A többiek követték példáját, kisimították szoknyájukat és megigazították vállkendőjüket, hogy méltóságteljesen kivonulhassanak. – Három nap múlva számítok arra...

– Megengedtem nektek, hogy távozzatok, leányaim? – ezek voltak az első szavak, melyeket Elaida kiejtett, amióta felszólította őket, hogy üljenek le. A többiek meglepődve néztek rá. Néhányan visszaléptek székükhöz, de minden sietség nélkül. Anélkül, hogy egyetlen szóval is bocsánatot kértek volna. Túl sokáig hagyta elfajulni a dolgokat. – Ha már úgyis álltok, akkor állva maradtok, míg be nem fejeztem. – Azok, akik majdnem leültek, zavartan és bizonytalanul ismét kiegyenesedtek. – Nem hallottam, hogy bárki is megemlítette volna, hogy áll annak a bizonyos nőnek meg a kísérőinek a felkutatása.

Nem volt szükség arra, hogy kimondják annak a bizonyos nőnek, Elaida elődjének a nevét. Jól tudták, kire céloz, és Elaidának rettenetesen nehezére esett, hogy akárcsak az előző amyrlin nevére is gondoljon. Valamennyi jelenlegi gondjuk – valamennyi! – ennek a nőnek a számlájára írható.

– Nehéz ügy – felelte Alviarin nyugodtan. – Hiszen elterjesztettük a szóbeszédet arról, hogy kivégeztük. – Ennek a nőnek vér helyett vas folyik az ereiben. Elaida keményen Alviarin szemébe nézett, míg jókora késéssel hozzá nem tette, hogy: – Anya. – De még ez is hűvösen csengett, mintha nem is lenne fontos.

Elaida pillantása végigsiklott a többieken, miközben kényszerítette magát arra, hogy jeges hangon beszéljen.

– Joline, te felelsz a kutatásért, és azért, hogy kivizsgálják a szökés részleteit. Mindkét ügyben másról sem hallok, csak nehézségekről. Talán ha mindennap büntetést kapsz, az majd jó hatással lesz a szorgalmadra, leányom. Írd fel, milyen büntetést tartasz megfelelőnek, majd a papírt juttasd el hozzám! Ha úgy vélem, hogy az túl enyhe, akkor megháromszorozom.

Joline állandó mosolya azonnal szertefoszlott. Kinyitotta a száját, de látva Elaida határozott tekintetét, rögtön be is csukta. Végül nagyot pukedlizett.

– Ahogy parancsolod, Anya – látszott, hogy nem szívből beszél, ahogy az alázatot is csak megjátszotta, de ebben a pillanatban be kellett érnie ennyivel.

– És mi a helyzet azzal, hogy megpróbáljuk visszahozni azokat, akik elmenekültek? – Ha egyáltalán lehetséges volt, akkor Elaida hangja még keményebben csattant. Azoknak az aes sedai-oknak a visszatérése, akik akkor menekültek el, amikor leváltották azt a bizonyos nőszemélyt, azt jelentené, hogy ismét lesznek Kékek a Toronyban. Nem volt egészen bizonyos abban, hogy képes lesz-e valaha is újra megbízni egy Kékben. Viszont amúgy sem bízhatna meg közülük senkiben sem, hiszen világgá mentek, ahelyett hogy örömmel üdvözölték volna megválasztását. A Toronynak azonban ismét egységesen kellett volna fellépnie.

Ezért a feladatért Javindhra felelt.

– Itt is nehézségeink vannak – arcvonásai ugyanolyan nyugodtak maradtak, mint egyébként, de nyelvével gyorsan benedvesítette ajkait, amikor észrevette az Elaida arcán hangtalanul gyülekező felhőket. – Anya.

Elaida megcsóválta a fejét.

– Nem vagyok kíváncsi a nehézségekre, leányom! Holnap leteszel elém egy listát arról, milyen lépéseket tettél eddig, és ez térjen ki azokra az intézkedésekre is, amelyekkel megpróbáltad eltitkolni a Fehér Torony megosztottságát a világ elől. – Ez életbevágóan fontos volt. Megválasztottak ugyan egy új amyrlint, ám a világnak a Tornyot ugyanolyan erősnek és egységesnek kell tartania, mint eddig. – Ha nincs elég időd azokra a feladatokra, melyeket tőlem kaptál, talán jobb lenne, ha lemondanál arról, hogy te legyél a Pirosak ülnöke. Megfontolom a kérdést.

– Arra nem lesz szükség, Anya! – válaszolta gyorsan a határozott arcú asszony. – Holnap megkapja a jelentést. Biztos vagyok abban, hogy sokan nemsokára visszatérnek.

Elaida ebben nem volt olyan bizonyos, bár maga is ezt kívánta, hiszen a Toronynak erősnek kellett lennie, de legalább világossá tette az álláspontját. Valamennyiük tekintetében, kivéve Alviarinéban, aggódó töprengés látszott. Ha Elaida készen állt arra, hogy így leteremtse saját, korábbi ajahja egyik tagját, és még ennél is keményebben bánt egy olyan Zöld nővérrel, aki az első pillanattól kezdve az ő oldalán állt, akkor talán hibát követtek el, amikor egyszerű bábunak tekintették. Lehet, hogy valamennyien segítettek abban, hogy Elaida foglalja el az Amyrlin Trónt, de most már ő volt az amyrlin. A következő napok folyamán még néhányszor példát kell statuálnia, míg megtanulják a leckét. Ha a szükség úgy kívánja, annyira megtáncoltatja a jelenlévőket, hogy vinnyogni fognak a kegyelemért.

– Cairhienben nem csak teari katonák állomásoznak, hanem andoriak is – folytatta, miközben egyszerűen semmibe vette a lesütött pillantásokat. – Teari katonák, akiket a Követ elfoglaló férfi küldött – Shemerin kövér kezét tördelte, Teslyn pedig összerezzent. Csak Alviarin maradt rezzenéstelen, mint egy befagyott tó. Elaida kinyújtotta a kezét, és a festményre mutatott, amelyen két férfi harcolt egymás ellen villámokkal. – Nézzetek rá! Lássátok! Engedelmeskedjetek, különben térden állva fogjátok a padlót súrolni! Ha még ahhoz is gyávák vagytok, hogy ránézzetek egy festményre, akkor honnan veszitek majd a bátorságot, hogy szembeszálljatok a ránk törő viharral? A Toronynak nincs szüksége gyávákra!

A többiek lassan felpillantottak. Egyik lábukról a másikra álltak, mintha ideges hajadonok, nem pedig aes sedai-ok lettek volna. Csak Alviarin tűnt nyugodtnak, ő volt az egyetlen, aki megőrizte hidegvérét. Shemerin ismét a kezét tördelte, és a szemében tényleg könnyek csillogtak. Valamit kell majd tenni ezzel a nőszeméllyel.

– Rand al'Thor. Egy férfi, aki képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. – Elaida hangja csattant, mint a korbács. Gyomra olyan erővel rándult görcsbe, hogy attól félt, elhányja magát. Valahogy azonban sikerült megőriznie merev arckifejezését, és így folytatta, valósággal kipréselve a szavakat magából, mintha azok egy kővető lövedékei lettek volna: – Egy férfi, akinek az lesz a sorsa, hogy megőrüljön, és halála előtt hihetetlen szörnyűségeket műveljen az Egyetlen Hatalommal. Ám ez még nem minden. Miatta borult lángba Arad Doman meg Tarabon, és a köztük fekvő, egész vidék. Ha nem is lehet az ő számlájára írni a cairhieni polgárháborút és az éhínséget, akkor is rettenetes háborút készít elő Tear és Andor között, egy olyan időpontban, amikor a Toronynak békére van szüksége. Ghealdanban róla prédikál egy őrült shienari, és már annyi a követője, hogy még Alliandre serege sem tud sokat tenni ellene. Ez a legnagyobb veszély, ami valaha is fenyegette a Tornyot, a legjelentősebb fenyegetés a világ teremtése óta, és ti még arra sem vagytok képesek, hogy beszéljetek róla? Még csak a képére sem bírtok pillantani?

Válaszuk zavart hallgatás volt. Alviarin kivételével úgy álltak ott, mint akiknek kivágták a nyelvét. Legtöbbjük szinte transzban meredt a képen látható fiatalemberre.

– Rand al'Thor. – A név keserű íz emlékét keltette Elaida nyelvén. Egyszer, régen személyesen találkozott az ártatlannak tűnő fiatalemberrel, és nem vette észre, kivel áll szemben. Az elődje mindent tudott, csak a Fény tudja, mióta, és mégis hagyta szabadon mászkálni a fiút. Az a bizonyos nőszemély sok mindent elmondott neki, mielőtt megszökött, és amikor keményen vallatóra fogták, olyan dolgokat is elmesélt, melyeket Elaida egyszerűen nem akart elhinni neki – ha a Kitaszítottak tényleg megszabadultak volna, akkor már minden elveszett –, de elődje valamilyen módon képesnek bizonyult arra, hogy kitérjen bizonyos kérdések elől. Aztán pedig megszökött, mielőtt ismét ki lehetett volna hallgatni. Az a bizonyos nőszemély és Moiraine. Az a bizonyos nőszemély és a Kék nővér egész idő alatt mindent tudott. Elaidának kettőjüket mindenáron vissza kellett hoznia a Toronyba. Akkor majd mindent elmondanak, amit tudnak. Térden állva fognak könyörögni a halálért, mielőtt végezne velük.

Kényszerítette magát, hogy tovább beszéljen, bár a szavak szinte belefagytak a szájába:

– Rand al'Thor az Újjászületett Sárkány, leányaim – Shemerin térde felmondta a szolgálatot, a nő nagyot csattanva térdre zuhant a padlón. Úgy tűnt, a többiek közül is néhányan a rosszulléttel küzdenek. Elaida megvető pillantással mérte végig őket. – Nem lehetnek kétségeink. Ő az, akiről a Próféciák beszélnek. A Sötét Úr arra készül, hogy kiszabadítsa magát börtönéből, közeledik az Utolsó Csata, és az Újjászületett Sárkánynak szembe kell szállnia vele, különben a világra örök időkig tartó tűz és pusztulás vár. És a Sárkány szabad, leányaim. Nem tudjuk, merre jár. Tudunk egy tucatnyi helyről, ahol biztosan nincsen. Már nincs Tearben. Nincs itt a Toronyban sem, biztos védőőrizetben, ahogy lennie kellene. Forgószélként zúdul a világra, és ezt meg kell akadályoznunk, ha túl akarjuk élni a Tarmon Gai'dont! El kell fognunk, hogy gondoskodhassunk arról, hogy az Utolsó Csatában harcoljon. Vagy talán bármelyikőtök is úgy véli, a Sárkány majd önként és dalolva a megjósolt halált választja, csak hogy megmentse a világot? Egy olyan férfi, aki már talán az őrület útjára lépett? Az irányításunk alá kell vonnunk!

– Anya – kezdte Alviarin azzal az idegesítő érzéketlenségével, de látva Elaida szikrázó tekintetét, elhallgatott.

– Rand al'Thor elfogása sokkal fontosabb, mint a shienari csetepaté, vagy a Fertő nyugalma. Annál is fontosabb, mint hogy megtaláljuk Elayne-t és Galadot, sőt, még Mazrim Taimnál is jelentősebb. Ti majd megtaláljátok, bármibe is kerül. Mire legközelebb fogadlak benneteket, mindannyiótoknak a legnagyobb részletességgel be kell számolnia arról, amit e cél elérése ügyében tett. Most távozhattok, leányaim!

Bizonytalan pukedlik sora futott végig a jelenlévőkön. Megrettenve köszöntek el.

– Ahogy parancsolja, Anya! – Aztán szinte kirohantak a teremből. Joline segített a remegő térdű Shemerinnek felállni. A legjobbnak az tűnt, ha legközelebb a Sárga nővért táncoltatja meg. Nem engedhette meg, hogy bárki is visszaessen a régi, letargikus állapotba, és a Sárga nővér egyszerűen túl gyenge volt ahhoz, hogy helye legyen ebben a tanácsban. Természetesen ez a tanács sem létezhet túl sokáig, erről gondoskodnia kell. A Csarnok majd meghallgatja szavait, és úgy táncol, ahogy Elaida fütyül.

Alviarin kivételével mind távoztak.

Miután bezáródott az ajtó, a két nő hosszú időn át farkasszemet nézett. Alviarin volt az első, mindenki között a legelső, aki meghallgatta az Elaida elődje elleni vádakat, és aki egyetértett velük. Alviarin azt is pontosan tudta, miért ő viseli a Krónikaőr stóláját, és nem egy Piros nővér. A Piros ajah egyhangúan Elaida mögött állt, a Fehérek viszont nem, és a Fehérek egyértelmű támogatása nélkül a többiek közül sokakat nem lehetett volna meggyőzni. Ennek az lehetett volna a következménye, hogy Elaida most egy börtöncellában ülne, és nem az Amyrlin Trónon. Az is megtörténhetett volna, hogy lándzsahegyre tűzött feje már a hollók eledeléül szolgált volna. Alviarint nem lehetett olyan gyorsan megfélemlíteni, mint a többieket; már ha egyáltalán meg lehetett félemlíteni. Alviarin határozott tekintete nyugtalanító egyenrangúságról árulkodott.

A nagy csendben különösen hangosnak tűnt a kopogás.

– Befelé! – hördült fel Elaida.

Az egyik beavatott, egy sápadt, karcsú lány lépett habozva a terembe, és olyan mélyen pukedlizett, hogy a hét színes csíkkal díszített szoknyája valósággal beborította körülötte a padlót. Tágra nyílt szeméből és a padlóra szegezett pillantásából nem volt nehéz kitalálni, hogy a lány figyelmét nem kerülte el, milyen hangulatban hagyták el a többiek a termet. Az a hely, ahonnan az aes sedai-ok remegve jönnek ki, rettenetes borzalmakat tartogathatott egy beavatott számára.

– A...a...Anya. F...Fain mester van itt. Azt mondta, hogy Anyánk mo...mo...mo most fogja őt fogadni. – A földön kuporgó lány remegett, és a rémülettől majdnem elveszítette az eszméletét.

– Akkor küldd be végre, leány, ahelyett, hogy megvárakoztatnál! – mordult rá Elaida, aki valójában akkor nyúzta volna meg elevenen a beavatottat, ha az egyből bevezette volna a férfit. A düh, amelyet nem mert Alviarinnal szemben kimutatni – és egyáltalán nem akart arra gondolni, hogy nem merte kimutatni haragját – most kirobbant belőle. – Ha pedig képtelen vagy megtanulni azt, miként kell velünk beszélni, akkor lehet, hogy a konyha jobb hely lesz a számodra, mint az amyrlin előszobája. Na, mire vársz? Engedelmeskedsz végre a parancsomnak? Mozogj már, leányzó! Jelentkezz a novíciák úrnőjénél, aki majd megtanít arra, hogy azonnal végre kell hajtani a parancsokat!

A lány nyöszörgött valamit, ami bizonyára az illendő válasz akart lenni, aztán kirohant.

Elaida csak nagy nehezen uralkodott magán. Nem érdekelte, hogy Sylviana, a novíciák új úrnője félholtra veri a lányt, vagy esetleg beéri egy fejmosással. Alig találkozott novíciákkal vagy beavatottakkal, kivéve, ha azok valamiért személyesen hozzá jöttek, de ilyenkor sem érdekelték. Sokkal inkább Alviarint akarta volna megalázni és térdre kényszeríteni.

Szóval akkor megjött Fain. Az amyrlin mutatóujjával megveregette az ajkát. A férfi, egy nagy orrú, csontos, alacsony fickó, csupán néhány nappal ezelőtt érkezett meg mocskos, ám valamikor jobb napokat látott, egy nála jóval nagyobb emberre szabott ruhában a Toronyba. Hol arrogánsan, hol megalázkodóan viselkedett, amikor kihallgatásért esedezett az amyrlinnél. Eltekintve azoktól, akik a Fehér Toronyban szolgáltak, csupán kevés férfi jött ide, ők is csak akkor, ha nagy teher nehezedett rájuk, vagy végveszély esetén, és közülük sem kért soha, senki kihallgatást az amyrlinnél. Az idegen valamilyen módon mintha bolond vagy elmebeteg lett volna. Azt állította, hogy a murandybeli Lugardból származik, ám változó kiejtéssel beszélt. Néha egy mondat kellős közepén megváltozott a tájszólása. Ennek ellenére úgy tűnt, hogy a fickó még egészen hasznos lehet.

Alviarin még mindig őt nézte jeges nyugalommal, és pillantásában csupán egy töredéke látszott mindazoknak a kérdéseknek, amelyek Fain miatt juthattak az eszébe. Elaida arcvonásai megkeményedtek. Majdnem kinyúlt a saidar után, hogy az Igazi Forrás női felét megragadva, a másik asszony fejébe verje, kettőjük közül ki a magasabb rangú. Ez azonban helytelen lett volna. Alviarin talán szembeszállt volna vele, és az amyrlin tekintélyének megerősítésére nem az tűnt a legjobb módszernek, ha dühöngve ellenfele torkának ugrik, mint egy parasztlány a disznóólban. Alviarinnak azonban ugyanúgy meg kell tanulnia engedelmeskedni, mint az összes többinek. Ehhez az lehet az első lépés, hogy semmit sem árul el neki Fain mesterről, vagy bárhogy is hívják a jövevényt.

Padan Fain elfeledkezett az ifjú, rémült beavatottról, amint belépett az amyrlin szobájába. A lányka édes kis cukorfalatnak látszott, és ő kedvelte, ahogy az ilyenek ijedt madárkaként a markában pihegnek, de most más dolgokra kellett összpontosítania. Kezét tördelve meghajolt, ahogy az illett, ám úgy tűnt, hogy a két nő, aki bent várt rá, észre sem vette érkezését, olyan keményen meredtek egymásra. Kényszerítenie kellett magát arra, hogy visszafogja kezét, nehogy tenyerét kettőjük között elhúzva próbálja meg érzékelni a feszültséget. A Fehér Torony vibrált az ideges feszültségtől és a megosztottságtól. Ez éppen így volt jó. A feszültséget fel lehet erősíteni, a megosztottságot ki lehet használni, ha az embernek erre van szüksége.

Meglepte, hogy Elaidát találta az Amyrlin Trónon. Ez jóval kedvezőbb volt annál, mint amire számított. A maga módján Elaida nem volt olyan makacs, mint a nő, aki előtte viselte a stólát. Legalábbis ezt mesélték róla. Keményebb, az igen. Meg kegyetlenebb is, de ezáltal törékenyebb. Valószínűleg nehezebb lesz engedelmességre bírni, de bizonyára könnyebb lesz megtörni, ha erre valamilyen oknál fogva sort kell majd keríteni. Ennek ellenére elvileg nem érdekelte, melyik aes sedai, melyik amyrlin áll előtte. Bolond az összes! Persze, veszélyes bolondok, de hiszékenységükben néha kifejezetten hasznosnak bizonyultak.

Végül aztán csak észrevették, hogy ott van. Az amyrlin magasba húzta szemöldökét, mert nyilvánvalóan meglepődött, míg a Krónikaőrön semmi sem látszott.

– Most távozhatsz, leányom – jelentette ki Elaida határozottan, miközben a „most” szót halkan, de azért hallhatóan kihangsúlyozta. Ó, igen. A feszültségek repedések a hatalom szövetében. Repedések, ahová magvakat lehet hinteni. Fain azon kapta magát, hogy majdnem vihogni kezd.

Alviarin habozott, majd leheletnyit pukedlizett. Miközben kisietett a szobából, pillantása – kifejezéstelen, és mégis zavarba ejtő – végigsiklott a férfin. Fain akaratlanul is behúzta a nyakát, és védekezően felhúzta a vállát. Felső ajka megremegett. Majdnem rávicsorgott a nő karcsú hátára. Az volt az érzése, még ha csak egy pillanatig is, hogy az asszony túl sokat tud róla. Még csak nem is sejtette, miért gondolhatta ezt. A nő hűvös arckifejezése és semmitmondó pillantása sosem változott meg. Alkalomadtán persze Fain mindkettőt szívesen megváltoztatta volna. Rettegés, fájdalom, könyörgés. Erre gondolva majdnem felkacagott. Értelmetlen. A nő nem tudhatott semmiről. Türelem, és nemsokára leszámolhat vele és az örökké hűvös szemével is.

A Torony kincseskamráiban számos olyan holmi rejtőzött, melyekért érdemes volt várakozni. Ott pihent Valere Kürtje, a legendás hangszer, mely segítségével a halott hősöket vissza lehetett szólítani a sírból, hogy ott küzdjenek ők is az Utolsó Csatában. Erről még a legtöbb aes sedai sem tudott, ám ő képes volt kiszagolni az ilyesmit. Ott volt a tőr is! Vonzerejét még arról a helyről is érezte, ahol most állt. Rá tudott volna mutatni. Lényének egy része hevert ott, valami, amit kiszakítottak belőle, amit az aes sedai-ok elloptak, bemocskoltak és elrejtettek. Ha újra övé lesz a tőr, az kárpótolni fogja sok mindenért, amit elveszített. Nem tudta pontosan, milyen lesz ez a kárpótlás, de hogy lesz, abban nem kételkedett. Az elveszett Aridholért. Túl veszélyes lenne ismét visszatérni Aridholba, és ott esetleg újra fogságba esni. Megremegett. Olyan sokáig volt ott fogoly. Soha többé!

Természetesen a helyet ma már nem Aridholnak nevezték, hanem Shadar Logothnak. A halott város, ahol lesben áll az Árnyék. Oly sok minden megváltozott. Ő maga is. Padan Fain. Mordeth. Ordeith. Néha már abban sem volt biztos, melyik is az ő neve, ki is ő valójában. Egy dologhoz azonban nem férhetett kétség: nem az volt, akinek a többiek tartották. Azok, akik azt hitték, hogy ismerik, hatalmasat tévedtek. Már megvilágosodott. Már hatalmi tényezővé vált. Túl került minden hatalmon. Egyszer majd észre fogják venni.

Hirtelen rádöbbent, hogy az amyrlin mondott valamit. Összerezzent. Emlékezetében kutatva megtalálta a megfelelő választ:

– Igen, Anya, jól áll nekem a mellény. – Kezével végigsimított a fekete bársonyon, mintha tényleg érdekelné az anyag. Mintha bármilyen jelentősége is lenne a ruhának. – Nagyon jó kis mellény. Nagyon köszönöm, Anya. – Arra számított, hogy további bókokat kell elviselnie, melyek azt a célt szolgálják, hogy megnyugodjon és hajlandó legyen letérdelni és megcsókolni a nő gyűrűjét, ám az asszony azonnal a tárgyra tért.

– Számoljon be nekem mindarról, amit még Rand al'Thorról tud, Fain mester.

Fain pillantása a két férfit ábrázoló festményre villant, és miközben a képet bámulta, szálfaegyenesen kihúzta magát. Al'Thor képmása legalább annyira ingerelte, mint maga az ember, a dühtől és a gyűlölettől pezsegni kezdett a vére. E miatt a fiatalember miatt kellett minden elképzelhetőnél iszonyatosabb kínokat elviselnie, kínokat, melyekre nem is akart emlékezni. És a fájdalomnál sokkal szörnyűbb dolgokat is el kellett tűrnie. Al'Thor miatt összezúzták, és visszahívták az életbe. Persze, az újjászületés lehetővé tette a bosszút, de nem ez volt a legfontosabb. A vágy mellett, hogy megsemmisítse Rand al'Thort, minden más elhalványult.

Amikor ismét az amyrlin felé fordult, nem sejtette, hogy viselkedése ugyanolyan fejedelmi, mint az asszonyé. Keményen a nő szemébe nézett:

– Rand al'Thor ravasz és fondorlatos. Nem törődik másokkal. Csupán a saját hatalma érdekli – Bolond asszony! – Nem az az ember, aki megteszi, amit tőle várnak – Ám ha az asszony a kezére játszaná al'Thort... – Nehezen vezethető – nagyon nehezen –, de azt hiszem, azért sikerülhet. Először azok közül kell valakit irányítás alá vonni, akikben megbízik. – Ha a nő tényleg átadja neki al'Thort, akkor lehet, hogy megajándékozza az életével, bár az asszony egy aes sedai. Ha itt végez mindennel.

Rahvin ingujjban bóbiskolt egy aranyozott fotelben, egyik, csizmába bújtatott lábát átvetve a karfán, miközben mosolygott, amikor a kandalló előtt álló nő elismételte, amit az előbb neki mondott. A nő nagy, barna szeme kissé üvegesnek tűnt. Egy csinos, ifjú teremtés állt előtte. Ezt az egyszerű, szürke gyapjúszövet ellenére is könnyű volt felismerni, melyet álruhának hordott. Rahvin azonban nem csinos külseje miatt tartotta érdekesnek.

A helyiség magas ablakán keresztül leheletnyi friss levegő sem jött be. Az ifjú nő arcán izzadságcseppek szaladtak végig, miközben beszélt, és a másik jelenlévő férfi képén is izzadság csillogott. A fickó piros selyemből szabott, finom zubbonyt viselt, amit ráadásul még gazdagon arannyal díszítettek, ám ennek ellenére olyan merev testtartással állt ott, mintha csak egy szolga lenne. Bizonyos módon ez meg is felelt a valóságnak, bár ő, ellentétben a nővel, szabad akaratából szolgált. Ennek ellenére, ebben a pillanatban vak és süket volt.

Rahvin könnyedén játszott a Levegő fonataival, melyeket a két ember köré szőtt. Semmi oka nem volt arra, hogy megsebesítse értékes szolgáit.

Ő maga természetesen nem izzadt. A rekkenő, nyári hőség semmilyen hatással nem volt rá. A magas, izmos, sötét hajú férfi még mindig jól nézett ki, igaz, halántéka már őszülni kezdett. Bár kényszert alkalmazott a nővel szemben, ám ez cseppnyi gondot sem okozott.

Elfintorodott. Másoknál, néhány alkalommal, támadtak már gondjai. Néhányukban, bár csak kevésben, maradt annyi belső erő, hogy öntudatlanul is szembeszálljanak vele. Hogy búvóhelyeket keressenek, ahová elrejtőzhetnének előle. Rahvin balszerencsésnek tartotta magát, amiért ilyenekre még szüksége van. Az a bizonyos nő is hagyta magát vezetni, ám állandóan megpróbált elmenekülni, pedig még csak nem is sejtette, hogy a férfi csapdájában vergődik. Persze, eljön majd az idő, amikor nem lesz már rá szüksége. Akkor el kell döntenie, hogy útjára bocsátja, vagy pedig valamivel hosszabb távra megszabadul tőle. Mindkettő veszélyekkel járt. Persze, mindez nem jelentett fenyegetést, ám Rahvin óvatos és lelkiismeretes embernek számított. Az apróbb veszélyek megnövekedtek, ha az ember nem figyelt rájuk, ezért igyekezett mindig a legkisebb veszélyt jelentő úton haladni. Végezzen a nővel, vagy tartsa meg?

Amikor az asszony elhallgatott, Rahvin felriadt.

– Ha kimész innen – szólalt meg most ő –, akkor nem emlékszel rá, miért jöttél ide. Csak annyit fogsz tudni, hogy sétáltál egyet, ahogy reggelente szoktál.

A fogoly lelkesen bólogatott, hogy ezzel is kedvére tegyen, mire a férfi lágyan kioldozta a Szellemből szőtt fonatokat, hogy azok elpárologjanak a nő elméjéből, nem sokkal azután, hogy visszaér az utcára.

Ha gyakran alkalmazott vele kényszert, akkor a nő jobban engedelmeskedett, legalábbis, amíg a kényszer tartott, de fennállt annak a veszélye, hogy valaki megérzi az Egyetlen Hatalom használatát.

Amikor ezzel elkészült, szabadon engedte Elegar elméjét is. Elegar nagyúrét. Csupán egy kisnemes, de hűséges és engedelmes, ahogy arra felesküdött. Elegar idegesen megnyalta keskeny ajkát, és a nő irányába pislogott. Aztán azonnal féltérdre esett Rahvin előtt. Az Árnyék barátai – manapság Árnybarátoknak hívják őket – végre elkezdték felfogni, milyen pontosan be kell tartaniuk esküvésüket most, hogy kiszabadultak Rahvinék.

– Vidd le az utcára! – parancsolta Rahvin. – És ott hagyd elmenni! Ne vegyen észre semmit sem!

– Ahogy parancsolja, hatalmas mester! – válaszolta Elegar, és térdepelve meghajolt. Ezután felemelkedett, és hajbókolva kihátrált a szobából, miközben egyik karjánál fogva a nőt is maga után húzta. Az természetesen engedelmesen követte, és szeme még mindig kissé üvegesnek tűnt. Elegar nem fog tőle semmit sem kérdezni. A férfi eleget tudott ahhoz, hogy pontosan tudja, mely dolgok felől nem szabad érdeklődnie.

– Az egyik kis csinos játékszered? – szólalt meg egy női hang a háta mögött, amikor bezáródott a faragott faajtó. – Felvetted azt a szokást, hogy ebben a stílusban öltöztesd őket?

Rahvin magához ragadta a saidint, megtöltötte magát az Egyetlen Hatalommal, miközben az Igazi Forrás férfiúi felének romlottsága lepergett arról a védőfalról, melyet kötődése és esküi jelentettek. Ez a kötődés egy olyan erőhöz kapcsolta, melyet nagyobbnak tartott a Fény, de még a Teremtő hatalmánál is.

A helyiség közepén, a vörös-arany szőnyeg felett egy kapu lebegett, egy nyílás, amelyik valamilyen másik helyre vezetett. Egy pillanatig beláthatott egy hófehér selyem falikárpitokkal díszített szobába, de aztán eltűnt a kapu, s vele szemben csupán makulátlan fehér öltözéket és ezüstszálakból szőtt övet viselő nő maradt. Csupán bőrének enyhe borsódzása, mintha egy távoli, hideg fuvallat csapta volna meg, figyelmeztette arra, hogy a nő az Egyetlen Hatalmat használja. A magas és karcsú asszony ugyanolyan szép volt, mint Rahvin a maga férfias módján. Sötét szeme titokzatos tónak látszott, haja pedig, melyet ezüstcsillagok és félholdak díszítettek, egyenletes hullámokban omlott a vállára. A legtöbb férfinak már a puszta látványtól is elállt volna a szava.

– Mondd csak, miért lopakodsz, Lanfear? – kérdezte durván. Nem engedte el az Egyetlen Hatalmat, hanem előkészített néhány ravasz meglepetést, arra az esetre, ha szüksége lenne rájuk. – Ha beszélni akarsz velem, akkor küldj egy hírnököt, és én majd eldöntöm, hogy hol és mikor találkozzunk. Vagy hogy találkozzunk-e egyáltalán.

Lanfear arcán felvillant hamiskás, édes mosolya.

– Mindig is disznó voltál, Rahvin, de nem tartottalak bolondnak. Ez a nőstény aes sedai! Mi van, ha keresni kezdik? Talán hírnököket küldesz ki, hogy közzétegyék, hol tartózkodsz manapság?

– Netán az Egyetlen Hatalmat is használhatná? – gúnyolódott a férfi. – Ez a lány még ahhoz sem elég erős, hogy a dadusa nélkül kiengedjék az utcára. Manapság már a kiképzetlen gyerekeket is aes sedai-nak nevezik, bár a tudásuk fele olyan apró trükkökből áll, amikre saját maguktól jöttek rá, a másik fele meg csak a dolgok felszínét érinti.

– Akkor is ilyen nyugodt lennél, ha körbevenne tizenhárom ezek közül a kiképzetlen gyermekek közül? – A nő hűvös, gúnyos hangja mély sebet ütött, ám Rahvin arca mozdulatlan maradt.

– Megtettem a szükséges óvintézkedéseket, Lanfear. Ő pedig nem az én csinos kis játékszerem, aminek te tartottad, hanem a Fehér Torony itteni kémje. Most már pontosan azt fogja jelenteni, amit én akarok, és ráadásul odavan azért, hogy így tehessen. A Toronyból azok, akik a Kiválasztottakat szolgálják, egészen pontosan elmondták nekem, hol fogom megtalálni – Nemsokára eljön a nap, amikor a világ nem használja többet a Kitaszítottak kifejezést, és térdre borul a Kiválasztottak előtt. Ezt még valamikor nagyon régen ígérték meg neki. – Miért vagy itt, Lanfear? Bizonyára nem azért, hogy esendő asszonyokon segíts.

A kérdezett megvonta a vállát.

– Ami engem illet, játszadozzál csak annyit, amennyi jólesik. Ha már nem kínálsz meg semmivel sem, Rahvin, akkor bizonyára megbocsátod... – Az egyik kis asztalról egy ezüstkanna emelkedett a magasba, majd megbillent, hogy vörösbort öntsön az egyik, aranyszegélyű kupába. Amikor a kanna a helyére került, a kupa odalebegett Lanfear kezébe. Vendéglátója természetesen semmit sem érzett, eltekintve az enyhe bizsergéstől, és az összefonott szálakat sem láthatta. Ez a tény mindig is idegesítette. Még az sem vigasztalta, hogy a nő viszont az ő fonatait képtelen látni.

– Miért? – kérdezte még egyszer.

A jövevény nyugodtan belekortyolt a borába, mielőtt válaszolt volna.

– Mivel kerülöd a társaságunkat, a Kiválasztottak közül néhányan maguk jönnek el hozzád. Azért jöttem elsőként, hogy ne gondold, támadás készül.

– A többiek? Készülsz valamire? Nem szorulok arra, hogy figyelembe vegyem a többiek terveit! – A férfi felnevetett. Kacagása mélyen zengett. – Szóval, nem támadás. Vagy mégis? Te nem az vagy, aki nyíltan támadna, ugye? Talán nem annyira rossz, mint Moghedien, de mindig is a szárnyakra csaptál le, és ha lehet, hátulról. Ez alkalommal azonban megbízom benned, legalábbis annyi ideig, míg elmondod, mi az ajánlat, amíg szemmel tudlak tartani. – Magának tegyen szemrehányást az, aki megbízott Lanfearben, és hirtelen azon kapta magát, hogy egy kés áll ki a hátából. Nem mintha ez a nő különösebben bizalomra méltó lenne, még akkor sem, ha az ember rajta tartja a szemét. Sosem lehetett tudni, mikor fogja el egy váratlan dühroham. – Ki vesz részt még ebben az akcióban?

Ezúttal a figyelmeztetés egyértelműbb volt, mivel egy férfi közeledett. Egy újabb ajtó nyílt meg mögötte, egy széles kőerkély márványboltíve látszott, és a felhőtlen, kék égen rikoltozó sirályok keringtek. Végül megjelent a férfi, aki keresztüllépett az ajtón. Az átjáró becsukódott a háta mögött. Sammael, ez az erőteljes felépítésű férfi magasabbnak tűnt, mint amilyen valójában volt. Az erőtől duzzadva gyorsan lépdelt, és fellépése határozottságot sugallt. Kék szemével, aranyhajával, ápolt, szögletesen nyírt szakállával talán az átlagosnál is jóképűbb lehetett volna, ha arcát nem torzítja el egy keresztben futó, hosszú sebhely, ami olyan volt, mintha csak egy izzó piszkavas húzott volna nyomot bőrén, a homlokától az álláig. Eltüntethette volna a sebhelyet, alig hogy az elcsúfította arcát, még akkor, régen, ám másként döntött.

Rahvinhoz hasonlóan, ő is a saidinhoz kapcsolódott. Ilyen közelből Rahvin, bár gyengén, de képes volt fizikailag is érzékelni ezt a kapcsolatot. Sammael gyanakvó pillantást vetett rá.

– Szolgálónőkre meg táncosokra számítottam itt, Rahvin. Ennyi év után? Csak nem untad meg kedvenc szórakozásodat?

Lanfear csendben belenevetett borába.

– Valaki azt mondta, hogy szórakozás?

Rahvin észre sem vette a harmadik kaput, amely mögött egy kutakkal és oszlopokkal teli, hatalmas terem látszott. Nyüzsögtek ott a szinte ruhátlan szolgák és akrobaták.

Meglepő módon, egy sovány öregember is ült ott az akrobaták között, gyűrött ruhában. Áttetsző, alig tenyérnyi ruhadarabokból álló öltözetet viselő szolgapár – egyikük, egy kezében aranylemezből kalapált tálcát tartó, izmos férfi, míg a másik egy gömbölyded nő volt, aki remegő kézzel bort töltött egy kristálykehelyből az aranytálcán álló, és a kehelyhez illő kristálykupába – követte az új vendéget, mielőtt az ajtónyílás eltűnhetett volna.

Ha nem lett volna itt Lanfear, Graendal ezen a helyen is, ahol bármilyen más társaságban, érett és dús szépségével azonnal varázsa alá vonta volna a termet. Mély kivágású, zöld selyemruhát viselt. Keblei között tyúktojás nagyságú rubin pihent, a nap fényére emlékeztető, hosszú haját pedig további rubintokkal ékesített fejék fogta össze. Lanfearrel összevetve azonban csupán ducinak és csinosnak tűnt. Ha zavarta is, hogy akaratlanul mindenki összehasonlította kettőjüket, ezt nem mutatta ki, s csupán bágyadtan mosolygott.

Arany karkötők csörögtek, amikor számos gyűrűvel ékesített kezével intett hátrafelé. Szolgálónője azonnal a kezébe nyomta a megtöltött kristálykupát, és ugyanolyan alázatosan mosolygott, mint a férfi. Graendal nem törődött velük. – Akkor hát – jelentette ki vidáman – az életben maradt Kiválasztottak majdnem fele ugyanott tartózkodik. És egyikük sem próbálja meg eltenni láb alól a többieket. Ki hitte volna, hogy ez lehetséges, mielőtt a Sötétség Nagyura visszatérne?! Ishamaelnek egy ideig sikerült minket visszatartania attól, hogy egymás torkának ugorjunk, de most...

– Mindig ilyen nyíltan beszélsz a szolgáid előtt? – kérdezte Sammael, enyhe fintorral az arcán.

Graendal tágra nyílt szemmel nézett a két szolgára, mint aki időközben már el is feledkezett róluk.

– Nem fognak fecsegni, hiszen imádnak, igaz? – Azok ketten térdre estek, és lázasan bizonygatni kezdték odaadó szeretetüket. Érzelmeik valódinak tűntek. Tényleg szerették. Most. Egy pillanatnyi hallgatás után azonban Graendal elkezdte ráncolni a homlokát, mire a szolgák tátott szájjal elhallgattak. – Egy kicsit tényleg sokat beszélnek. Na mindegy, most már nem fognak téged zavarni. Igazam van?

Rahvin megrázta a fejét. Elfogta a kíváncsiság, vajon ki lehetett ez a két kísérő. Szolgái kiválasztása során Graendal nem érte be pusztán a testi szépséggel, olyanokra tartott igényt, akik nagyhatalmú, befolyásos személyiségek voltak. Egy valamikori nagyúr személyes inasként, egy egykori nemes kisasszony, hogy elkészítse fürdőjét; az ilyesmi nagyon tetszett Graendalnek. Az még nem lett volna baj, hogy efféle dolgokkal múlatja az idejét, de túl sok jó nyersanyagot elpocsékolt vele. Ha ügyesen manipulálják őket, ez a két szolga is rendkívül hasznosnak bizonyulhatna, de Graendal olyan mértékű odaadást követelt meg tőlük, hogy alig lehettek mások, mint puszta díszlet. Ez a némber nem tudott mértéket tartani.

– Számítsak még valakire, Lanfear? – mordult fel. – Talán meggyőzted Demandredet arról, hogy nem ő a Sötétség Nagyurának egyedüli örököse?

– Nem hinném, hogy ennyire beképzelt lenne – válaszolta Lanfear bizalmasan. – Hiszen láthatja, mi történt Ishamaellel. És éppen ez a legfontosabb. Graendal nem is olyan régen tett egy nagyon találó megjegyzést. Valamikor tizenhárom Kiválasztott létezett. Mára négyen meghaltak, egy pedig elárult minket. Ma csak mi négyen találkozunk, és ennek elegendőnek kell lennie.

– Biztos vagy abban, hogy Asmodean valóban átállt? – kérdezte Sammael. – Hiszen azelőtt rettegett a kockázattól. Honnan vette hirtelen ezt a nagy bátorságot, hogy felszálljon egy süllyedő hajóra?

Lanfear halvány mosolya mutatta, hogy remekül szórakozik.

– Elég bátor volt ahhoz, hogy csapdát állítson. Ha ez sikerült volna, akkor a siker mindannyiunk fölé emelhette volna. Amikor pedig választani kényszerült, hogy meghaljon vagy inkább csatlakozzon egy eleve bukásra ítélt ügyhöz, nos, akkor már nem is kellett olyan nagyon bátornak lennie, hogy az utóbbit válassza.

– És túl sokat töprengenie sem kellett a döntés előtt, azt lefogadom – a hosszú sebhely miatt Sammael vigyora még gonoszabbnak tűnt. – Ha elég közel voltál ahhoz, hogy mindent ilyen jól megfigyelhessél, akkor miért nem végeztél vele? Megölhetted volna, mielőtt egyáltalán észrevette volna, hogy ott vagy.

– Én nem osztom a halált olyan bőkezűen, mint te. Túlzottan végleges, nem hagy más kiutat, és általában akad helyette nagyobb hasznot hozó megoldás is. Ezenfelül, csak hogy a te szakkifejezéseid egyikét alkalmazzam, nem akartam frontális támadást indítani túlerőben lévő ellenség ellen.

– Tényleg annyira erős? – tudakolta halkan Rahvin. – Ez a Rand al'Thor? Képes lett volna legyűrni téged egy nyílt összecsapásban? – nem mintha ő maga vagy Sammael ne lett volna erre képes, de egy nyílt támadás esetén Graendal valószínűleg Lanfear oldalára állt volna. Ami azt illeti, a két nőt bizonyára majdnem csordultig megtöltötte az Egyetlen Hatalom, és feszülten figyelve készen álltak arra, hogy a legkisebb figyelmeztető jelre lecsapjanak a férfiak valamelyikére. Vagy éppen egymásra. De hogy ez a benga parasztlegény! Egy kiképzetlen pásztorlegény. Már ha Asmodean nem állt neki a kitanításának.

– Ő az újjászületett Lews Therin Telamon – felelte Lanfear ugyanolyan halkan. – És Lews Therin éppen ilyen erős volt. – Sammael öntudatlanul is dörzsölgetni kezdte állán a sebhelyet. Lews Therinnek köszönhette a sérülést. Háromezer esztendővel ezelőtt történt, a Világtörést megelőzően, mielőtt tömlöcbe vetették volna a Sötétség Nagyurát, rettenetesen régen, de Sammael nem felejtett. Ilyesmit soha.

– Hát még ilyet – jelentette ki Graendal. – És ezzel rá is tértünk arra a témára, ami miatt ma összejöttünk itt.

Rahvin enyhe haraggal összerezzent. A két szolga még mindig kővé dermedve állt. Vagy talán már megint? Sammael magában mormogott valamit.

– Ha ez a Rand al'Thor valóban az újjászületett Lews Therin Telamon – folytatta Graendal, miközben letelepedett a mögötte még mindig négykézláb álló férfi hátára, mintha az csak egy pad lett volna –, akkor nem értem, miért nem próbáltad meg az ágyadba csábítani, Lanfear? Vagy talán ez nem is lenne annyira egyszerű? Ha jól emlékszem rá, Lews Therin vezetett téged az orrodnál fogva, nem pedig te őt. Nem törődött a kis dühkitöréseiddel, hanem egyszerűen elzavart maga mellől. Így is értelmezhetjük az eseményeket, ha akarjuk. – Boros kupáját a tálcára helyezte, amelyet még mindig ott tartott, a szemét mereven a padlóra szegező szolgálónője. – Annyira odavoltál érte, hogy azonnal hanyatt dobtad volna magadat a kövön, ha ő csak annyit mond, hogy ágyelő!

Lanfear sötét szeme egy pillanatra fenyegetően felizzott, de azonnal összeszedte magát.

– Lehet, hogy ő az újjászületett Lews Therin Telamon, de akkor sem Lews Therin maga.

– Hát ezt meg honnan tudod? – kérdezte Graendal mosolyogva, mintha csak tréfálkozna. – Előfordulhat az, amiben olyan sokan hisznek, hogy mindenki születik és újjászületik, ahogy a Kerék sző, de arról sehol sem olvastam, hogy ehhez hasonló dolog bármikor is megtörtént volna. Egy meghatározott személy újjászületik, ahogy azt egy prófécia megjósolja. Ki tudja, mi is ő valójában?

Lanfear megvetően elmosolyodott.

– Alaposan megvizsgáltam. Nem több annál a pásztorfiúnál, aki mindig is volt. Ráadásul egy naiv teremtés – a megvető mosolya hirtelen semmivé foszlott, és komolyan folytatta. – De most ott van vele Asmodean, bármilyen gyenge szövetséges is legyen. És mielőtt megtörtént volna az az incidens Asmodeannal, már négy Kiválasztott is meghalt, amikor szembeszálltak vele.

– Csak hadd nyesegesse továbbra is a korhadt ágakat – válaszolta Sammael rosszkedvűen. Fonatokat szőtt a Levegőből, és odahúzott magához egy karosszéket. Kényelmesen elhelyezkedett benne, egyik lábát átvetette a kartámlán, kezét pedig hanyagul lelógatta hátul. Bolondság lett volna azonban azt hinni, hogy közben valamicskét is enyhült volna figyelme. Sammael mindig is azzal csapta be ellenfeleit, hogy elhitette velük, őt aztán igazán nem lesz nehéz meglepni. – Így majd mi, életben maradók, a visszatérés napján annál többet fogunk kapni. Vagy esetleg azt hiszed, a legény képes lenne megnyerni Tarmon Gai'dont, Lanfear? Még ha Asmodean meg is acélozza az izmait, most egyedül lesz, nem áll ki mellé száz barát! Egyedül vagy Asmodeannal, a Sötétség Nagyura kioltja, mint egy törött sar-lámpást.

Lanfear pillantása valósággal csöpögött a megvetéstől.

– És hányan leszünk, mire végleg kiszabadul a Sötétség Nagyura? Négyen már eltávoztak közölünk. Lehet, hogy legközelebb téged választ ki magának, Sammael? Ez aztán tetszene neked. Ha legyőznéd, akkor végre megszabadulhatnál ettől a sebhelytől. De el is felejtettem: hány alkalommal álltál szembe vele a csatamezőn? Tudtál valamikor is győzni? Valahogy nem emlékszem a diadalaidra. – Anélkül, hogy egy pillanatnyi szünetet tartott volna, most Graendallal folytatta. – Vagy talán te következel. Valamilyen oknál fogva ő ugyan nem bántja a nőket, de te még Asmodeant se tudnád utánozni. Még csak annyira sem tudnád megtanítani, mint egyik kő a másikat. Ha csak úgy nem dönt, hogy megtart kis, édes játékszernek. Ez jelentené az igazi változatosságot, igaz? Ahelyett, hogy azon töprengenél, csinos kis játszótársaid közül melyik is tetszik a legjobban, neked kellene a kegyeiért esedezni.

Graendal arcvonásai eltorzultak, Rahvin pedig felkészült arra, hogy kivédjen mindent, amit a két nő bevethet egymás ellen. Arra is készen állt, hogy gyorsan megnyisson egy vészkijáratot vagy hogy kilőjön rájuk egy kis öröktüzet. Aztán megérezte, amint Sammaelt átjárja az Egyetlen hatalom. Érezte azt is, hogy a másik férfi támadni készül. Sammael utólag azt mondaná, hogy kihasználta a taktikai előnyt. Villámgyorsan előrehajolt, és megragadta a másik karját. Sammael dühösen lerázta magáról a kezét, de a kedvező pillanat már el is múlt. Most a két asszonyon volt a sor, hogy gyanakodva nézzék őket. Ugyan semmit sem érthettek meg, de arra rájöttek, hogy valami történt a férfiak között, és ezért azonnal gyanakodni kezdtek.

– Szeretném meghallgatni Lanfear mondanivalóját – bár Rahvin ezt Sammaelnek mondta, azért nem nézett rá. – Bizonyára többet akar annál, mint hogy ostoba módon megkíséreljen megfélemlíteni minket.

Sammael vállat vont, ami ugyanúgy jelenthette a beleegyezését, mint a türelmetlenségét. Mindegy, most ezzel kellett beérni.

– Még szép, bár egy kis félelem igazán nem ártana – Lanfear sötét szemében még mindig ott csillogott egy csipetnyi bizalmatlanság, de hangja ismét tisztán csengett, mint a hegyi patak zubogó vize. – Ishamael megkísérelte az akarata alá hajtani, de elbukott. Amikor ezek után megpróbálta megölni, ismét csak veszített. Ishamael abban hibázott, hogy erőszakkal és megfélemlítéssel próbálkozott. Rand al'Thorra nem hat a megfélemlítés.

– Ishamael már amúgy is félőrült volt – mordult fel Sammael. – Embernek meg már félig sem lehetett tekinteni.

– Mi talán azok vagyunk? – húzta fel szemöldökét Graendal. – Egyszerűen csak emberek? Annál azért csak többet érünk. Ők itt az emberek! – Egy ujjal végigsimította a mellette térdelő nő arcát. – Az emberek kénytelenek lesznek megalkotni egy új fogalmat, ha minket akarnak leírni.

– Bármik is legyünk – vette át a szót Lanfear –, nekünk sikerülhet az, amin Ishamael elvérzett.

Enyhén előrehajolt, mintha ezzel is nyomatékot kívánt volna adni szavainak. Lanfear nem szokta kimutatni az érzelmeit. Mire akkor most ez a nagy felbolydulás?

– Miért csak mi négyen? – tudakolta Rahvin. A másik kérdésével még várnia kell.

– Miért kellene még valaki? – kérdezett vissza Lanfear. – Ha sikerül a Végső Visszatérés napján átnyújtani a térdre kényszerített Újjászületett Sárkányt a Sötétség Nagyurának, akkor miért kellene a dicsőséget – és a jutalmat – másokkal is megosztanunk? Ha ez nem feltétlenül szükséges? És talán a fiút arra is fel lehetne használni, hogy – mit is mondtál az előbb, Sammael? – hogy lenyesegesse számunkra az elkorhadt ágakat.

Ez volt az a fajta válasz, amit Rahvin szeretett hallani. Nem mintha egy cseppnyit is bízott volna a nőben vagy bármelyikükben, de jól tudta, mi is az a becsvágy. A Kiválasztottak elkeseredetten áskálódtak egészen addig a napig, míg Lews Therin a Sötétség Nagyurával együtt be nem börtönözte őket. A kiszabadulásuk pillanatában azonnal újrakezdték a régi játékot. Azonban még meg kellett győződnie arról, hogy Lanfear játéka nem keresztezi az ő terveit.

– Folytasd hát! – szólította fel.

– Először is; valaki más is megpróbálta a maga oldalára állítani. Lehet, csak azért, hogy aztán végezzen vele. Moghedienre vagy Demandredre gyanakszom. Moghedien mindig is az árnyékból szeretett lecsapni, Demandred pedig iszonyúan gyűlöli Lews Therint.

Sammael elmosolyodott, bár lehet, hogy csak elhúzta a száját. A saját gyűlölete elhalványult Demandredé mellett, pedig kettőjük közül neki volt nyomósabb oka.

– Honnan tudod, hogy nem közülünk való az a valaki? – kérdezte hirtelen Graendal.

Lanfear ugyanolyan széles mosollyal válaszolt, ahogy a másik nő, és az ő arckifejezése is ugyanolyan kevés melegséget sugárzott.

– Mivel ti hárman először is megszerveztétek a hátországotokat, kialakítottátok a saját fellegváratokat, miközben a többiek azonnal egymásnak estek. Más okom is van persze. Hiszen mondtam, hogy szemmel tartom Rand al'Thort.

Amit a többiekről mondott, az mind igaz volt. Rahvin maga is többre tartotta a diplomáciát és a csendes manipulációt, mint a nyers erő alkalmazását, bár attól sem riadt vissza, ha arra került a sor. Sammael viszont mindig is seregekkel szeretett hódítani. Egy lépésnyit sem menne Lews Therin irányába, még ha az csak egy pásztorfiú is, ha nem lenne teljes mértékben bizonyos a győzelemben. Graendal is a hódítások híve volt, bár az ő módszereinek semmi köze sem volt a hadászathoz. Bár ideje nagy részében kedves, kis emberi játékszereivel foglalkozott, mégis szakadatlanul haladt előre a maga útján. Teljes nyíltsággal, legalábbis azzal, amit a Kiválasztottak nyíltságnak tartottak. Mindezek ellenére nem merészkedett túlságosan előre.

– Tudjátok jól, én képes vagyok arra, hogy feltűnés nélkül szemmel tartsam – folytatta Lanfear. – Ám nektek távol kell tartanotok magatokat tőle, hogy ne kockáztassuk meg a felfedezést. Vissza kell őt hoznunk.

Graendal érdeklődve előrehajolt, Sammael pedig bólogatni kezdett, amikor a nő tovább beszélt. Rahvin egyelőre megtartotta magának a véleményét. A terv akár sikerülhet is. Ha nem, csak egy-két dolgot kell módosítania ahhoz, hogy hasznot húzhasson az eseményekből. Még a végén sikeresen alakulnak majd a dolgok.

Első fejezet

Fellobban a láng

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből eredt, visszatérne. Az egyik korban, melyet egyesek Harmadik Kornak is neveznek, egy korszakban, amelyik még nem jött el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél abban a nagy erdőségben, melyet Braem-erdőnek neveznek. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

A szél délnyugat felé, egy olvasztott aranyként tündöklő napkorong alatt fújt. A napkorong alatti országban már hetek óta nem esett az eső, és a nyárutó forrósága csak nőttön-nőtt. Túl korán megbarnult levelek éktelenkedtek a fákon, és a nap sugarai száraz köveket égettek ott, ahol egy pataknak kellett volna folynia. Egy nyitottabb helyen, ahonnan már rég eltűnt a fű, és amelynek vékony termőrétegét már csak a csenevész, tépázott bokrok gyökerei tartották meg, a szél nekilátott, hogy kiásson néhány eltemetett követ. Azokat is megkoptatta és megjelölte az idő. Emberi szem nem ismerhette volna fel a várost, amelyik rég elfeledve a legendák anyagává vált.

Elszórt falvak bukkantak fel, ahogy a szél elindult az andori határ felé. A szántóföldeken aggódó parasztok nyitottak száraz barázdákat. Az erdő satnya bozótossá zsugorodott, amikor a szél felkavarta egy Koreforrás nevű falu egyetlen utcáján a port. Még az itteni források is elkezdtek apadni ezen a nyáron. Néhány hangosan ziháló kutya hevert a nyomasztó hőségben, csak két fiú szaladt egy felfújt marhahólyag után, amelyiknek botokkal adtak lendületet. Más nem mozdult, kivéve persze a szelet, a port és a fogadó bejárata felett nyikorogva lengedező cégért. A fogadót, hasonlóan az utca többi épületéhez, vörös téglából építették, és szalmával fedték le. A maga két emeletével ez volt a legmagasabb, és amúgy is a legnagyobb épület egész Koreforrásban, ebben a tisztának és takarosnak tűnő kis faluban. A fogadó elé kötött, felnyergelt lovak még a farkukat se mozdították. A faragott cégéren jól látszott a fogadó neve: „A Jó Királynő Igazsága”.

Min belepislogott a porba, és arcát ismét nekiszorította a fészer durva deszkafalának, hogy a résen keresztül egy szemmel kiláthasson az utcára. Oldalt valami látszott a fészer előtt álló őr vállából, ám a lány figyelmét a valamivel lejjebb emelkedő fogadó épületére összpontosította. Azt kívánta, bárcsak ne illene annyira a fogadó neve s jelenlegi helyzetükre. Nem túl jó előjel. Bírájuk, az itteni földesúr nemrég megérkezhetett, ám eddig még nem sikerült megpillantania. Bizonyára most a parasztok panaszait hallgatja. Admer Nem, fivéreivel, unokatestvéreivel s családjuk asszonyaival gyorsan úgy döntött, hogy legjobb lesz azonnal felkötni Minéket, ám akkor arra jött valaki a földesúr háznépéből. Vajon mi lehet errefelé a büntetés, ha valaki porig égetett egy istállót, a benne lévő fejőstehenekkel együtt? Ezt persze nem szándékosan tették, de Min úgy vélte, ez nem igazán számít, hiszen előzőleg engedély nélkül léptek a gazda földjére.

Logainnek nyoma veszett az általános zűrzavarban, és szépen itt hagyta őket. Ez aztán illett hozzá – átkozott gazember! Min nem tudta, dühöngjön-e emiatt, vagy inkább örüljön neki. Hiszen a férfi taszította a földre Nemet, amikor a gazda nem sokkal napkelte előtt felfedezte őket. A paraszt lámpása ekkor esett a szalmára. Egyértelmű, hogy ha valaki, akkor ő a bűnös. Logain néha nem tudott vigyázni a szájára. Lehet, hogy jobb így, hogy elment.

A lány megfordult, és hátát a falnak vetette. Arcáról letörölte az izzadságot, de a következő kövér csepp már el is indult lefelé a homlokán. A pajta belsejében kibírhatatlan forróság uralkodott, de két kísérőnőjét ez mintha cseppet sem zavarta volna. Siuan a hátán feküdt. Sötét, gyapjú lovaglóruhát viselt, olyant, mint Min is, és a mennyezetet bámulta, miközben egy szalmaszállal unatkozva az állát piszkálta. A rézszín bőrű Leane, karcsú, mint egy nyárfa, magas, mint egy férfi, törökülésben ült a földön. Csak egy inget viselt, miközben tűvel és cérnával a ruháját alakította át. Nem vették el tőlük nyeregtáskáikat, miután átkutatták holmijukat, kardokat vagy fejszéket keresve, vagy bármi mást, ami esetleg a segítségükre lehetett volna a szökésben.

– Hogyan büntetik meg Andorban azt, aki felperzselt egy istállót? – kérdezte Min.

– Ha szerencsénk van – válaszolta Siuan –, akkor jól megvernek a falu főterén. Ha nincs szerencsénk, akkor korbácsolás vár ránk.

– A Fényre! – kiáltott fel Min. – Hogyan tarthatja ezt szerencsésnek?

Siuan megfordult, és könyökére támaszkodott. Magas, nem igazán szép, de szemrevaló nő volt, aki legfeljebb csak néhány évvel tűnt idősebbnek Minnél, ám metsző, kék szeméből olyan tekintély sugárzott, ami cseppet sem illett ahhoz a fiatal lányhoz, aki egy poros kis faluban vár az ítéletére. Siuan néha ugyanolyan kibírhatatlan volt, mint Logain, sőt talán még rosszabb is, ha megfeledkezett magáról.

– Ha jól elvernek minket – folytatta jellegzetes, „Na ne beszélj már ostobaságot, te lány!” stílusában –, akkor hamar túlesünk az egészen, folytathatjuk utunkat. Ezzel jóval kevesebb időt veszítünk, mint bármilyen más büntetés esetén, amit csak el lehet képzelni. Jóval kevesebbet annál, mintha felakasztanának minket, csak hogy egy példát mondjak. Persze nem hiszem, hogy erre sor kerülne, már amennyire Andor törvényeit ismerem.

Min valósággal rázkódott a nevetéstől, pedig igazából könnyekben szeretett volna kitörni.

– Időt veszítünk? De hiszen annyi az időnk, hogy csak na! Esküszöm, hogy Tar Valontól idáig minden falut átkutattunk, és mégsem találtunk semmit sem. Egy jelet, de még csak egy szóbeszédet sem! Nem hinném, hogy tényleg létezik az a gyülekezőhely. Most pedig már lovunk sincsen. Az alapján, amit hallottam, Logain magával vitte a lovainkat. Lovak nélkül, egy pajtába zárva várhatjuk, hogy a Fény tudja, mi lesz velünk.

– Ne mondd ki a nevét! – förmedt rá Siuan, és egy gyors pillantást vetett a durván ácsolt ajtóra, ami mögött egy őr ácsorgott. – Ha nem ügyelsz a nyelvedre, akkor hamarosan te vergődsz a hálóban, és nem a hal.

Min elfintorodott. Részben azért, mert már kezdett elege lenni Siuan halas közmondásaiból, amit az idősebb nő gyermekkorában, Tearben szedett össze, másrészt meg, mivel Siuannak ráadásul igaza is volt. Eddig gyorsabban haladtak, mint a róluk szóló szóbeszéd, ami kellemetlenségeket okozhatott volna – elég ostoba szóbeszéd, az már igaz –, de hát léteztek dolgok, melyek egyetlen nap leforgása alatt meg tudtak tenni száz mérföldet is. Siuan felvette a Mara álnevet, Leane az Amaneát, Logain pedig Dalynnak nevezte magát, miután Siuan meggyőzte arról, hogy a Guaire teljesen ostobán hangzik. Min továbbra is úgy vélte, senki sem lesz képes kideríteni az igazi nevét, ám Siuan ragaszkodott ahhoz, hogy Serenlának nevezzék. Még Logain sem ismerte eredeti nevüket.

Az volt a legszörnyűbb, hogy Siuan fejében meg sem fordult a feladás gondolata. Heteken át semmit sem találtak, de ha Min akár csak megemlítette Teart – a szóba jöhető leglogikusabb úti célt –, akkor valósággal felrobbant, és vadságával még Logaint is megriasztotta. Minél tovább kutattak anélkül, hogy megtalálták volna azt, amit Siuan meglelni remélt, annál rettenetesebbek lettek a dühkitörései. Persze, azelőtt is elég kiállhatatlan volt. Szerencsére Min nem volt annyira ostoba, hogy ezt hangosan is kimondja.

Leane befejezte végre ruhája átalakítását. Belebújt, majd két kézzel hátra nyúlt, hogy begombolja. Min nem értette, miért fáradozik annyit ezzel. Ő maga gyűlölt varrni, és utálta az összes kézimunkát. A ruha kivágása most mélyebbnek tűnt, és valamit látni engedett Leane kebleiből. Ezenfelül, mellben valahogy jobban tapadt, mint csípőben. Mi a fenét akarhatott társnője ezzel éppen itt elérni? Ebben a pokolian meleg fészerben senki sem fogja táncra kérni.

Leane turkálni kezdett Min nyeregtáskájában, majd előhúzott egy festékekkel, púderekkel és egyéb szépítkezőszerekkel teli faládikát, amit még Laras erőszakolt Minre, mielőtt elindultak volna. A lány legszívesebben kihajította volna az egészet, de valahogy nem bírta rászánni magát. A dobozka fedelére egy apró tükröt erősítettek, s csak néhány pillanatnak kellett eltelnie ahhoz, hogy Leane egy nyúlszőr ecset segítségével elkezdje kikészíteni az arcát. Régebben nem érdekelte az ilyesmi. Most viszont látszólag már az is felbőszítette, hogy csak egyetlen ébenfa kefével kellett beérnie, meg egy parányi elefántcsont fésűvel. Ezenfelül felháborodottan morgott, mert nem tudta hol felmelegíteni a hajsütő vasat. Sötét haja jócskán megnőtt azóta, hogy Siuan megkezdte a kutatást, ám a válláig még nem ért le.

Miután egy darabig csak nézte a szépítkezést, Min csak megkérdezte:

– Mire készül, Lea... Amanea? – Megpróbált nem pillantani Siuanra. Hiszen egyébként igyekezett befogni a száját, de itt, bezárva és elevenen megsülve, miközben bírósági tárgyalásra várnak! Akasztófa vagy nyilvános korbácsolás! Ez ám a szép választási lehetőség! – Csak nem úgy döntött, hogy kikezd valakivel?

Ezt csak tréfából mondta, hogy kicsit enyhítse a feszültséget, ám a mindig komoly és megfontolt nő most meglepte a válaszával.

– Pontosan – válaszolta szűkszavúan Leane. Tágra nyílt szemmel bámult a tükörbe, miközben gondosan kiigazította szemöldökét. – Ha pedig sikerül kikezdenem a megfelelő személlyel, akkor nem kell, hogy bármilyen megveretés vagy büntetés miatt fájjon a fejünk. Lehet, hogy akkor egyszerűbben el tudunk innen szabadulni.

Min közben már félig felemelte a kezét, hogy megint letörölje az izzadságot, de most megdermedt és levegő után kapkodott. Olyan volt, mintha a bagoly bejelentette volna, hogy ezentúl kolibri lesz belőle. Siuan csupán felült, és fürkésző pillantást vetett Leane-re.

– Aztán miért? – csak ennyit akart tudni.

Ha Siuan rá vetett volna egy ilyen pillantást, akkor Min attól még azt is bevallotta volna, amiről azt hitte, hogy rég elfelejtette. Ha Siuan így, összpontosítva meredt valakire, akkor az illető azon kapta magát, hogy pukedlizik, és rohanva igyekszik végrehajtani a feladatot, bármi legyen is az. Többnyire Logainnel is ez történt. Eltekintve persze attól, hogy ő nem pukedlizett.

Leane nyugodtan kefélni kezdte pofacsontját egy parányi ecsettel, miközben a tükörben vizsgálta az eredményt. Rövid oldalpillantást vetett Siuanra, de bármit is állapított meg társa arckifejezéséből, ugyanolyan szűkszavúan válaszolt, mint mindig.

– Anyám kereskedőnő volt, ahogy azt tudjátok. Mindenekelőtt szőrmével és fával kereskedett. Egyszer tanúja lehettem, hogyan zavart össze egy saldaea-i nemesurat annyira, hogy az erdeinek teljes évi hozamát fél áron adta oda neki. A fickó még csak észre sem vette, mi történt vele, legalábbis addig, míg haza nem ért. Már ha egyáltalán észre vette. Később még egy holdkő karkötőt is küldött anyámnak. Amit a domani asszonyokról beszélnek, az csupán az ájtatos vénasszonyok üres fecsegése, akik csak a pletykákat hallhatták, de valami igaz azért csak van a legendákban. Ezt jól láthattam, anyámat, nénikéimet, meg persze természetesen nővéreimet és unokahúgaimat megfigyelve.

Végigpillantott magán, megcsóválta a fejét, keservesen sóhajtott, miközben kezében nem állt meg az ecset.

– Attól tartok, tizennégy évesen már olyan magas voltam, mint ma. Csupa térd és csupa könyök. Más nemigen tűnhetett fel rajtam. Mint egy csikó, ami túl hirtelen kezdett növekedni. És egyébként is, mire képessé váltam arra, hogy botladozás nélkül sétáljak keresztül egy szobán, rájöhettem arra – vett egy mély lélegzetet –, hogy a sorsom egészen másként alakul majd, nem leszek kereskedő, mint a többiek. Mindegy, ami elmúlt, az elmúlt. Itt az ideje, hogy alkalmazzak egy keveset abból, amire oly sok évvel ezelőtt megtanítottak. Az adott körülmények között erre sem alkalmasabb helyet, sem időpontot nem tudnék elképzelni.

Siuan egy pillanatig töprengve nézte.

– Ez még nem az igazi ok. Legalábbis nem a teljes igazság. Ki vele!

Leane a parányi dobozba vágta az apró ecsetet, és dühösen felcsattant.

– A teljes igazat? Magam sem tudom, mi a teljes igazság. Csak azt tudom, hogy kell valami, ami kitölti azt, amit azelőtt... ami már nincs többé. Hiszen éppen te mondtad nekem, hogy talán ebben rejlik a túlélés esélye. Nekem egyszerűen nem elég mozgatóerő a bosszúvágy! Tudom, hogy az ügyed fontos és talán értékes is, de a Fény segítsen meg, nekem egyszerűen nem elég! Nem tudok csak úgy feloldódni benne. A Fény tudja, talán már eleve túl öreg voltam. Melletted maradok, de engem nem elégít ki a bosszúhadjárat.

A haragja gyorsan elpárolgott, és nekilátott elzárni és elpakolni a tégelyeket és a csövecskéket. Persze, ezt talán kissé hevesebben tette a szükségesnél. Enyhe rózsaillat lengte körbe.

– Tudom, hogy az ürességet nem lehet flörtöléssel kitölteni, de legalább megszépíti a pillanatot. Talán elég lesz, ha az vagyok, akinek születtem. Egyszerűen nem tudom. Nem most jut ez az eszembe. Mindig is olyan szerettem volna lenni, mint az anyám meg a nővéreim. Néha még akkor is erről álmodtam, amikor már rég felnőttem.

Leane lassan lehiggadt, és a maradék holmit már óvatosabban tette vissza a helyére.

– Mindig is az volt az érzésem, hogy az álarcom mögött egy másvalaki rejtőzködik, a maszk mögött, amelyet olyan gondosan alakítottam ki, hogy szinte már a második természetemmé vált. Hiszen arról volt szó, hogy fontos dolgokat kell véghezvinni, jelentőségteljeseket, fontosabbakat annál, mint amilyeneket egy kereskedőnő tehet. Amikor rájöttem, hogy igenis van egy kiskapu, addigra már túl szoros volt rajtam az álarc. Nem tudtam levenni. Na, most már vége, lehullott a maszk. Egy héttel ezelőtt már az is megfordult a fejemben, hogy Logainnel kezdek el gyakorolni. Csak a gyakorlás kedvéért persze. Kijöttem a gyakorlatból, és ő talán az a fajta férfi, aki többet vesz annál, mint amennyit felkínáltak neki. – Halvány mosoly jelent meg ajkán. – Anyám mindig is az mondta, ha ilyesmi történik, akkor csúnyán elszámolta magát az ember lánya. Ha már nincs kiút, akkor vagy fenébe a méltósággal, el kell szaladni, vagy pedig meg kell fizetni a teljes árat, és a tanulás részének kell tekinteni a kalandot. – A mosoly most kifejezetten kópévá vált. – Resara nénikém viszont azt hajtogatta, hogy meg kell fizetni az árat, miközben élvezi is az ember.

Min csak a fejét csóválta. Mintha csak egy teljesen új asszony ült volna Leane helyén. Csak így beszélni arról, hogy... Alig hitte, amit hallott. Ráadásul Leane tényleg megváltozott. Bármilyen sok szépítőszert is használt, Min egy cseppnyi festéket vagy púdert sem fedezett fel az arcán, pedig Leane ajka teltebbnek, pofacsontjai kiállóbbnak, szeme nagyobbnak tűnt. Mindig is az átlagosnál csinosabb nőnek számított, de most legalább ötször gyönyörűbb volt régi énjénél. Siuan azonban még nem végzett vele.

– És ha ez a vidéki nemesúr pont olyan lesz, mint Logain? Akkor mihez kezdesz vele?

Leane kiegyenesedett, nyelt egy nagyot, mielőtt válaszolt volna. A hangja teljesen nyugodtnak tűnt.

– Ha neked kellene választanod, te mit választanál?

Egyiküknek sem rebbent még a szempillája sem, és egyre hosszabb lett a csend. Mielőtt azonban Siuan válaszolhatott volna, már ha egyáltalán válaszolni akart – Min mindent megadott volna azért, hogy hallhassa ezt a választ –, az ajtó túloldalán zörögni kezdett a lánc, és kulcs csikordult a zárban.

A két idősebb nő nyugodtan felállt, és megragadta nyeregtáskáját, ám Min valósággal felpattant, és azt kívánta, bárcsak meglenne még a kése. Micsoda ostobaság ilyesmire vágyakozni, gondolta. A kés miatt csak még nagyobb bajba kerülnék. Nem vagyok én valamilyen átkozott hősnő valamelyik átkozott legendából. Még ha sikerülne is legyűrnöm az őrt...

Az ajtó kinyílott, és a belépő, inget és hosszú bőrmellényt viselő férfi szinte kitöltötte az egész nyílást. Nem tűnt olyasvalakinek, akit egy ifjú nőnek érdemes lenne megtámadni, még késsel a kezében sem. Talán még egy balta is kevés lenne hozzá. A magas és kövér alak fején már csak kevés haj maradt meg, és azt is hófehérré fakították az évek. Ennek ellenére keménynek tűnt, mint egy viharvert tölgyfa csonkja.

– Itt az ideje, leányzók, hogy a nagyúr elé vigyelek benneteket – jelentette be rosszkedvűen. – Jöttök a lábatokon, vagy vállon cipeljünk be, mint a búzászsákokat? Mindenképpen elé kell állnotok, de ebben a hőségben nem szívesen cipelnélek benneteket.

Min kilesett mellette, és látta, hogy még két őr várakozik odakint. Őszhajúak, valamivel alacsonyabbak, de ugyanolyan keménykötésűek.

– Megyünk magunktól – jelentette ki Siuan szárazon.

– Remek. Akkor igyekezzetek. Gareth nagyúr nem szereti, ha megvárakoztatják.

Bár megígérték, hogy mennek maguktól, mégis mindegyikük karját keményen megragadta egy-egy öreg őr. Végigmentek a poros utcán.

A kopaszodó férfi marka bilincsként szorult Min karjára. Na, ennyit az elfutásról, gondolta a lány keserűen. Átfutott a fején, hogy esetleg belerúg a férfi csizmába bújtatott lábába, de kísérője olyan kemény fickónak tűnt, hogy Min inkább letett szándékáról, nem akarván megkockáztatni, hogy eltörjön a lábujja, és hogy utána végigvonszolják az utca porában.

Úgy tűnt, Leane álmodozik. Szabad kezét úgy mozgatta, mint aki magyaráz valamit, ajka hangtalanul mozgott. Talán azt gyakorolta, mit fog mondani. Megrázta a fejét, és újrakezdte az egészet. Siuan maga elé meredt, de ő nem titkolta aggodalmát. A homlokát ráncolta, és az ajkába harapott. Bár nem szokta ennyire kimutatni, ha ideges. Kettőjük látványa nem igazán acélozta meg Min önbizalmát.

A Jó Királynő Igazságába érve, az ivó látványa sem tette igazán boldoggá. Egyik oldalon a szétzilált hajú, szeme alatt nagy kék monoklit viselő Admer Nem állt, féltucatnyi nagydarab fivérével és unokatestvérével, meg azok asszonyaival. Mindannyian a legjobb mellényüket viselték, a nők pedig hófehér kötényt vettek fel. A parasztok pillantásában a harag és olyan nagy elégedettség keveredett, amitől Minnek felfordult a gyomra. Az asszonyok tekintete azonban sokkal több bajt ígért, mint a férfiaké. Tiszta gyűlölet izzott benne. A falak mellett a falu többi lakója állt, hatos oszlopokba rendeződve, abban a ruhában, amit munka közben viseltek. Valószínűleg a szántóföldről jöttek ide. A kovács le sem vette bőrkötényét, némelyik nő ruhaujjáról és a lisztes kezéről pedig látszott, hogy éppen sütni készültek. A termet betöltötte fecsegésük. A felnőttek ugyanannyit beszéltek, mint a jelenlevő gyerekek, és pillantásuk, akárcsak Nemé, a három nőre tapadt. Minnek az volt az érzése, hogy a falu még sohasem élhetett át korábban ilyen nagy szenzációt. Egyszer már látott ilyen izgatott tömeget. Igaz, az egy kivégzés előtt történt.

Az ivóból kivitték az összes asztalt, kivéve egyet, amit a kandalló elé állítottak. E mögött egy széles vállú, zömök férfi ült, akinek hajába már ősz tincsek keveredtek. A jó szabású, zöld selyemkabátot viselő ismeretlen két kezét az asztal lapjára fektetve figyelte az érkezőket. Mellette egy karcsú, nagyjából vele egyidősnek látszó nő állt, előkelő szabású szürke gyapjúruhában, melynek nyakkivágását virágminta szegélyezte. Bizonyára a földesúr meg a felesége. Min úgy vélte, hogy az ilyen vidéki nemesek nem igazán tudnak többet a világ dolgairól, mint a béresek meg a jobbágyok.

Az őrök az úr asztala elé vezették őket, aztán visszaléptek a tömegbe. A szürke ruhás asszony előre lépett, mire elült a mormogás.

– Minden jelenlévő figyeljen jól – jelentette ki –, mert ma tanúi lehetünk annak, hogy Gareth Bryne nagyúr igazságot szolgáltat. Foglyok, titeket azért idéztünk ide, hogy meghalljátok Bryne nagyúr ítéletét.

Akkor hát a nő nem Bryne felesége, hanem valamilyen hivatalnok lehetett. Gareth Bryne? Amennyire Min emlékezett rá, így hívták a caemlyni királyi haderő vezetőjét. Ugyanez az ember, mint aki itt ül előttük? Siuanra pillantott, ám társa tekintetét a padló széles deszkáira sütötte, és nem nézett fel. Bárki is legyen valójában, ez a Bryne itt eléggé nyúzottnak tűnt.

– Azzal vádolnak benneteket, hogy éjszaka engedély nélkül, idegen magántulajdonba hatoltatok be – folytatta a szürke ruhás asszony –, emellett gyújtogatással, egy gazdasági épület elpusztításával, a benne lévő értékes jószággal együtt. A továbbiakban testi sértés a jelenlévő Admer Nem személye ellen, és egy állítólag arany-, valamint ezüstpénzeket tartalmazó pénzeszacskó eltulajdonítása. Úgy véljük, a testi sértés és a lopás elmenekült bűntársatok műve lehetett, ám a törvény előtt ti ugyanolyan mértékben feleltek, mint ő.

Egy pillanatra elhallgatott, hogy mindenki feldolgozhassa szavait. Min sajnálkozó pillantást váltott Leane-vel. Hogy Logainnek még lopnia is kellett, csak hogy növelje a zűrzavart! Most már valahol félúton járhatott Murandy felé, ha ugyan még nem jutott annál is messzebb.

A rövid szünet után az asszony folytatta.

– A vádlóitok itt vannak, hogy szembesíthessük őket veletek. – A Nem család csoportjára mutatott. – Admer Nem, lépj elő, és tedd meg vallomásodat.

A jól megtermett családfő előre lépett, egyrészt majdnem kipukkadva saját fontosságának tudatától, másrészt viszont jól látható idegességgel is. Megigazította mellényét, melynek fából faragott gombjai csak üggyel-bajjal zabolázták meg sörhasát, és kezével beletúrt hajába, amitől néhány tincs az arcába hullott.

– Ahogyan aztat elmondtam volt, Gareth nagyúr, az eset bizony azonképpen...

Meglehetősen világosan és kitérők nélkül beszámolt arról, miként találta meg őket az istállóban, és hogyan szólította fel őket a távozásra. Szavaiból azonban az derült ki, hogy Logain jó egy lábnyival magasabb volt a valóságosnál, és az egyetlen ütésből titáni küzdelem kerekedett, amely során a gazda állítólag ugyanolyan sokat adott, mint amennyit kapott. A lámpa felborult, a szalma azonnal lángra lobbant, a család többi tagja meg kimenekült a házból a beköszönő alkonyatba. Az idegeneket elfogták, de az istálló porig égett. Aztán felfedezték, hogy a házból eltűnt a pénzeszacskó. Csak egészen röviden említette a történetnek azt a részét, amikor véletlenül felbukkant Bryne nagyúr egyik embere, miközben a családtagok már hozták a kötelet, és a közeli fák erősebb ágait vizsgálták.

Amikor ismét a verekedést kezdte ecsetelni, de már úgy, hogy szinte győzni látszott, Bryne félbeszakította:

– Ennyi elég, Nem mester. Visszaléphet a többiek közé.

Ehelyett azonban a Nem klán egyik asszonya – jellegzetes kerek arc, nagyjából olyan idős, mint a paraszt – lépett előre. Bizonyára a gazda felesége lehetett. Bár kerek volt a képe, mégsem tűnt lágynak. Kerek volt, akár egy palacsintasütő vagy mint egy szikladarab, és vörös a haragtól.

– Jól korbácsoltassa meg ezeket a szukákat, Gareth nagyúr. Alaposan kapjanak a korbácsból, aztán meg kerékre velük, hadd guruljanak egészen Jorndombig.

– Senki sem adta meg neked a szót, Maigan – csattant fel élesen a karcsú, szürke ruhás nő. – Ez itt egy bírósági tárgyalás, nem a kérelmek benyújtásának órája. Admer és te most hátraléptek! Most azonnal! – Engedelmeskedtek. Admer egy leheletnyivel fürgébben, mint felesége. A szürke ruhás nő ekkor Min és társai felé fordult. – Ha vallomást kívántok tenni, amivel ártatlanságotokat bizonyíthatnátok, vagy a bűnötök mértékét enyhíthetitek, akkor most beszélhettek.

Hangjában nem volt egy cseppnyi együttérzés sem, igaz, más érzelem sem vegyült bele.

Min arra számított, hogy Siuan ragadja magához a kezdeményezést, és beszélni kezd, hiszen egyébként mindig ő volt a kezdeményező, de ő csak állt lesütött szemmel. Helyette Leane lépett előre, és az asztal mögött álló férfira nézett.

Szálegyenesen állt ott, mint mindig. Egyébként is meglehetősen kecsesen mozgott, ha nem is túl feltűnően, de most mozgása szinte tánccá változott, és valahogy csípője és keble is szembetűnőbbnek hatott. Nem mintha bármelyikkel is hivalkodott volna, egyszerűen csak egy leheletnyivel több hangsúlyt kapott minden, mint korábban.

– Nagy jó uram, három védtelen menekült áll előtted, a világon végigsöprő viharok áldozatai – szólalt meg. Nyoma sem volt megszokott, hűvös és célratörő beszédjének, hanglejtése mintha csak édes becézgetést ígért volna. Sötét szemében mintha feltörni vágyó kihívás izzott volna. – Szegényen és megriadva kerestünk menedéket Nem mester istállójában. Tudom én, hogy nem lett volna szabad, de megrémített minket az éjszaka sötétje.

Szinte alig észrevehető gesztus következett, kissé megemelte kezét, és tenyerét kicsit Bryne irányába fordította. Egy pillanatra hihetetlen kiszolgáltatottság áradt belőle.

– Dalyn, az a férfi, nem tartozott hozzánk. Csak egy idegen, aki felajánlotta védelmét. Manapság a magányos asszonyoknak szükségük van a védelmező férfikarra. Csak sajnos azt hiszem, hogy rosszul választottunk. – Tágra nyílt szemmel nézett a földesúrra. Pillantása mindennél ékesebben elmondta, hogy ő bezzeg remek védelmező lehetne. – A fickó valóban megtámadta Nem mestert. Mi magunk elmenekültünk volna, vagy az éjszakai menedék árát munkánkkal egyenlítettük volna ki. – Leane megkerülte az asztalt, és kecsesen letérdelt Bryne mellé. Kezét a férfi alkarjára tette, miközben alulról nézett fel rá. Hangjába enyhe remegés vegyült, de mosolyától bármelyik férfi szíve hangosabban dobogott volna. – Nagy jó uram, valóban bűnösök vagyunk, de csak egy icike-picike ballépésben, és nem abban a sok szörnyűségben, amivel megvádolnak minket. Alávetjük magunkat akaratodnak. Kérlek, jó uram, essen meg a szíved rajtunk, és légy könyörületes védelmezőnk.

Egy hosszú pillanaton át Bryne szemébe nézett. Ekkor a férfi megköszörülte a torkát, hátratolta a székét, és az asztalt a másik oldalról megkerülve, előre lépett. A falusiak és a tanyasiak nyugtalankodni kezdtek. A férfiak ugyanúgy krákogtak, mint uruk az előbb, a nők meg élénken sutyorogni kezdtek. Bryne megállt Min előtt.

– Hogy hívnak, leányzó? – kérdezte.

– Minnek, nagyuram – halk hangot hallott Siuan irányából, ezért még sietve hozzáfűzte. – Serenla Minnek. De mindenki csak Serenlának hív.

– Anyád tudhatott valamit – mormogta mosolyogva a földesúr. Nem ő volt az első, aki ezt a megjegyzést tette a lány nevét meghallva. – Akarsz vallomást tenni, Serenla?

– Csak azt, hogy nagyon sajnálom, Gareth nagyúr, és hogy tényleg nem a mi hibánkból történt. Mindenért Dalyn a felelős. Kegyelmezzen nekünk.

Ez nem hatott valami meggyőzőnek Leane előadása után, de hát az idősebb nő egyszerűen sziporkázott az előbb. Min szája olyan száraz lett, mint kint az országút. Semmi sem jutott az eszébe. Mi lesz, ha a férfi úgy dönt, hogy felakasztatja őket?

Gareth bólintott, és Siuan elé lépett, aki még mindig a padlót bámulta. Megfogta a nő állát, és felemelte annyira, hogy a szemébe tudjon nézni.

– És mi a te neved, leányzó?

Siuan egy mozdulattal kiszabadította fejét a férfi kezéből, és hátrább lépett.

– Mara, jó uram – suttogta. – Mara Tomanes.

Min halkan felnyögött. Siuan szemmel láthatóan félt, de ennek ellenére dacosan nézett Gareth szemébe. Szinte már arra számított, hogy társnője a következő pillanatban követelni kezdi, hogy a földesúr azonnal engedje szabadon őket. Ehelyett azonban a férfi szólalt meg. Azt kérdezte, hogy Siuan akar-e vallomást tenni, amit a kérdezett remegő hangon elutasított. Közben végig úgy meredt a földesúrra, mintha nem is az lenne itt az igazságszolgáltató. A nyelvét kordában tudta tartani, a szemét viszont nem.

Egy idő múlva Bryne megfordult.

– Állj vissza barátnőid közé, leányzó – fordult Leanehez, miközben visszasétált székéhez. A nő csalódott pillantást vetett társaira. Min mintha egy leheletnyi mérget is felfedezett volna tekintetében.

– Meghoztam a döntésemet – jelentette ki a terem felé fordulva, anélkül, hogy bárkire is nézett volna. – Komoly bűnök történtek, és amit hallottam, nem változtatott semmit sem a dolgok megítélésén. Ha három férfi bemegy egy ember házába, hogy ellopják az ezüst gyertyatartóját, és az egyikük még meg is támadja a tulajdonost, akkor abban mind a hárman egyformán vétkesek. Jóvá kell tenni a kárt. Nem mester, megtérítem a károdat. Adok annyi pénzt, hogy újjáépíthesd az istállót, és vehess hat új fejőstehenet. – A nagydarab paraszt szeme izzani kezdett, ám Bryne folytatta. – Fizetek, mihelyt Caralin meghatározta a károd mértékét. Úgy hallottam, hogy némelyik tehened már nem adott tejet.

A karcsú, szürke ruhás nő bólintott.

– Az elszenvedett ütésért kapsz egy ezüstmárka fájdalomdíjat – folytatta a földesúr. – Ne tiltakozz! – tette hozzá, amikor látta, hogy Nem szóra nyitotta száját. – Maigan ennél sokkal jobban el szokta látni a bajodat, ha túl sokat iszol.

A jelenlévők nevetni kezdtek, és Nem félig bűntudatos, félig dühös pillantását látva sem hallgattak el. Sőt, észrevéve, hogyan mered Maigan a férjére, a nevetés csak felerősödött.

– Megtérítem az ellopott pénzeszacskó tartalmát is. Mihelyt Caralin kétséget nem tűrően megállapította, mennyi is volt valójában benne.

Úgy tűnt, ezt hallva, Nem legalább annyira dühbe gurult, mint a felesége, de mind a ketten tartották a szájukat. Nyilvánvalónak tűnt, hogy a földesúr megítélte nekik, amit helyesnek tart, és ezen felül már semmit sem fog adni. Min ismét reménykedni kezdett.

Bryne az asztalra könyökölt, és figyelmét újra Minre és két társára összpontosította. Megfontolt szavaitól görcsbe rándult a lány gyomra.

– Ti hárman dolgozni fogtok nekem, a szokásos bérért, mégpedig mindaddig, míg meg nem térítettétek az előbbi jóvátétel összegét. Ne tartsatok lágyszívűnek. Ha letesztek egy olyan esküvést, melyet elegendően erősnek találok, akkor szabadon járhattok az udvarházamban. Ha ezt megtagadjátok, akkor a mezőn kell dolgoznotok, ahol alacsonyabbak a bérek. Ott valaki mindig szemmel tud tartani benneteket. Ti dönthettek.

Min kétségbeesetten keresett egy olyan esküvést, ami azért elég erős ahhoz, hogy kisegítse a bajból. Rosszul érezte magát attól, hogy meg kell majd szegnie adott szavát, de biztos volt abban, hogy elszökik innen, mihelyt arra alkalom kínálkozik. Másrészt viszont nem akaródzott egy súlyos eskü megszegésével terhelni a lelkiismeretét.

Úgy tűnt, Leane is a kiutat keresi, ám Siuan szinte alig habozott. Letérdelt, és két kezét szívére szorította. Pillantását le nem vette volna Bryne szeméről, és a kihívás cseppnyit sem enyhült benne.

– A Fényre, a Megváltásra és az Újjászületésembe vetett reményre esküszöm, hogy olyan módon szolgálom, ahogy azt jónak látja, és addig, ameddig jónak látja, különben a Teremtő örök időkre fordítsa el orcáját tőlem, és az Árnyék nyelje el lelkemet.

Halkan, zihálva beszélt, de szavait mégis halotti csend fogadta. Ennél nem létezett erősebb esküvés, kivéve talán azt, amit az aes sedai-ok tettek, amikor az Esküpálcához kötötték magukat, mintha csak az önnön maguk része lett volna.

Leane Siuanra meredt, majd maga is térdre ereszkedett.

– A Fényre, a Megváltásra és az Újjászületésembe vetett reményre esküszöm, hogy...

Min gyomra görcsbe rándult, és a lány kétségbeesetten keresett kiutat. Ha csak valamivel is gyengébb esküt tesz, mint a többiek, akkor bizonyosan kiküldik a földekre. Akkor valaki majd mindig szemmel tartja. De ez az eskü! Azt tanították neki, hogy ennek a megszegése alig valamivel szörnyűbb bűn, mint a gyilkosság. Egyszerűen nem talált kiskaput! Vagy leteszi ezt az esküt, vagy azt kockáztatja, hogy esetleg éveken át a szántóföldön robotoljon, ráadásul még be is zárják éjszakára, így aztán ő is térdre rogyott a két nő mellett, és elmondta az eskü szövegét. Teljesen felkavarta, amit tett. Siuan, te teljesen megbolondultál! Mibe rángattál megint bele? Nem maradhatok itt! Vissza kell térnem Randhez! Ó, Fény, segíts rajtam!

– Hát – jelentette ki egészen halkan Bryne –, erre azért nem számítottam. De jó lesz, az biztos. Most pedig, Caralin, leülnél Nem mesterrel megállapítani a kára pontos összegét? A három elítélt kivételével mindenkit kérek, hogy hagyja el a termet. Intézkednél, hogy valaki elvigye őket az udvarházba? Az adott körülmények között feleslegesnek tartom, hogy őriztessük őket.

A karcsú nő savanyú pillantást vetett rá, de sikerült elérnie, hogy az emberek kimenjenek a teremből. Admer Nem és férfi rokonai a nő mellett maradtak. A várakozók arcára kiült a kapzsiság. A klán asszonyai nem tűntek ennyire mohónak, ezzel szemben még néhány gyűlölködő pillantást küldtek a még mindig a padlón térdeplő elítéltek felé. Min amúgy is azt hitte, hogy nem bírna megállni a lábán, annyira legyengült. Csak egyetlen dologra tudott gondolni. Ó, Siuan, miért? Hát nem maradhatok itt! Nem tehetem!

– Nem sok menekülttel akadt errefelé dolgunk – szólalt meg Bryne, amikor az utolsó falusi is távozott. Hátradőlt a székében, és végignézett a foglyokon. – Olyan érdekes trióval meg végképp nem, mint amilyenek ti vagytok. Egy domani, egy teari? – Siuan némán bólintott. Leane-vel felkeltek a földről. A karcsú, rézszín bőrű asszony lágy mozdulattal leporolta ruháját, miközben Siuan csak állt mellette. Végül Minnek is sikerült nagy nehezen felkelnie, bár erősen remegett a térde. – És te, Serenla.

Már megint mosoly futott át a férfi arcán, amikor kimondta a nevet.

– Valahonnan Andor nyugati vidékéről, ha jól tudom azonosítani a kiejtésedet.

– Baerlonból – bólintott a lány, de aztán a következő pillanatban legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Talán valaki tudja, hogy Min Baerlonból származik?

– De hiszen semmi olyasmiről nem hallottam, ami arra késztethetné a nyugati embereket, hogy elmeneküljenek otthonról! – meredt rá döbbenten a férfi. Amikor Min hallgatással válaszolt, nem erőltette tovább a dolgot. – Ha ledolgoztátok a tartozásotokat, akkor akár a szolgálatomban is maradhattok. Az élet néha nagyon kegyetlen a földönfutóvá vált emberekhez. Még a szolgaszállás is kellemesebb, mintha bokor alatt kellene aludni.

– Hálásan köszönjük, nagy jó urunk – felelte Leane elegánsan meghajolva. Ez a mozdulat még durva szövésű ruhája ellenére is olyannak tűnt, mintha táncolna. Min fakó hangon mondott köszönetet, és nem bízott annyira saját lábában, hogy megpróbálkozzon egy pukedlivel. Siuan csak állt, a férfire meredt, és nem mondott semmit sem.

– Milyen kár, hogy a társatok magával vitte a lovaitokat. Négy ló jelentős mértékben enyhítené az okozott kárt.

– Csak egy idegen, s ráadásul egy gazfickó – nézett rá Leane. Ez úgy hangzott az ő szájából, mintha egy bensőséges titkot árult volna el. – Ami engem illet, boldog vagyok, hogy az ő védelmét elcserélhettem az önére, nagy jó uram.

Bryne végignézett rajta – elismerően, legalábbis Minnek úgy tűnt –, ám csak ennyit mondott:

– Az udvarházban legalább a Nem család nem bánthat benneteket.

Erre nem kapott választ. Min úgy vélte, nem jelenthet igazán nagy különbséget, hogy valaki egy úri házban vagy egy paraszt tanyáján súrolja a padlót. Hogyan jutok ki ebből? A Fényre, hogyan?

Hosszúra nyúlt a hallgatás. A csendet csupán Bryne ujjának kopogása törte meg, ahogy a földesúr az asztalon dobolt. Azt lehetett volna hinni, hogy nem találja a megfelelő szavakat, de Min úgy vélte, ezt az embert semmi sem hozhatja ki a sodrából. Talán inkább kissé ingerült lett, amiért Leane-n kívül senki sem mutatta ki a háláját. A lány nem tartotta kizártnak, hogy a földesúr sokkal keményebb ítéletet is kiszabhatott volna. Lehet, hogy mindezt Leane forró pillantásainak és simogató hanglejtésének köszönhették, ám Min ennek ellenére azt kívánta, bárcsak társnője megmaradt volna olyannak, mint amilyen korábban volt. Ennél még az is jobban esett volna, ha a karjaiknál fogva fellógatják őket a falu főterén.

Ekkor, magában morogva, Caralin tért vissza. Meglehetősen csípősen fordult Bryne-hez:

– Napokig is el fog tartani, míg kiszedem az igazat a Nem család tagjaiból, Gareth nagyúr. Admer legszívesebben öt új istállóra és ötven új tehénre tartana igényt, ha teljesülhetne minden kívánsága. Azt hiszem, tényleg eltűnhetett egy pénzeszacskó, de hogy valójában mennyi pénz is volt benne... – megcsóválta a fejét, és felsóhajtott. – Előbb-utóbb úgyis kiderítem. Joni mindenesetre készen áll arra, hogy elkísérje az udvarházba ezeket a nőket, ha jó uram végzett velük.

– Vezesd el őket, Caralin – válaszolta Bryne, és felemelkedett a székből. – Ha elvitted őket, akkor gyere utánam a téglavetőbe! – Hangjában ismét kimerültség érződött. – Ez a Haren azt mondja, több vízre van szüksége, ha azt akarjuk, hogy folytathassa a téglagyártást. Csak a jó Fény tudja, hogy honnan szerezhetnék neki! – Úgy vonult ki az ivóból, mintha már el is felejtette volna a három asszonyt, akik épp az imént tettek neki esküt arra, hogy szolgálják.

Joniról kiderült, hogy nem más, mint az a nagydarab, félig kopasz férfi, aki elővezette őket a pajtából. A fogadó előtt egy széles kerekű, sátorvászonnal lefedett bricska mellett várt, mely elé egyetlen, sovány pej lovat fogtak. Néhány helybeli is ott várakozott, hogy tanúja legyen távozásuknak, ám úgy tűnt, hogy legtöbbjük már hazasietett, hogy a feltétlenül szükségesnél egy pillanattal se kelljen tovább elviselniük ezt a hőséget. Gareth Bryne időközben már jócskán eltávolodott a földúton.

– Joni majd elvisz benneteket az udvarházba – jelentette be Caralin. – Csináljatok meg mindent, amivel megbíznak benneteket, és akkor látni fogjátok, hogy a sorsotok nem is lesz olyan nehéz – egy hosszú pillanatig figyelmesen vizsgálta a három foglyot. Sötét szemének pillantása majdnem olyan élesnek tűnt, mint Siuané. Ezután elégedetten bólintott, és Bryne nyomába sietett.

Joni felemelte a bricska hátsó felében a vásznat, ám nem segített nekik felmászni. A három nő letelepedett a jármű deszkapadlójára. Még csak egy marék szalma sem volt, amire ráülhettek volna, és a vastag szövet alatt megrekedt a forróság. A kocsis egy szót sem szólt. A bricska himbálózni kezdett, amikor felmászott a bakra. A ponyvát elöl összehúzták, ezért az utasok nem láthatták a férfit. Min hallotta, hogy nagyot csettintett a lovaknak, mire a jármű himbálózva elindult. A kerekek halkan nyikorogtak, ha belementek az út valamelyik mélyedésébe. A ponyván hátul éppen akkora nyílás tátongott, amin keresztül Min láthatta, ahogy elmaradt a hátuk mögött a falu, míg végül teljesen maguk mögött nem hagyták. A házak helyét sövények és kerítéssel körbefogott szántóföldek vették át. Még mindig túlzottan kába volt ahhoz, hogy beszéljen a többiekkel. Siuan nagyszerű életpályája azzal fog véget érni, hogy fazekakat mosogat és a padlót súrolja. Nem lett volna szabad segítenie ennek a nőnek, nem lett volna szabad társául szegődnie. Ehelyett az első adandó alkalommal fel kellett volna kerekednie Tear felé.

– Hát akkor – szólalt meg hirtelen Leane –, ma nem is alakultak olyan rosszul a dolgok. – Ismét a megszokott, nyugodt hanghordozásával beszélt, de hangsúlyába leheletnyi izgatottság – örömteli izgatottság keveredett, és arca kipirult. – Jobban is mehetett volna, de hát, még gyakorolni kell! – Halk nevetése szinte már vihogásnak tűnt. – Még csak nem is sejtettem, mennyire mulatságos az ilyesmi. Amikor éreztem, hogy felgyorsul a pulzusa... – Egy pillanatig úgy tartotta a kezét, ahogy az Bryne alkarján nyugodott. – Még sosem éreztem magam ennyire elevennek, ennyire ébernek. Resara nénikém mindig is azt állította, hogy férfiakra vadászni még a solymászatnál is izgalmasabb, de ezt a mai napig nem értettem igazán.

Min nagy nehezen megkapaszkodott, hogy valahogy ellensúlyozza a kocsi imbolygását, és tágra nyílt szemmel meredt Leane-re.

– Megőrült? Elment az esze? – kérdezte végül. – Hány évre köteleztük el magunkat? Kettő? Öt? Azt hiszem, titokban abban reménykedik, hogy ezt az időt Gareth Bryne ölében ülve töltheti el! Hát, remélem, ehelyett inkább jól a térdére fekteti, hogy elverje, mégpedig minden nap! – Leane meglepett arckifejezése sem tudta felvidítani. Talán azt várta Mintől, hogy mindent olyan nyugalommal fogadjon, mint saját maga? Min azonban tulajdonképpen nem is Leane-re volt mérges. Oldalra fordította a fejét, és Siuanra mordult: – Maga pedig, ha egyszer úgy dönt, hogy feladja a küzdelmet, akkor azt egészen nagyvonalúan teszi! Egyből eljátssza az áldozati bárányt! Miért éppen ezt az esküt választotta? A Fényre, miért?

Siuan így válaszolt:

– Mert pontosan ez az egyetlen olyan eskü, amit kimondva biztos lehetek abban, hogy nem fognak minket éjjel és nappal szemmel tartani, legyünk akár az udvarházban, vagy máshol. – Elnyújtózkodott a kocsi durva deszkapadlóján, és úgy tett, mintha az, amit elmondott, a világ legegyszerűbb dolga lett volna. Leane meg mintha teljesen egyetértett volna.

– Arra készülnek, hogy megszegjék az esküt! – jelentette ki Min egy pillanatnyi döbbent töprengés után. Szavai rémült suttogásnak tűntek, de még így is ijedt pillantást vetett a ponyva felé, ami mögött eltakarva Joni ült. Azt azért nem hitte, hogy a férfi meghallhatta szavait.

– Megteszem azt, amit meg kell tennem – jelentette ki Siuan határozott hangon, bár halkan. – Két vagy három nap múlva, ha biztos lehetek abban, hogy már tényleg nem figyelnek minket, el fogunk szökni. Attól tartok, lovakat kell lopni, mivel a sajátjaink eltűntek. Bryne-nek bizonyára jó az istállója. Sajnálom.

Leane pedig egyszerűen csak úgy ült ott, mint egy macska, aki a tejfölt nyalogatja a bajsza végéről. Bizonyára kezdettől fogva ismerte ezt a tervet. Éppen ezért nem habozott letenni az esküt.

– Sajnálja, hogy lovakat kell lopnia? – kérdezte Min gúnyos hangon. – Arra készül, hogy megszegjen egy esküvést, amit egy árnybaráton kívül mindenki betartana, és akkor amiatt nyavalyog, hogy lovakat kell lopni? Egyszerűen nem értem magukat! De hiszen nem is ismerem magukat!

– Talán komolyan gondoltad, hogy itt maradsz, és fazekakat súrolsz? – kérdezett vissza Leane ugyanolyan hangon. – Maradnál, miközben Rand ott vár a messzeségben, zsebében a szíveddel?

Min némán, dühösen meredt maga elé. Azt kívánta, bárcsak két útitársnője sosem jött volna rá, hogy szerelmes al'Thorba. Néha azt szerette volna, ha ezzel maga sincs tisztában. Egy olyan férfiba szerelmes, aki szinte észre sem vette, hogy a világon van. Hogy időközben Rand már szembesült Minnel, legalább olyan fontos volt a számára, mint az a tény, hogy a fiú sosem foglalkozott vele igazán komolyan. Tényleg minden összeillett. Olyan szívesen mondta volna, hogy betartja az esküvést, és elfelejti Randet, míg le nem dolgozta a tartozását. Csak éppen nem tudta kinyitni a száját, hogy kimondja ezeket a szavakat. A Fény égesse meg! Ha nem ismerkedtem volna meg vele, most nem lennék ilyen kutyaszorítóban!

Amikor a csend kezdett ismét túl hosszúra nyúlni, és emiatt Mint kellemetlen érzés fogta el, mivel csak a kerekek ritmusos csikorgását és a lovak patkójának tompa koppanását lehetett hallani, Siuan szólalt meg:

– Arra készülök, hogy megtegyem azt, amire felesküdtem. Miután elvégeztem azt, amit először el kell intéznem. Nem esküdtem meg, hogy most, azonnal szolgálni fogom. Gondosan odafigyeltem arra, hogy ilyet még véletlenül sem mondjak. Tudom, hogy ez olyan apróság, amit Gareth Bryne talán nem lesz hajlandó elfogadni, de akkor is igaz.

Min kétségbe esve összecsuklott, és hagyta, hogy összerázza a jármű.

– Arra készül, hogy megszökik, aztán meg pár év múlva visszatér, és kiszolgáltatja magát Bryne kényére-kedvére? Ez az alak eladja a bőrünket egy cserzővargának! A mi bőrünket! – Csak, miután mindezt kimondta, döbbent rá, hogy elfogadta Siuan elképzelését. Elfutni, majd visszatérni, és... Nem tehetem! Szeretem Randet! Ő meg még azt sem venné észre, ha életem végéig Gareth Bryne konyhájában kellene robotolnom!

– Nem az a férfi, akit haragosunkká kellene tenni – sóhajtott fel Siuan. – Egyszer már találkoztam vele. Iszonyúan féltem, hogy ma felismeri a hangomat. Az arcok talán megváltoznak, de a hangok soha. – Álmélkodva végigsimította saját arcát. Valószínűleg nem is vette észre, hogy felvette ezt a szokást. – Az arcok megváltoznak – mondta halkan. Hangja ezután ismét határozottan csengett: – Már így is nagy árat fizettem azért, amit meg kellett tennem, és ezt az árat is meg fogom fizetni! Valamikor, egyszer. Ha választanod kell, hogy megfulladj, vagy meglovagolj egy cápát, akkor lovagolnod kell, miközben reménykedsz, hogy majdcsak jól alakulnak a dolgok. Nem tehetsz mást, Serenla!

– Nem szívesen lennék saját jószántamból szolgálólány – szólt közbe Leane –, de hát ez a jövő zenéje, és ki tudja, mi minden történik addig! Arra viszont nagyon is jól emlékszem, hogy nemrég még azt hittem, számomra már nincs jövő – lágy mosoly jelent meg ajkán, félig leengedte szemhéját, és hangja simogató volt, mint a bársony. – Ezenkívül nem hiszem, hogy áruba bocsátaná a bőrünket. Hagyjatok pár évet gyakorolni, és utána meg pár percet négyszemközt Gareth Bryne nagyúrral! Akkor majd tárt karokkal fogad minket, és a legjobb szobáiban szállásol el. Selyemruhákat kapunk, és felkínálja a hintóját, hogy azzal utazzunk oda, ahová csak akarunk!

Min hagyta, hadd álmodozzon. Néha azt hitte, két társa mintha csak az álmok világában élne. Most viszont eszébe jutott valami. Egy apróság ugyan, de mégis kellemetlen.

– Ó, Mara, árulj el nekem valamit. Észrevettem, hogy sok ember mosolyog, ha meghallja a nevemet. Bryne nagyúr is somolygott, amikor hallotta, hogy Serenlának hívnak. Mire gondolhatott, amikor azt mondta, hogy az anyám bizonyára tudhatott valamit?

– Az Ősi Nyelven ez azt jelenti, hogy makacs leány – válaszolta Siuan. – Amikor először találkoztunk, te eléggé önfejűnek tűntél. Kifejezetten önfejűnek. – És ezt éppen Siuan mondta. Siuan az egész világ legmakacsabb asszonya! Mosolya szinte elérte a fülét. – Bár most már úgy tűnik, hogy sokat tanultál. A következő faluban talán már a Chalinda nevet használod. Az annyit tesz, hogy édes leányka. Vagy talán azt, hogy...

A kocsi hirtelen megingott, erősebben mint bármikor korábban. A ló vágtába fogott, az utasok pedig majdnem egymásra zuhantak, mint a teli búzászsákok. A három nő meglepetten nézett össze. Ekkor Siuan összeszedte magát, feltápászkodott és félrehúzta az utasokat a baktól elválasztó ponyvát. Joni eltűnt. Siuan felmászott a bakra, és megragadta a gyeplőt. Nagy üggyel-bajjal sikerült megfékeznie a lovat. A jármű megállt. Min felhúzta a ponyvát, hogy kilásson.

Az út egy bozótoson át vezetett, a tölgyek, szilfák, fenyők és bőrlevelű fák olyan sűrűn álltak, mintha igazi erdőbe kerültek volna. A por, amit rövid vágtájukkal kavartak, már ülepedni kezdett. Belepte Jonit is, aki vagy hatvan lépéssel a hátuk mögött, élettelenül feküdt a keményre taposott földút mellett. Min ösztönösen leugrott, és odaszaladt hozzá. Letérdelt a nagydarab férfi mellé. A csukott szemű őr még lélegzett, de fején, egy zúzott seb mellett, amiből vér szivárgott, már jókora sötétvörös duzzanat kezdett kialakulni.

Leane félretolta a lányt, és egy öntudatos mozdulattal, kezébe vette a férfi fejét.

– Túl fogja élni – jelentette ki. – Úgy tűnik, semmijét sem törte el. Persze, amikor majd magához tér, még napokig sajogni fog a feje. – A guggoló nő savanyú képet vágott, és összekulcsolta a kezét. – Semmit sem tehetek érte. A fene egye meg, pedig megfogadtam, hogy nem fogok emiatt szomorkodni.

– Csak az a kérdés... – kezdte Min, majd nagyot nyelt, és folytatta –, hogy felrakjuk-e a kocsira, és elvigyük az udvarházba vagy inkább meneküljünk.

A Fényre, én sem vagyok jobb Siuannál.

– Elvihetnénk a legközelebbi tanyáig – javasolta Leane megfontoltan. Siuan visszajött, miközben úgy vezette a lovat, mint aki attól tart, hogy megharapja a jámbor jószág. Egy pillantást vetett a földön fekvő alakra, majd így szólt:

– Ezt a sebet nem az esés okozta. Nem látok sehol olyan követ vagy gyökeret, amibe beverhette volna a fejét.

Alaposabban szemügyre vette a környéket, és valóban, a bokrok közül már ki is lovagolt egy jókora fekete ménen ülő férfi, aki kantárszáron három kancát vezetett maga után. Ezek egyike jóval bozontosabb és alacsonyabb volt társainál.

A kék selyemkabátot viselő, magas, sötét bőrű férfi egészen jóképűnek tűnt volna, ha nem telepedik arcára valamilyen zord keménység. Mintha egy súlyos veszteség keserítené ennyire el. Ráadásul ő volt az utolsó, akire Min számított volna.

– Ez a te műved volt? – kérdezte Siuan.

Logain vigyorogva megállította lovait a kocsi mellett. Vigyorából azonban hiányzott a jókedv.

– A parittya hasznos holmi ám, kedves Mara. Szerencséjük van, hogy itt voltam. Arra számítottam, hogy csak órák múlva hagyhatják el a falut, és akkor se nagyon fognak tudni járni. Az itteni földesúr ezek szerint belátónak bizonyult.

Arca még inkább elkomorult, és szinte durván folytatta.

– Vagy talán arra számítottak, hogy a sorsukra hagyom magukat? Lehet, hogy azt kellett volna tennem. Ám maga megígért valamit nekem, Mara. A bosszúra szomjazom, arra, amivel kecsegtetett. Szó nélkül követtem idáig, végig kutatva a Viharok-óceánjáig vezető út felét, pedig el sem árulta nekem, mit is keresünk. Nem kérdeztem soha, hogyan akarja megadni nekem azt, amit odaígért. Azt azonban most el kell mondanom, hogy lassan lejár az ideje. Fejezze be minél előbb a kutatást, és adja meg nekem, amit ígért, különben magára hagyom. Hamarosan rá fognak majd jönni, hogy a legtöbb falusi nem igazán kedveli az ágrólszakadt idegeneket. Ráadásul három csinos nő csak úgy magában... – Az oldalán lógó kardra csapott. – Ennek a látványa sokkal több alkalommal védte meg magukat, mint ahogy azt sejtik. Találja meg gyorsan, amit keres, Mara.

Az útjuk kezdetén még nem volt ennyire arrogáns. Akkor igencsak alázatosnak és hálásnak tűnt a segítségükért, legalábbis annyira, mint amennyire egy Logainhez hasonló férfi alázatos lehet. Az idő és a sikertelen kutatás alaposan kikezdte egykori háláját.

Siuan azonban egy hajszálnyit sem hátrált.

– Remélem is, hogy megtalálom – jelentette ki. – Ám ha menni akarsz, akkor hagyd itt a lovainkat, és menjél. Aki nem akar evezni, az ugorjon ki a ladikból, és ússzon tovább egyedül. Persze akkor azt is nézd meg, mi lesz a bosszúddal, ha egyedül vagy!

Logain jókora keze összeszorult a kantár körül. Min hallotta, hogy megreccsennek a férfi ízületei. Megremegett az erőfeszítéstől, hogy uralkodjon magán.

– Még egy kicsit magukkal maradok, Mara – felelte aztán. – Még egy egész kicsit.

Min ekkor úgy látta, hogy egy pillanatra dicsfény ragyog fel a férfi feje körül, sugárzó kék és arany korona. Siuan és Leane ebből persze semmit sem láttak, bár azt tudták, hogy Min időnként aurát vagy képeket vesz észre az emberek körül. Néha még azt is tudta, mit is jelentenek ezek a látomások. Ez a nő itt férjhez fog menni. Az a férfi amott meg fog halni. Apróságok vagy hihetetlenül fontos dolgok? Látott bár jót vagy rosszat, azt sohasem tudhatta, hogy kinél, hol és mikor pillant meg bármit is. Az aes sedai-ok és az őrzőik körül mindig ott ragyogott az aura. A legtöbb embernél viszont soha! Min cseppet sem lett boldog attól, hogy belelátott mások titkaiba.

Már korábban is felfedezte Logain auráját, és tudta, hogy az az eljövendő dicsőséget jelenti. Bár ennek nem volt semmi értelme, figyelembe véve, ki is Logain. A lovát, a kardját és a kabátját kockán nyerte, és Min nem tudhatta, mennyire játszott tisztességesen. Ennyi volt a férfi minden vagyona, és jövő sem várt rá, eltekintve Siuan ígéretétől. Azonban hogyan akarta azt valóra váltani a nő? A férfi neve felért egy halálos ítélettel. Szóval értelmetlennek tűnt az egész.

Logain jókedve ugyanolyan gyorsan visszatért, ahogy az előbb elszállt. Előhúzott egy jókora, durva szövésű, ám degeszre tömött pénzeszacskót, és odamutatta nekik.

– Véletlenül belebotlottam néhány garasba! Az eljövendő napokban már nem kell szérűkben meghúzni magunkat.

– Már hallottunk róla – felelte Siuan szárazon. – Azt hiszem, nem kellett mást várnom tőled.

– Tekintse ezt a hozzájárulásomnak a kutatáshoz.

Siuan kinyújtotta kezét a pénzeszacskó felé, de Logain gyorsan visszahúzta azt, és az övére akasztotta.

– Nem mocskolnám be lopott pénzzel a kezét, Mara – mondta gúnyosan vigyorogva. – Így meg még abban is bizonyos lehetek, hogy maguk sem szöknek el, és nem hagynak cserben engem.

Úgy tűnt, Siuan mindjárt leharapja a fejét, de aztán nem szólt egy szót sem. Logain felállt a kengyelben, és visszanézett a falu irányába.

– Egy juhnyáj közeledik. Két pásztorfiú is jön ott. Itt az ideje nyeregbe szállni. A bojtárok hírét viszik ennek, bármilyen gyorsan is kelljen majd visszafelé szaladniuk.

Visszahuppant a nyeregbe, és egy pillantást vetett a földön fekvő Jonira.

– Ennek a fickónak is hoznak segítséget. Nem hiszem, hogy komolyan megsebesítettem volna. Ahhoz nem találtam el elég erősen.

Min a fejét csóválta. Ez a férfi újra és újra meglepte. Még csak eszébe sem jutott, hogy az akár egy gondolatot is elveszteget arra a férfira, akit éppen az előbb ütött le.

Siuan és Leane nem vesztegették az időt. Nyeregbe szálltak – Leane a szürke kancára, akinek a Holdvirág nevet adta, Siuan pedig Belára, a mokány, kócos kancára. Siuan esetén inkább csak kecmergésről lehetett volna beszélni. Nem szeretett lovagolni. Még azután is, hogy heteket töltött nyeregben, úgy kezelte a békés kis jószágot, mintha az egy tüzes csatamén lett volna. Leane elegánsan és könnyedén irányította Holdvirágot. Min úgy vélte, az ő tudása valahol a kettőjük között helyezkedhet el. Siuannál lényegesen kecsesebben ült fel pej kancája, Vadrózsa hátára, még ha ezzel meg sem közelítette Leane eleganciáját.

– Úgy véli, hogy üldözni fognak?

Tulajdonképpen Siuannak szánta kérdést, ám helyette Logain válaszolt.

– Az itteni földesúr? Alig hiszem, hogy ennyire fontosnak tartja kegyedéket. Legfeljebb kiküldi az egyik hajdúját, aki majd közhírré teszi a személyleírásokat. Egyszerűen csak olyan messzire ellovagolunk, amennyire csak lehet, aztán majd holnap ugyanígy teszünk.

Úgy tűnt, a férfi magához ragadta vezetést.

– Annyira csak nem vagyunk fontosak – jelentette ki Siuan. Esetlenül imbolygott Bela hátán, de pillantásából, amivel majd keresztüldöfte Logain hátát, egyértelműen kiderült, hogy nem fogja sokáig tűrni a vezetői tekintélyén esett csorbát.

Ami Mint illette, ő csak abban reménykedett, hogy Bryne tényleg nem tartja őket fontosnak. Ha nem tudja meg az igazi nevüket, akkor nem lehet baj. Logain megsarkantyúzta csődörét, mire Min kancája véknyába nyomta sarkát, hogy lépést tarthasson vele. Csak a jövővel tudott foglalkozni, a múlt most lemaradt mögötte.

Gareth Bryne kesztyűjét kardszíja mögé gyűrte, és felvette széles karimájú bársonykalapját az asztalról. A fejfedő a legújabb caemlyni divat szerint készült. Caralin odafigyelt az ilyesmire. Az öltözködés kérdése nem izgatta a férfit, ám a nő úgy vélte, Bryne-nek a rangjának megfelelő módon kell ruházkodnia, ezért minden reggel bársony- és selyemruhákat készített oda neki.

Miközben fejébe nyomta az új kalapot, pillantása a dolgozószobájának egyik ablakában tükröződő halvány tükörképére esett. Bárhogy is próbált hunyorogni, a szürke kalap, az ujjakon és a galléron ezüsttel gazdagon díszített, szürke selyemkabát nem tudta helyettesíteni a páncélt és a sisakot. Azt az öltözéket, amihez hozzászokott. Az az idő azonban végleg elszállt. Vége, ennyi. Most meg ez... Csak időtöltés, hogy csináljon valamit az üres óráiban.

– Biztos, hogy tényleg ezt kívánja tenni, Gareth nagyúr?

A férfi elfordult az ablaktól, és Caralinra nézett, aki a saját íróasztala mellett állt, a nagyúrral szemben. A nő előtt egy egész halom könyv hevert, bennük számlákkal és hasonló dolgokkal. Gareth távollétében, oly sok éven át Caralin vezette a birtokokat, mégpedig sokkal jobban annál, amire Gareth képes lett volna.

– Ha elküldte volna őket Admer Nemhez, hogy nála dolgozzák le az okozott kárt, ahogy azt a törvény megköveteli – folytatta a nő –, akkor nem szökhettek volna meg.

– De nem így cselekedtem – felelte Gareth. – És akkor sem tennék mást, ha újra ugyanaz a döntés várna rám. Te is nagyon jól tudod, hogy Nem és az összes férfi rokona éjjel-nappal zaklatta volna őket. Maigan meg a nők viszont pokollá tették volna az életüket, és még az sem kizárt, hogy a három lány véletlenül belezuhant volna egy kútba, ahol mindannyian életüket vesztették volna.

– Erre még Maigan sem pocsékolna el egy kutat – válaszolta Caralin szárazon. – Legalábbis addig nem, amíg ilyen az idő. Igen, én is belátom, Gareth nagyúr. Ám akkor is, egy napjuk és egy éjszakájuk volt arra, hogy bármilyen irányba elmeneküljenek. Akkor is megtudja, hova menekültek, ha futárokat küld a nyomukba. Már ha meg lehet őket egyáltalán találni.

– Thad majd megtalálja őket.

Thad ugyan hetvenéves is elmúlt, de még holdvilágnál is követni tudta a tegnapi szelet keresztül a kősivatagon. Kifejezetten örült annak, hogy a téglavetőt a fiára hagyhatta.

– Ha így gondolja, Gareth nagyúr. – A nő ki nem állhatta Thadot. – Ha sikerül visszahozni őket, akkor szükségem is lesz a munkájukra a háztartásban.

A nő hanghordozásában volt valami, valami apróság, ahogy teljes közönnyel kezelte az eseményeket, amire a földesúr felkapta a fejét. Gyakorlatilag az első naptól kezdve, amikor visszatért a birtokára, Caralin megállás nélkül szállította a csinos parasztmenyecskéket meg szolgálólányokat, akik ugyancsak készségesnek mutatkoztak arra, hogy enyhítsék uruk nagy nyomorúságát.

– Ezek a nők esküszegők, Caralin. Attól félek, hogy a földeken kell dolgozniuk.

A gazdasszony szája szegletében egy pillanatra megfeszültek az izmok, ami csak megerősítette Gareth gyanúját, ám a nő továbbra is közömbös hangsúllyal folytatta.

– Ketten talán igen, de annak a domani leányzónak a szépségét csak elpocsékolnánk kint a mezőn, miközben milyen remekül mutatna itt bent, asztali cselédként. Rendkívül szemrevaló ifjú teremtés. Persze minden úgy lesz, ahogy urunk parancsolja.

Szóval akkor azt választotta ki Caralin. Lenyűgöző szépség, az már biztos, de valahogy mégis más, mint azok a domani lányok, akiket ismert. Egy kicsit habozó itt, egy leheletnyit siető ott. Mintha életében először gyakorolta volna a hódítás művészetét. Ez persze lehetetlen. A domani nők gyakorlatilag már a bölcsőben elkezdik leányaikat arra tanítani, miként kell elcsavarni a férfiember szívét. Ráadásul nem is volt hatástalan, ismerte el. Ha Caralin a parasztlányok között hozta volna be hozzá... Szóval nagyon szemrevaló teremtés, az már biztos.

Ám akkor meg miért nem az ő arca lebeg a szeme előtt? Miért gondol állandóan arra a kék szempárra? Valósággal kihívta, mintha csak kardot tartott volna a kezében. Rettegve, de elszántan a helytállásra. Mara Tomanes. Annyira biztos volta abban, hogy legalább ő tartani fogja a szavát, még esküvés nélkül is.

– Visszahozom őket – morogta magában. – Meg fogom tudni, miért szegték meg az esküjüket.

– Ahogy gondolja az úr – felelte Caralin. – Arra gondoltam, hogy belső cselédnek használnám őt. Sela lassan túl öreg ahhoz, hogy fel-alá rohangásszon a lépcsőkön.

Micsoda? Bryne felkapta a fejét. Ja, hogy a domani lány. Csak fejét tudta csóválni Caralin balgasága miatt. Ám nem volt maga is ugyanilyen balga? Hiszen ő volt itt a földesúr. Ezen nem kellene változtatni, meg kéne ülnie a fenekén, hogy az alattvalói sorsával törődhessen. Bár Caralin ezt sokkal jobban tette azok alatt a hosszú esztendők alatt, amíg ő távol járt. Bryne csak a katonákat ismerte, meg a táborozást, a hadjáratok hétköznapjait, meg talán egy kicsit az udvari cselszövést. A nőnek volt igaza. Le kellene akasztani kardszíját, le kellene vennie ezt a nevetséges kalpagot, és hagyni, hogy Caralin megírja a körözőlevelet, hagyni, hogy elkapják...

Ehelyett csak ennyit mondott:

– Tartsd jól szemmel Admer Nemet meg a családját. Ha nem figyelsz oda, még a szemedet is megpróbálják kicsalni.

– Ahogy parancsolja az úr. – A hangsúly tökéletesen megfelelt az udvariasság előírásainak, valahogy azonban mégis kiérződött belőle, hogy az úr elmehetne elmagyarázni a saját nagyapjának, hogyan kell a birkát nyírni. Bryne még akkor is vigyorgott, amikor kisétált a dolgozószobából.

Az udvarház tulajdonképpen alig volt több egy túlméretezett parasztháznál; két, terméskőből és téglából épített emelet a csapott nádtető alatt. Brynék nemzedékei csaptak egy-egy új szobát a meglévőkhöz. A nemzetség azóta birtokolta ezt a földet – vagy talán ez a föld birtokolta őket –, amióta Andor kiemelkedett Sasszárny Artur birodalmának romjai közül vagy ezer esztendővel ezelőtt. A család azóta is kiküldte fiait, hogy a csatamezőkön álljanak helyt Andorért. Ő már többet nem megy csatába, de ezzel együtt is késő a Bryne nemzetség számára. Túl sokat háborúzott, túl sok csatából vette ki a részét. Véréből ő az utolsó.

Nincs felesége, nincsen fia, nincsen lánya. Itt ér véget egy ősi családfa. Hiszen egyszer minden véget ér, és az Idő Kereke csak forog tovább.

Az udvarház kikövezett udvarán húsz férfi várakozott a felnyergelt lovak mellett. Az emberek legtöbbje még nála is őszebb volt, már ha egyáltalán maradt még hajuk. Kivétel nélkül egykori katonák vártak rá, altisztek, zászlóvivők, gárdisták, olyan veteránok, akik hosszú pályafutása alatt valamikor alatta szolgáltak. Joni Shagrin, egykor a Gárda legmagasabb rangú zászlóhordozója állt az élükön. Kötés borította fejét. Bryne jól tudta, hogy Joni leányai a férfi unokáival őriztették az öreget, hogy ágyban maradjon és kipihenje magát. Ő azon kevesek közé tartozott, akiknek sikerült családot alapítani. A legtöbbjük annak idején úgy döntött, hogy tovább szolgál Gareth Bryne alatt, ahelyett, hogy elinná a nyugdíját, és a múlt emlékein rágódna, amire rajta kívül úgyis csak egy másik kiszolgált hadfi lenne kíváncsi.

Valamennyien kardot kötöttek köpenyük fölé, és némelyikük hosszú nyelű lándzsát markolt, olyan fegyvert, ami eddig éveken át támasztotta a falat valahol. Minden nyereg mögé összehajtogatott takarókat szíjaztak, és a jókora nyeregtáskák is szépen púposodtak. Fazekak, serpenyők és üstök lógtak a csomagokról, mintha az emberek egy hosszú hadjáratra készültek volna, és nem arra, hogy kilovagolnak egy hétre, elfogni három fehércselédet, akik lángra lobbantottak egy nyomorúságos istállót. Mindenki meg akarta ragadni az esélyt, hogy felidézzék a régi szép időket, vagy legalábbis megpróbálják.

Bryne eltöprengett azon, ő vajon nem ugyanebből az okból szánta-e el magát az útra. Öreg volt ő már ahhoz, hogy egy nő két szép szeméért csak úgy nekivágjon a világnak, főleg, hogy az a nő, korát tekintve akár a lánya is lehetett volna. Akár az unokája is! Azért ennyire nem ment el az eszem, bizonygatta magának. Caralin mindent sokkal jobban el tud intézni, ha nem áll állandóan az útjában.

Egy sovány, herélt pej közeledett vágtában az országútra vezető fasoron át, és a lovasa már akkor leugrott róla, mielőtt az állat meg tudott volna állni. A férfi majdnem elesett, de valahogy így is sikerült öklét mellére szorítva katonásan köszönnie. Barim Halle évekkel ezelőtt főtörzsőrmesterként szolgált alatta. A kőkemény, szikár férfi feje egy bőrlabdára emlékeztette, de Halle bozontos szemöldöke valahogy pótolni látszott az eltűnt bozontot.

– Visszarendelték Caemlynbe főúrkapitány uramat? – kérdezte zihálva.

– Nem – felelte Bryne a kelleténél talán valamivel élesebb hangon. – De mit jelent, hogy csak úgy berontasz ide, mintha Cairhien összes portyázója lihegne a nyomodban?

A lovak mozgolódni kezdtek, megfertőzte őket a pej idegessége.

– Olyan keményen csak akkor vágtattam, amikor én üldöztem őket! – A férfi mosolya eltűnt, amikor észrevette, hogy a nagyúr cseppet sem jókedvű. – Hát nagyuram, csak láttam a lovakat, és azt gondoltam... – A vén hadfi megkockáztatott egy újabb pillantást Bryne arcára, aztán ejtette a témát. – Akarom mondani, híreket hoztam. Odaát jártam Újbramban meglátogatni a nővéremet. Csomó mindent hallottam.

Újbram ősibb település volt, mint Andor. Óbram még a Trallok Háborúban pusztult el, jó ezer évvel Sasszárny Artur előtt. Újbramban az ember mindig értesülhetett a legújabb hírekről és érdekességekről. A közepes méretű határátkelő a Bryne birtok legkeletibb fertályában feküdt, a Caemlynt Tar Valonnal összekötő országúton. Annak ellenére, hogy Morgase királynő mostanában eléggé hűvösen viszonyult a Fehér Toronyhoz, az úton még mindig sok kalmár járt.

– Na ki vele, katona! Ha van valami fontos hír, akkor hadd halljam!

– Hát nem is tudom, hol kezdjem, nagyuram – Barim önkéntelenül is kihúzta magát, mintha csak jelentéstételre készülne –, azt hiszem, az a legfontosabb újdonság, hogy Tear elesett. Aiel harcosok foglalták el a Követ, és mégiscsak megérintették a Kardot, ami Érinthetetlen. Valaki kihúzta, ezt állítják.

– Kardot rántó aiel harcos? – kérdezte Bryne hitetlenkedve. Egy aiel inkább meghalna, mint hogy kardot vegyen a kezébe. Ennek maga is tanúja volt az Aiel-háború során. Bár azt mondják, hogy Callandor tulajdonképpen nem is igazi kard. Bármit is akarjon jelenteni ez.

– Ezt éppenséggel nem mondták, nagyuram. Neveket említettek, valamiféle Rent, vagy hogy is hívják az illetőt. Tényként beszéltek az eseményekről, nem szóbeszédként. Mintha már mindenki hallott volna róla.

Bryne idegesen ráncolta a homlokát. Ha ebből bármi igaz, az több, mint nyugtalanító. Ha Callandort megszerezte valaki, akkor a Sárkány újjászületett. A Próféciák szerint ez azt jelentette, hogy közeledik az Utolsó Csata, és nemsokára kiszabadul a Sötét Úr. Az Újjászületett Sárkány ugyan meg fogja menteni a világot, hiszen ez megjósoltatott, de el is fogja pusztítani. Már ez a következtetés is elég volt ahhoz, hogy Halle rohanva hozza a hírt, már ha a férfi végiggondolta egyáltalán a dolgokat.

Ám a viharvert veterán még nem fejezte be mondókáját.

– A hír, ami Tar Valonból érkezett, nem sokban marad el a másik mögött. Azt mondják, hogy egy új amyrlin az úr ott. Elaida, Gareth nagyúr, a királynő tanácsadója. – Halle összerezzent, amiért szóba hozta ezt a témát, de aztán gyorsan folytatta. Morgase-ről nem volt szabad beszélni. Ezt mindenki tudta a birtokon, bár Bryne sosem tiltotta meg. – Azt állítják, hogy a régi amyrlint, Siuan Sanchét letartóztatták és kivégezték. És Logain is meghalt. Az hamis Sárkány, akit az elmúlt évben fogtak el, és akit szintén megszelídítettek. Úgy beszéltek róla, mintha igaz lenne, nagyuram. Néhányan azt állították, hogy Tar Valonban voltak, amikor mindez történt.

A hír Logainről nem volt olyan fontos, bár a férfi Ghealdanban kirobbantott egy háborút, azt állítva, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Az elmúlt években több hamis Sárkány is felbukkant. Igaz, ő képes volt fókuszálni az Egyetlen Hatalmat – ezt a tényt nem lehetett kétségbe vonni –, míg az aes sedai-ok meg nem szelídítették. Akárhogy is, bizonyára nem ő volt az első férfi, akit elfogtak, és megfosztottak erejétől, hogy többé ne tudja használni az Egyetlen Hatalmat. Azt is mesélték, hogy az ilyen emberek, legyenek bár hamis Sárkányok vagy csak szegény bolondok, nem élnek sokáig, ha egyszer a Piros ajah kezébe kerülnek. Úgy hírlett, egyszerűen nem akartak tovább élni.

Siuan Sanchéval egész más volt a helyzet. Három évvel ezelőtt egyszer találkozott vele. Egy feltétlen engedelmességet követelő nő, aki senkinek sem tartozott magyarázattal. Szívós, mint egy régi csizma, a nyelve mint a reszelő, a hangulata meg mint a fájós fogú nősténymedvéé. Tulajdonképpen azt várta volna tőle, hogy még a levegőben elkapná és darabokra szaggatná azt, aki megpróbálja megfosztani hatalmától. Az, hogy egy nőt elcsendesítettek, sokkal ritkábban fordult elő annál, mint ahányszor a férfiakkal műveltek ilyesmit. Egy amyrlin elcsendesítése még nagyobb szenzációt jelentett. Háromezer éve csak kétszer történt ilyesmi, legalábbis a Fehér Torony szerint, és természetesen nem lehetett kizárni, hogy elhallgattak valamit. A Torony remekül el tudta hallgatni a nem kívánatos dolgokat. A kivégzés azonban, különösen, hogy az elcsendesítés után került sor rá, meglehetősen eltúlzott reakciónak tűnt. Hiszen az a hír járta, hogy a nők ugyanolyan rövid ideig élnek elcsendesítés után, mint a férfiak.

Itt valami nagyon bűzlött. Mindenki tudta, hogy a Toronynak hatalmas barátai vannak, hogy aes sedai-ok állnak a trón mögött, és bábuként mozgatják a legbefolyásosabb nagyurakat és hölgyeket. Ha az új amyrlin ilyen módon szerezte meg a hatalmat, akkor nemsokára csak akad valaki, aki ki akarja próbálni, képesek-e most is mindenre odafigyelni az aes sedai-ok. És mihelyt ez a fickó Tearben leverte az ellenállást – nem mintha túl sok ellenállásra kellene számítania, ha egyszer a kezébe került a Kő –, akkor támadni fog, vagy Illian, vagy Cairhien ellen. A kérdés csak annyi, milyen gyorsan mozgósítja az erejét. Elindulhatnak a seregek ellene, vagy ő lesz a gyorsabb? Lehet ő az igazi Újjászületett Sárkány, de ettől még a Házak dönthetnek így is, meg úgy is, és a népek ugyanígy. Ha pedig ezzel egy időben mindenfelé villongások támadnak, mert a Torony...

– Vén bolond! – hördült fel. Amikor látta, hogy Barim összerezzen, így folytatta: – Nem te, egy másik vén bolond.

Semmi köze nem volt az egészhez. Kivéve persze, hogy el kell döntenie, kihez csatlakozik a Bryne nemzetség, ha eljön az óra. Nem mintha ez bárkit is érdekelne. Csupán annyit akarnak majd tudni, hogy megtámadják-e vagy se. A Bryne család sosem volt túlzottan hatalmas vagy kiterjedt nemesi ház.

– Gareth nagyúr? – Barim végignézett a lovuk mellett álló férfiakon, akik Bryne-re várakoztak. – Gondolja, hogy szüksége lenne rám nagyuramnak?

Még csak azt sem kérdezte, hogy miért és hová mennek. Nem ő volt az egyetlen, akit untatott a vidéki élet.

– Igyekezz utolérni minket, miután összeszedted a felszerelésedet! Dél felé indulunk, a Négy Király irányába vezető úton.

Barim tisztelgett, és elrohant. A lovát a kantáránál fogva húzta maga után.

Bryne felmászott a nyeregbe, és szó nélkül intett. Az emberek mögötte kettes sorba rendeződtek, amikor kivonult a tölgyekkel szegélyezett sétányra. Választ akart kapni. Akkor is, ha ehhez a szökevény Marát a hajánál fogva kell megráznia.

Alteima főúrnő kifújta a levegőt, amikor kinyílt az andori királyi palota kapuja, és begördült a hintója. Nem lehetett egészen biztos abban, hogy beengedik. Már az is elég sokáig eltartott, hogy bejuttassa a levelét, és még tovább, amíg választ kapott. Szolgálónője, egy sovány leány, akit itt, Caemlynben szedett fel, tágra nyílt szemmel bámult, és az idegességtől majdnem ugrálni kezdett a szemközti ülésen, amikor bejutottak a palotába.

Alteima kinyitotta csipke legyezőjét, és megpróbálta kissé lehűteni magát. Még nem is járt dél felé, és a hőség ennél sokkal szörnyűbb lesz. Hogyan tarthatta mindig is hűvös országnak Andort? Magában még egyszer átfutott azon, miért is jött ide. Csinos asszony volt, és ezt jól tudta. Nagy, barna szemei miatt az emberek azt gondolták, hogy csupán egy ártatlan, sőt, védtelen teremtés. Nem volt sem ilyen, sem olyan, de igencsak tetszett neki, hogy mások ilyennek tartják. Különösen itt és most. A hintóra szinte teljesen ráment az a kevéske arany, amit Tearből menekülve idáig el tudott hozni. Ha ismét fel akar emelkedni, akkor ahhoz hatalmas barátokra lesz szüksége, és Andorban senki sem volt erősebb annál a nőnél, akit most meglátogathatott.

A hintó megállt egy oszlopokkal szegélyezett, belső udvaron, egy szökőkút mellett, és egy piros és fehér zubbonyba bújtatott szolga sietett oda kinyitni az ajtót. Alteima pillantásra sem méltatta a lakájt és az udvart. Minden figyelmét az előtte álló találkozásra összpontosította. Az igazgyöngyökkel borított fejkötő alól fekete haja egészen a háta közepéig ért, és zárt, vízzöld selyemruhájának finom hajtásvonalait további gyöngysorok emelték ki. Egyszer már találkozott Morgase-zel, mégpedig öt évvel ezelőtt, egy hivatalos látogatás során. Morgase-ből sugárzott a hatalom, miközben megőrizte nyugalmát és méltóságát, ahogy az egy királynőhöz illik, és szemérmesen viselkedett, mint ahogy azt Andorban elvárták. Ezt úgy is lehetne mondani, vénkisasszonyosan. A városban terjengő szóbeszédek, miszerint a királynő szeretőt tart, mégpedig egy meglehetős közutálatnak örvendő embert, nem igazán illettek ebbe a képbe. Alteima véleménye szerint ez a zárt, régimódi ruha valószínűleg tetszeni fog Morgase-nek. Mihelyt Alteima megállt az udvaron, már ki is ugrott szolgálónője, Cara, és azonnal igazgatni kezdte úrnője ruháját. Alteima gyorsan elveszítette béketűrését, összekattintotta legyezőjét, és odacsapott vele a lány alkarjára. A kis udvar nem volt igazán megfelelő hely ilyesmire. Cara – micsoda ostoba név! – összerezzent, s könnyekkel a szemében, egy sebesült őzike pillantásával kezdte szorongatni karját.

Alteima dühösen összeszorította ajkát. Ez a lány még egy enyhe rendreutasítást sem tud elviselni! Nagyon melléfogott vele. Semmi értelme ezzel a némberrel próbálkoznia, hiszen ordított róla, hogy nincs kiképezve. Egy nemes hölgy azonban elképzelhetetlen szobalány nélkül, különösen, ha el akart ütni az Andort elözönlő menekültek tömegétől. A vakító napsütésben olyan férfiakat és nőket látott robotolni, sőt, koldulni, akik kétségkívül cairhieni nemesi öltözékek rongyait viselték. Úgy vélte, egyiküket vagy másikukat még fel is ismerte. Lehet, hogy valakit közülük kellene szobalánynak alkalmaznia. Ki ismerné egy nemes hölgy szobalányának kötelességeit jobban, mint egy nemes hölgy maga? Még ha olyan mélyre is süllyedtek, hogy saját kezükkel dolgoztak, egy ilyen lehetőséget valószínűleg azonnal megragadtak volna. Egész mulatságos is lehetne valamelyik egykori „barátnőjéből” cselédet csinálni. Ma azonban már túl késő volt ehhez. Egy kiképzetlen szobalány, ráadásul egy idevalósi nőszemély mindenki előtt túlzottan világossá tette volna, hogy Alteima fizetőképessége határára jutott, és már csak egy lépés választja el a koldulástól.

Megpróbált aggódó és együttérző pillantást vetni a lányra.

– Fájdalmat okoztam, Cara? – kérdezte édeskés hangon. – Maradj itt a hintóban, és ápold a karodat! Biztos vagyok benne, valaki hoz neked egy kis hűvös vizet frissítőül.

A lány arckifejezésének együgyű odaadása egyszerűen elképesztette.

Az egyenruhás férfiak, akik szemmel láthatóan jó kiképzésben részesültek, a semmibe meredve álltak körülöttük. Ennek ellenére híre megy annak, hogy Alteima milyen barátságos, már ha ismeri is valamennyire a szolgákat.

Egy fehér galléros, piros zubbonyt és csillogó mellvértet, vagyis a Királyi Gárda egyenruháját viselő, magas fiatalember lépett elé, s kezét kardja markolatán tartva meghajolt.

– Tallanvor hadnagy, szolgálatára, nemes hölgy! Ha lenne kedves elkísérni, akkor elvezetem Morgase királynőhöz! – A férfi odanyújtotta karját. A főúrnő belekarolt, bár szinte észre sem vette a férfi jelenlétét. Tábornoknál vagy hadvezérnél alacsonyabb rangú katonák nem érdekelték.

A hadnagy széles folyosókon vezette végig, melyen csak úgy nyüzsögtek az emberek – a szolgák öltözékét viselő férfiak természetesen mindent megtettek azért, hogy ne akadályozzák őket útjukon –, miközben Alteimának maradt ideje arra, hogy titokban megcsodálja a gyönyörű faliszőnyegeket, az elefántcsont berakású ládákat és szekrényeket, az arany és ezüst díszítésű edényeket és vázákat, vagy a Tengeri Nép finom porcelánját. A királyi palota nem dúskált annyira a remekművekben, mint Tear Köve, ám Andor mégiscsak gazdag országnak számított, talán ugyanolyan gazdagnak, mint Tear. Egy idősebb főúr teljesen megfelelt volna neki, egy olyan, aki hagyta volna magát egy, még mindig fiatal nő ujja köré csavarni. Nem ártott volna, ha jóakarója kissé beteges és enyhén szenilis, viszont igencsak gazdag. Ez jó kezdetet jelentett volna mindaddig, míg ki nem találja, merre haladnak Andorban a hatalom erővonalai. Az a pár szó, amit évekkel ezelőtt válthatott Morgase-zel, nem ért sokat ajánlólevélként, ám rendelkezett valamivel, amire a hatalmas királynőnek szüksége volt. Értesülésekkel.

Végül Tallanvor maga elé engedte, hogy belépjen egy hatalmas fogadószobába. A magas, ívelt mennyezetet madarakkal, felhőkkel és égitestekkel díszítették. Művészi faragású, aranyozott székek álltak egy csillogó, fehér márványkandalló előtt. Alteima szinte öntudatlanul észrevette, hogy a piros-fehér szőnyeg Tearből származik. A fiatalember fél térdre ereszkedett.

– Királynőm – szólalt meg érdes hangon –, ahogy parancsolta, színe elé hoztam Alteima teari főúrnőt.

Morgase egy intéssel elbocsátotta a férfit.

– Üdvözöllek, Alteima! Örülök, hogy újra láthatlak. Foglalj helyet, és beszélgessünk!

Alteima pukedlizett, és hálájáról mormogott, mielőtt leült volna az egyik székbe. Elöntötte az irigység. Emlékezett arra, hogy Morgase csinos, de az aranyhajú valóság megmutatta neki, mennyit fakult az emlék. Morgase virágzó rózsa volt, olyan, aki bármelyik más virágot maga mögé utasíthatta volna. Alteima értette, miért botlott meg az ajtó felé hátráló, ifjú katona. Ettől eltekintve azonban örült, hogy a férfi kiment, és nem látja egyszerre őket, mert így nem tudja összehasonlítani a két nőt.

Néhány dolog azért megváltozott. Nem is kevés. Morgase, a Fény kegyelméből Andor királynője, a Birodalom Védelmezője, a Nép Védnöke, a Trakand ház úrnője, aki egykor olyan méltóságteljes és szűzies volt, most vakítóan fehér selyemköntöst viselt, ami annyit engedett kebléből látni, hogy attól még a piros lámpás negyed pincérnői is elsápadtak volna. Csípőben és a combokon olyan szűk volt, hogy akár egy taraboni ribancra is illett volna. A szóbeszéd tehát valóságnak bizonyult. Az pedig, hogy ilyen erősen megváltozott, egyértelműen megmutatott valamit: a nő tetszeni akart ennek a bizonyos Gaebrilnek, és nem a férfit akarta rávenni arra, hogy elnyerje a tetszését. Morgase még mindig hatalmat sugárzott magából, és jelenléte minden mást elhomályosított a teremben, ám a ruha lealacsonyította megjelenését.

Alteima kétszeresen is örült, hogy olyan vénkisasszonyos öltözéket vett fel. Az a nő, aki ilyen mértékben egy férfi befolyása alá került, a vak féltékenységtől vezérelve a legkisebb gyanús jelre is dühöngeni kezdene. Néha még a gyanú árnyékára sincs ehhez szükség. Ha alkalma lesz találkozni ezzel a Gaebrillel, akkor olyan hűvösen kezeli majd, amennyire az udvariasság még éppen megengedi. Ha Morgase-ben akárcsak leheletnyit is felmerül, hogy Alteima esetleg a szeretője kegyeire vágyik, akkor hamarosan megszorul a hurok a teari szépség nyaka körül, ahelyett, hogy valami szenilis vén kecske ölébe telepedhetne. Ő maga sem cselekedett volna másként.

Egy piros és fehér öltözéket viselő nő bort hozott be, kitűnő évjáratú murandyit, és teletöltötte a kristálykelyheket, melyekre Andor ágaskodó oroszlánját metszették. Amikor Morgase kezébe vette saját poharát, Alteima észrevette ujján a saját farkába harapó Nagy Kígyót ábrázoló gyűrűt. Ezt a ékszert nem csak az összes aes sedai viselte, de néhány olyan asszony is, aki a Fehér Toronyban tanult, bár nem sikerült megszereznie egy aes sedai rangját. Ezeréves volt a hagyomány, hogy Andor leendő királynőit a Fehér Toronyba küldjék tanulni. Most mégis lépten-nyomon találkozott azokkal a híresztelésekkel, melyek szerint Morgase szakított Tar Valonnal. Az utca aes sedai ellenes kicsapongásait Morgase könnyedén elfojthatta volna, ha akarja. Bár akkor meg miért viseli a gyűrűt? Alteimának minden szavát alaposan meg kell fontolnia, míg választ nem kap erre a kérdésre.

A díszruhás szolgálónő visszahúzódott a terem túlsó végébe, hallótávolságon kívülre, de elég közel ahhoz, hogy lássa, ha újra kell töltenie a kelyheket.

Morgase belekóstolt a borba, majd megszólalt:

– Igencsak régen találkoztunk. Hogy van a férje? Ő is eljött Caemlynbe?

Alteima azonnal megváltoztatta eredeti elképzeléseit. Fogalma sem volt arról, hogy Morgase tud a férjéről. Persze a gyors reagálás sosem okozott gondot neki.

– Tedosian remekül érezte magát, amikor utoljára láttam – a Fény adja, hogy nemsokára már csak múlt időben kelljen beszélni róla. Mindegy, most már úgy kell folytatnia, ahogy elkezdte. – Nem volt egészen biztos abban, hogy szolgálni akarja ezt a bizonyos Rand al'Thort, és így igencsak veszélyes szakadék szélén kellett egyensúlyoznia. A Fényre, még a nagyurakat is fellógatják odahaza, mint a közönséges bűnözőket.

– Rand al'Thor – mormolta Morgase elgondolkodva. – Egyszer találkoztam vele. Nem olyannak tűnt, aki majd egyszer Újjászületett Sárkánynak fogja kikiáltani magát. Egy rémült bojtárfiú, aki megpróbálja leplezni félelmét. Mintha csak valamilyen kiutat keresett volna. – Elgondolkozott egy pillanatra. – Elaida veszélyesnek tartotta.

Mintha észre sem vette volna, hogy az utolsó mondatot hangosan is kimondta.

– Akkoriban Elaida volt fenséged tanácsadója? – kérdezte Alteima óvatosan. Persze tudta a választ, de egyszerűen nem tudta elhinni a két nő közötti összetűzésről szóló híreket. Veszélyes volt, de ki kellett derítenie az igazat. – Talált helyette valaki mást, most, hogy ő lett az amyrlin?

Morgase pillantása kitisztult.

– Én aztán nem! – csattant fel, de utána kissé enyhültebb hangon folytatta. – Elayne lányom a Toronyban tanul. Időközben már megszerezte a beavatottak rangját.

Alteima bágyadtan mozgatni kezdte a legyezőjét, és remélte, hogy homlokán nem kezd el izzadság csillogni. Ha maga Morgase sincs tisztában azzal, mit is érez a Torony iránt, akkor hogy a csudába tudhatna ő maga bármit is mondani, hogy azzal ne kockáztassa a fejét? Tervével most igencsak közel jutott egy veszedelmesen tátongó szakadék széléhez.

Ekkor azonban Morgase megmentette őt is meg a tervét is.

– Azt mondta az előbb, hogy a férje nem tudott dönteni Rand al'Thor kapcsán. És mi a helyzet kegyeddel?

Alteima legszívesebben hangosan felsóhajtott volna. Lehet, hogy Morgase Gaebril előtt olyan, mint egy szerelmes cselédlány, de sikerült megőriznie hideg fejét, ha a hatalmi pozícióról van szó, és arról, hogy valaki esetleg fenyegetheti a felségterületét.

– Természetesen alaposan meg tudtam figyelni a Kőben – ennek elégnek kell lennie ahhoz, hogy elültethesse a kíváncsiság magvait. – Tudja fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és mindenkinek félnie kell egy olyan férfitól, aki ilyesmire képes. Ő az Újjászületett Sárkány, ehhez kétség sem férhet. A Kő elesett, és ő a kezében tartotta Callandort, amikor ez történt. Attól tartok, nálam bölcsebb személyek megítélésére kell bíznom, hogyan is álljon az ember az Újjászületett Sárkányhoz. Én csak annyit tudok, hogy félek ott élni, ahol ő az úr. Még Tear főúrnői sem lehetnek olyan bátrak, mint Andor királynője.

Az aranyhajú asszony olyan éles pillantást vetett rá, hogy megijedt. Lehet, hogy túlzásba vitte a hízelgést? Nem mindenki szereti az ilyen nyílt hajbókolást. Morgase azonban csupán hátradőlt a székében, és kortyolt egyet a borból.

– Mesélj nekem róla, a férfiról, aki a legendák szerint megment és elpusztít minket.

Siker. Legalábbis részsiker.

– Eltekintve az Egyetlen Hatalom használatától, ő bizony veszélyes. Az oroszlán lustának és lassúnak tűnhet, míg támadásra nem szánja el magát. Akkor hirtelen rettenetesen fürge és erőteljes. Rand al'Thor ártatlannak tűnik, de nem lusta, naiv, de nem álmodozó, és amikor támad... Egyáltalán nem tiszteli a rangot és a méltóságot. Nem túloztam, amikor azt mondtam, hogy még főurakat is felköttetett. Ő a káosz forrása. Tearben még egy főúr vagy egy főúrnő is tarthat attól, hogy a Tanács elé rendelik, pénzbüntetésre vagy annál is szörnyűbb dologra ítélhetik, még egy közönséges halász vagy egy paraszt panaszára is. Ő...

Ragaszkodott ahhoz az igazsághoz, amit ő igaznak tartott. Ha a szükség úgy hozta, ugyanolyan kendőzetlenül mondta el az igazat, ahogy máskor hazudott. Morgase a borát kortyolgatva hallgatta. Alteima akár úgy is vélhette volna, hogy a királynő bambán bámulva ücsörög vele szemben, de egy pillantás a nő szemére meggyőzte arról, hogy az minden szavát hallja és gondosan mérlegeli.

– Meg kell értenie, fenség – zárta le végül beszámolóját –, hogy ezzel csak a dolgok felszínét érintettem. Rand al'Thor teari cselekedeteiről még órákon át lehetne mesélni.

– Megkapja ezeket az órákat – felelte Morgase, mire Alteima magában mosolyogni kezdett. – Igaz, hogy aieleket vitt magával a Kőbe?

– Ó, jaj, igen. Hatalmas termetű vadembereket, akik állandóan eltakart arccal mászkálnak. Még a nőstényeik is előbb gyilkolnak, mintsem, hogy megkérdezzenek valamit. Úgy követték, mint a kutyák, mindenkit rettegésben tartottak, és távozásukkor kifosztották a Követ.

– Azt hittem, ez csak egy túlzó rémhír – gondolkodott hangosan a királynő. – Már tavaly is hallottam híreket róluk, de hát húsz éve nem jöttek elő a Pusztából. Az Aiel-háború óta. Már csak az hiányzott a világnak, hogy ez a Rand al'Thor ránk szabadítsa az aieleket.

Pillantása ismét metszővé vált.

– Azt mondta, hogy távozásukkor. Nincsenek már a Kőben?

Alteima bólintott.

– Nem sokkal az indulásom előtt történt. És ő is velük ment.

– Ő is velük tartott? – kiáltott fel meglepetten Morgase. – Azt hittem, Cairhienben van!

– Vendéged van, Morgase? Szólhattak volna róla, hogy méltóképpen üdvözölhessem.

Egy nagydarab, aranyhímzéssel borított, vörös selyemkabátot viselő férfi sétált be a terembe. A ruha majd széthasadt széles vállán és hordónyi, izmos mellkasán. Alteimának nem kellett észrevennie Morgase csodálattal teli pillantását ahhoz, hogy rájöjjön, Gaebril nagyúr lépett be hozzájuk. Önmagáért beszélt az a magabiztosság, ahogyan a királynő szavába vágott. Felemelte az ujját, mire a szolgálólány pukedlizett és sietve távozott. Gaebril nem kérte Morgase engedélyét ahhoz, hogy kiküldhesse a cselédet. A sötét bőrű férfi jól nézett ki, nagyon is jól. A halántéka fehér volt, mint a galamb szárnya.

Alteima megpróbált semmitmondóan udvarias képet vágni, valahogy úgy, mintha egy idősebb, hatalom és befolyás nélküli nagybácsit köszöntene. Hiába nézett ki annyira jól a férfi, még akkor sem tartozott azok közé, akiket szívesen megpróbált volna manipulálni, még akkor sem, ha nem lett volna Morgase szeretője. Manipulálni? Csak akkor, ha az feltétlenül szükséges lenne. A férfiból valósággal sugárzott a hatalom, de annyira, hogy mellette még Morgase is elhalványult.

Gaebril megállt Morgase mellett, és kezét egy megszokott mozdulattal a királynő fedetlen vállára fektette. Az asszony legszívesebben odadörgölődzött volna a kézhez, de a férfi pillantása Alteima szemébe fúródott. A teari menekült zavarba jött. Nem volt szokatlan számára, hogy a férfiak meresztgetik rá a szemüket, de ez a pillantás mégis zavarba hozta. Túl erős volt, és túl vesébe látó.

– Tearből érkezett? – A férfi mély, érzéki hangjától megborzongott, és elfogta az érzés, mintha jéghideg vízbe mártották volna. Nem csak a bőre, de a csontja is vacogott. Furcsa módon azonban hirtelen támadt ijedtsége azonnal tova is tűnt.

Morgase válaszolt a férfinak. Alteima egyszerűen képtelennek bizonyult kinyitni a száját, amíg a férfi így nézett rá.

– Bemutathatom neked Alteima főúrnőt, Gaebril? Beszámolt nekem az Újjászületett Sárkányról. Személyesen ott volt a Kőben, amikor elfoglalták. Tényleg aielek jártak ott, Gaebril...

A férfi enyhén megszorította a vállát, mire a királynő elnémult. Egy pillanatra harag villant a szemében, de aztán semmivé foszlott az indulat, és csodálattal nézett fel Gaebrilre.

A nagyúr pillantása még mindig perzselt, de a hangját meghallva Alteima nem tudta megállni, hogy jól hallhatóan fel ne sóhajtson.

– Elfáradtál a sok beszédtől, Morgase. Túl sokat dolgozol. Ideje megpihenned egy kicsit. Menj a hálószobádba, és dőlj le egy kicsit. Menjél most azonnal. Majd én felébresztelek, ha kipihented magadat – jelentette ki Gaebril, anélkül, hogy pillantását levette volna Alteimáról.

Morgase abban a pillanatban felpattant, miközben alázatosan mosolygott.

– Igen, elfáradtam. Megyek és ledőlök egy kicsit, Gaebril.

Kiment a teremből, és egy pillantást sem vetett Alteimára. A teari amúgy is csak Gaebrilre tudott figyelni. Szíve hevesen vert, zihálva vette a levegőt. A legcsodálatosabb férfi állt előtte, akit valaha is látott. A legvonzóbb, legerősebb, leghatalmasabb... Valósággal elöntötte a csodálat, nem találta a megfelelő szavakat.

Gaebril ugyanolyan kevéssé törődött Morgase távozásával, mint ő. Leült abba a székbe, amiből az előbb a királynő kelt fel, és lábát kinyújtva kényelmesen elhelyezkedett.

– Meséld el, miért jöttél Caemlynbe, Alteima – tért át tegezésre. A nő ismét megremegett. – Az igazat akarom hallani, de röviden. A részleteket később is elmondhatod, ha majd szükségem lesz rájuk.

Alteima nem habozott.

– Megpróbáltam megmérgezni a férjemet, de menekülnöm kellett, mielőtt Tedosian meg az a ribanc Estanda velem végzett volna. Talán még ennél is szörnyűbb dolgokat terveztek. Rand al'Thor megengedte volna nekik, hogy példát statuáljon.

Miközben mesélt, kissé összegörnyedt. Nem azért, mert megijedt, amiért kifecsegte féltve őrzött titkait, nem, hiszem mindennél fontosabbnak tűnt, hogy örömet szerezzen a férfinak, hanem azért, mert rettegett, hogy az esetleg megunja és elküldi. A nagyúr azonban az igazat akarta hallani.

– Azért jöttem ide, mert ki nem állhatom Illiant. Andor ugyan csak egy kicsivel jobb, de Cairhien szinte teljesen elpusztult. Caemlynben felszedhetek egy gazdag, idősebb férfit vagy valakit, ha arra támadna szükség, aki eljátszhatná a védelmezőmet, kihasználhatnám a hatalmát, és...

A férfi egy legyintéssel elhallgattatta, de mosolygott közben.

– Aljas kis cicuska, de csinos. Talán elég csinos vagy ahhoz, hogy megtartsalak, ha előtte kicsit megnyesegettem a fogadat meg a karmaidat. – Arckifejezése hirtelen parancsolóvá vált. – Most pedig mesélj el nekem mindent egészen részletesen Rand al'Thorról meg a barátairól, ha vannak barátai, meg a kísérőiről és a szövetségeseiről.

Alteima belefogott a beszámolóba. Csak beszélt, csak beszélt, míg ki nem száradt a szája, míg hangja fakóvá és reszelőssé nem változott. Addig hozzá sem nyúlt a kupájához, míg a férfi fel nem szólította, hogy igyon. Akkor szájához emelte a bort, és egy csapásra felhajtotta, csak hogy folytathassa. Ezzel örömet szerez a nagyúrnak. Biztosan! Sokkal elégedettebbé fogja tenni, mint amennyire Morgase valaha is képes volt.

A királynő hálószobáját takarító szobalányok sietve és meglepetten pukedliztek, amikor az uralkodónő fényes nappal felbukkant közöttük. Intett, hogy hagyják magára, és ruhástól az ágyra dőlt. Egy darabig csak hevert, és a baldachinos ágy aranyozott faragványait bámulta. Ide nem Andor oroszlánjait faragták, hanem rózsákat. Ezek Andor rózsakoronáját jelképezték, és Morgase amúgy is jobban szerette a rózsákat, mint az oroszlánokat.

Ne legyél már ennyire makacs! Na most miért figyelmeztette magát? Azt mondta Gaebrilnek, hogy elfáradt, és... Vagy a férfi mondta ezt neki? Lehetetlen. Hiszen ő Andor királynője. Egyetlen férfi sem osztogathat parancsokat neki. Gareth. Hát ő meg miért jutott az eszébe? Ő aztán sosem adott neki parancsokat. A Királyi Gárda első embere tartozik engedelmességgel a királynőnek, és nem fordítva. Bár makacs volt, az már igaz. Néha annyira ellenszegült egy-egy döntésének, hogy végül Morgase gondolta meg a dolgot. Miért gondolok rá? Bárcsak itt lenne! De hát ez nevetséges! Hiszen azért küldte el, mert szembeszegült a parancsaival. Már nem emlékezett egészen pontosan, miről is volt szó, de nem is az volt a lényeg. Az a férfi szembeszegült vele. Már csak egészen haloványan tudott visszaemlékezni, mit is érzett iránta, mintha csak évekkel ezelőtt történt volna minden. Annyi idő azért csak nem telt el? Ne legyél már ilyen makacs! Becsukta a szemét, és abban a pillanatban elaludt. Rémálmok jöttek. Menekült valami elől. Valami elől, amit nem látott.

Második fejezet

Rhuidean

Magasan Rhuidean városa felett Rand al'Thor egy hatalmas ablak előtt állt. Az egykori üveg mára már rég eltűnt belőle. A kinti árnyékok kissé kelet felé hajlottak. Rand mögött, a teremben egy hárfa hangja szólt halkan. Arcáról az izzadság, ahogy előtűnt, azonnal el is párolgott; hátán izzadságtól átitatott, piros selyemzubbonya kigombolva, levegőért áhítozva lógott, ingének zsinórját mélyen megoldotta. Az Aiel-sivatagban éjszaka fogvacogtatóan hideg volt, nappal azonban még a szél is forrón fújt.

Rand al'Thor magasba emelt karjával a sima, kő ablakkeretet fogta, és kabátjának ujjai hátracsúsztak, látni engedve a két alkarjára tetovált figurákat: egy-egy aranysörényes, kígyószerű lényt, napként lángoló szemekkel, bíbor-arany pikkelyekkel, minden mancsán öt arany karommal. Nem is tetoválások voltak ezek, hanem teste részei, úgy csillogtak, mint a nemesfém és a drágakövek, a lenyugvó nap késő délutáni fényében szinte megelevenítve a figurákat.

A Sárkányfalnak és a Világ Gerincének egyaránt nevezett hegység innenső oldalán élő nép előtt e figurák igazolták, hogy ő Az, Aki a Napkeltével Érkezik. És akárcsak a tenyerébe égetett gémek, ezek az ábrák a Sárkányfal túloldalán élők szemében is megjelölték Randet: a Próféciák szerint ő volt az Újjászületett Sárkány. Mindkét népnek megjövendöltetett, hogy ő fogja egyesíteni, megóvni – és elpusztítani őket.

Olyan neveket kellett viselnie, amelyeket szívesen elkerült volna, ha teheti, ám mindez már a régmúlté volt, nem is gondolt rá többé. Vagy csupán igen ritkán, némi szomorúsággal jöttek elő e gondolatok, mint ifjúkoráról szóló, bolondos álmok. Mintha ifjúkorát réges-rég odahagyta volna, és már nem emlékezne minden részletre. Inkább arra próbált koncentrálni, ami előtte állt, a feladataira. Végzete és kötelességei úgy tartották a megfelelő úton, mint holmi zabla, és gyakran tartották makacsnak. Mindenképpen el kellett jutnia az út végére, de ha más módon is megteheti, talán nem kell, hogy ez legyen a vég. Erre csupán parányi esély volt. Valószínű, hogy inkább semmi. Hiszen a Próféciák a vérét követelték.

Rhuidean alatta terült el, a cikcakkos hegygerinc felé lenyugodni térő nap még mindig kegyetlenül tűzött, kiszárítva a tájat, növényeket alig lehetett látni, minden kietlen és kopár volt. Senki sem gondolta volna, hogy ezen a sivár helyen, ahol az emberek egy kis pocsolyányi vízért képesek voltak meggyilkolni egymást, egy hatalmas város fekszik. A település egykori építői sosem fejezték be munkájukat. Valószínűtlenül magas épületek pettyezték a várost, lépcsőzetes és tömbökből összeállított paloták, amelyek időnként hirtelen véget értek a nyolcadik vagy akár a tizedik emeletnél, de tető nem épült föléjük, csupán cikcakkos téglasor látszott, egy-egy újabb, félig felépült emelettel. Még magasabb tornyok törtek az ég felé, leggyakrabban ezek is félbe maradva. Most a hatalmas építmények jó egynegyede, tömör oszlopok, az óriási ablakok színes üvegének cserepei feküdtek összekeveredve a széles sugárutakon, amelyeknek a közepében földdel töltött ágyások sorakoztak, olyan földdel teli, melyben sosem nőttek fák, amiért létrehozták őket. A csodás szökőkutak most is szárazon álltak, ahogyan eddig is, évszázadokon keresztül. A rengeteg hiábavaló munka, míg az építők végül művüket befejezetlenül hagyva kellett, hogy meghaljanak; mégis, Rand néha úgy gondolta, a várost csak azért építették meg, hogy ő egy napon megtalálhassa.

Micsoda rátartiság, gondolta. Legalábbis félőrült az a férfi, aki ennyire rátarti!

Akaratlanul is száraz kacajra fakadt. Azokkal a régi férfiakkal és nőkkel aes sedai-ok is jöttek ide, és ők ismerték a Karaethon-ciklust, a Sárkány Próféciáit. Még az is lehet, hogy ők maguk írták őket. Túlságosan rátarti vagy!

Közvetlenül alatta egy hatalmas tér terült el, amit félig beborított a mind jobban megnyúló árnyék. Kristályszobrok és székek romjai hevertek itt, fémből, üvegből és kőből készült különös, kifacsarodott dolgok, melyekre nem talált szavakat. A szanaszét heverő törmelékhalmok azt a benyomást keltették, mintha vihar tombolt volna itt.

Az árnyékban valamivel hűvösebb volt, már ha a kinti tomboló napsütéssel hasonlította össze. Durva szövésű öltözéket viselő férfiak – nem aielek – raktak izzadva holmikat a szekerekre, miközben egy karcsú, tiszta kék ruhába bújt nő tovább válogatta a leleteket. Szálegyenes derékkal siklott egyik helyről a másikra, mintha számára semmit sem jelentene a többieket kínzó hőség. Ennek ellenére ő is egy nedves rongyot tekert a homloka köré, bár mindent megtett azért, hogy ne mutassa ki a hőség hatását. Rand innen fentről lefogadta volna, hogy a nő még csak nem is izzadt.

A munkások vezetője, egy Hadnan Kadere nevű fickó, aki vándorló kalmárnak adta ki magát, ma bézsszínű selyemruhát hordott. Drága öltözete alaposan átázott az izzadságtól. Arcát állandóan egy jókora törölközővel törölgette, miközben válogatott káromkodásokkal biztatta a rakodókat – saját hajtóit és testőreit –, de maga is fürgén ugrott, és megragadta a terhet, függetlenül attól, hogy az kicsi vagy nagy volt, ha az alacsony nő valamire rámutatott. Az aes sedai-oknak nem kellett nagyra nőniük ahhoz, hogy valakire rákényszerítsék az akaratukat, de Rand úgy vélte, Moiraine még akkor is mindenkit térdre tudott volna kényszeríteni, ha sohasem járt volna a Fehér Toronyban.

Két férfi éppen azon fáradozott, hogy megemeljék az egyik tárgyat, ami leginkább egy furcsán kifacsarodott ajtófélfára emlékeztetett. A homokkőből faragott valami sarkai nem voltak a megfelelő helyen, és az embernek megfájdult a szeme, ha megpróbálta tekintetét végigfuttatni a látszólag párhuzamos éleken. Az ajtókeret állandóan függőleges maradt. Forgathatták, ahogyan akarták, nem bírták megdönteni, pedig az egyszerűbbé tette volna a rakodást. Ekkor az emberek egyike váratlanul megcsúszott, és egészen csípőig bezuhant az ajtón. Rand gyomra görcsbe rándult. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a férfi felsőteste megszűnt volna létezni, és lába vad pánikban rugdalózott. Ekkor Lan jelent meg, egy magas, a zöld különböző árnyalataiba öltözött férfi, aki fürgén odalépett, és az övénél fogva kiemelte a férfit. Lant, Moiraine őrzőjét olyan eskü kötötte az aes sedai-hoz, melynek működését Rand nem igazán értette. A keménykötésű férfi úgy mozgott, mint az aielek, mint egy vadászó farkas. A csípőjéről lógó kard nemcsak teste meghosszabbításának tűnt, hanem mintha csak lényének lett volna szerves része. Lan most először elengedte a munkást, aki nagyot csattanva, fenékkel a kőre zuhant. A fickó rémült jajongása még Randig is felhallatszott, és a másik rakodón látszott, szeretne elfutni. Kadere emberei közül többen is, akik elég közel voltak ahhoz, hogy mindent lássanak, gyanakvó pillantást vetettek egymásra, és mintha az esélyeiket latolgatták volna.

Moiraine azonban a következő pillanatban már ott állt közöttük, mintha csak az Egyetlen Hatalom segítségével került volna oda, és elegánsan egyiktől a másikhoz lépett. Gesztusait nézve Rand szinte le tudta olvasni, amint hűvös, megfontolt utasításokkal látja el az embereket, abban a biztos tudatban, hogy azok engedelmeskedni fognak neki, minden zokszó nélkül. Így aztán elfojtotta az ellenállást, félresöpörte ellenvetéseiket, és mindenkit visszazavart dolgozni. Az ajtókerettel bajlódó páros nemsokára ismét ott rángatta és emelte a szerkezetet, bár közben szemük sarkából Moiraine-re pillantottak azokban a pillanatokban, amikor azt hitték, hogy nem figyel oda. A maga módján a nő még Lannál is keményebb volt.

Amennyire Rand tudta, az összegyűjtött tárgyak, angrealok, sa'angrealok vagy ter'angrealok voltak, melyeket még a Világtörés előtt készítettek, hogy felerősítsék az Egyetlen Hatalmat, vagy hogy megkönnyítsék annak használatát. Bizonyára az Egyetlen Hatalmat felhasználva alkották meg őket, de ma már az aes sedai-ok sem tudták, hogyan lehet ilyen dolgokat előállítani. Azt legalább tudta, hogyan működik a furcsa szimmetriájú ajtókeret – ez a kapu egy másik világba –, de ami a többit illeti, még csak nem is sejtette jelentésüket. Igaz, más sem tudta. Moiraine éppen ezért igyekezett annyira a lehető legtöbbet közülük eljuttatni a Fehér Toronyba, hogy ott meg lehessen vizsgálni őket. Teljességgel elképzelhetőnek tűnt, hogy még a Toronyban sem őriztek annyi angrealt, mint amennyi ezen a helyen hevert szétszóródva, bár az aes sedai-ok állítólag a világ legnagyobb gyűjteményével büszkélkedhettek. A Torony lakói azonban még a sajátjaikról is csak kevéssé tudták, miként is működnek. Randet nem nagyon érdekelte az, amit már a kocsikra raktak, vagy szétszóródva a kövezeten hevert. Már biztonságba helyezte, amit esetleg fel tud majd használni. Bizonyos szemszögből nézve még többet is elrakott annál, mint amit akart.

A tér középpontjában egy hatalmas, több száz láb magas fatörzs megégett csonkja mellett üvegoszlopok erdeje emelkedett, mindegyik majdnem olyan magas volt, mint a fa, és annyira karcsú, hogy szinte már úgy tűnt, az első széllökés halomra döntheti őket. Bár az árnyék szegélye már elérte az erdőt, az oszlopok még mindig megfogták, majd csillogva és szikrázva visszaverték a nap fényét. Az aiel férfiak számtalan esztendőn át eljöttek ebbe az üvegerdőbe, és amikor kiértek belőle, ugyanolyan jelet viseltek, amilyet Rand. Igaz, csak az egyik karjukon. A jelből kiderült, hogy méltóak a törzsfői tisztségre. Vagy jellel a karjukon tértek vissza, vagy sehogy sem. Aiel nők is érkeztek a városba, hogy Tudós Asszony lehessen belőlük. Más senki. Senki más sem élhette volna túl. Egy férfi csak egyetlen alkalommal mehet Rhuideanba, egy nő kétszer, ennél több a halálukat okozná. Így szóltak a Tudós Asszonyok, és akkor ez megfelelt a valóságnak. Ma már bárki eljöhet Rhuideanba. Aielek százai jártak az utcákon, s mind többen közülük már az épületekbe is beköltözhettek. Napról napra megfigyelhette, amint az utak közepén húzódó földsávokon egyre nagyobb területeken nő a bab, a tök vagy az agyagedényekből gondosan és takarékosan megöntözött zemai. A vizet abból a hatalmas, új tóból hozták, amelyik kitöltötte a völgy déli végét, az egész Pusztába nem akadt még egy ilyen tó. Ezrek táboroztak a környékbeli dombokon, még a Chaendaer oldalán is, ahová azelőtt csupán a legfontosabb szertartás keretében zarándokoltak el, hogy onnan küldjenek el egyetlen magányos férfit vagy nőt Rhuideanba.

Bárhová is ment, változás és pusztulás járt Rand nyomában. Ezúttal mégis azt remélte, hogy a változások jót fognak hozni. Még minden jóra fordulhat. A megégett fa azonban ellenállt fáradozásainak. A legendák sosem beszéltek arról, hol is állt Avendesora, az Élet mesés fája. Nagyon meglepődött, amikor itt talált rá. Moiraine azt állította, hogy halványan még pislákol benne az élet, és egy napon majd újra ki fog hajtani. Rand azonban csupán megfeketedett, csupasz ágakat látott.

Felsóhajtott, és elfordult az ablaktól, a szobára pillantott, amelyik ugyan nem a legnagyobb rhuideani helyiség lehetett, de a kétoldalt nyíló, magas ablakokkal, szárnyas embereket és állatokat ábrázoló mozaikkal borított kupolás tetejével meglehetősen tágasnak tűnt. A városban hagyott bútorok nagy része még ezen a száraz levegőn is az idő áldozatává vált, és az a kevés, ami megmaradt belőlük, nem tudott ellenállni a férgeknek és a bogaraknak. Csupán a helyiség szemközti oldalán állt egy erős, teljes épségben megőrződött, magas támlájú szék. Csak az aranyozása kopott meg kissé. A szék nem igazán illett az elé helyezett széles, lapos asztalhoz, melynek lábát és sarkait virágmintás faragásokkal díszítették. Valaki addig fényesítette méhviasszal a fát, hogy a bútor magas életkora ellenére is szépen csillogott. Az aielek szedték össze neki ezeket a bútordarabokat, miközben a fejüket csóválták a pocsékolás miatt. A Pusztában csak kevés fa akadt. Kevés olyan, amiből ilyen széket lehetett volna készíteni, olyan meg egyáltalán nem, amiből kitellett volna az asztal.

Ez volt az összes olyan bútor, amit bútordarabnak tekinthetett. A helyiség közepén a sötétvörös csempékre egy kék és aranyszínű, nagyon szép illiani szőnyeget terítettek, amelyet bizonyára egy már rég elfelejtett csata után hoztak magukkal zsákmányként. A padlón mindenütt tarka selyemből készült, rojtos párnák hevertek. Az aielek ezeket használták székek helyett, ha nem egyszerűen csak guggoltak, ami számukra ugyanolyan kényelmes volt, mintha karosszékben ültek volna.

Hat férfi ült a szőnyegre helyezett párnákon. Hat törzs vezetője, és ők képviselték azokat a törzseket, melyek eljöttek ide, hogy eleget tegyenek Rand felhívásának. Pontosabban szólva, annak az embernek, Aki a Napkeltével Érkezik. Nem egészen szívesen. Rand úgy vélte, hogy Rhuarc, ez a széles vállú, kék szemű férfi, akinek bozontos, sötétvörös hajába fehér tincsek keveredtek, ugyan barátságot érez iránta, de a többiek biztosan nem. Ráadásul a tizenkét törzs vezetője közül csak hat jött el.

Rand nem törődött a székkel, hanem keresztbevetett lábbal leült az aielekkel szemben. Rhuideanon kívül az egész Pusztában csupán a törzsfőket illette meg a szék, amelyet kizárólag ők használhattak, mégpedig három okból: széken ülve kiáltották ki őket főnöknek, itt ültek, amikor elfogadták egy legyőzött ellenfél tiszteletteljes hódolatát, és ülve bíráskodtak. Ha most ezek előtt az emberek előtt ráült volna a székre, akkor az azt jelentette volna, hogy a három szertartás egyikére akar sort keríteni. Valamennyien cadin'sort viseltek, a szürke és a barna különböző árnyalataiban készült zubbonyt és nadrágot, melyek színe remekül beolvadt a sivatagi háttérbe, és puha, térdig érő, fűzős csizmát. Még itt is, amikor azzal a férfival találkoztak, akit ők maguk kiáltottak ki Car'a'carnnak, a főnökök főnökének, mindegyikük övén viselte széles, hosszú pengéjű kését, és nyakukból sálként lógott a szürkésbarna shoufa. A shoufa egy részét feketére festették, ha valaki ezzel takarta el az arcát, az azt jelentette, hogy készen áll a gyilkolásra. Ezt most sem lehetett kizárni. Az itt ülő férfiak aktív részesei voltak az egymás elleni portyák és támadások nemzedékek óta tartó láncolatának. Szemmel tartották ugyan Randet, a döntésére vártak, de a várakozó aielekből csak úgy sugárzott a harckészültség, készen álltak arra, hogy gyorsan és könyörtelenül lecsapjanak.

Bael, a leghatalmasabb férfi, akit Rand valaha is látott, igyekezett a szőnyegen a lehető legmesszebb ülni a pengeszerűen karcsú, villámgyors Jherantól. Bael goshienjei és Jheran shaaradjai vérháborút vívtak egymás ellen. A Car'a'carn jelenlétében ezt ugyan szüneteltették, de nem feledkeztek el róla. Talán még tartott Rhuidean békéje is, mindazok ellenére, ami történt. Ennek ellenére a hárfa vidám hangja éles ellentétben állt Bael és Jheran komor makacsságával, akik még csak nem is voltak hajlandóak egymásra tekinteni. Hat szempár, kék vagy zöld vagy szürke, napbarnított arcok. Az aielekhez képest még egy vércse is szelíd madárkának tűnt.

– Mit kell tennem, hogy eljöjjenek hozzám a reynek? – kérdezte. – Biztos voltál benne, Rhuarc, hogy jönni fognak.

A taardad aielek törzsfője nyugodtan nézett vissza; arcán semmilyen kifejezés nem látszott, akár márványból is faraghatták volna.

– Várnod kell. Csak ennyit tehetsz. Dhearic elhozza őket. Előbb-utóbb.

A Rhuarc mellett heverő, ősz hajú Han úgy fintorodott el, mintha ki akarna köpni. Cserzett arcán a szokásos savanyú kifejezés ült.

– Dhearic túlságosan sok férfit és Hajadont látott, akik napokig csak bámészkodva ültek, azután eldobták a lándzsáikat. Eldobták őket!

– És elmenekültek – tette hozzá halkan Bael. – Magam is láttam ilyeneket, a goshienek között is, még a saját klánomból is volt, aki elfutott. Te is láthattad őket, Han, a tomanellék között. Mindannyian láttuk. Szerintem azt sem tudják, hová futnak, legfeljebb azt, hogy mi elől.

– Gyáva kígyók! – vetette oda Jheran. Világosbarna haját ősz tincsek csíkozták; az aiel törzsfők között nem akadt fiatal ember. – Görények, a saját árnyékuktól is megijednek! – Kék szemének apró villanása a szőnyeg másik vége felé világossá tette, hogy a goshienekre gondol, és nem csupán azokra, akik eldobták a lándzsáikat.

Bael megmozdult, mintha fel akarna kelni, arca még inkább megkeményedett, ha ez egyáltalán lehetséges volt, a mellette ülő férfi azonban nyugtatóan karjára tette a kezét. A nakai aielek közül való Bruan olyan hatalmas termetű és erős volt, hogy két kovács is kitellett volna belőle, mégis, egy aielhez képest meglepően béketűrő természettel áldotta meg a sors.

– Mindannyian láttuk a menekülő Hajadonokat – majdnem lustának tűnt a testtartása, és szeméből is hasonló nyugalom sugárzott, Rand mégis tudta, hogy ez félrevezető. Bruan még Rhuarc szerint is halálos ellenfél és agyafúrt taktikus. Szerencsére Rhuarc mellett ő volt Rand legfontosabb támogatója. Pontosabban szólva azt segítette, Aki a Napkeltével Érkezik. Rand al'Thort alig ismerte.

– Akárcsak te, Jheran. Pontosan tudod, milyen nehéz volt szembenézni azzal, ami annyira felzaklatta őket. Ha azokat nem nevezed gyáváknak, akik meghaltak, mert nem akartak szembenézni ezzel a tudással, akkor azokat sem nevezheted gyávának, akik ugyanebből az okból világgá futottak, igaz?

– Nem lett volna szabad megtudniuk! – mordult fel Han, s olyan erővel szorította meg kék rojtos párnáját, mintha az ellensége nyaka volna. – Ezt csak azok tudhatták, akik beléptek Rhuideanba, és életben maradtak.

Nem nézett senkire, miközben ezeket mondta, de szavait Rand fülének szánta. Hiszen a fiú volt az, aki mindenkinek elmondta, mit is tudtak meg azok az emberek, akik beléptek a főtéren található üvegoszlopok erdejébe. Éppen eleget mondott el ahhoz, hogy a törzsfők és a Tudós Asszonyok kénytelenek legyenek elmondani az igazság többi részét is. Ha létezett még a Pusztában olyan aiel, aki nem ismerte az igazságot, akkor az az elmúlt hónap során nem találkozott egyetlen emberrel sem.

Az aielek ugyanis, ellentétben azzal, amiben a legtöbben szilárdan hittek, nem dicső, harcos ősök leszármazottai voltak, hanem történelmük kezdetén rémült menekültként indultak vándorútra a Világtörés után. Akkoriban természetesen mindenki menekült, aki életben maradt, de az aielek sosem gondolták, hogy ők bármitől is megrémülhettek volna. Ami még ennél is rosszabb: népük a Levél Útját követte, elvetették az erőszakot, s még saját életüket sem voltak hajlandóak megvédeni. Az a szó, hogy aiel, az Ősi Nyelven annyit jelentett, hogy odaadás, és ők a békének adták oda magukat. Azok, akik ma aielnek nevezték magukat, olyan ősöktől származtak, akik szakítottak a számtalan nemzedéken át kötelező fogadalommal. Az ősi tanokból csupán egy parányi rész maradt meg: egy aiel inkább meghal, mint hogy kardot vegyen a kezébe. Erre a hozzáállásra mindig is büszkén tekintettek, hiszen ez megkülönböztette őket azoktól, akik a Pusztán kívül éltek.

Rand hallotta az aielektől, hogy valamikor bizonyára elkövettek egy bűnt, amiért a járhatatlan Pusztába száműzték őket. Most már tudták, hogy mi volt ez a bűn. A férfiak és a nők, akik felépítették Rhuideant, hogy itt haljanak meg, ők, akiket Jenn aieleknek neveztek, vagy a Nemlétező törzsnek, már ha egyáltalán beszéltek róluk, szóval, ők voltak azok, akik a Világtörés óta kitartottak az aes sedai-oknak tett hűségesküjük mellett. Rettenetes dolog összeütközésbe kerülni azzal, amit az ember mindig is hazugságnak tartott.

– Meg kellett mondani nekik – jelentette ki Rand. Joguk volt ahhoz, hogy megtudják. Senki sem élhet hazugságban. A saját Próféciájuk mondta el, hogy el fogom pusztítani őket. És egyébként sem tehettem volna mást. A múlt véget ért és lezáródott. Most már a jövővel kell törődnie. A törzsfők egy része ellenszenvesnek talál, a többiek meg gyűlölnek, mert nem közöttük születtem. Mégis követnek. Mindegyikükre szükségem van. – Mi a helyzet a miagomákkal?

Erim, a Rhuarc és Han között ülő törzsfő megcsóválta a fejét. Hajdan vakítóan vörös hajának több mint a fele megőszült már, de zöld szeme még mindig úgy csillogott, mint egy fiatal férfié. Jókora tenyere – széles, hosszú és kemény – mutatta, hogy bizonyára még karja is erős.

– Timolan még a lábának sem mondja meg, hova ugrik, amíg el nem rugaszkodott.

– Amikor Timolan még csak egy fiatal főnök volt, megpróbálta egyesíteni a törzseket – szólt közbe Jheran –, de nem sikerült neki. Nem lesz könnyű elfogadnia, hogy jött valaki, akinek sikerült megtennie azt, amiben ő csődöt mondott.

– Jönni fog – jelentette ki Rhuarc. – Timolan sosem hitte azt, hogy ő lenne Az, Aki a Napkeltével Érkezik. Janwin pedig elhozza a shiandékat. Még várakoznak. Először a saját megosztottságukon kell úrrá lenniük.

– Azt kell feldolgozniuk, hogy Az, Aki a Napkeltével Érkezik, csak egy vízföldi! – csattant fel Han. – Nem azért mondtam, Car'a'carn. – Hangjából nem érződött alávetettség. A törzsfőnök nem volt azonos a királlyal, és még a főnökök főnöke sem számított annak. A legjobb esetben is csupán első volt az egyenlők között.

– Azt hiszem, hogy Daryne és Codarra is eljön a végén – jelentette ki Bruan nyugodtan. Gyorsan beszélt, hogy hallgatását senki se tekintse oknak arra, hogy eltáncolja vele a lándzsa táncát. A legjobb esetben első az egyenlők között. – Minden más törzsnél többet veszítettek el a szomorúság miatt. – Az aielek hozzászoktak ahhoz, hogy így nevezzék azokat a hosszú időszakokat, amikor valaki a semmibe bámult, mielőtt megpróbálna világgá menni, elfutni a tény elől, hogy aielnek született. – Ebben a pillanatban Mandelain és Indirian is a törzsek összetartásával bajlódik, de mind a ketten látni akarják a sárkányokat a karodon, ezért el fognak jönni.

Most már csak egyetlen törzset nem említettek meg, amelyiket egyik törzsfő sem akart szóba hozni.

– Mi hír van Couladinról és a shaidókról? – kérdezte végül Rand. Csend követte szavait, amit csupán a hárfa halk, elnyújtott dallama szakított meg a háttérben. Mindenki arra várt, hogy majd a többiek beszélnek, és mindegyikük arcán – már amennyire ezt egy aiel esetén meg lehetett ítélni – zavar látszott. Jheran komor arccal figyelte hüvelykujján a körmöt, Bruan pedig zöld párnájának ezüst bojtjával kezdett el játszani. Még Rhuarc is érdeklődve nézte a szőnyeget.

Fehér ruhás férfiak és nők oszlatták el a csendet, amikor elegáns mozdulatokkal bort töltöttek a férfiak mellett álló ezüstkupákba. Ehhez parányi ezüstcsészéket hoztak, a Pusztában ritkaságnak számító olívabogyókkal, fehér juhsajttal, és azzal a világos színű, barázdált dióval, amit az aielek pecarának neveztek. A fehér csuklyák alól kilátszó aiel arcok szokatlanul alázatosnak tűntek. Tekintetüket a padlóra szegezték.

Mindegy, hogy csatában estek fogságba, vagy egy támadás során hurcolták el őket, a gai'shainoknak esküt kellett tenni arra, hogy egy éven és egy napon át engedelmesen szolgálnak, nem fognak fegyvert, nem alkalmaznak erőszakot, majd a határidő leteltével visszatérhetnek saját törzsükhöz, saját nemzetségükhöz, mintha mi sem történt volna. A Levél Útjának különös visszhangja. A ji'e'toh. A becsület és a kötelesség követelte ezt így. A ji'e'toh megszegése volt a legszörnyűbb dolog, amit egy aiel valaha is megtehetett. Könnyen előfordulhatott, hogy a fehér ruhás nők és férfiak közül most némelyik saját törzsének főnökét szolgálta ki, de erre még csak egy szemrebbenéssel sem utalhatott senki. Amíg gai'shainként szolgál, még a saját lányát vagy fiát sem köszöntené tulajdon apja.

Hirtelen Rand rájött, hogy tulajdonképpen ebben kell keresnie az okát annak, amiért néhány aiel olyan nehezen tudta feldolgozni azt, amit elárult nekik. Úgy tűnhetett nekik, mintha őseik megesküdtek volna arra, hogy gai'shainként fognak szolgálni, de nem csak ők, hanem az eljövendő nemzedékek is. Ezek az eljövendő nemzedékek viszont – mind a mai napig – vétettek a ji'e'toh ellen, amikor kezükbe vették a lándzsát. Lehet, hogy a vele szemben ülő férfiak már végiggondolták mindezt? A ji'e'toh rendkívül fontos dolog volt az aielek számára.

A puha cipős gai'shainok nesztelenül kivonultak a szobából. A törzsfők közül egy sem nyúlt az étel vagy ital után.

– Van bármi remény is arra, hogy Couladin tárgyalásokba bocsátkozik velem? – Rand tisztában volt azzal, hogy nincs remény. Többet már nem küldött követeket Couladinért, hogy tárgyalásra bírja rá ellenfelét, amikor megtudta, hogy Couladin a követeket elevenen megnyúzatta. Azért kérdezte meg mégis, hogy így beszédre bírja a többieket.

Han felhördült.

– Az egyetlen dolog, amit tőle hallottunk, az az volt, hogy legközelebb a te bőrödet fogja lenyúzatni. Úgy tűnik, mintha ezzel a tárgyalási szándékát akarta volna kinyilvánítani?

– Rávehetem a shaidókat, hogy hagyják el?

– Követni fogják – jelentette ki Rhuarc. – Még csak nem is törzsfő, de elfogadják – Couladin sosem járt az üvegoszlopok között. Lehet, hogy tényleg elhiszi, amit állít, vagyis hogy hazugság minden, amit Rand al'Thor mondott. – Kijelentette, hogy ő a Car'a'carn, és ezt is elhiszik neki. A shaidók közül a Lándzsa Hajadonjai csak azért jöttek ide, mert a Far Dareis Mai kapta meg a feladatot, hogy a becsületedet őrizze. A többiek nem fognak jönni.

– Felderítőket küldtünk ki, hogy szemmel tartsuk őket – magyarázta Bruan. – A shaidók megölik őket, ha tudják. Couladin jó úton halad ahhoz, hogy legalább egy féltucatnyi vérháborút robbantson ki. Bár legalább annak nincsen jele, hogy meg akarna támadni minket. Úgy hallottam, azt állítja, hogy mi megszentségtelenítettük Rhuideant, és ő csak tetézné a bajt, ha itt megtámadna minket.

Erim morgott magában valamit, s megpróbált kényelmesebben ülni.

– Ezalatt azt értette, hogy itt legalább annyi lándzsa várja, amennyivel minden shaidót kétszer vagy annál többször is meg lehetne ölni. – Bekapott egy darab fehér sajtot, és morogva folytatta: – A shaidók mindig is gyáva tolvajok voltak.

– Becstelen kutyák! – jelentette ki egyszerre Bael és Jheran, majd gyorsan összenéztek, mintha attól tartottak volna, hogy a másik egyetértésnek veszi ezt a kijelentést.

– Becstelen vagy nem – szólt közbe Bruan megnyugtatóan –, Couladin serege növekszik. – Bármilyen nyugodt volt is, nagyot kellett kortyolnia kupájából ahhoz, hogy folytatni tudja: – Mindannyian tudjátok, miről beszélek. Néhányan azok közül, akik elfutottak a szomorúság miatt, nem dobják el a lándzsájukat. Ehelyett csatlakoznak harcostársaságuk tagjaihoz, a shaidók táboraiban.

– Egyetlen tomanelle sem hagyta el sosem a törzsét! – kiáltott fel dühösen Han.

Bruan Rhuarc és Erim mellett elnézve a tomanellék főnökére pillantott, és lassan folytatta:

– Ez már minden törzsben előfordult – anélkül, hogy megvárta volna a következő ellenvetést, hátradőlt a párnáján. – Nem úgy kell ezt nézni, hogy valaki elhagyja a törzsét. Saját harcostársaságukhoz csatlakoznak. Ahogy a Lándzsa Hajadonjai a shaidók közül, akik idejöttek hozzánk.

Halk morgás hallatszott, de ezúttal senki sem ellenkezett. Az aielek harcostársaságaira vonatkozó szabályok meglehetősen bonyolultak voltak, és ezek tagjai bizonyos módon ugyanúgy kötődtek a közösséghez, mint a törzsükhöz. Így például ugyanannak a harcostársaságnak a tagjai sosem harcoltak egymás ellen, még akkor sem, ha vérháború dúlt törzseik között. Némelyik férfi nem volt hajlandó feleségül venni azt a nőt, aki közeli rokona volt saját harcostársasága egyik tagjának, mert úgy érezte, hogy a nő ezzel szinte a vérrokona. A Far Dareis Mainak, a Lándzsa Hajadonjainak szokásairól pedig Rand nem is akart hallani.

– Tudnom kell, mire készül Couladin – nézett a főnökökre. Couladin olyan volt, mint egy bika, akinek darázs van a fülében – bármilyen irányba rohanni kezdhet. Rand habozott. – Vétenénk a tisztesség ellen, ha embereket küldenénk, hogy csatlakozzanak harcostársaságuk tagjaihoz a shaidók táborában?

Nem kellett részletesebb magyarázatokba bocsátkoznia. A főnökök megmerevedtek párnáikon, és olyan fagyos pillantásokat vetettek rá, mintha ezzel akarták volna elűzni a meleget a helyiségből.

– Ilyen módon kémkedni – Erim elhúzta a száját, amikor azt mondta, hogy „kémkedni”, mintha már a puszta szó is sértés lenne – ugyanolyan volna, mintha elárulnánk saját klánunk titkait. Tisztességes ember ilyet nem tesz.

Rand erőt vett magán, és nem kérdezte meg, hogy nem lehetne-e esetleg egy kevésbé erős erkölcsű kémet találni. Az aielek humora elég különös dolog volt, néha kifejezetten kegyetlen, de akadtak témák, amikben nem ismertek tréfát.

Hogy témát váltson, megkérdezte:

– Jött valamilyen hír a Sárkányfalon túlról?

Már előre tudta a választ, hiszen az ilyen újdonságok gyorsan elterjedtek, hiszen rengeteg aiel táborozott a tó környékén.

– Semmi említésre méltó – válaszolta Rhuarc. – A Fagyilkosok közötti háború miatt csak kevés kereskedő jut el a Háromszoros Földre.

Az aielek így nevezték az országukat: először is ez az a hely, ahová bűnhődni jöttek. Másodsorban az a hely, ahol bebizonyíthatták bátorságukat. Harmadrészt pedig az üllő, ahol elnyerhetik végső formájukat. Fagyilkosoknak Cairhien lakóit hívták.

– A sárkányos zászló még ott lobog Tear felett. A teariek észak felé vonultak, ahogyan parancsoltad, és élelmiszert osztogatnak a Fagyilkosok között. Semmi más.

– Hagynod kellett volna éhen halni őket! – mordult fel Bael, mire Jheran villámgyorsan bezárta a száját. Rand úgy vélte, ő is ugyanezt akarta mondani.

– A Fagyilkosok semmi másra sem jók, mint hogy leöljük vagy baromként eladjuk őket Shara piacain – jelentette ki zord arccal Erim. Ez volt az a két büntetés, ami azokra várt, akik engedély nélkül léptek az aielek földjére. Csak a mutatványosok, a kereskedők és a kolompárok jöhettek korlátozás nélkül, bár az aielek úgy kerülték a kolompárokat, mintha azok pestisesek lettek volna. Sharának a puszta túlsó oldalán elterülő földeket nevezték. Ezekről még ők maguk sem tudtak sokat.

Rand a szeme sarkából észrevett két nőt, akik várakozó testtartással álltak a magasan ívelt bejárati ajtónál. Valaki felszerelt oda egy tarka üveggyöngyökből összefűzött függönyt, és a piros meg kék fonatok pótolták a hiányzó ajtót. A nők egyike Moiraine volt. Egy pillanatig arra gondolt, hogy egy kicsit megvárakoztatja az aes sedai-t. Moiraine már megint olyan elszántan parancsoló képet vágott, mint aki komolyan arra számít, hogy miatta mindent félbe fog hagyni. Másrészt viszont kifogytak a megbeszélendő témákból, és a többieken is jól látta, hogy nincs kedvük cseverészni most, hogy mindenki a szomorúságra és a shaidókra gondol.

Sóhajtva felállt, és a főnökök követték példáját. Han kivételével mindenki olyan magas vagy még magasabb volt, mint ő. Ahol Rand felnőtt, ott Han magasságát átlagosnak vagy talán átlagon felülinek tekintették volna, de az aielek között alacsonynak számított.

– Tudjátok, mit kell tennetek. Hozzátok ide a többi törzset, és tartsátok szemmel a shaidókat – egy pillanatra elhallgatott. – Minden jól alakul majd az aielek számára. Annyira jól, amennyire csak telik tőlem.

– A jóslatok szerint el fogsz pusztítani minket. Ebbe már egész ügyesen bele is fogtál – felelte ingerülten Han. – De ennek ellenére követni fogunk. Míg elfut minden árnyék, míg kiszárad mind a víz – idézte a csatadalt –, míg kihűl a nap, míg elfogy a víz. Az utolsó leheletünkkel is dacunkat kiáltva, a Szemrothasztó képébe köpve.

Az aielek a Sötét Urat hívták Szemrothasztónak. Randnek nem maradt más választása, mint hogy ugyanilyen ünnepélyes választ adjon. Régebben még nem ismerte a megfelelő szavakat.

– Becsületemre és a Fényre mondom, hogy életem tőr lesz a Szemrothasztó szívében.

– Az Utolsó Napig – fejezte be az aiel a szertartásos búcsút. – Egészen Shayol Ghulig.

A hárfás tovább játszott, miközben a törzsfők kisiettek a teremből. A két nő mellett elhaladva tiszteletteljes pillantásokat vetettek Moiraine-re. Bár az is nyilvánvaló volt, hogy nem félnek tőle. Rand azt kívánta, bárcsak ő is ilyen magabiztos lenne. Moiraine túl sok tervet szőtt vele kapcsolatban, túl sok fonalon táncoltatta bábuként ahhoz, hogy átláthassa a nő minden szándékát.

A két nő belépett, mihelyt a főnökök távoztak. Moiraine ugyanolyan hűvösnek és elegánsnak látszott, mint mindig. Az alacsony asszony csinosnak tűnt, és ezt még az aes sedai-okra jellemző kortalan arc sem befolyásolta. Már nem viselte a hőség ellen valamelyes védelmet nyújtó nedves rongyot a feje körül. Ehelyett sötét színű hajába fűzve egy vékony aranylánc lógott homlokába. A láncról egy kék drágakő csüngött. Az sem számított volna sokat, ha az ékszer helyett továbbra is a rongyot viseli, azzal is ugyanilyen királynői méltóságot sugárzott volna. Mindenki azt hitte, hogy legalább egy lábnyival magasabb a ténylegesnél, szeméből pedig valósággal sütött az önbizalom és a magbiztosság.

A másik nő magasabbra nőtt, bár ő sem ért fel Rand válláig. Az ifjú lány cseppet sem tűnt kortalannak. Rand közös gyermekkoruk óta ismerte Egwene-t. Most, ha nem nézett volna sötét szemébe, akár aiel lánynak is tarthatta volna, és nem csupán napbarnította arca és keze miatt. Egwene a pusztalakók jellegzetes barna szoknyáját és az algode nevű növény rostjaiból szőtt, bő fehér blúzt viselt. Ez az anyag puhább volt a legfinomabb gyapjúnál is. Ha valaha is rá tudná venni az aieleket arra, hogy kereskedjenek vele, ez a szövet hihetetlenül népszerű lesz. Egwene vállát egy jókora, háromszögletű, szürke kendő fedte, vállig érő, sötét haját pedig ugyancsak szürke sállal fogta hátra. Az aiel nőkkel ellentétben csupán egyetlen, tűzgyűrűt formázó elefántcsont karkötőt és egy gyöngyökkel díszített arany nyakláncot viselt. És még valamit! Bal kezén ott csillogott a Nagy Kígyót ábrázoló gyűrű.

Egwene tanítványul szegődött az aiel Tudós Asszonyok mellé. Rand nem tudta pontosan, mit is tanul tőlük, de úgy sejtette, az álmokról lehet szó. Egwene és az aiel nők is mély hallgatásba burkolóztak, ha erre a témára terelte a szót. A lány korábban azonban a Fehér Toronyban is tanult. Bekerült ott a beavatottak közé, és jó úton haladt abba az irányba, hogy aes sedai legyen belőle. Ezen a helyen és Tearben máris igazi aes sedai-nak adta ki magát. Rand néha megpróbálta ugratni emiatt, de Egwene gyorsan dühbe gurult. Nem szerette, ha valaki ezzel tréfálkozik.

– A szekerek hamarosan elindulhatnak Tar Valonba – jelentette be Moiraine. Hangja, mint mindig, most is kristálytisztán és dallamosan csengett.

– Adjon erős őrséget mellé – válaszolta Rand –, különben Kadere esetleg nem oda viszi, ahová maga akarja – visszafordult az ablak felé, mert ki akart nézni, hogy átgondolja az ügyet Kadere-ral kapcsolatban. – Korábban sem volt szüksége arra, hogy kézen fogva vezessem, vagy hogy engedélyezzem az ügyeit.

Hirtelen úgy érezte, hogy hátulról valaki a vállára csap. Mintha csak egy vaskos bottal sújtottak volna rá. Csupán az enyhe borzongás, ami eléggé valószínűtlennek tűnt ebben a hőségben, árulta el neki, hogy az egyik nő éppen az Egyetlen Hatalmat használta.

Gyorsan megfordult feléjük, s ezzel egyidőben a saidint megragadva megtöltötte magát az Egyetlen Hatalommal. Olyan érzés fogta el, mintha saját magából sarjadna az élet, mintha hirtelen tízszeresen-százszorosan élne. A Sötét Úr rontása halállal és rohadással töltötte el, mintha férgek tekeregtek volna a szájában. Az áramlás azzal fenyegette, hogy elsodorja. Pillanatnyi szünet nélkül kellett szembeszállni a a száguldó folyammal. Időközben szinte már hozzászokott, de teljesen sosem lesz képes megszokni ezt az élményt. Az örökkévalóságig szeretett volna megkapaszkodni a saidin édes ízében, miközben majdnem elhányta magát. És egész idő alatt azért dühöngött az áradat, hogy csontig lefossza róla a húst és a bőrt, és utána még a csontjait is hamuvá égesse.

A rontás egy napon majd megőrjíti, ha az Egyetlen Hatalom nem égeti ki addig. Javában tartott a két rossz versenyfutása. Őrület volt a sorsa az összes olyan férfinak, aki a Világtörés vége óta fókuszálni próbálta az Egyetlen Hatalmat, azóta a nap óta, amikor Lews Therin Telamon, a Sárkány és a Százak Társasága lepecsételte a Sötét Úr tömlöcét Shayol Ghulban. Az Egyetlen Hatalom utolsó visszacsapása megmérgezte az Igazi Forrás férfiúi felét, és azok a férfiak, akik képesek voltak fókuszálni a Hatalmat, az őrület martalékává estek, darabokra szaggatva ezzel a világot.

Érezte magában a Hatalmat... Ám ennek ellenére nem tudta, hogy a két nő közül melyik bántotta. Mindketten ártatlanságot sugározva néztek rá, szinte egymás tükörképei voltak, ahogy kérdőn, enyhén a magasba húzták a szemöldöküket, ártatlanul, de kissé gúnyosan. Kettőjük közül az egyik talán éppen feltölti magát az Egyetlen Hatalom női felének erejével, ám Rand azt nem tudta megállapítani, melyikük.

Persze, valakit egy bottal megcsapni nem igazán illett Moiraine-hez. Ő általában más utakat keresett, hogy megbüntessen valakit, finomabban dolgozott, de az eredmény annál jobban fájt. Így aztán nagyjából biztos lehetett abban, hogy Egwene lehetett a tettes. Bizonyítékok. A gondolat végigsiklott az üresség külső falán, miközben ő odabent lebegett a semmiben, amiből hiányoztak az érzések és a gondolatok, még a harag is. Bizonyíték nélkül semmit sem teszek. Ezúttal nem hagyom magam provokálni. Hiszen a lány már nem volt az a régi Egwene, akivel együtt nőtt fel. Amióta Moiraine elküldte, ő is a Fehér Torony részévé vált. Már megint Moiraine. Mindig ez a Moiraine. Néha azt kívánta, bárcsak megszabadulhatna tőle. Csak néha?

Az aes sedai-ra összpontosított.

– Mit akar tőlem? – hangja feszülten és hidegen csengett saját fülében. Érezte az Egyetlen Hatalom dübörgését. Egwene azt mesélte neki, hogy a saidar érintése, az Igazi Forrás női oldala olyan, mint egy ölelés. A férfiaknál azonban mindig könyörtelen küzdelmet kellett folytatni. – És ne emlegesse tovább a szekereket, nővérkém! Általában csak akkor tudom meg, hogy mire készül, amikor már rég túl van a dolgon.

Az aes sedai a homlokát ráncolta, de ezen nem volt mit csodálkozni. Bizonyára nem szokott ahhoz, hogy így nevezzék, egyetlen férfi sem hívhatta így, még az Újjászületett Sárkány sem. Rand maga sem értette, hogyan juthatott eszébe ez a „nővérkém”. Mostanában akaratlanul is furcsa szavak bukkantak elő elméjéből. Lehet, hogy ez már az őrület kezdetét jelentette. Éjszakánként órákon keresztül feküdt az ágyában, és nem tudott elaludni, mert ezen töprengett. Az üresség belsejében úgy tűnt, mintha valaki más morfondírozna ezeken a kérdéseken.

– Egyedül akarok beszélni veled – nézett a nő hűvösen a hárfásra.

Jasin Natael, ahogy a zenész errefelé nevezte magát, félig kinyújtózkodva hevert az egyik ablaktalan fal mellett felhalmozott párnákon, és a térdére támasztott hárfán játszott. A hangszer felső részét úgy alakították ki, hogy a faragványok a Rand alkarját díszítő két alakra emlékeztettek. Sárkányok, ahogy az aielek nevezték őket. Rand halványan gyanakodott arra, honnan szerezte Natael a hangszert. A sötét hajú, középkorú férfit az Aiel-sivatagon kívül bárhol jól megtermettnek tartották volna. Sötétkék selyemből készült kabátja és nadrágja bármelyik királyi udvar díszére vált volna, a kabát gallérját és mandzsettáit gazdag aranyhímzés díszítette. A hárfás a hőség ellenére nyakig begombolta és bekötötte ruháját. A finom ruhák nem illettek mutatványosi köpenyéhez, amelyik most mellette hevert. Az erős anyagból készült köpenyre sok száz, különböző színű foltot varrtak, de úgy, hogy azok a legkisebb széllökésre is remegni kezdtek. A köpeny megmutatta, hogy az ember egy vándorló mutatványossal áll szemben, egy olyan zsonglőrrel és akrobatával, zenésszel és mesemondóval, aki faluról falura vándorolva szórakoztatja a közönséget. Az ilyenek nem igazán szoktak selyemruhát viselni. Úgy látszik, a hárfás kissé hiú volt. Ebben a pillanatban mintha csak teljesen belefeledkezett volna zenéjébe.

– Bármit is akar, azt elmondhatja Natael előtt is – felelte Rand az asszonynak. – Hiszen ő az Újjászületett Sárkány saját mutatványosa.

Ha a titoktartás tényleg olyan fontos, akkor a nő ragaszkodni fog Natael elküldéséhez, ha így lesz, akkor Rand elküldi a férfit, bár nem szívesen veszítette szem elől.

Egwene megvetően felhorkant, és megigazította vállán a kendőjét.

– Akkora a fejed, mint egy túlérett dinnye, Rand al'Thor! – Hűvös hangsúlyával jelezte, hogy ez csupán egy tény megállapítása.

Düh támadt a semmiben. Nem azért, mert a lány így beszélt vele. Már gyerekkorukban is úton-útfélen leteremtette, akár igaza volt, akár nem. Az utóbbi időkben azonban rászokott arra, hogy Moiraine keze alá dolgozva megpróbálja kibillenteni Randet az egyensúlyából, hogy az aes sedai utána azt tehessen vele, amit akar. Amikor még fiatalabbak voltak, mielőtt megtudták volna, hogy ki is ő valójában, Egwene-nel együtt azt a napot várta, amikor majd összeházasodnak. Most pedig a lány átállt Moiraine oldalára.

Dühös arcot vágva, jóval haragosabban szólalt meg annál, mint ahogy akart:

– Mondja el, mit akar, Moiraine! Mondja el itt és most, vagy várjon addig, míg időt szakítok a maga számára! Nagyon sok a dolgom.

Ezzel nagyot hazudott. Az ideje nagy részében Lannal gyakorolta a vívást, vagy Rhuarckal a lándzsák használatát, vagy mindkettőjüktől igyekezett eltanulni, hogyan kell puszta kézzel és lábbal harcolni. Ám ha ma este durvasággal elérhet valamit, hát akkor legyen. Natael meg csak hadd halljon mindent! Szinte mindent. Amíg Rand pontosan tudja, hogy éppen merre jár a hárfás.

Moiraine és Egwene savanyú képet vágott, de az igazi aes sedai gyorsan belátta, hogy a fiú ezúttal nem fog engedni. Nataelre pillantott, és elfintorodott. Úgy tűnt, a férfi most is teljesen elmerült zenéjében. A nő ekkor egy vastag, szürkés selyembe tekert tárgyat húzott elő táskájából.

Kibontotta, és tartalmát az asztalra fektette. Az egyik felén tompa fekete, a másikon csillogó fehér korong nagyjából akkora volt, mint egy férfi tenyere. A két szín pontosan középen, egy kígyóvonalban olvadt össze, mintha csak két könnycsepp bújt volna egymáshoz. A Világtörés előtt ez volt az aes sedai-ok jele, ám ez a korong ennél jóval többet jelentett. Összesen hetet készítettek belőle – pecsétnek, a Sötét Úr börtönére. Vagy pontosabban megfogalmazva, mindegyikük egy pecsét fókuszpontja volt. A nő előhúzta kését az övéből. Az éles pengével Moiraine megkarcolta a korong peremét. Azonnal levált onnan egy vékony, éjfekete darab.

Még az ürességben lebegő buborék belsejében is elállt Rand lélegzete. A semmi megremegett, és egy pillanatra majdnem elragadta az Egyetlen Hatalom.

– Ez egy másolat? Egy hamisítvány?

– Lent, a téren találtam – válaszolta Moiraine. – Igazi. Az, amit Tearből magammal hoztam, ugyanígy néz ki.

Amennyi érzelemmel ezt mondta, azzal a másnapi borsólevesről is beszélhetett volna. Egwene azonban összehúzta magán a stóláját, mintha fázna.

Rand érezte, ahogy rajta is kezd eluralkodni a félelem, az érzés körbefolyta az üresség felszínét. Nehezére esett elengedni a saidint, de rákényszerítette magát. Ha nem tud eléggé összpontosítani, az Egyetlen Hatalom azonnal kiégetné, és most minden figyelmére szüksége lesz ahhoz, hogy választ találjon az asztalon fekvő kérdésre. Annak ellenére, hogy elfogta a boldogság, amiért nem kell tovább éreznie a rontást, úgy érezte, mintha valami csodálatos dolgot veszített volna el.

Az a kődarab, ami most az asztallapon csillogott, tulajdonképpen nem is létezhetett volna. A korongokat cuendillarból készítették, szívkőből, és az ebből az anyagból készült holmikat nem lehetett elpusztítani. Még az Egyetlen Hatalom segítségével sem lehetett megsemmisíteni őket. Minél nagyobb erőt használtak ellenük, a korongok annál erősebbek lettek. A szívkő készítésének titka odaveszett a Világtörés idején, de amit a Legendák Korában készítettek, az mind a mai napig megmaradt, még a legkecsesebb váza is, amit esetleg a tenger legmélyebb szakadékába, vagy egy hegy alá vetett a Világtörés. Az biztos, hogy a hét pecsét közül hármat már feltörtek, de ehhez jóval nagyobb erőre volt szükség, mint amennyit egy késsel ki lehetett fejteni.

Ettől eltekintve fogalma sem volt arról, hogyan törték össze a három pecsétet. Ha a Teremtőn kívül senki más nem tudja elpusztítani a szívkövet, akkor a pecsétek feltörése lehetetlen.

– Hogyan? – kérdezte, és maga is meglepődött, hogy a hangja ugyanolyan keményen csengett, mint akkor, amikor még körülölelte az üresség.

– Nem tudom – felelte Moiraine ugyanazzal a látszólagos nyugalommal. – Te képes vagy felfogni, mi is az igazi gond? Ez a korong itt attól is összetörne, ha leesne az asztalról. Ha a többi ilyen, bárhol is legyen, ugyanebben az állapotban van, akkor négy, kalapáccsal felszerelt ember lyukat üthetne a Sötét Úr börtönébe. És ki tudja, hogy mennyire ellenállóak még ebben az állapotban?

Rand ezt felfogta. Még nem állok készen. Nem volt biztos abban, hogy valaha is készen áll majd, de most biztos, hogy túl korai volt az idő. Egwene mintha csak a saját nyitott sírjába bámult volna. Moiraine visszacsomagolta a korongot, és eltette a táskájába.

– Talán eszembe jut valami, mielőtt visszaérnék Tar Valonba. Ha rájövünk, hogy mi történt vele, talán megtaláljuk a módját, hogy megakadályozzuk.

Randnek hirtelen látomása támadt, látta, amint a Sötét Úr Shayol Ghulból ismét kinyúl a világ felé, újra kiszabadul... Képzeletében tűz és sötétség borította be a világot, lángok, melyek mindent elemésztettek, de mégsem világítottak; feketeség, kemény, mint a kő, sötétség, ami még a levegőt is agyonnyomta. Ezzel a képpel elméjében eltartott egy pillanatig, míg felfogta, mit is mondott Moiraine az előbb.

– Maga is elmegy? – Eddig azt hitte, a nő továbbra is úgy tapad rá, mint moha a sziklatömbre. Hát nem ezt akarod?

– Valamikor – felelte Moiraine halkan –, valamikor elmegyek, hiszen egyszer itt kell hogy hagyjalak. Lesz, ami lesz – Randnek úgy tűnt, hogy a nő megremegett, de ez csak olyan rövid ideig tartott, hogy talán csak képzelte az egészet. Az aes sedai a következő pillanatban újra hűvös volt és nyugodt. – Készen kell állnod! – Ez kellemetlen módon kapcsolódott saját kétségeihez. – Beszélnünk kell a terveidről. Nem ücsöröghetsz továbbra is itt. Még ha a Kitaszítottak nem is tervezik azt, hogy üldözőbe vesznek, ám szabadok, és hatalmuk egyre nő. Nem fog sokat segíteni neked, ha összetrombitálod az aieleket, csak hogy kiderítsd, a hegyeken túl minden ország a Kitaszítottak kezére került-e.

Rand mosolyogva nekitámaszkodott az asztalnak. Szóval, az aes sedai már megint csak játszott vele! Ha a fiú nem akarja, hogy itt hagyja, akkor valószínűleg jobban odafigyel a tanácsaira, és egyszerűbb lesz irányítani. Moiraine persze nem tudott hazudni. Legalábbis nem egyértelműen. Erről a híres hármas eskü gondoskodott. Az aes sedai nem ejthetett ki valótlan dolgokat a száján. Rand azonban rájött, hogy emellett jut elég hely a féligazságokra. A nő persze egyszer majd tényleg magára hagyja. Majd ha Rand már nem él.

– Tehát akkor a terveimről akart beszélni – jelentette ki szárazon. Előhúzta rövid szárú pipáját és bőr dohányos zacskóját a zsebéből, hüvelykujjával megtömte a pipát, majd leheletnyit megérintette a saidint, hogy egy parányi lángnyelvvel meggyújtsa a dohányt. – De miért? Hiszen ezek az én terveim!

Nem törődve Egwene ádáz pillantásával, nyugodtan pöfékelni kezdett.

Az aes sedai arckifejezése nem változott meg, de mintha izzani kezdett volna nagy, sötét szeme.

– Mit tettem neked, hogy nem vagy hajlandó megbízni a vezetésemben? – Hangja ugyanolyan hűvösen csengett, mint amilyennek az arca tűnt, ám szavai lecsaptak rá, mint a korbácsütések. – Bármerre is jártál, halált, rombolást és háborút hagytál magad után.

– Tearben nem! – válaszolta a fiú kissé talán túl gyorsan. Talán túl öntudatosan is. Nem lett volna szabad hagynia, hogy a nő kizökkentse egyensúlyából. Határozottan és lassan beszívta a füstöt.

– Nem – ismerte be az aes sedai. – Tearben nem. Először sikerült egy népet állítani a hátad mögé, egy nemzetet, és erre te mit tettél? Dicséretre méltó, hogy igazságot szolgáltattál Tearben. Tapsot érdemeltél, amiért helyreállítottad Cairhienben a rendet, és megetetted az éhezőket. Bármilyen más korszakban megdicsértelek volna ezért – Moiraine maga is Cairhienből származott. – De ez mind nem fog neked segíteni, ha eljön Tarmon Gai'don.

Ez a nő sosem adja fel? Semmi nem térítheti el szándékától, még a saját hazája sem? Nem kéne Randnek is ugyanilyen céltudatosan cselekednie?

– Mit kellett volna a véleménye szerint tennem? Egymás után becserkészni a Kitaszítottakat, és végezni velük? – Ismét kényszerítette magát arra, hogy nyugodtan szívja a pipáját, bár ez komoly erőfeszítést igényelt. – Tudja egyáltalán, merre lehetnek? Ó, Sammael Illianban van – ezt mind tudjuk –, de a többiek? Mi lesz, ha rátámadok Sammaelre, ahogy azt kívánja tőlem, és ott helyette kettő, három vagy négy vár közülük? Vagy esetleg mind a kilenc?

– Szembeszállhattál volna hárommal vagy néggyel, de talán mind a kilenc, még élő Kitaszítottal is – felelte a nő jéghidegen –, ha nem hagytad volna Callandort Tearben. A valóságban menekülsz előlük. Nincs is terved, legalábbis nem olyan, ami felkészítene az Utolsó Csatára. Egyik helyről a másikra rohansz, miközben reménykedsz, hogy valahogy jóra fordulnak a dolgok. Csak reménykedsz, mert nem tudod, hogy mit kellene tenned. Ha megfogadnád a tanácsomat, akkor legalább...

Rand pipájának heves mozdulatával félbeszakította, anélkül, hogy törődött volna azokkal a dühös pillantásokkal, melyeket a két nő vetett rá.

– De van tervem. – Ha tudni akarják, hát akkor hadd tudják meg! Legyen átkozott, ha csak egyetlen szavát is megmásítja. – Először is azt tervezem, hogy véget vetek a háborúnak és a gyilkolásnak, akár én robbantottam ki őket, akár nem. Ha az embereknek mindenáron öldökölniük kell, akkor harcoljanak a trallokokkal, ne egymás ellen. Az Aiel-háború idején négy törzs kelt át a Sárkányfalon, és több mint két éven át nagyjából azt csináltak, amit akartak. Kifosztották és felégették Cairhient, és legyőzték az összes ellenük küldött hadsereget. Ha akarták volna, akkor még Tar Valont is elfoglalják. A Fehér Torony nem tudta volna feltartani őket, a híres hármas eskü miatt. – Az aes sedai-ok nem használhatták fegyverként az Egyetlen Hatalmat, csak az árnybarátok és az árnyfattyak ellen, vagy önvédelemből, mert így követelte meg az egyik eskü. Az aielek viszont nem fenyegették magát a Tornyot. A düh elragadta Randet. Elfutni és reménykedni, igaz? – Négy törzs ennyire volt képes! Mi történik, ha tizenegy törzset viszek át a Világ Gerincén? – Be kell érnie tizeneggyel. A shaidókat bizonyára nem viheti magával. – Túl késő lesz, mire az országok belátják, hogy össze kell fogniuk! Vagy elfogadják a békémet, vagy temessenek el Can Breatben!

A hárfa éles, hamis hangot adott ki, mire Natael fejét csóválva a hangszer fölé hajolt. Egy pillanattal később ismét felhangzottak a megnyugtató dallamok.

– Egy dinnye sem lehet ilyen puffadt, mint a fejed! – morogta Egwene, s mellén keresztbefonta a karját. – És a kő sem lehet makacsabb! Moiraine csak segíteni akar neked. Miért nem vagy képes belátni ezt?

Az aes sedai végigsimította selyemszoknyáját, bár erre semmi szükség nem volt.

– Az aielek átvezetése a Sárkányfalon a lehető legszörnyűbb dolog lenne, amit tehetnél – Moiraine hangja keményen csattant a dühtől vagy a csalódottságtól. Legalább lassacskán kezdte megérteni, hogy Rand már nem a bábja. – Az amyrlin mostanra már kapcsolatba lépett az összes nemzet uralkodójával, legalábbis azokkal az országokkal, akiknek még van uralkodójuk, és bemutatta nekik a bizonyítékokat, hogy te vagy az Újjászületett Sárkány. Ők is ismerik a Próféciákat, pontosan tudják, milyen feladat végrehajtására kellett megszületned. Mihelyt meggyőződtek arról, hogy ki és mi vagy, elfogadnak majd, mert a szükség ezt diktálja. Közeledik az Utolsó Csata, és te vagy az egyetlen reménysugár, az emberiség egyetlen reménye.

Rand harsányan felkacagott. Keserű volt ez a nevetés. Foga közé szorította a pipát, felemelkedett, és lábát keresztbe vetve felült az asztalra. Ezután ismét a nőkre nézett.

– Szóval még mindig azt hiszi, maga meg Siuan Sanche, hogy mindent tudnak, amit tudni érdemes. – A Fény adja, hogy ne tudjanak meg mindent róla, és megőrizhesse titkait! – Mind a ketten bolondok!

– Próbálj egy kis tiszteletet mutatni! – mordult fel Egwene, ám Rand nem törődött vele, hanem folytatta:

– Tear nagyurai is ismerik a Próféciát, és tudták, ki vagyok, mihelyt megpillantották kezemben a Kardot, Ami Érinthetetlen. Az urak fele azt várja tőlem, hogy hatalommal és dicsőséggel vagy inkább mindkettővel halmozzam el, miközben a másik fele legszívesebben tőrt döfne a hátamba, csak hogy elfelejthessék, valaha is járt Tearben az Újjászületett Sárkány. Így fogják üdvözölni a birodalmak az Újjászületett Sárkányt. Kivéve, ha eltiprom az ellenállást, ugyanúgy, ahogy Tearben. Tudja, miért hagytam Callandort Tearben? Azért, hogy emlékezzenek rám. Nem múlik el nap, hogy ne tudnák, ott a kard a Kő Szívében, és azt is tudják, hogy vissza fogok jönni érte. Ez az, ami hozzám köti őket.

Ez volt az egyik indoka annak, amiért otthagyta a Kardot, Ami Nem Kard. Nem szívesen gondolt a másik okra.

– Legyél nagyon óvatos! – figyelmeztette Moiraine rövid gondolkodás után. Csak ennyit mondott, azt is hűvösen nyugodt hangon. Rand kihallotta a figyelmeztetést ezekből a szavakból. A nő egyszer már beszélt hozzá ugyanezzel a hangsúllyal, akkor azt mondta, gondoskodik arról, hogy Rand meghaljon, ha át akarna állni az Árnyék oldalára. Kemény asszony.

Moiraine egy hosszú pillanatig némán nézte a fiút. Szeme olyan volt, mint a sötét tó, szinte már elnyelte. Ezután váratlanul pukedlizett.

– Engedelmeddel, Sárkány Nagyúr, megmutatom Kadere mesternek, hol kell holnap dolgoznia.

A nő viselkedésében vagy szavaiban lehetetlen volt felfedezni a gúny leghalványabb nyomát is, ám Rand mégis világosan érezte. Moiraine mindent megtesz azért, hogy kibillentse az egyensúlyából, és bűntudatot, szégyent meg bizonytalanságot keltve rákényszerítse az akaratát. Addig nézett utána, míg a bejárati függöny csilingelő gyöngysorai el nem takarták.

– Semmi szükség arra, hogy ilyen komor képet vágjál, Rand al'Thor! – Egwene halkan beszélt, de szeme csillogott, és úgy markolta meg kendőjét, mintha azzal akarná megfojtani a fiút. – Sárkány Nagyúr, hogy ne nevessek! Bármi is legyél, nem vagy több egy udvariatlan fatuskónál! Ennél sokkal nagyobb fejmosást érdemeltél volna. Nem fog a sírba vinni, ha egyszer, kivételesen, rendesen viselkedsz.

– Szóval akkor te voltál! – förmedt Rand a lányra, ám legnagyobb meglepetésére az már csóválni kezdte a fejét, míg észbe nem kapott. Moiraine ütötte meg, ehhez most már nem férhet kétség. Ha az aes sedai-t ennyire elragadták az érzelmei, akkor tényleg nagyon ideges lehet. Valószínűleg Rand hibájából. Lehet, hogy bocsánatot kellene kérnie. Azt hiszem, csak nem lehet olyan szörnyű, ha egy kicsit udvarias leszek! Másrészt, nem igazán értette, miért kellene tisztességesen viselkednie az aes sedai-jal, aki megpróbálja pórázon tartani.

Míg ő maga arra gondolt, hogy kicsit udvariasabbnak kellene lennie, Egwene-ben ilyesmi fel sem merült. Ha sötétbarna lenne az izzó szén, akkor az úgy nézett volna ki, mint Egwene szeme.

– Gyapjúagyú idióta vagy, Rand al'Thor! És nekem sosem lett volna szabad azt mondanom Elayne-nek, hogy te elég jó vagy hozzá! Még egy menyétnek sem lennél elég jó! Ne hordd fenn az orrodat! Még jól emlékszem arra, hogyan izzadtál, amikor megpróbáltál kikerülni abból a csávából, amibe Mat miatt kerültél. Azt sem felejtettem el, amikor Nynaeve úgy elnáspángolt, hogy zokogtál, és egy párna kellett a feneked alá, hogy egyáltalán le tudjál ülni! Alig pár év telt el azóta! Szólnom kellene Elayne-nek, hogy el kellene felejtenie! Ha tudná, hogy mi lett belőled...

Rand tátott szájjal hallgatta a dühkitörést. A lány szemmel láthatóan egyre jobban belelovalta magát a haragba, amióta belépett a gyöngyfüggönyön. Aztán hirtelen rájött a valóságra. Ez a könnyed és bizonyára önkéntelen fejcsóválás, amivel Egwene elárulta, hogy Moiraine ütötte meg az Egyetlen Hatalom segítségével Randet. Egwene annyira igyekezett, hogy mindent hibátlanul csináljon, amit elkezdett. A Tudós Asszonyoknál tanult, ezért aiel ruhát vett magára. Könnyen előfordulhat, hogy elfogadta az aielek más szokásait is. Ez illene is hozzá. Mostanában minden erejét megfeszítve azért küzdött, hogy igazi aes sedai legyen belőle, bár csupán a beavatottak közé tartozott. Az aes sedai-ok általában sosem veszítik el hidegvérüket, és sosem árulják el azt, amit eltitkolni vagy elködösíteni akarnak.

Ilyena sosem éreztette velem, ha dühös volt rám. Ha összeszidott, csakis azért... Egy pillanatra megdermedt a döbbenettől. Élete folyamán még sosem találkozott Ilyena nevű nővel. Mégis, emlékei közül képes volt felidézni az arcát, legalábbis halványan. Csinos arc, tejfehér bőr, olyan aranyhaj, mint Elayne-é. Ez már a kezdődő őrület jele. Emlékezni kezdett egy elképzelt nőre. Nemsokára már olyan emberekkel is beszélgetni fog, akik valójában ott sincsenek.

Egwene prédikációja hirtelen véget ért.

– Minden rendben, Rand? – A harag úgy elillant a hangjából, mintha ott sem lett volna. – Valami baj van? Visszahívjam Moiraine-t, hogy...?

– Nem! – kiáltott fel a fiú, majd azonnal lágyabb hangon folytatta: – Nem tudna segíteni... – Még az aes sedai-ok sem tudják meggyógyítani a megőrülő elmét. Senki sem tudott szembeszállni azzal a bajjal, ami őt kínozta. – Jól van Elayne?

– Igen, jól. – Az előbbi, hosszan tartó fejmosás ellenére némi rokonszenv szűrődött a lány hangjába. Ez volt minden, amire Rand számíthatott. Minden, azon kívül, amit már amúgy is tudott, amikor Elayne elutazott Tearből, az aes sedai-ok ügyeit intézni. Ezt Egwene és Moiraine is többször elmondta már neki. A három Tudós Asszony, az Alomjárók, akik kiképezték Egwene-t, még kevesebbet mondtak. Nekik megvolt a maguk külön okuk arra, miért nem értettek egyet a módszereivel.

– Legjobb, ha most én is megyek – folytatta Egwene, és ismét maga köré kanyarította kendőjét. – Elfáradtál. – Aztán homlokát ráncolva megkérdezte: – Rand, mit jelent az, ha Can Breatben temetnek el?

Rand már meg akarta kérdezni, mi a csudáról beszél tulajdonképpen, de rájött, hogy ezt a kifejezést ő használta az előbb.

– Csak úgy hallottam valahol – hazudta. Ugyanolyan kevéssé tudta, mit jelent, mint azt, hogy hol hallhatta.

– Pihend ki magad, Rand! – figyelmeztette a lány olyan hangon, mintha húsz évvel idősebb, és nem két évvel fiatalabb lett volna nála. – Ígérd meg nekem! Szükséged lesz rá!

Rand bólintott. A lány egy hosszú, kutató pillantást vetett arcára, mintha ott keresné az igazságot, majd elindult az ajtó felé.

Rand ezüstkupája felemelkedett a padlóról, és a fiú felé lebegett. Gyorsan megragadta, mielőtt Egwene hátrafordulhatott volna.

– Talán nem kellene elmondanom neked – szólalt meg a lány –, Elayne nem azért mondta nekem, hogy tovább adjam, de... azt mondta, hogy szeret téged. Lehet, hogy ezzel te is tisztában vagy, de ha nem, akkor el kéne róla gondolkoznod.

Ezzel máris kilépett, és csak a gyöngysorok csilingeltek halkan, amint megmozdult a függöny.

Rand felpattant az asztalról, a kupát odavágta maga elé, hogy a bor végigömlött a padlón, és dühösen Jasin Nataelre förmedt.

Harmadik fejezet

Sápadt árnyak

Rand kinyúlt a saidin után, megragadta az Egyetlen Hatalmat, és fonatokat szőtt a Levegőből, amelyekkel egyszerűen felrántotta Nataelt a selyempárnáiról. Az aranyozott hárfa a piros csempékre zuhant, miközben a férfi nekipréselődött a falnak, de annyira, hogy lábától a nyakáig meg sem tudott moccanni. Talpa jó egy lábnyira lehetett a padló felett.

– Megmondtam, hogy ne csináld ezt! Sose használd az Egyetlen Hatalmat, ha van valaki a közelben! Figyelmeztettelek! Sohase tedd!

Natael a maga jellegzetes módján, kissé megdőlve tartotta fejét, mintha csak oldalról akarta volna szemügyre venni Randet, vagy mint aki szemmel akarja tartani a fiút, de úgy, hogy az ne tűnjön fel.

– Ha egyáltalán észrevette, akkor azt gondolja, hogy te tetted – a hangjában nem hallatszott egy csipetnyi megbánás vagy alázat sem, igaz, a dac is hiányzott belőle. Úgy tűnt, elhiszi saját magyarázatát. – Ezenkívül szomjasnak tűntél. Egy udvari dalnok képes kitalálni az ura gondolatát.

Ezt már megint a hiúság mondatta vele. Ha Rand lehetett az Újjászületett Sárkány, akkor neki kijárt az udvari dalnok rangja. Nem érte be azzal, hogy puszta mutatványos legyen.

Rand saját magára is, meg a férfira is dühös volt. Kioldozta a fonatokat, és hagyta, hogy a földre huppanjon. Keményen bánni vele olyasmi lenne, mintha verekedésbe kezdene egy tízéves gyerekkel. Nem látta a burkot a másik férfi körül, ami elvágta Nataelt a saidintól, hiszen az egy nő műve volt, de tudta, hogy létezik. A mutatványos erejéből így legfeljebb annyira futotta, hogy az előbbi megmozdulásához hasonló módon a magasba emeljen egy-egy kupa italt. Szerencsére a blokkolást a női megfigyelők számára is láthatatlanná tették. Natael az ilyesmit inventálásnak nevezte, de képtelen volt a dolog lényegét világosan elmagyarázni.

– És mi lett volna, ha észreveszi az elképedésemet, és gyanakodni kezd? Annyira meglepődtem, hogy a kupa hirtelen csak úgy repkedni kezdett.

Ismét a szájába vette a pipáját, és pöfékelni kezdett. Nemsokára füstgomolyagok vették körbe a fejét, hogy az alig látszott.

– Ennek ellenére sem fog rájönni – felelte Natael. Leült és felemelte a hárfáját. Belekezdett egy dallamba, ami valahogy hamisnak tűnt. – Hogyan is kezdhetne bárki is gyanakodni? Hiszen magam sem tudom elhinni ezt az egészet!

Talán keserűség vegyült a hangjába? Rand nem volt egészen biztos a dologban.

Maga sem tudta tényleg elhinni ezt a helyzetet, pedig kőkeményen megdolgozott azért, hogy eljusson idáig. Az előtte ülő férfit, Jasin Nataelt voltaképpen egészen másként hívták. A neve Asmodean volt.

Ahogy ott unatkozva piszkálta a hárfáját, Asmodeanon nem látszódott, hogy a rettenetes Kitaszítottak egyike. Tulajdonképpen egészen jóképű volt, és Rand úgy vélte, bizonyára tetszhet a nőknek. Gyakran megtörtént már máskor is, hogy a gonoszt külső jegyek nem árulták el. Szóval a férfi valójában egy Kitaszított volt, és Rand eltitkolta kilétét Moiraine és a többiek előtt. Szüksége volt egy tanárra.

Ha a férfiakra is igaz volt az, amit a nőkről meséltek, a vadakról, akkor négy ember közül legfeljebb csak egy élte túl, ha egyedül kellett elsajátítania az Egyetlen Hatalom használatát. És akkor még nem is gondolt az esetleges megtébolyodás veszélyére. Moiraine meg a többi nő számtalan alkalommal elmagyarázta neki, hogy a madár nem taníthatja repülni a halat, és a hal sem oktathatja az úszás tudományára a madarat. Rand olyan mestert akart, aki rendelkezik a kellő tapasztalattal, aki már mindent tud, amit neki meg kell tanulnia. Mivel az aes sedai-ok minden férfira lecsaptak, akit azon kaptak, hogy az Egyetlen Hatalmat használja, és ezek száma amúgy is alaposan lecsökkent az elmúlt években, a fiúnak nem maradt más választása. Ha találkozott volna egy olyan, még megszelídítetlen férfival, aki saját maga jött rá, hogy képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, az illető semmivel sem tudott volna többet nála. Ha sikerülne is valahogy elkapni az egyik hamis Sárkányt, egy olyan férfit, aki használta az Egyetlen Hatalmat, és eddig még elkerülte az aes sedai-okat, az valószínűleg nem mondana le a fényről és a dicsőségről egy olyan valaki kedvéért, aki magát – hozzá hasonlóan – az Újjászületett Sárkánynak nevezi. Mire számíthatott volna, mire támaszkodhatott volna, ha nem az egyik Kitaszítottra?

Asmodean néhány könnyed akkordot játszott, miközben Rand leült vele szemben a párnákra. Nem feledkezhetett el egy pillanatra sem arról, hogy ez az ember nem változott meg, legalábbis belül semmit sem azóta a nap óta, amikor – valamikor nagyon régen – odaadta magát az Árnyéknak. Amit tesz, csak kényszer hatására teszi. Nem tért meg a Fényhez.

– Nem gondolsz időnként arra, hogy visszatérjél, Natael? – Gondosan ügyelt arra, hogy mindig ezen a néven szólítsa a zenészt.

Elég lenne akár csak egyszer is óvatlanul kiejtenie a száján az Asmodean nevet, és Moiraine máris biztosra venné, hogy Rand átállt az Árnyék oldalára. Talán mások is ezt hinnék. Az biztos, hogy egy ilyen hibát sem ő, sem Asmodean nem élne túl.

A férfi keze megdermedt, arckifejezése azonban változatlan maradt.

– Visszatérni? Demandred, Rahvin, de a többiek közül bárki azonnal megölne. Már ha szerencsés vagyok. Talán csak Lanfear nem, de azt hiszem, sejted, hogy nem szívesen tenném őt próbára ez ügyben. Semirhage még egy kősziklát is rávesz arra, hogy kegyelemért könyörögjön, majd őszinte hálát érezzen a halálért, a Sötétség Nagyura pedig...

– A Sötét Úr – vágott a szavába Rand nyersen, miközben még csak a pipát sem vette ki a szájából. Az árnybarátok hívták a Sötétség Nagyurának a Sötét Urat. Az árnybarátok meg a Kitaszítottak.

Asmodean könnyedén, ellenkezés nélkül bólintott.

– Ha a Sötét Úr kiszabadul... – Az előbb semmilyen érzelem sem tükröződött az arcán, most viszont hihetetlen letörtség áradt belőle. – Ebben az esetben talán csak elég lesz annyit mondanom, hogy én megyek el Semirhage-hez, mielőtt lesújtana rám a... Sötét Úr megtorlása az árulásomért.

– Akkor jó, hogy itt vagy mellettem, és folytathatod a kiképzésemet.

Gyászzene csendült a hárfán, a halál és a fájdalom melódiája.

– A Gyászinduló – magyarázta Asmodean. – A Nagy Passió-ciklus utolsó eleme, amit vagy háromszáz esztendővel az Egyetlen Hatalom miatt kirobbant háború előtt szereztek, azt hiszem, a szerző...

Rand a szavába vágott.

– Nem túl jól tanítasz!

– Elég jól, a körülményekhez képest. Mostanra már képes vagy bármikor megragadni a saidint, megkülönbözteted az egyes fonatokat egymástól és szét is tudod választani őket. El is tudod takarni magadat, az Egyetlen Hatalom pedig engedelmeskedik neked. – Abbahagyta a hárfázást, és homlokát ráncolva a fiúra nézett. – Azt hiszed, Lanfear tényleg azt akarja, hogy mindenre megtanítsalak? Ha tényleg ezt akarta volna, akkor itt marad, hogy összecsatoljon minket. Az ő célja csak annyi, hogy életbe maradjál, Lews Therin, de most ő akar kettőtök közül az erősebb lenni.

– Ne szólíts így! – csattant fel Rand, de Asmodean mintha oda sem figyelt volna rá.

– Ha ezt ketten főztétek ki, hogy csapdába ejtsetek... – kezdte a mutatványos, és ekkor Rand megérezte, hogy valami duzzadni kezd Asmodeanban. Mintha a Kitaszított megpróbálta volna felmérni, milyen erős az a szigetelőburok, amelyet Lanfear szőtt köré. Az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó nők állítólag derengést láttak egymás körül, és érezték, ha egy asszony a közelükben a Hatalmat használja, ám Rand sosem látott semmit sem Asmodean körül, és érezni is csak alig érzett valamit. – Ha ezt az egészet együtt találtátok ki, akkor nem csak egyetlen módon járt túl az eszeden. Mondtam már, hogy nem vagyok túl jó tanár, különösen, hogy nem lettünk összekötve. Együtt eszeltétek ki, igaz? – Fejét oldalra hajlítva, átható pillantást vetett Randre. – Mennyi mindenre emlékszel? Arra, amikor Lews Therin voltál, úgy értem! Lanfear azt állította, hogy semmire sem, de hát ő még a Sötétség Nagy... még a Sötét Urat is megpróbálná átverni.

– Ezúttal igazat mondott – válaszolta Rand. Kihúzta magát ültében, és az Egyetlen Hatalom segítségével magához húzott egy ezüstkupát, amit a törzsfők érintetlenül hagytak. Már az is csodálatos élményt jelentett, hogy csak ilyen kis időre is megérinthette a saidint. Csodálatos, de mocskos élményt. És alig tudta elengedni. Nem akart Lews Therinről beszélgetni. Már az is éppen elég gondot jelentett, hogy az emberek azt hitték, ő Lews Therin. A pipa feje egészen felhevült, ezért a nyelénél fogva kezdett hadonászni vele.

– Ha az összekapcsolódás segíthet megkönnyíteni a tanulást, akkor miért nem próbáljuk meg mi magunk?

Asmodean úgy nézett rá, mintha azt kérdezte volna, miért nem esznek követ, majd megcsóválta a fejét.

– Néha tényleg elfeledkezem arról, milyen keveset is tudsz! Nem kapcsolódhatunk össze egy nő közbeiktatása nélkül. Talán megkérhetnéd Moiraine-t vagy azt a leányzót, Egwene-t. Valamelyikük csak rájön a megfelelő módszerre. Persze csak ha nem zavar, hogy megtudják, ki is vagyok valójában.

– Ne hazudj, Natael! – csattant fel Rand. Jóval azelőtt, hogy megismerte volna Nataelt, már tudta, hogy a férfiak és a nők annyira eltérő módszereket használnak az Egyetlen Hatalom fonatainak megszövésre, amennyire a nők és a férfiak amúgy is különböznek egymástól, ám ennek ellenére jónak tartotta minden esetben megkérdőjelezni azt, amit a zenész árult el neki. – Hallottam, amint Egwene arról beszélt, miként tudják egyesíteni erejüket az aes sedai-ok. Ha ők képesek erre, nekünk miért ne sikerülne?

– Mert nekünk nem megy – Asmodean hangjából érződött a levertség. – Kérdezz meg egy filozófust, ha az okokat kutatod. Miért nem tud repülni a kutya? Lehet, hogy a Minta ilyen módon egyenlíti ki azt, hogy a férfiak általában erősebbek, mint a nők? Mi az ő segítségük nélkül nem tudunk összekapcsolódni, de ők képesek erre a mi közbenjárásunk nélkül is. Egészen tizenháromig. Kis vigaszt jelent, hogy ha ennél is több aes sedai akar összekapcsolódni, akkor ahhoz egy férfi segítségét kellene igénybe venniük.

Rand ezúttal biztosra vette, hogy hazugságon érte a zenészt. Moiraine azt állította, hogy a Legendák Korában a férfiak és a nők egyforma erősek voltak az Egyetlen Hatalom használatában, és Moiraine nem tudott hazudni. Ezt elmondta neki, és még hozzá fűzte.

– Föld, Tűz, Levegő, Víz és Szellem – Natael minden szót egy akkorddal kísért. – Ezek egyenrangúak, ez igaz, és az is, hogy bármit, amit egy férfi a segítségükkel képes megvalósítani, egy nő is meg tudna tenni. Legalábbis annak megfelelőt. Ám ennek semmi köze sincs ahhoz, hogy mi erősebbek vagyunk. Amiről Moiraine azt hiszi, hogy igaz, arról úgy beszél, mintha az tény lenne. Ez is egy a bugyuta kis esküjük ezernyi gyenge pontja közül. – Most valami olyasmit játszott, ami tényleg bugyutának tűnt. – Akad olyan nő, akinek izmosabb a karja, mint a férfiaké, de általában ennek az ellenkezője az igaz. Ugyanez a helyzet az Egyetlen Hatalom használatával is, ráadásul nagyjából ugyanilyen arányban.

Rand megfontoltan bólintott. Volt értelme a magyarázatnak, legalábbis bizonyos szempontból. Elayne-t és Egwene-t a két legerősebb nőnek tartották, akik az elmúlt ezer esztendőben kikerültek a Fehér Toronyból. Egyszer összemérte erejét velük, és Elayne később bevallotta, úgy érezte magát, mint egy kiscica, akit megragadott egy vadászkopó.

Asmodean még nem fejezte be.

– Ha két asszony összekapcsolódik, akkor erejük megkétszereződik, bár az összekapcsolódás sokkal nehezebb dolog annál, mintha csak összeadnánk kettőjük képességeit. Ha azonban elég erősek, szembeszállhatnak bármelyik férfival. Ha pedig tizenhárman alkotnak kört, akkor nem árt, ha komolyan veszed őket. Tizenhárom összekapcsolódott nő képes megküzdeni a legerősebb férfival is, akkor is, ha magukban alig tudják fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. A Fehér Torony tizenhárom leggyengébb menyecskéje képes lenne térdre kényszeríteni téged vagy bármely férfiembert, és még csak ki sem pirulna tőle az arcuk. Arad Domanban hallottam egy közmondást. Minél több asszony van a közelében, a bölcs férfi annál jobban igyekszik meghúzni magát. Jó lenne, ha emlékeznél erre.

Rand megborzongott, mert eszébe jutott az az idő, amikor tizenháromnál jóval több aes sedai vette körül. Persze, azok legtöbbje nem tudta, ki is ő. Ha sejtették volna... Ha Egwene és Moiraine összekapcsolódnának... Remélte, hogy Egwene nem távolodott el ennyire egykori barátságuktól, és nem járta át ennyire a Fehér Torony szelleme. Bármit is tesz, abba beleadja a szívét. Most mindennél fontosabb neki, hogy aes sedai legyen belőle. Pont olyan, mint Elayne.

Nagyot kortyolt az italból, de még a félkupányi bor sem tudta elmosni a keserű gondolatot.

– Mit tudsz mondani nekem a Kitaszítottakról? – Biztosra vette, hogy ezt a kérdést már ezerszer feltette Asmodeannak, de váltig remélte, hogy csak rábukkan valamilyen apróságra, amit felhasználhat. Jobb töprengeni, mint arra gondolni, hogy Egwene és Moiraine összekapcsolódnak.

– Mindenről beszámoltam már neked, amiről csak tudok – Asmodean keserűen felsóhajtott. – A legnagyobb jóindulattal sem lehetett volna minket barátoknak tartani. Azt hiszed, eltitkolok előled valamit? Nem tudom, hol rejtőzködhetnek, ha erre vagy kíváncsi. Kivéve persze Sammaelt, de róla már azelőtt tudtad, hogy Illianban rátelepedett a királyi trónra, mielőtt mi találkoztunk volna. Graendal egy ideig Arad Domanban tartózkodott, de azt hiszem, mára már egy ideje tovább állhatott onnan. Jobban szereti a kényelmes életet. Azt hiszem, Moghedien is valahol nyugaton rejtőzködhetett, de hát a Pókot senki sem tudja megtalálni, hacsak nem ő akarja úgy. Rahvin egy királynőt is szerzett magának szeretőnek, de én épp olyan kevéssé tudom, melyik országét, mint te. Ez minden, amit tudok, amivel segíthetek, hogy megtalálhasd őket.

Rand már tényleg hallotta mindezt. Elfogta az az érzés, hogy ezeket a dolgokat legalább ötvenszer hallotta Asmodean szájából. Olyan sokszor, hogy a fiú néha úgy érezte, mindezt mindig is tudta a Kitaszítottakról. Mindabból, amiről a zenész beszámolt neki, bizonyos dolgokat inkább sose hallott volna, például azt, mit is tart szórakoztatónak Semirhage, és az értesülések egy részének egyszerűen nem volt semmi értelme. Demandred azért állt át az Árnyék oldalára, mert irigyelte Lews Therin Telamont? Rand képtelen volt elhinni, hogy valaki ennyire irigy legyen, hogy ilyen szörnyűségre vetemedjen. Micsoda elvakultság kellett ehhez! Asmodean azt állította, őt a hallhatatlanság gondolata csábította el, a muzsikától csengő végtelen korszakok igézete. Állítólag már azelőtt is híres zeneszerző volt. Értelmetlen. Mégis, a látszólag értelmetlen és töredékes információ tengerében rejtőzött valahol annak a kulcsa, hogyan is élhetné túl az Utolsó Csatát. Bármit is mesélt Moiraine-nek, legkésőbb akkor, de talán már korábban is, szembe kell szállnia velük. Kiürítette kupáját, és letette a földre. A bor nem szabadítja meg a valóságtól.

Hátranézett, mert a függöny gyöngysorai hangosan csilingelni kezdtek. Fehér ruhás gai'shainok jöttek be, némán, mint mindig. Miközben nekiláttak elpakolni azokat az edényeket és italokat, melyeket Rand és a törzsfők számára tálaltak, egyikük, egy férfi, egy jókora ezüsttálcával lépett az asztalhoz. Ezen lefedett ezüsttálak, egy ezüstkupa és két nagy, zöld csíkos kőedény állt. Az egyik bizonyára vizet, a másik meg bort rejthetett magában. Az egyik asszony egy már meggyújtott, aranyozott lámpást tett a tálca mellé. Az ablakon kitekintve Rand látta, hogy a napnyugta már sárgásvörösre festette az eget. Az izzó forróság és a dermesztő hideg közötti rövid időszakban a levegő tényleg egészen kellemes hőmérsékletű volt.

Rand felállt, amikor a gai'shainok kimentek, de még nem indult el.

– Milyenek az esélyeim, ha eljön az Utolsó Csata, Natael?

Asmodean, aki éppen a piros, kék csíkos pokrócokat húzta elő a párnák mögül, habozni kezdett. Fejét azon a jellegzetes módon, ferdén tartva felnézett a kérdezőre.

– Találtál valamit, azon a helyen, amikor találkoztunk.

– Felejtsd el – förmedt rá Rand. Azonkívül nem is egy, hanem két dolgot talált. – Megsemmisítettem.

Úgy vélte, ezt hallva Asmodean kissé magába roskadt.

– Akkor a... Sötét Úr elevenen fel fog falni. Ami engem illet, én azt tervezem, hogy felvágom az ereimet abban a percben, amikor hírét veszem a kiszabadulásának. A gyors halál sokkal jobb annál, ami rám várna – félredobta a pokrócokat, leült és letörten bámult a semmibe. – Ez is jobb, mintha megőrülnék. Most már engem is ez fenyeget, ugyanúgy, mint téged. Te vágtad el a kapcsolatot, ami megvédett az őrülettől.

Nem érződött keserűség a hangjában. Csak reménytelenség.

– Mi van akkor, ha még létezik más módszer is arra, hogy megvédd magad a romlástól? – kérdezte Rand. – Ha valamilyen módon el lehetne távolítani? Akkor is végeznél magaddal?

Asmodean gúnyos kacaja valósággal belemart a csendbe.

– Az Árnyék nyeljen el! Lassacskán elhitetted magaddal, hogy te vagy az átkozott Teremtő? Mi ketten hullák vagyunk! Mind a ketten! Halottak. Elvakít a büszkeség, azért nem látod be? Vagy tényleg ennyire ostoba lennél, te reménytelen juhászlegény?

Rand nem hagyta provokálni magát.

– Akkor miért nem szállsz ki a játékból, és miért nem vetsz véget az életednek? – kérdezte színtelen hangon. Azért annyira nem voltam ám vak, hogy észre ne vegyem, mire készültetek Lanfearrel! Nem voltam annyira ostoba, hogy ne tudtam volna becsapni őt, és elkapni téged. – Ha tényleg nincs remény, ha nincs egy cseppnyi esélyünk sem, akkor miért vagy még életben?

Asmodean nem nézett rá, hanem csak az orra nyergét masszírozta.

– Láttam egyszer egy embert a sziklapárkányról lógni – mondta aztán. – Már elmorzsolódott a kiugró az ujjai alól, és csupán néhány fűszálba tudott kapaszkodni. A gyökerek lassan engedtek a súlya alatt. Nem volt más esélye az életben maradásra, hát megragadta az utolsó szalmaszálat! – Felcsattanó nevetésében szemernyi jókedv sem érződött. – Tudnia kellett, hogy a fű nem fogja megtartani.

– És legalább megmentetted? – kérdezte Rand, de Asmodean nem válaszolt.

Amikor Rand már az ajtó felé indult volna, a háta mögött ismét felharsant a gyászzene. A gyöngyfüzérek összezáródtak a háta mögött. Ahogy kilépett a folyosóra, könnyed eleganciával azonnal felpattantak az ott várakozó Hajadonok. Valószínűleg egész idő alatt a világoskék csempével borított padlón guggolhattak. Egyikük kivételével nő létükre valamennyien magasak voltak, bár talán nem annyira, ha az aielek átlagos termetét vette figyelembe az ember. Vezetőjüknek, Adelinnek, talán csak egy kicsit kellett volna ágaskodnia ahhoz, hogy Rand szemébe nézhessen. Legalacsonyabb társnőjük, a tűzvörös sörényű Enaila olyan magas lehetett, mint Egwene, és roppantul érzékenyen reagált, ha valaki célzást tett alacsony termetére. Akárcsak a törzsfőké, a Lándzsa Hajadonjainak a szeme is kék, szürke vagy zöld, hajuk pedig világosbarna, szőke vagy vöröses árnyalatú volt. Rövidre nyírt frizurájukból csak hátul állt ki egy lófarok. Övükről az egyik oldalon teli tegez, a másikon hosszú kés lógott. Hátukra erősítve puha bőrtokban szaruíjat hordtak. Mindannyiuk három-négy rövid, levél alakú pengével ellátott lándzsát tartott jobbjában. Másik karjukra kerek bivalybőr pajzsot erősítettek. Így néztek ki a Lándzsa Hajadonjai, azok az aiel nők, akik lemondtak a családról és a gyerekről, hogy belépjenek saját harcostársaságukba, a Far Dareis Mai soraiba.

Rand könnyed meghajlással köszöntötte őket, amitől a nők kacagni kezdtek. A meghajlás nem volt jellegzetes aiel szokás, legalábbis nem ebben a formában, erre már megtanították.

– Látlak, Adelin – üdvözölte a vezetőjüket. – Hol van Joinde? Talán megbetegedett? Azt hittem, hogy itt van veletek.

– Látlak, Rand al'Thor – jött a válasz. A nő világosszőke haja most még fakóbbnak látszott, hiszen egy napbarnította arcot vont keretbe. Az egyik orcáján vékony, fehér forradás húzódott. – Bizonyos értelemben beteg. Egész nap magában beszélt, aztán egy órája felkerekedett, hogy virágokat gyűjtsön a menyasszonyi koszorújához, amit majd letesz a jhirad goshienek közé tartozó Garan lába elé.

Néhány lány a fejét kezdte csóválni. A házasság azzal járt, hogy fel kellett adni a lándzsát.

– Holnap telik le a fiú gai'shain szolgálata Joinde-nál. A lány ugye a Feketeszikla shaaradok közé való – tette hozzá jelentőségteljes hangsúllyal. Nem véletlenül, hiszen arra viszonylag gyakran sor került, hogy az aielek olyan férfiakkal vagy nőkkel házasodtak össze, akik addig gai'shainként szolgálták őket, de csak a legritkább esetben választottak maguknak párt egy olyan törzsből, akivel saját népük vérháborúban állt, még ha a vérontást egyelőre fel is kellett függeszteniük.

– Ez a betegség mostanában kezd elharapózni – csattant fel dühösen Enaida. A hangja többnyire éppen úgy izzott, mint a haja. – Amióta megjöttünk Rhuideanba, minden nap akad egy-két olyan Hajadon, aki fonni kezdi a menyasszonyi koszorúját.

Rand bólintott, és azt remélte, hogy gesztusát az együttérzés jelének fogják tekinteni. Mindenről ő tehetett. Ha viszont ezt elárulná nekik, akkor vajon hányan mernének továbbra is a közelében maradni? Talán valamennyien, hiszen ezt követelte meg tőlük a becsület, és a félelmet ugyanolyan kevéssé ismerték, mint a törzsfők. Most még csak a férjhezmenetel fenyegette őket, és még a Lándzsa Hajadonjai is ezt részesítenék előnyben, ha tudnák, mi történt miatta másokkal. Talán. Bár ki tudja?

– Rögtön jövök. Egy pillanat – jelentette ki.

– Türelmesen várakozni fogunk – felelte Adelin. Az viszont egy cseppet sem tűnt várakozásnak, ahogy ott álltak, ugrásra készen, éberen, mint a macskák.

Randnek tényleg csak egy pillanatra volt szüksége ahhoz, hogy megtegye, amire készült. Szellemből és Tűzből szőtt fonatokat a terem körül, majd megcsomózta őket, hogy a szövedék megmaradjon. Bárki beléphetett a terembe vagy kijöhetett onnan, kivéve azt a férfit, aki képes az Egyetlen Hatalom fókuszálására. Ha ő maga vagy Asmodean próbálkozna ilyennel, az olyan lenne, mintha egy lángoló falon próbálnának meg keresztül törni. A véletlennek köszönhette a védőfal felfedezését. Asmodean, az elszigeteltsége miatt legyengülve, semmiképpen sem törhetett át rajta az Egyetlen Hatalmat használva. Egy mutatványossal igazában nem nagyon törődtek az emberek, de ha esetleg gyanakodni kezdenek, akkor Jasin Natael szeretett volna az aielektől a lehető legmesszebb megbújni Rhuideanban. Itt nyugodt lehetett az álma. Hadnan Kadere emberei pontosan tudták, mit érez. Ily módon Rand is tisztában lehetett azzal, hol is van éjszakánként a mutatványos. A Hajadonok nem szoktak kérdezősködni.

Elfordult. A Hajadonok is mozgásba lendültek, legyezőszerűen körbevették, mintha még itt is támadástól tartottak volna. Asmodean még mindig a gyászzenét játszotta.

Mat Cauthon mindkét kezét kitárva hangosan énekelve lépdelt a kiszáradt kút fehér peremén. A körülötte állók felnéztek rá a lenyugvó nap fényében.

Isszuk a bort, a kupa ürül,
Csókolunk lányt, ki ennek örül.
Kockázunk majd, kincs mint a tenger,
Táncolni hív a Fekete Ember.

Az egész napos hőség után az alkonyat szinte hidegnek tűnt, és egy pillanatra arra gondolt, hogy begombolja aranyhímzésekkel díszített, finom, zöld selyemkabátját, de az italtól, amit az aielek oosquainak neveztek, annyira zúgott a feje, hogy a gondolatok egyszerűen semmivé foszlottak. A poros szökőkút közepén, egy kis kőemelvényen húsz láb magas, meztelen nőket ábrázoló szobrok álltak. A három alak egyike egy kőkorsót emelt a magasba, a másik pedig karját nyújtotta fel. Valamikor a korsókból folyhatott víz a kútba. A harmadik szobor korsója megrepedt, és egyikük feje meg karja is hiányzott.

Táncolunk addig, míg sajog a lábunk,
Jöhet a lány, akire vágyunk.
Mulatunk reggelig, pihenni nem kell,
Táncolni hív a Fekete Ember.

– Szép ez a dal, még ha a halálról szól is – kiáltotta az egyik kocsis erős lugardi tájszólással. Kadere emberei egy csoportban ácsorogtak a kút egyik oldalán, olyan messze az aielektől, amennyire csak lehetett. Valamennyien viharvert, durva arcú férfiak voltak, de még ezek az akasztófavirágok is pontosan tudták, hogy bármelyik aiel elmetszené a torkukat, ha csak egyetlen sanda pillantást vetettek volna rájuk. És ezzel nem is jártak messze a valóságtól. – A boldoganyám mesélt nékem a Fekete Emberrül – folytatta az elálló fülű lugardi. – Bár akkor sem igazán szerencsés a halálról így énekelni.

Mat, az italtól mámorosan, azon kezdett töprengeni, honnan is jutott eszébe ez a dal. Elfintorodott. Senki sem hallhatta a Tánc a Fekete Emberrel-t, amióta elesett Aldeshar. Még mindig ott csengett a fülében az a dacos ének, amit az Arany Oroszlánok akkor énekeltek, amikor utoljára, kétségbeesetten megtámadták Sasszárny Artur seregét, miután bekerítették őket. Na, legalább nem az Ősi Nyelven karattyolt megint. Azért annyira nem részegedett le, mint ahogyan kinézett, de jó pár kupa oosquaival többet megivott a kelleténél. A lötty színe és íze is a poshadt vízre emlékeztette, de az ital akkorát rúgott, mint egy dühös öszvér. Moiraine még elvitet a Fehér Toronyba, ha nem leszek elég óvatos. Igaz, akkor legalább megszabadulnék Randtől, meg a pusztától. Lehet, hogy mégis részegebb volt annál, mint amilyennek gondolta magát? Részeg, ha már egy ilyen cserének is képes örülni. Megrázkódott, és belefogott egy másik dalba. Felhangzott a Kis kolompár a konyhában.

Kolompár ül a konyhába', mert a lyukas üstöt várja.
Fent az asszony meztelen, elment a férje, az esztelen.
Letáncol ő most a lépcsőn, üres üstjét hozza,
Kis kolompár, igyekezzél, nagyon kell a foltja!

Kadere emberei közül néhányan vele énekeltek, miközben visszatáncolt arra a pontra, ahonnan elindult. Az aielek hallgattak, mert náluk a férfiak csak csatadalokat énekeltek, meg az elesettek gyászénekeit, a Lándzsa Hajadonjai pedig csak akkor daloltak, ha senki más nem volt a közelben.

A kút peremén két aiel férfi üldögélt, és cseppet sem látszott rajtuk, hogy már tekintélyes mennyiségű italt fogyasztottak. Legfeljebb a szemük tűnt kissé üvegesnek. Mat nagyon szívesen járt volna újra olyan vidéken, ahol ritkaságnak számít a világos szem. Ahol ő felnőtt – Randtől eltekintve –, csak barna vagy fekete szemet láthatott.

A széles kockaköveken néhány fadarab, többnyire féregrágta széklábak vagy bútorok darabjai hevertek. Ott senki sem ácsorgott. A kút mellett egy üres korsó feküdt, meg még egy, amiben lötyögött egy kevés oosquai. Egy ezüstkupa is hevert mellettük. Ezekkel a holmikkal játszani lehetett. Az ember nagyot húz a korsóból, miközben késével megpróbálja eltalálni a magasba dobott célt. Kadere emberei már egyáltalán nem kockáztak vele, és az aielek közül is csak kevesen, mert olyan sokszor nyert; kártyázni meg nem szoktak. A késdobálás viszont egészen más megítélés alá esett, különösen, ha a szesz is szerepet kapott a játékban. Nem nyert olyan gyakran, mintha kártyázott volna, de ott, ahol ő állt, már egy fél tucat aranylemezből kalapált kupa, néhány rubinnal, holdkővel vagy zafírral ékesített karperec és egy halom pénzérme hevert a kút mellett. A nyereménye mellett még ott feküdt a széles karimájú kalapja és a különleges alakú, fekete nyelű lándzsája is. Némelyik dísztárgyat maguk az aielek készítették, ez látszott a holmikon. Általában szívesebben fizettek zsákmányolt holmikkal, mint pénzérmékkel, ha veszítettek.

Corman, a kút peremén ülő aielek egyike felnézett Matre, amikor abbahagyta az éneklést. Az orra fölött ferde forradás futott végig.

– Majdnem olyan jól bánsz a késsel, mint a kockákkal, Matrim Cauthon. Nem kéne már abbahagynunk? A nap lassan lenyugszik.

– Ugyan, még elég világos van – Mat pislogva körülnézett. Rhuidean völgyében mindent elborított már az árnyék, de az égbolt hátterében még jól lehetett látni az épületek körvonalait. – Ilyen világosban még a nagyanyám is célba talál. Nekem meg csukott szemmel is sikerülni fog!

Jenric, a másik aiel végigmérte a nézőket.

– Mi az, talán nők is vannak itt? – A hatalmas termetű harcos általában hihetetlenül szellemesnek tartotta magát. – Férfiember csak akkor beszél így, ha a nőknek akar tetszeni.

A nézők között ácsorgó Hajadonok ugyanúgy kacagtak, mint a többiek, talán még egy kicsivel hangosabban is náluk.

– Azt hiszitek, nem tudom megtenni? – kérdezte Mat, és lehúzta nyakáról a kendőt. Ezzel takarta el a sebhelyet, amit az akasztófa kötele okozott. – Egyszerűen csak kiáltsd azt, hogy „Most”, Corman, ha dobod a fát!

Fürgén a szeme elé kötötte a kendőt, és ingujjából előhúzott egy kést. A leghangosabb zaj, amit hallott, a nézők lélegzetvétele volt. Nem vagyok részeg? Biztos, hogy berúgtam! És ekkor megérezte a feltámadó szerencsét, azt a borzongást, amit akkor tapasztalt, amikor előre megtudta mondani, hányat is fog majd mutatni a perdülő kocka. Mintha a feje is kitisztult volna valamelyest.

– Dobjad már! – mormolta nyugodtan.

– Most! – kiáltotta Corman, mire Mat keze először hátra, majd előre lendült.

A csendben a fába fúródó acél ugyanolyan nagyot csattant, mint a kőre zuhanó fadarab.

Senki sem szólt egy szót sem, amikor ismét a nyaka köré kanyarította a kendőt. A földön ott hevert az egyik szék háttámlájának egy darabja, alig nagyobb, mint a tenyere. A kése pontosan a közepébe fúródott, jó mélyen. Úgy tűnt, Corman a megszokottnál jóval kisebb célt dobott a magasba. Igaz, nem állapodtak meg a célpont nagyságában. Hirtelen rájött, hogy még csak nem is fogadtak.

Ekkor Kadere egyik embere nem bírta tovább.

– A Sötét Úr szerencséje – tört ki belőle.

– A szerencse is csak egy ló – mondta halkan Mat –, meg kell lovagolni.

Nem számít, honnan jön. Még csak nem is sejtette, miért ennyire szerencsés, de élni akart a lehetőséggel, amennyire csak lehetett.

Bármilyen halkan is beszélt, Jenric csak meghallotta.

– Mit mondtál, Matrim Cauthon?

Mat már nyitotta a száját, hogy megismételje szavait, amikor hirtelen világosan hallotta az előbbi mondatokat. Sene sovya caba'donde ain dovienya. Az Ősi Nyelv!

– Ó, semmit. Csak magamban beszéltem. – A nézők lassacskán szétszéledtek. – Azt hiszem, tényleg itt az ideje, hogy abbahagyjuk.

Corman rátaposott a fadarabra, hogy kihúzza és visszaadja Mat kését.

– Majd egyszer, Matrim Cauthon, majd egyszer.

Az aielek így mondták azt, hogy sohanapján, ha nem akaródzott nekik ezt nyíltan kimondani.

Mat bólintott, miközben a kést visszacsúsztatta az alkarjára erősített hüvelyek egyikébe. Ugyanúgy érezte magát, mint akkor, amikor egymás után, megszakítás nélkül huszonháromszor dobott hatost. Nem vehette rossz néven tőlük. A szerencse magában persze még nem minden. Nem kevés irigységgel állapította meg, hogy az aielek még csak nem is tántorogtak, amikor visszasétáltak a többiek közé.

Mat kezével beletúrt a hajába, és nehézkesen leült a kút peremére. Az idegen emlékek, melyek egykor úgy bukkantak fel elméjében, mint mazsolák a kalácsban, mára már összefolytak a sajátjaival. Elméje egy részével tudta, hogy húsz évvel ezelőtt született a Folyóközben, de ugyanakkor nagyon is jól emlékezett arra, miként vezette azt az oldaltámadást, amellyel Maighande-nél visszaverték a trallokokat, vagy arra, milyen volt Tarmandewinben táncolni, és még száz, sőt, ezer más dologra. Többnyire csatákra. Többször emlékezett arra, hogy meghalt, mint ami jó lett volna. Nem talált összekötő pontokat a különböző életek között. Csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta saját emlékeit megkülönböztetni az idegenektől.

Hátranyúlt, és fejébe csapta széles karimájú kalapját. Ezután előrehúzta különleges lándzsáját, és a térdére fektette. A megszokott lándzsahegy helyett ennek a fegyvernek egy két láb hosszú kardpenge csillogott a végén, melyet egy pár belevésett holló díszített. Lan azt állította, hogy a pengét az Árnyék háború idején az Egyetlen Hatalomért folyó harc közben az Igazi Forrás segítségével kovácsolták. Az őrző azt is mondta, hogy a fegyvert sosem kell megélezni, és eltörni sem fog. Mat nem kívánt megbízni ebben, kivéve, ha rákényszerül. A lándzsa ugyan kibírt háromezer évet, de a fiú nem igazán bízott az Egyetlen Hatalomban. A fekete nyélen ferde betűkkel írt, hosszú sor kígyózott végig. A szöveg mindkét végét egy-egy holló zárta le. Olyan fémből alakították ki az írást, amelyik még a fánál is sötétebb volt. Az Ősi Nyelven írták, de ezt most már könnyedén el tudta olvasni:

„Ily módon leíratik szerződésünk.
Ily módon megköttetik megállapodásunk.
A gondolat az idő nyílvesszője.
Az emlék soha el nem halványul.
Amit kértek, az megadatott.
Az árat megfizették.”

Nagyjából fél mérfölddel lejjebb a széles utca egy akkora térbe torkollott, melyet bármilyen városban nagynak neveztek volna. Az aiel kereskedők eltűntek éjszakára, de a bódéik ottmaradtak. Ezeket egyfajta szürkésbarna gyapjúszövetből alakították ki, hasonlóan ahhoz, ahogy az aielek a sátraikat építik. A Puszta minden részéből százával érkeztek a kereskedők Rhuideanba. Így jött létre itt a legnagyobb piac, amelyet az aielek valaha is láttak, és mindennap egyre többen érkeztek. A kereskedők az elsők közé tartoztak, akik tényleg megtelepedtek a városban, és most már itt is laktak.

A másik irányba Mat nem is akart nézni. Ott feküdt az a nagy tér. Ki tudta venni Kadere szekereinek körvonalát, amelyekre holnap tovább folytatják a rakodást. Ma délután az egyikre felraktak valamit, ami leginkább egy kifordult homokkő ajtófélfára emlékeztetett. Moiraine nem sajnálta a fáradságot, hogy alaposan rögzítsék ezt az ajtót.

Mat nem igazán sejtette, mennyit tud a nő, de abban biztos volt, hogy ő aztán nem fog kérdezősködni. A legjobb az lenne, ha az aes sedai elfelejtené, hogy ő valaha is létezett. A legjobb az lett volna, ha a nő elfelejti, hogy Mat valaha is létezett. Bár nem igazán remélte, hogy ez valóra válhat. Bármit is tudott az asszony az ajtókeretről, Mat biztosan többet tudott nála. Ő ugyanis keresztülment rajta – mint egy bolond, aki válaszokat keres. Válaszok helyett tele lett a feje mások emlékeivel. Halott emberek emlékeivel. Szorosabbra húzta a kendőt a nyaka körül. És még két másik dolgot kapott. Egy rókafej formájú, ezüst nyakéket, amelyiket az inge alatt viselt, és a térdére fektetett fegyvert. Elég szegényes jóvátétel. Ujját végighúzta az ősi írásjeleken. Az emlék soha el nem halványul. Furcsa humorérzékük volt azoknak ott, az ajtó túlsó oldalán. Olyan, mint az aieleké.

– Neked mindig sikerül?

Oldalra rántotta a fejét, és megpillantotta a Lándzsa egyik Hajadonját, aki éppen mellé telepedett. A nő magas volt, még a többi aiel asszonnyal összehasonlítva is, és egészen biztos, hogy nagyobb, mint Mat. Haja mint a nyers arany, szeme pedig a tiszta reggeli égboltra emlékeztette. Idősebb lehetett nála, talán tíz évvel is, de Matet az ilyesmi sosem riasztotta vissza. Igaz, a nő Far Dareis Mai volt.

– Melindhrának hívnak – folytatta a nő. – A Jumai klán tagja vagyok. Neked tényleg mindig sikerül?

Mat csak most jött rá, hogy a nő a késdobálásról beszélt. Melindhra megnevezte a klánját, de nem szólt a törzséről. Ez nem volt jellemző az aielekre. Kivéve... Bizonyára ő is a shaido Hajadonok egyike, akik azért jöttek, hogy csatlakozzanak Randhez. Mat nem igazán értette a harcostársaságok dolgait, de ami a shaidókat illette, nagyon is jól emlékezett arra, hogyan próbálták meg felnyársalni a lándzsáikkal. Couladin senkit sem kedvelt, aki bármilyen módon is kötődött Randhez, és amit Couladin gyűlölt, azt a shaidók is gyűlölték. Másrészt Melindhra eljött ide, Rhuideanba. A Lándzsa egyik Hajadonja. És most rá is mosolygott. A ő szemében kihívás csillogott.

– Többnyire igen – válaszolta Mat az igazsághoz híven. Még akkor is szerencséje szokott lenni, ha azt nem érezte közvetlenül, és amikor jött a hullám, akkor egyszerűen minden sikerült. A nő mosolyogni kezdett. Szinte már vigyorgott, mintha csak hencegőnek tartaná. A nők általában már akkor eldöntik, hogy valaki hazudik vagy sem, mielőtt még meglátták volna a bizonyítékokat. Ám ha megkedveltek valakit, akkor nem törődtek azzal, hogy valótlanságokat mond, vagy éppenséggel átlendültek az ellenkező végletbe, és igazságnak tartották a legvaskosabb hazugságot is.

A Lándzsa Hajadonjai a törzsüktől függetlenül is veszélyesek lehettek, de ez, legalábbis Mat úgy vélte, bármelyik nőre igaz volt. Melindhra legalább nem csupán szemmel akarta tartani.

Ezért azután turkálni kezdett a nyereményei között, és előkotort egy számos aranyspirállal díszített nyakláncot. A spirálok közepére egy-egy mélykék zafírt erősítettek. Ezek legnagyobbika akkora volt, mint hüvelykujján a köröm. Még jól emlékezett arra az időre – és ez a saját emléke volt –, amikor elfogta volna a remegés a legkisebb ilyen kőtől is.

– Ezek csodálatosan illenek a szemedhez – jelentette ki, és a nehéz ékszert a nő kezébe nyomta. Ugyan még sosem látta, hogy a Lándzsa egyik Hajadonja nyakláncot viselt volna, de azt tapasztalta, hogy minden nő szereti az ékszert. Furcsa módon a virágnak majdnem annyira örültek, mint az ékszernek. Ezt ugyan nem tudta felfogni, de amúgy is kénytelen volt beismerni, hogy a nőket még a szerencséjénél is kevésbé érti, de még annál is, ami a kifordult ajtókeret túlsó oldalán történt vele.

– Nagyon szép munka – felelte a nő, miközben a magasba emelte, és megcsodálta az ékszert. – Elfogadom az ajánlatodat. – A nyaklánc eltűnt az övtáskájában, és az asszony előrehajolt, hogy hátratolja Mat kalapját. – Szép a szemed. Mint a sötét, csillogó tigrisszem, már ha ismered az ékköveket. – Megfordult, és lábát felhúzta a kút peremére. Átkarolta térdét, és alaposan vizsgálni kezdte Matet. – A nővéreim meséltek rólad.

Mat megigazította a kalapját, és gyanakodva bámult ki a karima alól. Mit mesélhettek róla? Milyen ajánlatról beszélt? Csak egy nyakláncot kapott! A melegség eltűnt a nő szeméből. Most pont olyan volt, mint az egeret figyelő macska. Éppen ez volt a gond a Lándzsa Hajadonjaival. Az ember gyakran nem tudott rájönni arra, hogy most táncolni, csókolózni vagy gyilkolni akarnak.

Az utca kiürült, az árnyékok megnyúltak, de ennek ellenére felismerte Randet, aki valamivel lejjebb keresztülsétált az úton. Pipázott. Rhuideanban ő volt az egyetlen férfi, akit mindig a Far Dareis Mai egy csapata kísért. Mindig vele vannak, gondolta Mat. Úgy vigyáznak rá, mint egy falka nőstényfarkas, és ugranak, ha csak egyet is füttyent. Néhány férfi talán irigyelné ezért. Mat soha. Persze, ha egy csapat olyan lány vigyázna rá, mint Isendre...

– Bocsáss meg egy pillanatra! – mondta gyorsan Melindhrának. Nekitámasztotta lándzsáját a kút alacsony kávájának, felugrott, és rohanni kezdett. A feje még mindig zúgott, habár nem annyira, mint az előbb, és nem is tántorgott. Nem aggódott a nyereménye miatt. Az aieleknek nagyon határozott elképzeléseik voltak arról, mit szabad, és mit nem. A háborúban zsákmányt szerezni tisztességes dolognak számított, a lopás viszont nem. Kadere alkalmazottai gyorsan megtanulták, hogy zsebre dugott kézzel mászkáljanak, miután egyiküket lopás közben tetten érték. Annyira megverték, hogy a sarkától a nyakáig összeértek a kék foltok, aztán pedig elzavarták. Az egyetlen vizeskulacs, amit adtak neki, még akkor sem lett volna elegendő, hogy eljusson vele a Sárkányfalig, ha felöltözve engedik el. Az aielek azonban meztelenül zavarták a Pusztába. Kadere emberei most már akkor sem vennének fel egy pénzdarabot, ha az utcán bukkannának rá.

– Rand? – A férfi továbbsétált, női testőrsége közepén. – Rand? – Rand alig tízlépésnyire járt tőle, de nem mutatta, hogy észrevette.

Csupán a Lándzsa Hajadonjai közül néztek rá néhányan, de barátja észre sem vette. Mat hirtelen megborzongott, ám ennek semmi köze sem volt az éjszaka beköszöntéhez. Megnyalta a száját, és ismét megszólalt, ám nem túl hangosan:

– Lews Therin!

Rand erre megfordult. Mat azt kívánta, bárcsak ne hallotta volna meg.

Az este félhomályában egy darabig némán figyelték egymást. Mat habozott, nem lépett közelebb. Megpróbálta elhitetni magával, hogy ez csak a Hajadonok miatt van így. Adelin azok közé tartozott, akik megtanították a Hajadon Csókja nevű játékra. Ezt soha többé nem fogja elfelejteni, de játszani sem, ha rajta áll. Enaila pillantása fúróként mélyedt koponyájába. Ki a fene számított volna arra, hogy egy nő valósággal felrobban, mint egy petárda, csak mert azt mondta neki, hogy milyen kedves kis virágszál.

És persze, Rand. Ő meg Rand együtt nőttek fel. Ők ketten, meg Perrin, az emondmezei kovács segédje, együtt vadásztak, horgásztak, együtt vándoroltak, egészen a Ködhegység pereméig, a homokdombok között. A tábortűz mellett aludtak. Rand a barátja volt. Mára viszont olyan baráttá változott, aki esetleg beverné az ember fejét, anélkül, hogy bántani akarná. És elképzelhető, hogy Perrin már halott, Rand hibájából.

Kényszerítette magát, hogy kartávolságnyira menjen a másik férfihez. Rand egy jó fejjel magasabb volt nála, és a korai alkony félhomályában még magasabbnak látszott. Hidegebb, mint amilyen valaha volt.

– Gondolkoztam a dolgon, Rand. – Mat örült volna, ha a hangja nem ennyire érdes. Azt remélte, Rand ezúttal meghallja a saját nevét. – Túl sokáig nem voltam otthon.

– Mind a ketten – válaszolta Rand halkan. – Túl sokáig. – Hirtelen felkacagott, nem túl hangosan, de szinte úgy, ahogy a régi Rand tette. – Csak nem kezdtél el azután vágyódni, hogy újra apád teheneit fejhesd?

Mat megvakarta a fülét, és elvigyorodott.

– Hát, nem éppen. – Semmi kifogása sem lesz az ellen, ha többé az életben nem kell belülről látnia istállót. – Éppenséggel arra gondoltam, hogy én is megyek, ha Kadere elindul a szekereivel.

Rand hallgatott. Amikor ismét megszólalt, hangjából eltűnt a vidámság.

– Egészen Tar Valonig? – Most megint Maten volt a sor, hogy habozzon. Csak nem fogja elárulni Moiraine-nek? Vagy mégis?

– Talán – válaszolta, mintha nem is lenne fontos. – Nem is tudom. Moiraine biztos odavinne a legszívesebben. Valahogy csak visszajutok a Folyóközbe. Csak hogy megnézzem, rendben van-e minden otthon. – Megnézem, hogy él-e még Perrin. Meg a nővérkéim, és az anyám meg az apám.

– Mindannyiunknak azt kell tennünk, aminek meg kell történnie, Mat. Nem azt, amit szívesen csinálnánk – legalábbis nem túl gyakran –, hanem amit csinálni kell.

Mat fülében ez olyan volt, mint egy bocsánatkérés, mintha Rand a belátására apellálna. Hát, néhány alkalommal ő is megtette azt, amit tennie kellett. Nem tehetem felelőssé azért, ami Perrinnel történt. Őt magát nem. És a fenébe is, engem sem kényszerített senki arra, hogy átkozott ölebként rohanjak Rand nyomában! Ez sem volt igaz. Kényszerítették. Csak éppenséggel nem Rand.

– Nem fogsz... feltartóztatni, ha el akarok menni?

– Én még csak meg sem próbálom megmondani neked, mikor menj és mikor gyere, Mat – válaszolta Rand fáradtan. – A Kerék szövi a Mintát, nem én.

Pont ő beszél úgy mint egy átkozott aes sedai. Rand már elfordult, hogy induljon, de még hozzáfűzte:

– Ne bízzál Kadere-ban, Mat. Bizonyos szempontból ő a legveszélyesebb ember, akivel csak megismerkedhetsz. Ha csak egy kicsit is megbízol benne, azon kaphatod magad, hogy valaki már el is metszette a torkodat. Nemcsak te meg én sajnálnánk ezt.

Ezzel már el is indult, lefelé az utcán, a leszálló alkonyat irányába. A Lándzsa Hajadonjai követték, mint egy falkányi farkas.

Mat Rand után bámult. Még hogy megbízzak Kadere-ban? Akkor sem bíznék benne, ha megkötözve heverne egy zsák mélyén! Szóval nem Rand szövi a Mintát? Hát elég közel jár ahhoz, hogy ő tegye! Mielőtt bármelyikük is megtudta volna, hogy a próféciák róluk is szólnak, már szembesülniük kellett azzal a ténnyel, hogy Rand ta'veren, vagyis olyan ember, akinek az életét nem csak úgy egyszerűen a Kerék szőtte a Mintába, hanem aki rákényszeríti a Mintát, hogy körülötte alakuljon ki. Mat pontosan tudta, mivel jár, ha valaki ta'veren, hiszen maga is az volt, bár nem olyan erős, mint Rand. Barátja néha pusztán azzal is meg tudta változtatni más emberek életét, hogy egyszerűen a közelükben tartózkodott. Perrin is ta'veren vagy legalábbis az volt, amíg élt. Moiraine nagy jelentőséget tulajdonított a ténynek, hogy egyetlen kis faluban három ta'verenre sikerült bukkannia, olyan fiatalemberekre, akiknek a sorsát feltétlenül be akarta vonni a terveibe. Bármilyenek is legyenek ezek a tervek.

Állítólag örülnie kellene. Azok a ta'verenek, akikről Mat valaha is hallott, olyan férfiak voltak, mint Sasszárny Artur vagy olyan nők, mint Mabriam en Shereed, akiről az a hír járta, hogy a Világtörés után ő kovácsolta a Tíz Nemzet Szövetségét. Arról viszont egyetlen legenda sem szólt, mi történik akkor, ha egy ta'veren egy másik társa, mégpedig egy olyan hihetetlenül erős személyiség, mint Rand, közelében tartózkodik. Mat úgy érezte, ő csak egy falevél az örvényben.

Melindhra odalépett mellé, és átadta neki a lándzsáját, meg egy nehéz, durva szövésű zsákot, amiben fémtárgyak csörögtek.

– Begyűjtöttem a nyereményeidet, rendben? – tényleg magasabb volt nála, legalább egy ujjnyival. A nő Rand után pillantott. – Azt hallottam, hogy szinte már Rand al'Thor féltestvére vagy.

– Ha úgy vesszük – felelte Mat szárazon.

– Nem számít – intett a nő, és ismét Matre összpontosított. Csípőre tette a kezét. – Te már akkor felkeltetted az érdeklődésemet, Mat Cauthon, mielőtt szóba álltál volna velem. Természetesen nem fogom érted feladni a Lándzsát, de már napok óta szemmel tartalak, olyan a mosolyod, mint egy kisfiúé, aki mindjárt elkövet valami rosszaságot. Ez tetszik. Meg a szemed – a leszálló alkonyatban a nő mosolya szélesnek és csábítónak tűnt. – Igen, a szemed tetszik.

Mat megigazította a kalapját, pedig az nem is volt ferde. Üldözőből üldözött, vadászból űzött vad lett, egyetlen szempillantás alatt. Az aiel nők mellett előfordulhat az ilyesmi. Különösen a Lándzsa Hajadonjai esetén.

– Jelent számodra valamit a Kilenc Hold Leánya név?

Ezt a kérdést mostanában már többször is feltette. A rettegett választ meghallva, még ma este, akár gyalog is elmenekülne Rhuideanból, bármilyen veszélyeket is tartogasson a környező sivatag.

– Semmit, de vannak dolgok, amikkel szívesen foglalkozom holdfényben.

Az asszony átkarolta Mat vállát, levette a fejéről a kalapot és suttogni kezdett a fiú fülébe. Nemsokára Mat már sokkal szélesebben vigyorgott, mint a nő az előbb.

Negyedik fejezet

Félhomály

A Far Dareis Mai leányok díszőrsége közepette Rand már majdnem elérte a Lándzsa Hajadonjainak rhuideani szállását. A hatalmas épület utcai oldalán teljes szélességben húzódó széles, fehér lépcső – melynek fokai egy lépésnyi szélesek voltak – vezetett fel a félhomályban feketének látszó, vastag, húsz lépés magas oszlopokig, melyek nappal kékesen csillogó törzsébe spirálmintákat véstek. Az épület külső falát kék és fehér kövekből összeállított mozaik borította, melyek spirálmintája szinte végtelennek tűnt a szemlélő számára. A közvetlenül az oszlopok fölött kialakított óriási ablak üvegét színes mozaikból készítették. A képen egy tizenöt láb magas, fekete hajú asszony látszott, amint egyik karját felemeli. Vagy áldást osztott, vagy megállítani akart valakit. Arca egyszerre tűnt méltóságteljesnek és szigorúnak. Bárki is lehetett, biztos, hogy nem aiel volt, figyelembe véve hófehér bőrét és sötét szemét. Talán egy aes sedai. Rand csizmasarkához ütögette pipája fejét, majd zsebre vágta.

A gai'shainokon kívül férfiember tulajdonképpen nem léphetett a Lándzsa Hajadonjainak hajlékába, a Puszta egyetlen erődjében sem. Még egy törzsfő vagy valamelyik Hajadon vérrokona is halállal lakolt volna, ha ilyennel próbálkozik, de persze egyetlen aielnek sem jutott volna ilyesmi az eszébe. Ugyanez igaz volt a többi harcostársaságra is. Hadiszállásaikra csak a társaság tagjai és a gai'shainok léphettek be.

A nehéz bronzajtó előtt őrt álló két Hajadon éppen beszélgetett, és csupán egy futó pillantást vetettek Randre, amikor belépett. Elvigyorodtak. Rand nagyon szerette volna tudni, miről is beszélhettek. A bronz még egy ilyen száraz vidéken is patinát kap egy idő után, de a gai'shainok igyekezetének hála, az ajtó tükörfényesen csillogott. A bejárat tárva-nyitva állt, és úgy tűnt, a két őr nem akarja megakadályozni behatolását, amint Adelinnel meg a többiekkel elindult befelé.

A széles, fehércsempés folyosókon és a tágas szobákban rengeteg Hajadon nyüzsgött. Tarka párnákon ücsörögve beszélgettek, a fegyvereiket javították, társasjátékokat játszottak, meg Ezer virágot, egy olyan aiel játékot, amelyik lényege az lehetett, hogy mintákat rakjanak ki a sok száz különféle jelzéssel ellátott lapos kövekből. Persze rajtuk kívül gai'shainok serege szorgoskodott mindenfelé; az elegáns mozgású, nesztelen alakok takarítottak, felszolgáltak, végezték dolgukat, vagy esetleg a számtalan olajlámpás feltöltésével foglalkoztak. Számtalan különféle lámpa égett mindenütt, az egyszerű agyaglámpásoktól kezdve, az aranyozott, zsákmányolt darabokon át, egészen azokig a magas állólámpákig, melyeket itt, a városban találtak. A legtöbb szobában élénk színű szőnyegek és falvédők borították a falakat és a padlókat. Legalább annyi, különféle stílus és minta akadt itt, ahány szőnyeget látott az ember. Ezenfelül a falak és a padló mozaikjai erdőket, folyókat és az eget ábrázolták, számos olyan részletesen kidolgozott tájat, amilyenhez hasonlót nem lehetett itt a pusztában látni.

Függetlenül attól, hogy idősek-e vagy fiatalok voltak, a hajadonok mind Randre mosolyogtak, amikor észrevették, néhányan bizalmasan odabiccentettek neki vagy éppen vállon veregették. Mások beszédbe elegyedtek vele, megkérdezték, hogy érzi magát, evett-e már, akarja-e, hogy a gai'shainok bort vagy vizet hozzanak neki. Többnyire csak egy mosolyt kaptak válaszul. Rand jól érezte magát, nem volt se éhes, se szomjas. Tovább ment, és akkor sem lassította le lépteit, amikor válaszolt valakinek. Ha lassított volna, akkor az kérhetetlenül odavezet, hogy itt ragad közöttük, és ezt ma este nem tudta volna elviselni.

A Far Dareis Mai Hajadonok bizonyos értelemben örökbe fogadták a fiút. Némelyikük úgy bánt vele, mint a fiával, mások, mint a fivérükkel. Az életkoruk ebben nem játszott szerepet. Olyan Hajadonok, akiknek már fehér tincsek keveredtek a hajába, leültek vele teázni, és úgy bántak vele, mintha a fivérük lenne, míg más lányok, alig egy évvel idősebbek, mint ő, valósággal dajkálni kezdték, még azt is megmondták, hogy milyen ruhát vegyen fel, ha hidegebbre fordul az idő. Nem lehetett elkerülni ezt az anyáskodást. A nők egyszerűen így viselkedtek, és Rand nem sejtette, mit is tehetne ellenük, hacsak nem akarja felhasználni az Egyetlen Hatalmat egyszerre mindegyikük ellen.

Arra is gondolt, hogy esetleg egy másik harcostársaságot bíz meg a védelmével, a Shae'en M'taalt például, a Kőkutyákat vagy az Aethan Dórt, a Vöröspajzsosokat – Rhuarc is közéjük tartozott, mielőtt főnök lett volna belőle –, csak hát mivel indokolhatná meg döntését? Az igazsággal biztosan nem. Már attól is ideges lett, ha arra gondolt, hogyan magyarázná el Rhuarcnak meg a többieknek. Amilyen az aielek humorérzéke, talán még a keserű, vén Han is bordáit törné a röhögéstől. Ezen felül, bármilyen okot is hozna fel, azzal megsértené az összes Hajadont. Igaz, a házon kívül csak ritkán gyámkodtak felette, inkább a saját szállásukon halmozták el figyelmességükkel, ott ahol csak ők meg a gai'shainok láthatták, és ez utóbbiak bölcsen hallgattak arról, amit itt tapasztaltak. Hiszen ő maga beszélt arról, hogy a Hajadonokra bízza a becsületét. Ezzel olyan boldoggá tette őket, mintha valamennyit aranytrónusra ültette volna. Viszont nagyon úgy tűnt, a becsületét oly módon őrzik, ahogy az nekik tetszett.

Adelin és négy társa magára hagyta, és csatlakoztak társnőikhez, de ettől még nem maradt egyedül, amikor elkezdett felfele menni a széles, fehér csigalépcsőn. Szinte minden lépcsőfokon ugyanazokra a kérdésekre kellett válaszolnia. Nem, nem éhes. Nem, pontosan tudja, hogy még nem volt ideje hozzászokni a perzselő hőséghez, és nem maradt kint sokáig a napon. Megőrizte a türelmét, de megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor a hatalmas ablak felett feljutott a második emeletre. Itt már nem mászkáltak sem Hajadonok, sem gai'shainok, és üres volt a széles folyosó meg a felfelé vezető lépcső is. A csupasz falak és az üres helyiségek csak fokozták a magányt. A lenti nyüzsgés után kifejezetten jól esett neki a csend.

Hálószobáját az épület szívében, a ritkaságnak számító, kisebb kamrák egyikében alakították ki. Az ablaktalan helyiség még így is nagyon magas volt. Igen, a szoba legfontosabb tulajdonsága a belmagassága volt. Még csak nem is sejtette, mire használhatták azelőtt. Az egyedüli díszítést a parányi kandalló körüli szőlőinda minta jelentette. Mondhatta volna azt, hogy ez egy szolga kamrája lehetett, de a szolgák fülkéit nem szerelték fel egyszerű, de mégis drága, bronzborítású ajtóval. Behajtotta maga után az ajtót. A gai'shainok addig csiszolták a fémfelületet, hogy az most tompán csillogott. A kék padlócsempéken néhány ülőpárna hevert, és alváshoz több szőnyeg tetejére egy vastag gyapjútakarót terítettek le neki. E mellett az „ágy” mellett egy kékes csillogású korsó állt, benne vízzel, és egy sötétzöld pohár. Két, már meggyújtott állólámpától és a sarokban felhalmozott könyvektől eltekintve ebből állt az egész berendezés. Rand megkönnyebbült sóhajjal a steppelt pokrócra dobta magát. Még csak csizmáját és kabátját sem vette le. Akárhogy is forgolódott, a pokróc alig volt puhább, mint a kőpadló.

Az éjszaka hidege már beszivárgott a kamrába, de Rand nem vette magának a fáradtságot, hogy meggyújtsa a felhalmozott, szárított tehénganét. A hideget jobban elviselte, mint a büdöset. Asmodean megtanította egy egyszerű trükkre, amivel melegen tarthatta a szobát. Nem volt nehéz, de a hárfás a jelenlegi állapotában nem lett volna képes rá, mert hiányzott belőle a szükséges erő. Rand egyetlen alkalommal próbálta ki az eljárást, amikor az éjszaka közepén felriadt, a forró padlótól már izzott a szőnyegek széle. Ezután inkább nem kísérletezett tovább.

Azért ebben az épületben ütötte fel főhadiszállását, mert ez nem sérült meg és közel feküdt a nagy térhez. A magas szobák még a legforróbb nappalokon is hűvösnek tűntek, és a vastag falak kizárták a dermesztő éjszakai hideg egy részét. Persze kezdetben nem ez volt a Lándzsa Hajadonjainak otthona. Egyik reggel azonban arra ébredt, hogy megszállták az épületet. Hajadonok aludtak az összes első emeleti helyiségben, és ők álltak őrt a földszinten és az ajtaja előtt. Bele tellett egy kis időbe, míg rájött, hogy a Hajadonok rhuideani főhadiszállásuknak akarják ezt a palotát, de ugyanakkor elvárják, hogy ő továbbra is bent maradjon. Valójában a lányok készen álltak arra, hogy azonnal áthelyezzék otthonukat oda, ahova Rand költözik. Ezért kényszerült arra, hogy másutt tanácskozzon a törzsfőkkel. Szerencsére arra azért rá tudta venni őket, hogy ne özönöljék el azt az emeletet, ahol ő aludt. Ettől a Hajadonok hihetetlen jókedvre derültek. Még a car'a'carn sem király, emlékeztette magát szárazon. Eddig már kétszer kellett magasabbra költöznie, amikor a Hajadonok túlzottan belakták az ő szintjét. Savanyú képpel számolgatni kezdte, még hány harcosnőnek kell ideköltöznie ahhoz, hogy végül a tetőn kelljen aludnia.

Ez még mindig jobb volt annál, mint arra gondolni, hogy már megint hagyta magát provokálni. Moiraine-től! Tulajdonképpen egészen addig a napig tudatlanságban akarta hagyni a terveit illetően, míg el nem indul az aielekkel. Az aes sedai azonban pontosan tudta, hogyan játsszon az érzelmeivel, miként dühítse fel annyira, hogy többet eláruljon annál, mint amennyit eredetileg akart. Régebben nem szoktam ennyire dühbe gurulni. Miért okoz ekkora gondot megőrizni a hidegvéremet? Másrészt a nő semmit sem tud azért tenni, hogy visszatartsa. Legalábbis Rand nem hitte, hogy erre bármilyen lehetősége nyílna. Ettől függetlenül sohasem szabad elfeledkeznie arról, hogy résen kell lennie. Még ha folyamatosan nő is Rand ereje, akkor sem engedheti meg magának, hogy könnyelműsködjön, hiszen az aes sedai rengeteg tapasztalata olyan előny, ami ellen nem segíthet az, amit Asmodeantól tanul majd meg.

Bizonyos módon az nem volt annyira fontos, hogy Asmodean előtt tartsa titokban a terveit, mint hogy eltitkolja azokat az aes sedai-ok elől. Moiraine szemében én még mindig csak az a juhászbojtár vagyok, akit a Fehér Torony érdekében kell a lehető leghatékonyabban kihasználni, míg Asmodeannak én jelentem azt a bizonyos utolsó szalmaszálat, amibe örvénybe kerülve kapaszkodhat. Különös, ha jobban belegondol abba, hogy inkább bízhat egy Kitaszítottban, mint egy aes sedai-ban. Ez persze még nem jelenti azt, hogy teljesen megbízhat bármelyikükben is. Ha Asmodeant megvédte a saidint megfertőző őrülettől az, hogy összeköttetésben állt a Sötét Úrral, akkor Rand számára is léteznie kellett valamilyen módszernek, amivel megőrizheti elméje épségét. Vagy hogy megtisztítsa a saidint.

Az igazi gondot az jelentette, hogy a Kitaszítottak a Legendák Korának leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartoztak, mielőtt átálltak volna az Árnyék oldalára. Akkoriban teljesen természetesnek számítottak az olyan csodák, amilyenekről ma csak ábrándozni tudnak a Fehér Toronyban. Ha Asmodean nem tudta, miként is kell megtisztítani a saidint, akkor azt talán nem is lehet megtenni. Bár valamit csak lehet tenni! Kell, hogy legyen valamilyen módszer! Nem ülhetek itt tétlenül, várva, mikor halok meg, mikor végez velem az őrület!

Nevetséges ez az egész. A Próféciák szerint Shayol Ghulban vár rá a nagy összecsapás. A pontos idejéről fogalma sem lehetett, de az biztos, hogy utána nem fog számítani, megőrült-e addigra vagy sem. Megborzongott, és magára húzta a takaróját.

Összerezzent, amikor meghallotta a halk lépések neszét. A folyosó felől! Pedig megmondta nekik! Amikor azonban kinyílt az ajtó, és karján gyapjúpokrócokkal belépett egy nő, Rand igencsak meglepődött. Rá aztán végképp nem számított itt!

Aviendha megállt az ajtóban, és kékeszöld szemének hűvös pillantásával alaposan végigmérte. A rendkívül csinos lány olyan idős lehetett, mint ő. Valamikor a Lándzsa Hajadonjai közé tartozott, de feladta a Lándzsát, hogy beállhasson tanulni a Tudós Asszonyok mellé. Mintha csak tegnap történt volna. Sötétvörös haja még csak a válláig sem ért le, és tulajdonképpen teljesen feleslegesen kötött barna kendőt a homlokára, még mindig rövid hajtincsei nem tudták volna eltakarni az arcát. Úgy tűnt, eléggé ügyetlen, ami a kendőt illeti, a bő szoknya viszont látványosan idegesítette.

Rand enyhe féltékenységet érzett, amikor meglátta azt az ezüst nyakláncot, amit a lány ma viselt. A művészi finomsággal megmunkált korongok mindegyikét más ábra díszítette. Kitől kaphatta? Biztos, hogy nem Aviendha választotta magának, hiszen őt nem érdekelték az ékszerek. Ezen felül csupán egyetlen ékszert viselt, egy elefántcsontból készített karkötőt, melyet faragott rózsák díszítettek. Ezt még ő ajándékozta a lánynak. Rand kíváncsi volt, megbocsátott-e azóta ezért. Egyébként meg semmi oka sem lehetett arra, hogy féltékeny legyen.

– Immár tíz napja nem láttalak – nézett a lány szemébe. – Abból indultam ki, hogy a Tudós Asszonyok a hátamra fognak kötözni, mihelyt megállapították, hogy nem engedem be őket az álmaimba.

Asmodean nagyokat nevetett, amikor Rand az álmok elszigeteléséről kérdezte, utána viszont csalódottnak látszott, amiért az eljárás megtanulása olyan sok időt vett igénybe.

– Előre kell haladnom a tanulmányaimban, Rand al'Thor – felelte a lány. Ő azon ritka Tudós Asszonyok közé fog tartozni, akik képesek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Ez is azon okok közé tartozott, amiért elkezdődhetett a kiképzése. – Én nem vagyok afféle vízföldi némber, aki csak azért legyeskedik itt, hogy megbámulhasd, ha arra szottyan kedved! – Ahhoz képest, hogy ismerte Egwene-t és Elayne-t is, még mindig elég furcsa elképzelései voltak a „vízföldi némberekről”, meg a vízföldiekről úgy általában. – Nem tetszett nekik, amit tettél. – Amysról, Bairről meg Melaine-ről beszélt, arról a három Tudós Asszonyról és álomjáróról, akik a kiképzését irányították, miközben megpróbálták Randet is szemmel tartani. Aviendha sajnálkozva csóválta a fejét. – Főleg az nem tetszett neki, hogy meséltem neked arról, ahogy az álmaidban jártak.

Rand a lányra meredt.

– Ezt mesélted nekik? De hiszen nem is árultad el őket. Elgondolkoztam a dolgon, és akkor is rájöttem volna, ha nem ejtesz el néhány megjegyzést. Aviendha, hiszen ők maguk árulták el nekem, hogy álmukban képesek más emberekkel beszélni! Innen már csak egy lépést kellett tennem.

– Azt akarod, hogy még jobban megalázzam magam? – A lány továbbra is hűvös hangon beszélt, de pillantásától lángra lobbanhatott volna a kandallóban felhalmozott tüzelő. – Nem fogom megalázni magam sem érted, sem egyetlen más férfi kedvéért sem. Megmutatom neked az utat, amin járnod kell, és nem fogom letagadni a gyalázatomat. Hagynom kellett volna, hogy megfagyjál.

Aviendha ezzel Rand fejéhez vágta a takarókat.

A fiú kiszabadította magát alóluk, és letette őket maga mellé. Azon töprengett, most mit is mondhatna a lánynak. Már megint a ji'e'toh. Ez a nő annyira kedves, mint egy csipkebokor. Elméletileg azzal bízták meg, hogy kioktassa az aielek szokásairól és hagyományairól, de Rand tudta, hogy valójában azért kísérgeti, hogy a Tudós Asszonyok parancsára szemmel tartsa. Ha a kémkedés valamilyen szégyenletes cselekedetnek számított is az aielek szemében, akkor ez valószínűleg nem vonatkozott a Tudós Asszonyokra, bár tudták, hogy rájött a dologra, valamiért mégsem tettek semmit sem, és amíg nem változott semmi, neki sem kellett izgulnia. Először is Aviendha nem volt túl jó kém. Szinte sohasem próbált meg komolyan dolgokat kicsikarni Randből, és saját vérmes természete megakadályozta, hogy dühkitöréseket kiváltva úgy provokálja a fiút, ahogy azt a hűvös Moiraine tette. Másrészt időként egészen kellemes társalkodónő is tudott lenni, ha éppen elfeledkezett arról, hogy kimeressze a karmait. Rand így legalább tudhatta, kit is bíztak meg Amysék az őrzésével. Ha nem Aviendha lenne itt, akkor valaki más figyelné meg minden pillanatban, és csak találgathatná, ki is az.

Mat, Egwene, sőt még Moiraine maga is olyan pillantásokkal szokta méregetni Randet, mintha csak az Újjászületett Sárkányt látnák benne, vagy legfeljebb egy veszélyes férfit, aki képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. A törzsfők meg a Tudós Asszonyok viszont csupán azt látták, Aki a Napkeltével Érkezik, azt, aki majd összezúzza az aieleket, mint egy kéve búzát. Ha nem is féltek tőle, mégis úgy kezelték, mint a homoki viperát, amivel valamiért kénytelenek együtt élni. Ami Aviendhát illeti, ő bármit is látott Randben, az nem akadályozta meg, hogy lila fejjel nekiessen, ha éppen úgy tartotta a kedve. Többnyire úgy tartotta.

Elég furcsa támaszt jelentett ez, de összevetve a többiekkel, mégiscsak egyfajta támaszték volt. Hiányzott neki a lány. Még virágot is szedett Aviendhának, a Rhuideanban nyíló szívós, tüskés sivatagi rózsát, és összevérezte az ujjait, míg rá nem jött, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével sokkal egyszerűbb az egész. Elküldte neki a csokrot. Fél tucatszor. A Lándzsa Hajadonjaival vitette a virágokat, mert nem akarta őket a gai'shainokra bízni. A lány természetesen egyetlen alkalommal sem éreztette, hogy hálás lenne a figyelmességért.

– Nagyon köszönöm – nyögte ki végül, és a takarókra mutatott. Ebből nem lehet baj. – Azt hiszem, amilyen hidegek az éjszakák, pokrócból igazán sohasem lehet elég.

– Enaila kért meg arra, hogy hozzam fel, amikor megtudta, hogy meg foglak látogatni. – Aviendha ajka megrándult, és mosolyogni kezdett. – Néhány nővérem aggódik amiatt, hogy esetleg megfázol. Megbíztak azzal, hogy fűtsek be. Állítólag tegnap este nem gyújtottál be.

Rand érezte, hogy elvörösödik. Mindent tud a lány! Végül is ezen nincs mit csodálkozni. Az átkozott Hajadonok talán nem fecsegnek mindent el neki, de nem is tesznek lakatot a szájukra.

– Miért jöttél?

Legnagyobb meglepetésére a lány keresztbe fonta mellén a karját, és kétszer körbesétált a kamrában, mielőtt gyilkos pillantást lövellt volna rá.

– Ezt nem azért kaptam, hogy felkeltsem vele az emberek figyelmét – tartotta vádlón a fiú orra alá az ezüst karperecet. – Ezt te is beismerted! – Igaz, tényleg elismerte, de csak azért, mert félt, hogy a lány helyben leszúrja, ha nem fúj visszavonulót! – Egy tudatlan férfi ostoba ajándéka! Olyan valakitől, aki nem törődik azzal, mit gondolnak az én... Mit gondolnak a Lándzsa Hajadonjai. Akkor viszont ez sem számít. – Valamit elővett övtáskájából, és odavágta a takarókra. – Az egyik kiegyenlíti a másikat.

Rand felemelte az odadobott tárgyat, és megforgatta a kezében. Egy jó acélból kovácsolt, sárkány alakúra formált, aranyozott övcsatot kapott.

– Köszönöm. Igazán szép. De Aviendha, tényleg nincs, amit ezzel kellene jóvátenned.

– Ha nem akarod elfogadni a tartozásom kiegyenlítéséül – jelentette ki a lány határozott hangon –, akkor dobd el! Találok majd valami mást, amivel leróhatom a tartozásomat. Ez csak egy kis semmiség.

– Távolról sem egy kis semmiség. Hiszen nekem csináltattad.

– Nehogy azt hidd, hogy jelent bármit is, Rand al'Thor. Amikor feladtam a Lándzsát, a lándzsáimat, a késemet – öntudatlanul is az övéhez nyúlt, oda, ahol a hosszú pengéjű aiel kés függött azelőtt –, még a nyílhegyeket is elvették tőlem, hogy azokból egyszerű ajándéktárgyakat csináljanak. Legtöbbjüket a barátnőimnek ajándékoztam, de a Tudós Asszonyok arra kényszerítettek, hogy megnevezzem nekik azt a három férfit és azt a három nőt, akit a legjobban gyűlölök. Mindegyikőjüknek kellett adnom egy személyes ajándékot a fegyvereimből készített tárgyak közül. Bair azt mondja, ettől alázatot tanul az ember.

Ahogy ezt valósággal kiokádta magából, szálfaegyenes derékkal, csillogó szemmel, cseppet sem tűnt alázatosnak.

– Csak nehogy azt hidd, jelent valamit.

– Akkor hát semmit sem jelent – válaszolta Rand megfontoltan és szomorúan. Nem mintha különösebb jelentőséget tulajdonított volna az ajándéknak, de jó lett volna úgy érezni, hogy a lány lassacskán kezdi a barátjának tekinteni. Gyermeteg dolog lett volna féltékenynek lenni rá. Mi a fene baja lehet velem?

– Aviendha, én is azok közé tartozom, akiket annyira gyűlölsz?

– Igen, Rand al'Thor!

Egy csapásra tompává vált az aiel lány hangja. Egy pillanatra lehunyta a szemét, kissé elfordult, és jól látszott, hogy megremegett.

– Tiszta szívemből gyűlöllek. Ez az igazság. És mindig is gyűlölni foglak.

Rand már meg sem kérdezte, miért. Egyszer az iránt érdeklődött, miért nem kedveli a lány. Akkor Aviendha majdnem leharapta a fejét. Igaz, az okot nem nevezte meg. Ez viszont túlment a puszta „nem nagyon kedvellek” hozzáálláson.

– Ha tényleg gyűlölsz – jelentette ki Rand –, akkor megkérem a Tudós Asszonyokat, hogy adjanak mellém valaki mást tanítónak.

– Nem!

– De hát, ha...

– Nem! – Ha ez egyáltalán lehetséges volt, akkor a lányt még jobban elragadták az érzelmei. Csípőjére szorított kézzel úgy tartott neki előadást, mintha minden egyes szó dárda lett volna, amivel keresztül döfhette volna a fiút. – Még ha meg is engednék nekem a Tudós Asszonyok, akkor is tohhal, adósággal és elkötelezettséggel tartoznék nővéremnek, Elayne-nek, azzal, hogy felügyelek rád. Te az övé vagy, Rand al'Thor, csak az övé. Ne feledkezz meg erről!

Randet elfogta az érzés, hogy védekezőleg maga elé kellene emelnie a kezét. Igaz, a lány most legalább nem kezdte részletesen elmesélni, hogyan néz ki Elayne meztelenül. Bizonyos aiel szokásokat elég nehezen tudott elfogadni. Néha azon töprengett, hogy Elayne megbeszélte-e az aiel lánnyal ezt a felügyelősdit. Nem igazán tudta elhinni, de hát a nők – és távolról sem csak az aiel asszonyok – néha igen furcsán szoktak viselkedni. Ezenfelül az sem volt egészen világos, hogy pontosan ki ellen is akarja Aviendha megvédeni. A hajadonokon és a Tudós Asszonyokon kívül az összes többi aiel nő úgy nézett Randre, mint a testet öltött Próféciára, és nem mint egy emberre. Valahogy olyan hatással lehetett rájuk, mint a gyerekek szobájában felfedezett mérgeskígyó. A Tudós Asszonyok felvették a versenyt Moiraine-nel, ha arról volt szó, hogy rávegyék, úgy táncoljon, ahogy ők fütyülnek, és a Lándzsa Hajadonjaira inkább nem is gondolt. Az egész egyre jobban dühítette.

– Na, most az egyszer jól figyelj ide! Én csak alig egy-két alkalommal csókoltam meg Elayne-t, és azt hiszem, hogy ő is legalább annyira élvezte a dolgot, mint én. Ez pedig még nem jelenti azt, hogy bárkivel is el lennék jegyezve. Még abban sem vagyok biztos, hogy kedvel-e egyáltalán.

A lány alig néhány óra különbséggel két levelet is küldött neki. Az elsőben a szíve napsugarának nevezte, és olyan dolgokat írt le, amitől Rand fülig vörösödött. A másikban viszont jégszívű gazembernek hívta, akit akkor akar látni, amikor a háta közepét, és utána úgy leteremtette, hogy azzal még Aviendha sem tudott vetekedni. A nők tényleg furcsa teremtmények voltak.

– Egyébként sincs időm nőkkel foglalkozni! Azzal van tele a fejem, hogyan tudnám egyesíteni az aieleket, és talán a shaidókat is, már ha ez sikerülhet, és...

Nagyot sóhajtva elhallgatott, mert ebben a pillanatban lebegett be ékszereit csörgetve az a nő a szobába, akit legkevésbé látott volna szívesen ezen a helyen, kezében ezüsttálcával, amin borral teli kancsó és két ezüstpohár állt.

Az az átlátszó, piros selyemkendő. Amit Isendre a feje köré tekert, semmiképpen sem fedte el a nő szép, sápadt, szív alakú arcát. Telt, érzéki, kicsit duzzogó ajkán csábító mosoly ült – egészen addig, míg meg nem pillantotta Aviendhát. Ekkor mosolya rémült grimasszá torzult. A kendőn kívül egy tucatnyi vagy még annál is több arany meg elefántcsont nyakláncot viselt, melyek némelyikét igazgyöngyök vagy drágakövek díszítették. Legalább ugyanennyi karkötő csörgött karjain, és még szép formájú bokáján is hordott néhányat. Ékszerein kívül egy szál ruhadarab sem volt rajta. Rand kétségbeesetten megpróbált csak a nő arcára összpontosítani, de saját képe így is izzani kezdett.

Aviendha úgy nézett ki, mint egy villámokat rejtő viharfelhő az ítéletidő kitörése előtt, Isendre viszont mint olyan valaki, aki éppen most tudta meg, hogy elevenen fogják megfőzni. Rand azt kívánta, bárcsak Shayol Ghulban vagy az Átokföldön lenne, vagy bárhol másutt, csak nem itt. Ennek ellenére felkelt, mert nagyobb nyomatékot adott szavainak, ha fentről nézett le rájuk, nem pedig alulról.

– Aviendha – kezdte, de a lány nem is törődött vele.

– Küldött valaki a tálcával? – kérdezte hidegen.

Isendre már nyitotta a száját, és arcán látszott, hogy hazudni fog, de aztán nagyot nyelt, és suttogva válaszolt:

– Nem.

– Figyelmeztettünk, hogy ne csinálj ilyesmit, sorda.

A sorda az aiel mesék kedvelt szereplője volt, egy nagyon ravasz, de teljességgel használhatatlan patkányféle. Annyira büdös volt a húsa, hogy még a macskák sem ették meg, ha sikerült elkapniuk.

– Adelin azt hitte, a legutolsó alkalom elég volt.

Isendre elsápadt, és megtántorodott, mint aki arra készül, hogy elájul. Rand végre összeszedte magát.

– Aviendha, igazán nem számít, hogy küldték-e vagy sem. Amúgy is megszomjaztam, és ha ő volt olyan kedves, és hozott nekem egy kis bort, akkor azért köszönetet érdemel.

Aviendha kérdő tekintettel nézett a két pohárra, majd felhúzta a szemöldökét. Rand vett egy mély lélegzetet.

– Nem kell megbüntetni csak azért, mert innivalót hozott nekem. – Megpróbálta nem észrevenni a két poharat. – Az épületben lakó Hajadonoknak legalább a fele kérdezhette, nem kell-e nekem vajon...

– Azért fogták el, mert lopni próbált a Hajadonoktól, Rand al'Thor – Aviendha hangja most még hidegebben csengett, mint az előbb, amikor a nőhöz beszélt. – Már így is túlzottan beleavatkoztál a Far Dareis Mai ügyeibe. Ne felejtsd, ezt még a car'a'carn sem teheti. Az igazság útjába senki sem állhat. Ehhez neked semmi közöd.

Rand elfintorodott, de nem ellenkezett. Bármit is tettek vele a Hajadonok, azt Isendre megérdemelte. Talán még többet is. Hiszen Hadnan Kadere-rel jött a pusztába, és Kadere nem bánta egyáltalán, amikor a Hajadonok elfogták a nőt, mert az el akarta lopni azt az ékszert, amit most ruha helyett magán viselt. Rand kibeszélhette a lelkét, míg elérte, hogy a tolvajt ne adják el kecskeként megkötözve rabszolgának Sharába, vagy hogy ne zavarják meztelenül egy szál kulaccsal felszerelve ki a pusztába, hogy egyedül jusson el a Sárkányfalig. Amikor meghallotta kegyelemért esedezni a nőt, amikor az megértette, mire is készülnek vele a Hajadonok, egyszerűen nem bírt félreállni, és hagyni, hogy megtörténjen a szörnyűség. Egyszer megölt egy asszonyt, egy olyan személyt, aki őt akarta eltenni láb alól, de az emlék ennek ellenére még mindig nyomasztotta. Nem hitte, hogy bármikor újra képes lesz ilyesmire, még akkor sem, ha az élete függene is tőle. Ez nagy ostobaság volt ugyan, hiszen még mindig szabadon mászkáltak a nőnemű Kitaszítottak, sőt náluk még szörnyűbb dolgok is akadtak, de egyszerűen nem tudott másként cselekedni. Ha pedig maga nem tudott volna megölni egy asszonyt, akkor hogyan nézhette volna tétlenül, hogy mások végezzenek vele. Még ha az áldozat talán meg is érdemelte a sorsát.

Éppen ez okozta az igaz fejtörést. A Sárkányfaltól nyugatra nem akadt olyan birodalom, ahol Isendre nem az akasztófára vagy a bakó bárdjára várt volna, ha más is tudná róla mindazt, amit Rand. Halál várt a nőre, Kadere-re és a legtöbb szolgájára, ha ugyan nem mindegyikükre. Ezek az emberek árnybarátok voltak, és ő nem leplezhette le őket. A kereskedők még csak nem is sejtették, hogy mindent tud róluk.

Ha bármelyikükről is kiderül, hogy árnybarát... Isendre igyekezett elviselni a sorsát, amennyire csak lehetett. Meztelenül szolgálni még mindig jobb volt annál, mint ha összekötözött kézzel és lábbal a napon aszalódna. Ha viszont Moiraine rátenné a kezét, akkor semmit sem tudna elhallgatni. Az aes sedai-ok ugyanolyan könyörtelenek voltak az árnybarátokkal, mint bárki más. Biztosan kitalálna valamit, hogy megoldja a nyelvét. Asmodean meg a karavánnal jutott el a pusztába. Kadere meg a többiek ugyan csak annyit tudtak róla, hogy ő is csak egy árnybarát, igaz, olyan, akinek fontos a szava. Bizonyára azt hitték, hogy egy felsőbb hatalom parancsára csatlakozott az Újjászületett Sárkányhoz. Randnek meg kellett őriznie titkát, ha nem akarta elveszíteni tanítóját, és ha meg akarta akadályozni Moiraine-t abban, hogy végezzen a férfival, esetleg mindkettőjükkel.

Szerencsére senkit sem érdekelte, miért tartják az aielek olyan szigorúan szemmel Kadere-t és az embereit. Moiraine úgy vélte, ez a viselkedés szép példája az aielek bizalmatlanságának, amit csak megerősített, hogy a vízföldiek eljutottak Rhuidean közelébe. A nőnek ugyancsak latba kellett vetnie ékesszólását, hogy az aielek egyáltalán megengedjék a kereskedőknek, hogy azok bejöjjenek a városba. Tényleg bizalmatlanok voltak, valószínűleg Rhuarc vagy valamelyik másik törzsfő magától is őriztette volna az idegeneket, akkor is, ha Rand ezt nem rendelte volna el. Úgy tűnt, Kadere már annak is örül, hogy nem áll ki egy lándzsa a hátából.

Rand nem tudta, hogyan oldhatná meg ezt a kérdést. Vagy, hogy egyáltalán létezik-e megoldás. Eléggé zavaros volt minden. A mutatványosok meséiben csak a gazfickóknak kellett ilyesmivel bajlódniuk.

Mihelyt meggyőződött arról, hogy Rand nem fog beavatkozni, Aviendha ismét a nőre összpontosította figyelmét.

– Tedd le a bort!

Isendre kecsesen lehajolt, és Rand ágya mellé helyezte a tálcát. Arckifejezése elég furcsának tűnt, és beletellett egy kis időbe, míg Rand rájött, hogy az asszony megpróbált rámosolyogni, de úgy, hogy Aviendha ne vegye észre.

– Most pedig menj, és keresd meg az első Hajadont, akivel csak találkozol. Mondd el neki, hogy mit tettél! Igyekezz, sorda! – Isendre felsóhajtott, de ékszereit csörgetve, sietve távozott. Mihelyt kilépett a szobából, Aviendha Randre förmedt:

– Te Elayne-hez tartozol. Nincs jogod arra, hogy nőket csalogass fel ide, és különösen nem ilyeneket, mint ez!

– Hogy őt? – Rand levegő után kapkodott. – Aviendha, azt hiszed, hogy őt... Ha ő lenne az egyetlen nő az egész világon, akkor is olyan gyorsan menekülnék előle, amennyire a lábam bírná, csak hogy ne kelljen vele lennem.

– Lehet, hogy ezt csak úgy mondod – hördült fel a lány. – Ezt a némbert már hét alkalommal, érted, hét alkalommal korbácsolták meg azért, mert megpróbált beosonni az ágyadba! Nem lenne ilyen kitartó, ha nem te bátorítanád. Ez a ribanc a Far Dareis Mai ítélete alá esik, és ebbe még a car'a'carnnak sem lehet beleszólása! Tanulj a mai leckéből! És ne feledd, hogy kié vagy!

Anélkül, hogy a fiú válaszára várt volna, Aviendha büszkén kivonult a szobából. Randnek azt volt az érzése, hogy Isendre nem éli túl, ha még egyszer összefut Aviendhával.

Kifújta a levegőt, és felállt, hogy a tálcát a kamra sarkába tegye. Semmiből sem fog inni, amit Isendre hozott neki.

Hét alkalommal próbált meg bejutni hozzám? Valószínűleg megtudhatta, hogy a pártját fogtam. Bizonyára úgy vélte, hogy ha már egy csábos mosolyért és egy sokat ígérő pillantásért is kiálltam mellette, akkor sokkal többre számíthat, ha belekóstolok egyéb szolgáltatásaiba. Megborzongott a gondolat, de a lassan beszivárgó hideg miatt is. Inkább akkor egy skorpió az ágyban. Ha a hajadonok nem tudják jobb belátásra bírni, akkor lehet, hogy meg kell neki mondani, amit tud róla. Az majd tervei feladására kényszeríti a nőt.

Elfújta a lámpát, aztán – még mindig csizmában és felöltözve – bemászott a takarók alá. Addig izgett-mozgott, míg sikerült valamennyi takarót maga köré tekerni. Így, tűz nélkül, egészen napkeltéig hálás lehet Aviendhának. Szinte már második természetévé vált, hogy lefekvés előtt a Szellem segítségével lezárja álmait a behatolók elől, mégis vigyorgott közben. Tulajdonképpen azt is megtehette volna, hogy először bebújik a takarók alá, és csak utána oltja el a gyertyákat az Egyetlen Hatalom segítségével. Általában nem szokott eszébe jutni, hogy az egyszerű dolgokat is el lehet intézni az Igazi Forrást felhasználva.

Egy darabig csak feküdt, és várta, hogy testének melege átjárja a takarókat. Egyszerűen nem bírta felfogni, miként lehet ugyanazon a helyen nappal olyan rekkenő meleg, éjjel meg dermesztő fagy. Egyik kezével benyúlt inge alá, és végigsimította az oldalát elcsúfító sebhelyet. Ez a sérülés, amit még Moiraine orvostudománya sem tudott meggyógyítani, egy napon majd végezni fog vele. Ebben nem kételkedett. Vére fog folyni Shayol Ghul szikláira. Így szólnak a Próféciák.

Ám nem ma éjszaka. Ma éjjel nem gondolok ilyesmire. Van egy kis időm. Viszont ha a pecsétek annyira meggyengültek, hogy egy késsel is fel lehet aprítani őket, akkor meddig fogják még bírni... Nem. Nem ma este.

A takarók alatt kissé kezdett felmelegedni. Rand megpróbált úgy elhelyezkedni, hogy legalább egy kicsivel kényelmesebben feküdjön. A derékalja egyszerűen túl kemény volt. Meg kellett volna mosakodnom, gondolta álomittasan. Egwene most valószínűleg egy jó meleg szaunasátorban izzad. Valahányszor Rand megpróbált bejutni egy gőzsátorba, a Lándzsa Hajadonjai közül legalább egy tucat akart vele tartani. Amikor ragaszkodott ahhoz, hogy kint maradjanak, a lányok valósággal fetrengtek a nevetéstől. És már az is elég szörnyű volt, hogy bent, a forró gőzben kellett levetkőznie, utána meg felöltöznie.

Aztán végre elaludt, és jöttek a biztonságos, jól őrzött álmok. Megvédte álmait a Tudós Asszonyok és még ki tudja, ki elől. Persze, saját kétségeit nem tudta kizárni. Három nő többször is felbukkant bennük. Nem Isendre, bár egyszer, egy rémálomban ő is előkerült, amitől majdnem felriadt. Egymás után, de időnként egyszerre is Elayne-nel, Aviendhával és Minnel álmodott. Eddig csak Elayne tekintette férfinak, de mind a hárman az embert nézték benne, és nem azt, amivé lett. Eltekintve a rémálomtól, egészen szépeket álmodott.

Ötödik fejezet

A Tudós Asszonyoknál

Egwene olyan közel állt, amennyire csak tudott a sátor közepén égő, parányi tűzhöz. Ennek ellenére remegett a hidegtől, amikor vizet öntött a jókora teafőző üstből a bő szájú, kék csíkos edénybe. Leengedte a sátor oldalfalait, de a hideg ennek ellenére keresztül szivárgott a földre terített, tarka szőnyegek rétegein, miközben úgy tűnt, hogy a tűz melege teljes egészében elillan a sátor tetejének közepén tátongó füstkivezető nyíláson. Bent csak az égő tehéngané bűze maradt. A lány foga vacogott.

Még a gőz is eltűnt. Egwene egy pillanatra kinyúlt a saidar után, és a Tűz eleméből egy keveset bevezetett a vízbe, hogy ismét felmelegítse. Amys és Bair valószínűleg csak hideg vízzel mosakodtak volna, igaz, ők állandóan bent ücsörögtek a gőzfürdőben. Én még nem vagyok olyan szívós, mint ők ketten. Nem is a Pusztában nőttem fel. Miért kellene félig megfagynom, és utána még hideg vízzel is mosakodnom, ha nem akarok? Ennek ellenére enyhe lelkiismeret-furdalást érzett, amikor kezében azzal a darab levendulaszappannal, amelyet Hadnan Kadere-től vásárolt, a mosdótál fölé hajolt. A Tudós Asszonyok sosem mondták neki azt, hogy nem így kell fürödnie, ennek ellenére az volt az érzése, hogy becsapja őket.

Amikor ismét elszakadt az Igazi Forrástól, sajnálkozva felsóhajtott. Aztán felnevetett, bár remegett a hidegtől, saját ostobasága miatt. Bizonyos veszélyeket rejtett magában az a csodálatos érzés, amikor átjárt valakit az Egyetlen Hatalom, az élet és a tudatosság lenyűgöző áradata. Minél többet fogadott magába az ember a saidarból, annál inkább többre vágyott, és ha valakiből hiányzott a szükséges önfegyelem, akkor többet szívott be, mint amivel meg tudott birkózni. Ennek következménye a halál, vagy az, hogy lecsendesíti saját magát. Ez pedig cseppet sem volt nevetséges.

Ez az egyik legnagyobb hibád, korholta magát. Mindig többet akarsz elérni, mint amit elvárnak tőled. Hideg vízzel kellene mosakodnod, az majd megtanít az önfegyelemre. Annyi mindent kellett volna megtanulnia, és néha úgy tűnt, hogy egy egész élet kevés lesz rá. A tanítónői mindig is túl óvatosnak bizonyultak. Mindegy, hogy a Tudós Asszonyok vagy a Fehér Torony aes sedai-ai, annyira nehezére esett állandóan megfékeznie magát, amikor tudta, hogy számos tekintetben már többet tud, mint azok. Jóval többre vagyok képes annál, mint amennyiről fogalmuk lehet.

Jéghideg légáramlat csapott le rá. A tűz füstje kavarogni kezdett a sátorban. Egy női hang szólalt meg:

– Engedelmeddel, azért...

– Húzd be a függönyt! – jajdult fel Egwene, miközben felpattant, és csapkodni kezdte magát a karjával. – Gyere be vagy maradj kint, de zárd be végre az ajtót!

Mit fáradozott azon, hogy valamelyest felmelegedjen, erre most minden hiába! Tetőtől talpig borzongott.

A fehér ruhás nő térden állva jött be a sátorba, és maga mögött behúzta a függönyt. Alázatosan lesütötte a szemét, és összekulcsolta a kezét. Ugyanezt tette volna akkor is, ha Egwene nem csak összeszidja, hanem jól meg is veri.

– Engedelmeddel, azért jöttem, mert Amys Tudós Asszony hívat a gőzsátorba.

Egwene felsóhajtott, és azt kívánta, bárcsak beállhatna a tűz közepébe. A Fény égesse meg Bairt és a makacsságát! Ha nem minden mögött az ősz hajú, öreg Tudós Asszony állt volna, akkor most a városban lakhatna, egy igazi szobában, ahelyett, hogy itt fagyoskodna a sátorban, a város peremén. Lenne egy szobám, szép kandallóval. Meg zárható ajtóval. Le merte volna fogadni, hogy Randnek nem kell olyan emberekkel bajlódnia, akik akkor jönnek be hozzá, amikor csak akarnak. Rand, ez az átkozott al'Thor csak csettint egyet az ujjával, mire a Hajadonok úgy ugrálnak körülötte, mint a szobalányok. Lefogadom, hogy szereztek neki egy rendes ágyat, és nem a padlóra terített rongyokon kell aludnia. Abban sem kételkedett, hogy Rand minden este bemászik egy kád forró vízbe. A Hajadonok esténként bizonyára vödörrel hordják fel a forró vizet a lakosztályába. Talán még egy igazi rézkádat is felhajtottak neki valahonnan.

Amys, de még Melaine is elég kedvezően reagált Egwene javaslatára, de Bair rájuk mordult, mire azok úgy engedelmeskedtek, mint két gai'shain. Egwene úgy vélte, Rand már olyan sok változást hozott magával, hogy Bair igyekszik megragadni az összes, még megmenthető hagyományt. Ennek ellenére jobban örült volna annak, ha a vénasszony valami másba kapaszkodott volna.

Arra nem is gondolt, hogy ellenkezzen vele. Megígérte a Tudós Asszonyoknak, elfelejti, hogy aes sedai – ami nem esett nehezére, hiszen nem volt az –, és hogy megtesz mindent, amit megkövetelnek tőle. Ez bizony a nehezére esett. Olyan régóta nem volt a Toronyban, hogy kezdte magát a saját urának tartani. Amys azonban határozottan elmagyarázta, hogy az álomjárás még akkor is rendkívül veszélyes, ha az ember már pontosan tudja, mit is tesz. Ha meg nem tudja, akkor még inkább. Ha nem engedelmeskedik a való világban, akkor hogyan várhatnák el tőle azt, hogy engedelmeskedik az Álmok Világában? Nem kívánták magukra vállalni a felelősséget. Így aztán Egwene Aviendhával együtt elvégezte az alantas munkákat, igyekezett mosolyogva elviselni a büntetést, és brekegve ugrálni kezdett, ha Amys, Melaine vagy Bair csak annyit mondott, hogy béka. Vagy valami hasonlót, mivel a három nő közül még egyik sem találkozhatott békával. Valószínűleg megint a teát kell felszolgálnom nekik. Nem, ma este Aviendha a soros pincér.

Egy pillanatig arra gondolt, hogy felveszi a harisnyáját, de aztán lehajolt, hogy felhúzza a cipőjét. Zárt cipőt vett fel, ami jól használható a Pusztában. Ennek ellenére vágyott a Tearben használt selyempapucsokra.

– Hogy hívnak? – kérdezte, mert szeretett volna barátságosnak látszani.

– Cowinde – jött az alázatos válasz.

Egwene felsóhajtott. Hiába próbálkozott barátságos viszonyt kialakítani gai'shainokkal, azok egyszerűen nem vették a lapot. Az egyetlen dolog, amihez mindeddig nem tudott hozzászokni, az a szolgák jelenléte volt, bár a gai'shainokat nem lehetett igazi cselédeknek tekinteni.

– A Lándzsa Hajadonja voltál?

A mélykék szemekben felvillanó büszke szikra jelezte, hogy fején találta a szöget, ám az aiel azon nyomban alázatosan lesütötte a tekintetét.

– Gai'shain vagyok. Most nem létezik a múlt és a jövő, csupán a jelen.

– Melyik klán és melyik törzs tagja vagy tulajdonképpen? – Ezt általában még a gai'shainoktól sem kellett megkérdeznie.

– Melaine Tudós Asszonyt szolgálom, a goshien aielek jhirad klánjából.

Miközben Egwene nem tudta eldönteni, hogy a két köpeny közül melyiket válassza – az egyik vastag, barna gyapjúból készült, a másik pedig, amelyet Kadere-től vásárolt, bélelt, kék selyemből –, homlokát ráncolva nézett a nőre. A kalmár kénytelen volt alacsony áron megszabadulni szekerei teljes tartalmától, hogy legyen helye hová rakni Moiraine szállítmányát. A gai'shain elég furcsa módon válaszolt az előbb. Persze, már hallott arról, hogy némelyikük a szolgálatuk egy éve és egy napja után egyfajta szomorúság rabjává vált, és egyszerűen megtagadta, hogy levegye a köntösét.

– Mikor ér véget az időd? – kérdezte.

Cowinde még jobban előrehajolt, hogy szinte már eltakarta a térdét.

– Gai'shain vagyok – jelentette ki.

– De mikor térhetsz vissza a saját nemzetségedhez, a saját erődötökbe?

– Gai'shain vagyok – válaszolta a nő érdes hangon a szőnyegeknek, mert pillantása még mindig azokra tapadt. – Ha nem elégszel meg a válaszommal, akkor büntess meg, de más választ nem adhatok.

– Ne viselkedj így – csattant fel Egwene. – És húzd ki magad, nem vagy te béka!

A fehér ruhás nő azonnal engedelmeskedett, kihúzta magát, és a sarkán kuporogva szálfaegyenes derékkal várta a következő parancsot. Mintha az előbb nem is villant volna fel szemében a dac és a büszkeség.

Egwene vett egy nagy lélegzetet. Ez a nő a maga módján próbált meg elbánni a szomorúsággal. Elég ostoba módszerrel ugyan, de ebbe nem szólhatott bele. Egyébként is, tőle meg azt várták el, hogy rohanjon a szaunasátor felé, és nem azt, hogy itt fecsegjen Cowinde-dal.

Ekkor eszébe jutott a jeges levegő, mire habozni kezdett. Az előbbi jéghideg huzat miatt a vízzel teli lapos edényben álló fehér virágok bezárták szirmukat. A segadének nevezett, levél nélküli, húsos, bőrszerű kéreggel borított növény virágait Aviendha kezében pillantotta meg ma reggel. Az aiel nő összerezzent, és abbahagyta a virágok bámulását, amikor észrevette Egwene-t, majd a kezébe nyomta a növényeket, és azt állította, hogy éppen az előbb szedte a barátnőjének. Úgy vélte, Aviendha még mindig annyira a Lándzsa Hajadonjának érzi magát, hogy szégyelli bevallani, szereti a virágokat. Bár, jobban belegondolva, látott már olyan Hajadonokat, akik virágot tűztek a hajukba vagy a ruhájukra.

Csak az időt akarod búzni, Egwene al'Vere! Ne viselkedjél úgy, mintha gyapjú lenne a fejedben! Ugyanolyan ostoba vagy, mint Cowinde!

– Menj előre! – parancsolta, és még éppen maradt annyi ideje, hogy meztelen testére kapja a gyapjúköpenyt, mielőtt az aiel lány szélesre tárta volna a bejárati függönyöket, beeresztve ezzel az éjszaka dermesztő hidegét.

A feje fölött szikrázó pontokként ragyogtak a csillagok, és a háromnegyednyire hízott Hold is fent tündökölt. A Tudós Asszonyok tábora vagy két tucatnyi alacsony sátorból állt, alig száz lépésnyire Rhuidean egyik kikövezett útjának végétől, egy alacsony, köves agyaggal borított dombon. A holdfénytől riadó árnyékok sötét szakadékokkal teli, homályos hegyek láncolatává változtatták a várost. A sátrak oldalfalait leengedték, és mindenütt a tűz és a sülő ételek illata érződött.

A többi Tudós Asszony szinte minden nap idejárt tanácskozni, de az éjszakákat saját törzsük sátraiban töltötték. Néhányan már Rhuideanba is beköltöztek! Bair viszont nem. Már így is olyan közel települtek Rhuideanhoz, amennyire azt Bair még megengedte. Ha Rand nem lett volna itt, akkor az öregasszony valószínűleg ragaszkodott volna ahhoz, hogy a hegyek között éjszakázzanak.

Egwene két kézzel összefogta magán köpenyét, és annyira sietett, amennyire csak bírt. Jeges szélujjak siklottak a köpeny szegélye alá, valahányszor egyet lépve lába rést nyitott a ruhadarabon. Cowinde kénytelen volt fehér köntösét egészen térdig felhúzni, hogy előtte maradhasson. Egwene-nek semmi szüksége nem volt a gai'shain vezetésére, de mivel a nőt azért küldték hozzá, hogy ide vezesse, alighanem megsértené és meg is bántaná azzal, ha nem utána jön. Így aztán összeszorította a száját, hogy ne vacogjon hangosan a foga, és azt kívánta, bárcsak sietne a kísérője.

Az alacsony, sötét és minden oldalról zárt gőzsátor szinte semmiben sem különbözött a többitől, ám ennek füstelvezető nyílását is elzárták. Mellette a tűz szinte már ki is aludt, csupán a parázsba állított, emberfej nagyságú szikladarabok izzottak még. A kevés fény nem volt elég ahhoz, hogy alaposabban szemügyre vegye a bejárat melletti sötét halmot, de tudta, hogy ott gondosan összehajtogatott női ruhák hevernek.

Vett egy mély lélegzetet a dermesztően hideg levegőből, kilépett a cipőjéből, aztán ledobta a köpenyét, és szinte beszökkent a sátorba. Az iszonyatos hideg pillanata után a sátorlap bezáródott a háta mögött, és körülvette az izzasztó forróság. Egyetlen pillanat kellett ahhoz, hogy az iszonyatos hőség megizzassza, pedig még levegő után kapkodott és didergett.

A három Tudós Asszony, akik az álomjárásra tanították, mozdulatlanul, izzadva ült bent. Csípőig érő hajuk izzadtan és nedvesen lógott. Bair éppen Melaine-nel beszélgetett, akinek szépsége, zöld szeme és aranyvörös hajzuhatagja éles ellentétben állt a vénasszony cserzett arcbőrével és ősz hajával. Amysnak is fehér volt a haja, vagy annyira világosszőke, hogy már fehérnek tűnt, de ő nem látszott öregnek. Ő és Melaine képes volt fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, amivel kevés Tudós Asszony büszkélkedhetett. Mindkettőjükön jól látszott az aes sedai-okra jellemző kortalanság. Moiraine is nyugodtan ott ült a többiek mellett. Ő egészen aprónak tűnt, és az izzadság végigfolyt meztelen bőrén, miközben haja a fejére tapadt. Elegáns testtartása feledtetni látszott meztelenségét. A Tudós Asszonyok apró, staerának nevezett bronzvakarókat használtak arra, hogy eltávolítsák bőrükről az izzadságot és a nap szennyét.

Aviendha izzadtan kuporgott a sátor közepén álló, szurtos kövekkel teli, nagy, fekete üst mellett, és egy fogóval óvatosan éppen az utolsó követ emelte ki a mellette álló kisebb üstből, hogy beletegye a nagyobba. Ez után vizet fröcskölt az üst melletti kivájt tökből a kövekre, mire sziszegve gőz támadt. Ha túl kevés gőzt fejleszt, akkor éles hangon összeszidnák, de talán meg is büntetnék. A Tudós Asszonyok következő találkozójakor Egwene-re vár majd ez a feladat.

A lány óvatosan letelepedett Bair mellé. A megszokott szőnyegek helyett itt most a puszta sziklára ült, ami kellemetlenül forró, kemény, kényelmetlen és ráadásul nedves is volt. Rémülten jött rá, hogy Aviendhát megverték, mégpedig nem is olyan régen. Amikor az aiel lány leült mellé, az arca olyan mozdulatlan maradt, mint a kőszikla, de még így sem tudta megakadályozni, hogy össze ne rezzenjen.

Ez olyasvalami volt, amire Egwene nem számított. A Tudós Asszonyok ugyan kemény kézzel irányították dolgaikat, jóval keményebben, mint a Fehér Toronyban, de ez általában csak annyit jelentett, hogy Aviendha nagy elszántsággal, keményen küzdött azért, hogy minél hamarabb megtanulja az Egyetlen Hatalom felhasználását. Nem tudott az álmokban járni, de mindent megtett azért, hogy felcsipegesse a tudás összes morzsáját, amit a Tudós Asszonyok elhintettek előtte, akárcsak korábban, amikor a Lándzsa Hajadonjaként a fegyverek használatát sajátította el. Persze, amikor bevallotta azt, hogy elárulta Randnek, a Tudós Asszonyok álmában szemmel tartják, akkor büntetésül három napon át olyan mély gödröket kellett ásnia, mint saját testmagassága, és utána ezeket újra be kellett temetnie. Ez azonban azon kevés alkalmak egyikének számított, amikor Aviendha tényleg elkövetett valamit. Amys és a másik két nő gyakran hozták fel őt Egwene előtt a vak engedelmesség és a megfelelő belső erők mintapéldányának, hogy attól legszívesebben üvöltött volna, bár Aviendha a barátnője volt.

– Jó sokáig eltartott, mire ideértél – jegyezte meg Bair rosszkedvűen, miközben Egwene csúszkálva próbált meg egy viszonylag kényelmesebb ülőhelyet találni. A vénasszony hangja éles volt és vékony, de kemény, mint a vas. Éppen a karját tisztogatta meg egy bronzkaparóval.

– Nagyon sajnálom – felelte Egwene. Remélhetőleg ez elég alázatosnak tűnt.

Bair felhorkant.

– A Sárkányfal túlsó oldalán lehet, hogy aes sedai vagy, de itt csupán tanítványnak számítasz, és egy tanuló nem pocsékolhatja az idejét. Ha Aviendhát hívom vagy elküldöm valahová, akkor ő rohan, akkor is, ha csak egy tűre van szükségem. Jobban tennéd, ha róla vennél példát.

Egwene elvörösödve megpróbált alázatosan válaszolni.

– Igyekezni fogok, Bair.

Most történt meg először, hogy Bair a többiek előtt hozta fel Aviendhát követendő példának. Egwene gyors oldalpillantást vetett barátnőjére, és meglepődve tapasztalta, hogy az felettébb töprengőnek látszik. Néha azt kívánta, bár ne lenne aiel nővére annyira példás magaviseletű.

– A lány vagy megtanulja, vagy nem, Bair – szólt közbe Melaine türelmetlenül. – Majd később kioktathatod, ha feltétlenül szükséges. – Alig lehetett tíz vagy tizenkét évvel idősebb Aviendhánál, és még mindig azt a benyomást keltette, hogy alig fér a bőrébe. Lehet, hogy most is egy hegyes sziklán ül. – Hadd ismételjem meg még egyszer, Moiraine sedai. Az aielek azt követik, Aki a Napkeltével Érkezik, és nem a Fehér Tornyot.

Bizonyára azt gondolták, hogy Egwene beszélgetésüket hallva majd csak megérti, miről is van szó.

– Megtörténhet persze – szólt közbe Amys megfontolt hangon –, hogy az aielek egyszer majd újra az aes sedai-okat fogják szolgálni, de ez az idő még nem érkezett el, Moiraine sedai. – A tisztálkodást egy pillanatra sem hagyta abba, miközben nyugodtan nézte az aes sedai-t.

Egwene tisztában volt azzal, hogy bizonyos dolgok most, hogy Moiraine megtudott valamit arról, hogy néhány Tudós Asszony képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, kérlelhetetlenül be fognak következni. Aes sedai-ok fognak a Pusztába látogatni, hogy megkeressék azokat a lányokat, akiket ki lehet képezni, és nagy valószínűséggel a fókuszálás tehetségével megáldott Tudós Asszonyokat is megkísérelik visszavinni magukkal a Fehér Toronyba. Régebben attól tartott, hogy a Tudós Asszonyokat elkábítják, és megalázva elszállítják a Toronyba, akár akarják, akár nem, mert az aes sedai-ok egyetlen nőnek sem engedik meg, hogy sokáig szabadon mászkáljon, ha képes megérinteni az Igazi Forrást. Most már nem aggódott, bár úgy tűnt, hogy a Tudós Asszonyok is kezdenek töprengeni. Amys és Melaine bármelyik aes sedai-jal felveszi a versenyt, ha az akaraterejüket kellene összemérni. Ez minden nap kiderült, amikor Moiraine-nel beszéltek. Bair pedig valószínűleg még magát Siuan Sanchét is megtáncoltathatná, jóllehet maga nem volt képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat.

Ráadásul Bairt még nem is tartották a legmakacsabb Tudós Asszonynak. Ez a kitüntetés egy nála is idősebb asszonyságot, a chareen aielek jarra klánjába tartozó Sorileát illette meg. A Shende erőd Tudós Asszonya még csak annyira sem tudta használni az Egyetlen Hatalmat, mint egy novícia, de bizonyára nem okozott volna neki nehézséget, hogy még egy másik Tudós Asszonyt is arra kényszerítsen, hogy az gai'shainként kiszolgálja. És a többiek sietve engedelmeskedtek volna. Nem, igazán nem kellett aggódnia amiatt, hogy megfélemlítik a Tudós Asszonyokat.

– Érthető, hogy meg akarod akadályozni a háború átterjedését az országaitokra – szólt közbe Bair. – Persze Rand al'Thor szemmel láthatóan nem azt tervezi, hogy büntetőexpedícióra vezet minket oda. Senkinek nem esik baja, aki aláveti magát Annak, Aki a Napkeltével Érkezik és az aieleknek.

Szóval akkor erről van szó! Világos!

– Csupán az emberéletet akarom megóvni, és az országokat megmenteni – Moiraine kezének fejedelmi mozdulatával letörölte arcáról az izzadságot, de hangja majdnem olyan idegesen csengett, mint az előbb Melaine-é. – Ha ezt hagyjátok, akkor az rettenetes következményekkel jár. A hosszú évek fáradozása már majdnem meghozta a gyümölcsét, és ő most mindent halomba akar dönteni.

– Te a Fehér Torony terveiről beszélsz? – válaszolta Amys olyan barátságosan, hogy az már egyetértésnek is tűnhetett volna. – Ezeknek a terveknek azonban semmi közük hozzá. Nekünk és a többi Tudós Asszonynak azt kell tennünk, ami az aielek számára a legjobb. Arról is gondoskodni fogunk, hogy a népünk is azt tegye, ami a legjobb neki.

Egwene kíváncsi volt, vajon mit szólnának ehhez a törzsfők. A férfiak amúgy is elég sokat panaszkodtak amiatt, hogy a Tudós Asszonyok olyan dolgokba is beleütik az orrukat, amihez semmi közük sincs, így aztán valószínűleg nem lepődnének meg túlzottan. Úgy tűnt, hogy a főnökök kivétel nélkül erős akaratú, okos férfiak, de nem hitte volna, hogy több esélyük lenne az összesereglett Tudós Asszonyok akaratával szemben, mint odahaza a Falutanácsnak, ha az szembe akart szállni a Nőkör valamelyik döntésével.

Ezúttal azonban Moiraine-nek adott igazat.

– Ha Rand... – kezdte Egwene, de Bair nem hagyta beszélni.

– Majd később meghallgatjuk, mi mondanivalód van, leányzó! Értékes dolgokat tudsz Rand al'Thorról, de most befogod a szádat, és hallgatsz, míg ki nem kérjük a véleményedet! És fejezd be a duzzogást, különben teletöltelek kékborda teával!

Egwene undorodva elhúzta a száját. Az, hogy a Tudós Asszonyok tisztelik az aes sedai-okat mint velük egyenrangú nőket, szemmel láthatóan nem vonatkozott a tanítványokra, bár róla azt feltételezték, hogy valójában aes sedai. Jobbnak látta, ha hallgat. Bair képes volt arra, hogy kizavarja, és elhozassa vele a füveszacskóját, csakhogy megparancsolja, főzzön magának egy adaggal abból a hihetetlenül keserű teából és igya is meg. Ezt az italt abból a kifejezett okból találták ki, hogy a duzzogást vagy a rosszkedvet gyógyítsák vele, vagy bármit, ami nem tetszett a Tudós Asszonyoknak. Már a lötty szaga is megtette volna a hatást. Aviendha nyugtatólag megsimogatta a karját.

– Nem gondoljátok, hogy ez rettenetes következményekkel járna az aielekre is? – Nem lehetett túl könnyű olyan hűvösen beszélni, mintha egy csobogó hegyi patak partján ülne az ember, amikor valójában minden pórusából dől a veríték, ám Moiraine-nek ez szemmel láthatóan nem okozott gondot. – Megismétlődnek az Aiel-háború szörnyűségei, pusztítani fogtok, városokat kifosztani és rombolni, míg valamennyi férfi és nő szembe nem fordul veletek.

– Egy ötödrész megillet minket, aes sedai – felelte Melaine, és hosszú haját hátralendítette a háta mögé, hogy a kaparóval válla érzékeny bőrét is megtisztíthassa. Bár haja súlyosan és nedvesen omlott alá, mégis úgy csillogott, mint a selyem. – Még a fagyilkosoktól sem vettünk el többet. – Közben olyan semmitmondó pillantást vette Moiraine-re, mintha az egésznek nem nagyon tulajdonítana jelentőséget, ám valamennyien tudták, hogy Moiraine Cairhienből származik. – A királyaitok és a királynőitek pontosan ennyit vesznek el tőletek adó gyanánt.

– És mi lesz, ha a népek összefognak ellenetek? – Moiraine nem engedett. – Az Aiel-háború idején is ez történt, és a végén kiszorítottak benneteket. Most is megtörténhet, de ez rettenetes veszteséggel járna mind a két oldalon.

– Errefelé senki sem fél a haláltól, aes sedai – nézett rá Amys, miközben olyan édesdeden mosolygott, mintha egy gyermeknek magyarázna valamit. – Az élet csak egy álom, amiből mindenkinek fel kell ébrednie, hogy ismét álmodhasson. Egyébként Janduinnal csak négy törzs lépte át a határt. Már most hat gyűlt itt össze, és te magad mondtad, hogy Rand al'Thor valamennyiünket egyesíteni akar.

– Rhuidean jóslata kimondja, hogy meg fog minket semmisíteni – Melaine szemében a zöld szikra szólhatott Moiraine-nek, de jelenthette azt is, hogy cseppet sem törődött bele az elkerülhetetlenbe, bármilyen letörten is beszélt. – Miért jelentene különbséget, hogy erre itt kerül sor, vagy a Sárkányfal túlsó oldalán?

– Ily módon megakadályozzátok, hogy őt segítsék a Sárkányfalon túli nemzetek – válaszolta Moiraine. Ugyanolyan nyugodtnak tűnt, mint egyébként, de a hangjában bujkáló keménység elárulta, hogy akár a köveket is hajlandó megrágni. – Szüksége van a támogatásukra.

– Mögötte áll az aiel nemzet – felelte azon a vékony, de könyörtelen hangon Bair. Szavainak az apró fémpengét megmozdítva adott nyomatékot. – Még sosem alkottunk egy nemzetet, de ő összekovácsol minket.

– Nem fogunk neked segíteni abban, hogy megváltoztasd a véleményét, Moiraine sedai – jelentette ki Amys ugyanolyan elszántsággal.

– Most már magunkra hagyhatsz minket, aes sedai – vette át a szót Bair. – Kellő mélységben kielemeztük azt a témát, amiről beszélni kívántál velünk. Ennél többet ma este nem tehetünk.

Bármennyire udvariasan is, de ez mégiscsak azt jelentette, hogy kidobták Moiraine-t.

– Most magatokra hagylak benneteket – nézett rá Moiraine. A megszokott hűvös stílusában beszélt. Úgy tűnt, mintha az ő ötlete lett volna, hogy elmegy. Időközben már ő is hozzászokhatott ahhoz, hogy a Tudós Asszonyok állandóan az értésére kívánták adni, ők aztán nem állnak a Fehér Torony uralma alatt. – Más dolgokkal kell foglalkoznom.

Ez akár igaz is lehetett. Olyan dolgokkal, melyek Randdel álltak összefüggésben. Egwene azonban óvakodott erre rákérdezni. Ha Moiraine tudatni akarja vele szándékát, akkor úgyis elmondja, ha meg nem... Ha meg nem, akkor ismét meghallgathatná az aes sedai jellegzetes kitérő válaszait, melyek csak hajszálnyival maradnak el a hazugságtól, esetleg egészen egyszerűen a szemébe mondaná, hogy semmi köze hozzá. Moiraine tudott a hazugságáról, arról, hogy a lány a Zöld ajahhoz tartozó Egwene sedai-nak adta ki magát. Mások előtt tiszteletben tartotta ezt a mesét, de négyszemközt minden alkalmat megragadott arra, hogy emlékeztesse valódi rangjára.

Mihelyt Moiraine távozott a hidegbe, Amys így szólt:

– Aviendha, töltsél nekünk teát!

Az ifjú aiel nő meglepődve összerezzent, és habozva kétszer is kinyitotta a száját, míg elhaló hangon végre megszólalt:

– Először még meg kell főznöm. – Ezzel négykézlábra ereszkedve kisuhant a sátorból. A beáramló, újabb adag hideg levegő méginkább elnyomta a gőzt.

A Tudós Asszonyok olyan pillantást váltottak egymással, amelyik legalább annyira meglepettnek tűnt, mint Aviendháé az előbb. Egwene is csodálkozott, hiszen Aviendha mindig is pontosnak és rendszeretőnek bizonyult, ami az ilyen feladatokat illeti, bár nem mindig tűnt túlzottan lelkesnek. Valami nagyon foglalkoztathatta, ha még a tea megfőzéséről is megfeledkezett. A Tudós Asszonyok mindig teázni szoktak.

– Több gőzt, leányzó! – figyelmeztette Melaine.

Ez a megjegyzés, mivel hogy Aviendha távozott, csakis neki szólhatott, döbbent rá Egwene. Gyorsan vizet fröcskölt a kövekre, és kicsit az Egyetlen Hatalmat is felhasználta, hogy felmelegítse a fémedényt meg a köveket, míg meg nem hallotta, hogy a szikladarabok ropognak. A bogrács is úgy sugározta a hőséget, mint egy kályha. Lehet, hogy az aielek hozzászoktak ahhoz, hogy először a saját levükben főjenek, aztán meg egyből megfagyjanak, ám tőle távol állt az ilyesmi. Forró, sűrű felhők gomolyogtak a magasba, megtöltve a sátrat. Amys egyetértően bólintott. Ő és Melaine természetesen látták Egwene körül a saidar izzását, még ha ezt a lány maga nem is vehette észre. Melaine nyugodtan tovább tisztogatta magát a staerával. Egwene elszakadt az Igazi Forrástól, ismét leült, és odahajolt Bairhez, hogy a fülébe suttoghassa:

– Valami szörnyű dolgot művelt Aviendha?

Nem akarta magát Aviendhát megkérdezni, és barátnőjére való tekintettel az érintett testrészt sem akarta szóba hozni, nehogy ezzel szégyent hozzon rá, még így, a háta mögött sem.

Bairnek nem voltak ilyen gátlásai.

– Azért, mert csíkos a feneke? – kérdezte a megszokott hangerővel. – Odajött hozzám, és azt mondta, hogy ma kétszer is hazudott, de azt nem mondta meg, hogy mit és kinek. Ez természetesen az ő magánügye, amennyiben nem egy Tudós Asszonyt csapott be. Ő viszont úgy vélte, a becsülete megköveteli, hogy érvényt szerezhessen egy tohnak.

– Ő kérte meg magukat arra, hogy...? – Egwene-nek elakadt a lélegzete, és nem tudta befejezni a mondatot.

Bair bólintott, mintha valami teljesen hétköznapi dologról lett volna szó.

– Kapott tőlem még néhány csíkot ráadásnak is, amiért ilyesmivel zaklatott. Ha jiról van szó, akkor nem nekem tartozott. Ezek az állítólagos hazugságok valószínűleg már megint csak olyan dolgok lehettek, amiket legfeljebb egy Far Dareis Mai tekint valótlanságnak. A Hajadonok, még az egykoriak is, néha ugyanolyan pedánsak, mint a férfiak.

Amys szigorú pillantást vetett Egwene-re, amit még a sűrű gőzben sem lehetett figyelmen kívül hagyni. Aviendhához hasonlóan Amys is Far Dareis Mai volt, mielőtt Tudós Asszony vált volna belőle.

Egwene eddig még egyetlen olyan aielt sem ismert meg, aki ne lett volna halálosan pedáns a ji'e'tohot illetően, legalábbis ezt gondolta. Még ilyet! Bolondok ezek az aielek.

Úgy tűnt, Bair ezzel lezártnak tekintette a témát.

– Sokkal több az Elveszett a Háromszoros Földön, mint bármikor korábban, amire vissza tudok emlékezni – nézett a többiekre. Az aielek általában a kolompárokat, avagy a tuatha'anokat hívták így.

– A Sárkányfalon túli zűrzavar elől menekülnek – Melaine hangjában nem lehetett nem meghallani a gúnyt.

– Úgy hallottam – jelentette ki Amys megfontoltan –, hogy azok közül néhányat, akiket menekülésre kényszerített a szomorúság, odamentek az Elveszettekhez, és azt kérték, hogy fogadják be őket – hosszas csend követte ezt a kijelentést. Mostanra már mindenki tudta, hogy a tuatha'anok ugyanonnan származnak, ahonnan ők maguk, és csak akkor váltak el útjaik, amikor az aielek átkeltek a Világ Gerincén a Pusztába. Mégis, ha ez a hír egyáltalán kiváltott valamilyen hatást, az csupán az utálat növekedését eredményezte.

– Változásokat hoz magával – suttogta Melaine érdes hangon a gőzbe.

– Azt hittem, megbékéltek azokkal a változásokkal, amelyeket ő hoz a világnak – szólalt meg Egwene rengeteg együttérzéssel a hangjában. Szörnyű lehet, ha az egész életük a feje tetejére áll! Szinte már várta, hogy ráförmednek, tartsa inkább a száját, ám egyikük sem szólalt meg.

– Megbékéltünk – válaszolta Bair végül, mint aki a szó ízét próbálgatja a szájában. – Jobb lenne azt mondani, hogy elviseljük. Amennyire csak tudjuk.

– Mindent megváltoztat – Amys hangjában aggodalom csengett. – Rhuideant. Az Elveszetteket. Elterjesztette a szomorúságot, mert kimondta azt, amit nem lehetett volna kimondani.

A Tudós Asszonyoknak, ugyanúgy mint a többi aielnek, még mindig komoly kényelmetlenséget okozott, ha erről a dologról kellett beszélniük.

– A Hajadonok úgy ragaszkodnak hozzá, mintha többet köszönhetnének neki, mint a saját törzsüknek – tette hozzá Bair. – Még sosem fordult elő, hogy megengedték volna egy férfinak, hogy egy fedél alatt éljen velük. – Egy pillanatra úgy tűnt, mintha mondani akart volna valamit Amysnak, de bármit is tudhatott a Far Dareis Mai titkos szokásairól, azt senki mással nem osztotta meg, csak ha az illető maga is a Lándzsa Hajadonja, vagy valamikor az volt.

– A törzsfők már nem hallgatnak ránk annyira, mint régebben – morogta Melaine. – Ó, persze továbbra is kikérik a tanácsunkat, hiszen nem bolondultak meg egy csapásra, de Bael most már nem meséli el nekem, mit mondott Rand al'Thornak, és mit válaszolt az neki. Azt tanácsolja, kérdezzem meg Rand al'Thortól, ő viszont azzal ráz le, hogy forduljak Baelhez. Nem tehetek semmit sem a car'a'carn akarata ellen, de Bael... Mindig is makacs férfi volt, rettenetesen fel tudott idegesíteni, de mostanában szinte magán kívül van. Néha legszívesebben fejbe vágnám egy bottal.

Amys és Bair vihogni kezdett, mintha egy remek tréfát hallottak volna. Lehet, hogy ezzel csupán a változások miatti aggodalmukat akarták eltitkolni.

– Csak három dolog akad, amit egy ilyen férfival tenni lehet – nevetett Bair elégedetten. – Vagy távol tartod magad tőle, vagy megölöd, vagy hozzámész feleségül.

Melaine megmerevedett, és napbarnított arcbőre tűzpirossá vált. Egwene egy pillanatig azt gondolta, hogy az aranyhajú Tudós Asszony dühös válaszra készül, ám ekkor egy maróan hideg légáramlat Aviendha visszatérését jelezte. A lány ezüsttálcát tartott a kezében, amelyen egy sárga mázas teáskanna, a Tengeri Nép porcelánjából készült, finom csészék és mézzel teli kőedény állt.

Még akkor is remegett, amikor kitöltötte a teát. Kétség sem férhetett ahhoz, hogy kint nem vette magának a fáradságot arra, hogy felöltözzön. Gyorsan szétosztotta a csészéket és a mézet. Magának és Egwene-nek persze csak akkor töltött, amikor azt Amys megengedte neki.

– Több gőzt – szálalt meg Melaine. Úgy tűnt, a hideg levegő lehűtötte a haragját. Aviendha azonnal letette érintetlen csészéjét és négykézláb a tökhöz sietett. Tényleg mindent megtett azért, hogy jóvátegye az előbbi hibáját.

– Egwene – kérdezte Amys, és belekortyolt teájába –, miként reagálna Rand al'Thor arra, ha Aviendha arra kérné, hogy a hálókamrájában aludhasson?

Aviendha, kezében a víztartó tökkel, megdermedt. Egwene levegő után kapkodott.

– Az ő háló... Ezt nem tehetik! Ilyet nem kérhetnek!

– Ostoba leányzó – förmedt rá Bair. – Nem az ágyába küldjük! Vagy ezt fogja hinni, ha meghallja? Fog hinni Aviendhának? Meg fogja engedni neki? A férfiak amúgy is furcsa jószágok, ő meg nem nálunk nőtt fel, ezért még inkább furcsa.

– Azt semmiképpen nem fogja hinni – tört elő Egwene-ből. – Nem hiszem, hogy félre fogja érteni. De ez akkor is neveletlenség! Nem szabad ilyet tenni.

– Kérem, hogy ezt ne követeljék tőlem – szólalt meg Aviendha. Még soha sem tűnt ennyire alázatosnak. Gyakorlott mozdulatokkal vizet fröcskölt a kőre, mire gomolygó vízpára tört a magasba. – Az elmúlt napokban rengeteget tanultam, mert nem kellett mellette lennem. Amióta megengedték, hogy Egwene és Moiraine sedai segítsenek az Egyetlen Hatalommal való gyakorlásban, nagyon gyorsan haladok. Ők persze nem jobb tanárnők, mint maguk – tette hozzá sietve –, de úgy szeretnék tovább tanulni.

– Hát persze, hogy továbbra is tanulhatsz – nézett rá Melaine. – Hiszen nem kell minden idődet vele töltened. Ha kicsit igyekszel, nem fogsz lemaradni. Hiszen alvás közben sem szoktál tanulni.

– Nem vagyok rá képes – mondta Aviendha, fejét a tökhéj fölé hajtva. Majd határozottan kijelentette. – Nem teszem meg. – Felemelte a fejét, és szemében kékeszöld tűz izzott fel. – Nem leszek megint ott, amikor legközelebb az ágyába rendeli azt a cafat Isendre-t.

Egwene leesett állal nézett rá.

– Isendre! – Észrevette ugyan – nagy nemtetszéssel –, hogy a Hajadonok arra kényszerítették a nőt, hogy meztelenül mászkáljon, de hát ez... – Nem gondolhatod komolyan, hogy Rand...

– Hallgass! – Bair hangja csattant, mint a korbácsütés. Kék szemének pillantása a köveket is megrémítette volna. – Mind a ketten hallgassatok. Bár még fiatalok vagytok, de azt azért egy lánynak is kellene tudnia, hogy a férfiak megbolondulnak, ha nincs mellettük egy nő, aki vezethetné őket.

– Örömmel látom – szólt közbe Amys szárazon –, hogy már nem fojtod el annyira az érzelmeidet, Aviendha. A Hajadonok ugyanolyan ostobák, mint a férfiak, hogy őszinte legyek. Jól emlékszem erre, és ez még mindig szégyennel tölt el. Ha az ember elengedi magát, az egy pillanatra elhomályosítja az ítélőképességét, de ha az ember elnyomja saját érzelmeit, az örökre tönkreteszi ugyanezt. Csak arra ügyelj, hogy ne engedd túl gyakran szabadjára az érzelmeidet, és sosem akkor, amikor éppen összpontosítanod kellene!

Melaine kezére támaszkodva annyira előrehajolt, hogy az arcáról csöpögő izzadság majdnem belefolyt a forró fémedénybe.

– Ismered a jövődet, Aviendha. Nagy erejű és nagy tekintélyű Tudós Asszony lesz belőled, és még annál is több. Megvan benned a szükséges erő. Ennek köszönhetően álltad ki az első próbát, és ez az erő most is segíteni fog rajtad.

– A becsületem... – nyögte ki Aviendha érdes hangon. Aztán nagyot nyelt, és képtelen volt folytatni. Csupán ott kuporgott, s úgy ölelte át a víztartó edényt, mintha abban lenne a védelemre szoruló becsülete.

– A Mintában nincsen ji'e'toh – folytatta Bair. Hangjában mintha leheletnyi együttérzés csengett volna. – Csak az, aminek lennie kell és lesz. A férfiak és a Lándzsa Hajadonjai még akkor is szembeszállnak a sorssal, ha már régóta világos, hogy a Minta minden erőfeszítésük ellenére tovább szövődik, ám te már nem vagy Far Dareis Mai. Meg kell tanulnod követni a sorsfonatot. Csak akkor leszel képes arra, hogy legalább kis mértékben irányítsd saját sorsod alakulását, ha átengeded magad a Mintának. Ha harcolsz ez ellen, akkor a Minta térdre kényszerít, és csak nyomorúság lesz osztályrészed, pedig a beteljesedés várt volna rád.

Egwene fülében ez nagyon hasonlított arra, amit a Toronyban az Egyetlen Hatalom használatáról tanult. A saidart csak az irányíthatja, aki előtte teljesen átadta magát neki. Ha az ember szembeszáll vele, akkor az erő rázúdul, és elsöpri. Ha viszont megadja magát neki, és egészen lágyan irányítja a saidart, akkor az azt teszi, amit az ember elvár tőle. Ez persze még nem magyarázza meg, miért kényszerítik ilyesmire Aviendhát. Éppen ezért még egyszer rákérdezett a dologra, és még hozzá is tette:

– Ilyet nem illik tenni.

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Amys így szólt:

– Megtagadja tőle Rand al'Thor az engedélyt? Nem kényszeríthetjük rá.

Bair és Melaine ugyanolyan átható pillantással figyelte Egwene-t, mint Amys. Nem fogják neki megmondani az igazi okot. Könnyebb szóra bírni egy követ, mint egy Tudós Asszonyból az akarata ellenére kiszedni valamit. Aviendha rosszkedvűen, de beletörődve vizsgálta a lábujjait. Pontosan tudta, a Tudós Asszonyok megkapják, amit akarnak, mindegy hogyan.

– Nem is tudom – felelte Egwene elgondolkodva. – Már nem ismerem olyan jól, mint korábban. – Nagyon sajnálta, de hát annyi minden történt. Ettől eltekintve időközben már arra is rájött, hogy mint a fivérét szereti Randet, de ennél nem jobban. Kiképzése a Toronyban, de itt is, sok mindent megváltoztatott, akárcsak a tény, hogy a fiú az Újjászületett Sárkány. – Ha egy nyomós érvet találnak, akkor talán beleegyezik. Azt hiszem, kedveli Aviendhát.

Az ifjú aiel nő keserűen felsóhajtott, de nem pillantott fel.

– Jó okot – hördült fel Bair. – Amikor lány voltam, minden férfi örült volna annak, ha egy ifjú nő ennyire érdeklődött volna iránta. Bárki elszaladna, és személyesen fonna virágokból menyasszonyi koszorút neki – Aviendha összerezzent, és régi szenvedélyességének töredékét felvillantva rámeredt a Tudós Asszonyokra. – Hát, majd keresünk egy olyan okot, amit még az is el tud fogadni, aki a vízföldiek között nőtt fel.

– Még több éjszaka van hátra a legközelebbi, megbeszélt találkozóig Tel'aran'rhiodban – váltott témát Amys. – Ezúttal Nynaeve-val.

– Az a lány rengeteget tanulhatna – szólt közbe Bair –, ha nem lenne olyan nyakas.

– Éjszakánként nincsenek feladataid – mondta Melaine. – Vagyis nincsenek, ha nélkülünk titokban nem látogatsz el Tel'aran'rhiodba.

Egwene sejtette, most mi következik.

– Eszem ágában sincs – válaszolta. Csak egy egészen kicsit fog bekukkantani. Ha tovább maradna, azt biztosan észrevennék.

– Sikerült megtalálnod Nynaeve vagy Elayne álmait? – kérdezte Amys mellékesen, mintha csak egy apróságról volna szó.

– Nem, Amys.

Egy meghatározott ember álmait megtalálni jóval nehezebb volt annál, mint bejutni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, különösen ha a kutatót nagy távolság választotta el a keresett személytől. Kisebb távolság esetén egyszerűbbé vált a dolog, főleg, ha a kutató jól ismerte a másikat. A Tudós Asszonyok továbbra is azt követelték tőle, hogy csak akkor lépjen be Tel'aran'rhiodba, ha legalább az egyik ott van vele, ám egy másik személy álmaiba belépni egészen különleges veszélyekkel járt. Tel'aran'rhiodban nagymértékben uralkodott saját maga és közvetlen környezete felett, kivéve, ha valamelyik Tudós Asszony úgy döntött, hogy átveszi a vezetést. Egyre jobban beletanult abba, miként bánjon az Álmok Világával, de még nem tudta volna felvenni velük a versenyt – a rengeteg tapasztalatukkal. Egy másik személy álmában azonban ő is egy álom része lett. Ekkor minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy ne úgy viselkedjen, ahogy azt az álmodók tudatalattija megkövetelte. Egy álomba belépve megváltozott az ember, és ez ellen gyakran nem lehetett védekezni. A Tudós Asszonyok Rand álmait megfigyelve gondosan ügyeltek arra, nehogy beszívódjanak a fiú álmaiba. Ennek ellenére ragaszkodtak ahhoz, hogy Egwene is megtanulja a módszert. Ha már megtanítják az álomjárásra, akkor egész tudásukat át akarták adni, és nem csak egy töredékét.

A lány tulajdonképpen nem is habozott volna, de alaposan kijózanította az a néhány alkalom, amikor velük és egyszer Rhuarckal gyakorolt. A Tudós Asszonyok jelentős mértékben uralkodtak álmaik felett, és afölött is, ami ott lezajlott – azért, hogy felhívják figyelmét a veszélyekre, legalábbis ezt mondták. Valóságos előadásokat tartottak neki. Az viszont megrémítette, amikor rájött, hogy Rhuarc szinte gyereknek tartja, alig többnek, mint legifjabb leányát. Ettől megingott az önbizalma, még ha csak egyetlen, végzetes pillanatra is. Ekkor tényleg gyermekké változott. Nem tudott ránézni a férfira anélkül, hogy ne arra gondolt volna: játékbabát kapott tőle ajándékba, amiért olyan szorgalmasan tanult. Ugyanúgy örült az ajándéknak, mint a dicsérő szavaknak. Amys bejött érte, és kiszakította a vidám játszadozásból. Már az is elég rossz volt, hogy Amys mindent tudott, de Egwene erősen sejtette, hogy valamire Rhuarc is emlékezhetett.

– Újra és újra meg kell próbálnod – jelentette ki Amys. – Megvan benned az erő, hogy elérd őket, még ilyen nagy távolságból is. Az pedig nem árthat, ha rájössz, mi a véleményük rólad.

Ebben Egwene nem volt annyira biztos. Elayne a barátnőjének számított, de Nynaeve fiatalkora nagy részében szülőfaluja javasasszonya volt. Attól tartott, Nynaeve álmaiban jobban megjárhatja, mint Rhuarcéban.

– Ma éjjel a sátraktól kissé távolabb alszom – folytatta Amys. – Nem túl messze. Könnyedén meg fogsz tudni találni, ha kicsit igyekszel. Ha ma éjjel nem álmodom veled, akkor holnap lesz miről beszélgetni.

Egwene elnyomott egy sóhajtást. Amys bevezette őt Rhuarc álmaiba, és maga is ottmaradt egy pillanatig. Ez az idő éppen csak elég volt arra, hogy megállapítsa, Rhuarc továbbra is annak az ifjú nőnek látja, akit egykor feleségül vett. A Tudós Asszonyok eddig mindig ugyanabban a sátorban aludtak, mint Egwene, amikor sort kerítettek egy kísérletre.

– Akkor hát – állapította meg Bair, és összedörzsölte a kezét –, megbeszéltünk mindent, amit meg kellett. Ti, többiek még maradhattok, ha akartok, de én már elég tiszta vagyok a lefekvéshez. Hiába, nem vagyok már olyan fiatal, mint ti.

Fiatal vagy sem, valószínűleg mindegyiküket le tudta volna győzni futóversenyben, s a vesztest a hátán cipelte volna vissza.

Amikor Bair felállt, Melaine megszólította, és – tőle egészen szokatlan módon – habozva és bizonytalanul kért valamit.

– Szükségem van... a segítségedet kell kérnem, Bair. Meg a tiédet, Amys – az idősebb nő visszatelepedett, és mindketten érdeklődve néztek Melaine-re. – Én... arra szeretnélek kérni benneteket, hogy beszéljetek rólam Dorindhával.

Az utolsó szavak valósággal kibuggyantak belőle. Amys szélesen vigyorgott, Bair pedig hangosan vihogott. Aviendha is érteni látszott a helyzetet, meglepettnek tűnt. Csak Egwene ült ott értetlen arccal.

Bair hangosan nevetett.

– Mindig is azt mondtad, neked aztán nem kell férj, és nem is akarsz férjhez menni. Én már hármat eltemettem, és semmi kifogásom nem lenne egy negyedik ellen. Nagyon hasznosak ám, ha hidegek az éjszakák!

– Egy nő mindig megváltoztathatja a véleményét – Melaine hangja határozottan csengett, amivel éles ellentétben állt az arcát elöntő vörös szín. – Nem tudom elkerülni Baelt, és nem is ölhetem meg. Ha Dorindha elfogadna engem asszonytársnak, akkor megfonom a menyasszonyi koszorúmat, és Bael lába elé helyezem.

– És mi van akkor, ha rátapos, ahelyett hogy felvenné? – tudakolta Bair.

Amys hátradőlt, hangosan kacagott, és a combját csapkodta.

Egwene meglehetősen csekélynek tartotta ezt a veszélyt, legalábbis amennyire az aielek szokásait ismerte. Ha Dorindha úgy dönt, elfogadja Melaine-t asszonytársának, akkor Baelnek nem sok beleszólása lesz az ügybe. Most már legalább nem sokkolta, hogy egy férfinak két felesége is lehet. Legalábbis nem túlzottan. Idegen ország, idegen szokások, mondogatta elszántan magában. Eddig még nem bírta rávenni magát, hogy megkérdezze, de elég erősen azt gyanította, hogy akadhatnak olyan aiel asszonyok is, akiknek két férjük van. Elég furcsa nép él itt a Pusztában!

– Akkor arra kérlek benneteket, hogy ebben az esetben úgy viselkedjetek, mintha az anyavéreim lennétek. Azt hiszem, Dorindha kedvel engem.

Mihelyt Melaine befejezte, megváltozott a többi nő vidámsága. Még mindig nevettek, de most már átölelték, és biztosították arról, mennyire örülnek, és hogy milyen jó lesz majd neki Baellel. Úgy tűnt, Amys és Bair nem kételkedik Dorindha beleegyezésében. A három Tudós Asszony szinte kart karba öltve, kacagva és vihogva sétált ki a sátorból, mintha csak kislányok lettek volna. Előtte persze még megparancsolták Egwene-nek és Aviendhának, hogy tegyék rendbe a sátrat.

– Egwene, a földetekről való asszonyok képesek lennének elfogadni egy asszonytársat? – kérdezte Aviendha, miközben egy bottal lelökte a tetőt a füstkivezető nyílásról.

Egwene azt kívánta, ezzel bárcsak megvárták volna a takarítás végét, mert azonnal elillant a meleg.

– Nem tudom – válaszolta, és sietve a tálcára pakolta a csészéket meg a mézesedényt a staerákkal együtt. – Azt hiszem, nem. Talán, ha egy nagyon közeli barátnője – tette hozzá sietve, mivel nem akarta túl feltűnően elítélni az aielek szokásait.

Aviendha felmordult, és nekilátott, hogy feltekerje a sátor falait.

Egwene foga ugyanolyan hangosan vacogott, mint ahogy a teáscsészék és a bronzpengék kopogtak a tálcán. Így sietett ki. A Tudós Asszonyok minden különösebb sietség nélkül öltözködtek, mintha kellemesen langyos lett volna az éjszaka, és éppen valamelyik erőd hálótermében csevegnének. Egy, a holdfényben sápadtan világító, fehér ruhát viselő alak elvette Egwene-től a tálcát, mire a lány sietve keresni kezdte a köpenyét és a cipőjét. Ezeket azonban nem találta meg a többi ruhadarab mellett a földön.

– A holmidat elvitettem a sátradba – szólalt meg Bair, miközben összehúzta blúza zsinórját. – Még nem lesz rájuk szükséged.

Egwene elsápadt. Ugrálni kezdett, és karjával csapkodta magát, abban a hiábavaló reményben, hogy így talán felmelegszik. Azt legalább nem parancsolták meg neki, hogy álljon mozdulatlanul. Hirtelen rájött, hogy a hófehér ruhás alak túl magas volt ahhoz, hogy nő lehessen. A fogát csikorgatva dühös pillantást vetett a Tudós Asszonyokra, akiket szemmel láthatóan nem érdekelte, hogy egyhelyben állva vagy szökdécselés közben fagy halálra. Lehet, hogy az aiel nőknek teljesen közömbös, ha meztelenül látja őket egy férfi, legalábbis, ha gai'shain az illető, ám Egwene egészen másként fogta fel a dolgot.

Egy pillanattal később Aviendha csatlakozott hozzá, igaz, ő nem szökdécselt. Az aiel lány nem is fárasztotta magát azzal, hogy megkeresse a ruháit. A hideg őt ugyanolyan kevéssé zavarta, mint a Tudós Asszonyokat.

– Hát akkor – szólalt meg Bair, és vállára terítette a kendőjét – te, Aviendha, nem egyszerűen csak olyan makacs vagy, mint egy férfi, nem, te hirtelen már arra az egészen egyszerű feladatra sem tudsz emlékezni, amit számtalan alkalommal megcsináltál. Te, Egwene, ugyanolyan makacs vagy, mint ő, és még mindig azt hiszed, hogy a sátradban álmodozhatsz, ha egyszer idehívtunk. Reméljük, hogy valamit csiszol makacsságotokból az, ha ötvenszer körbefutjátok a tábort. Ez megtisztítja az elméteket, és emlékeztet majd arra, mit jelent az, ha valakire egy feladat vagy egy parancs vár. Induljatok!

Aviendha azonnal, egyetlen szó nélkül mozgásba lendült, a tábor széle irányába futott. A sötétség ellenére könnyedén elkerülte a sátrakat tartó köteleket. Egwene csak egy pillanatig habozott, mielőtt a nyomába szegődött volna. Az aiel nő elég lassan haladt ahhoz, hogy Egwene utolérhesse. A jeges éjszakai levegőtől vacogni kezdett, és talpa alatt az agyagos talaj is ugyanilyen hideg volt, ráadásul többször is majdnem elesett. Aviendha könnyedén futott. Hiába, születése óta ehhez szoktatták!

Amikor elhagyták az utolsó sátrat is, és déli irányba fordultak, Aviendha így szólt:

– Tudod, miért igyekszem annyira tanulni?

Sem a hideg, sem a rohanás nem érződött a hangján. Egwene annyira remegett, hogy alig tudott válaszolni.

– Nem. Miért?

– Azért, mert Bair meg a többiek állandóan veled példálóznak. Mindig azt hallom, milyen könnyedén és szorgalmasan tanulsz. Neked bezzeg semmit sem kell kétszer elmondani. Folyton azt emlegetik, hogy nekem többre kell vinnem, mint neked! – Szeme sarkából Egwene-re pillantott, aki azon kapta magát, hogy rohanás közben együtt vihog barátnőjével. – Ez legalábbis része a magyarázatnak. A dolgok, amiket meg akarok tanulni... – Aviendha megrázta a fejét. Még a holdfényben is látszott az arcán az ámulat. – Aztán meg az Egyetlen Hatalom. Lenyűgöző. Az az élet, az az elevenség. Még sohasem éreztem így. Szinte az élet legkisebb rezdülését, a leggyengébb érzéseket, a legenyhébb szellőt is fel tudom fogni.

– Veszélyes túlzottan átadnod magad neki – figyelmeztette Egwene. – Vagy túl sokat magadba fogadni belőle. – A futástól mintha lassacskán melegedni kezdett volna a teste, de időnként még így is megborzongott. – Ezt már azelőtt is mondtam, és tudom, hogy a Tudós Asszonyok is figyelmeztettek rá.

Aviendha megvetően felhorkant.

– Gondolod, hogy a saját lándzsámmal fogom lábon szúrni magamat?

Egy darabig csendben rohantak egymás mellett.

– Rand tényleg...? – kérdezte Egwene. Nem a hideg miatt okozott gondot neki megtalálni a megfelelő szavakat. Hirtelen elöntötte az izzadság. – Úgy értem, Isendre...

Nem bírta rávenni magát arra, hogy ennél egyértelműbb legyen. Végül Aviendha megfontoltan így válaszolt:

– Nem hinném, hogy megtette volna – dühösnek tűnt. – De miért nem törődik az ribanc a korbácsütésekkel? Csak mert Rand bátorítja? Az a nő egy vízföldi szajha, aki csak arra vár, hogy odarohanjanak hozzá a férfiak. Láttam, milyen szemeket meresztett rá Rand, bár megpróbálta eltitkolni. Azt hiszem, eléggé tetszhetett neki az a cafka.

Egwene-t elfogta a kíváncsiság. Vajon gondolt-e rá is valamikor barátnője mint egy vízföldi szajhára? Valószínűleg nem, hiszen akkor nem lennének barátnők. Aviendha viszont sohasem tanulta meg, hogy elgondolkozzon azon, nem okoz-e valakinek fájdalmat a szavaival. Bizonyára alaposan meglepődne, ha megtudná, hogy Egwene-ben egyáltalán felmerült a gondolat, hogy szavaival megsérthette.

– Ahogy most mászkál, amit a Hajadonok rajta hagytak, annyi ruhában az összes férfi figyelmét felkeltené – folytatta habozva Egwene. Erről persze eszébe jutott, hogy most ő is anyaszült meztelenül van kint a szabadban. Megbotlott, és majdnem elesett, amikor rémülten körbepillantott. Amennyire láthatta, senki sem járt az éjszakában. Már a Tudós Asszonyok is visszatértek sátraikba. És persze már a jó meleg takaróik alatt alszanak. Ő viszont izzadt, még ha az izzadságcseppek jéggé dermedtek is, mielőtt a talajra hullhattak volna.

– Rand Elayne-é – jelentette ki Aviendha határozottan.

– Bevallom, hogy még nem ismerem valami nagyon jól a szokásaitokat, de az itteni dolgok eltérnek az otthoniaktól. Rand nincs eljegyezve Elayne-nel – Miért kezdtem el Randet védeni? Ő az, akit el kellene verni! A tisztesség kedvéért azonban még folytatta. – Még az aiel férfiaknak is joguk van nemet mondani, ha megkérdezik őket!

– Te meg Elayne, hiszen ti is ugyanolyan anyavérek vagytok, mint mi – tiltakozott Aviendha. Egy pillanatra lassított, de aztán újra felvette eredeti tempóját. – Talán nem te kértél meg arra, hogy Elayne kedvéért vigyázzak Randre? Hát nem akarod, hogy az övé legyen?

– Még szép, hogy ezt akarom. Ha Rand is úgy akarja! – Ez persze nem volt egészen igaz. A világon mindent megtett volna Elayne-ért, és amennyire az a lány beleszeretett az Újjászületett Sárkányba, valószínűleg mindent meg is tesz majd azért, hogy Elayne boldog legyen. Még arra is hajlandóságot érzett, hogy megkösse Rand kezét-lábát, csak hogy ne tudjon elfutni Elayne elől. Ha erre szükség lesz. De hogy be is vallja? Az más tészta. Az aiel nők túlzottan komolyan vették a szavait, ahhoz, hogy ilyesmit mondjon nekik. – Máskülönben nem lenne tisztességes.

– Rand Elayne-é – ismételte meg Aviendha eltökélten.

Egwene elkeseredetten felsóhajtott. Aviendha képtelennek bizonyult felfogni a sajátjától eltérő szokásokat. Egyszerűen nem tudott mit kezdeni azzal, hogy Elayne nem szólt Randnek, hogy hozzá akar menni feleségül. Miért a férfinak kell megkérni a nő kezét?

– Biztosra veszem, hogy reggelre megjön a Tudós Asszonyok esze. Nem kényszeríthetnek arra, hogy egy férfi szobájában aludjál!

Barátnője leplezetlen meglepetéssel nézett rá. Egy pillanatra eltűnt mozgásából a kecsesség, és nagylábujjával alaposan belerúgott egy kemény göröngybe. A baleset miatt olyan káromkodások hagyták el a száját, hogy azokat hallva még Kadere kocsisai is elégedetten csettintettek volna. Bair azonnal előszedte volna a kékbordateás zacskóját. A két lány viszont csak futott tovább.

– Nem értem, miért izgulsz ennyire miatta – folytatta Aviendha, miután befejezte a szitkozódást. – A hadjáratok idején nem egyszer aludtam férfiak mellett. Ha hideg volt az éjszaka, még a takarón is megosztoztunk. De ha ez téged annyira nyugtalanít, akkor majd tíz lépésnyire alszom tőle. Ilyenek a ti szokásaitok? Az már nekem is feltűnt, hogy nem vagy hajlandó férfiakkal egyszerre használni a szaunasátrat. Nem bízol Rand al'Thorban? Vagy talán én vagyok az, akiben nem bízol?

Az utolsó kérdést aggódó hangon, szinte már suttogva mondta.

– Még szép, hogy megbízok benned – tiltakozott Egwene dühösen. – És benne is. Csak arról van szó... – Nem fejezte be a mondatot, mert nem tudta, mit is akart tulajdonképpen mondani. Az aielek szokásai sok tekintetben semmivel sem voltak enyhébbek, mint az otthoniak, viszont bizonyos dolgokat annyira eltérően ítéltek meg, hogy az emondmezei Nőkör tagjainak nem maradt volna más választásuk, mint hogy testületileg elájuljanak, vagy hogy egy-egy erős husángot ragadjanak kézbe. – Aviendha, ha ez valamiképpen a becsületedet érinti... – Ingoványos talajra tévedt már megint! – Ha elmagyarázod a Tudós Asszonyoknak, akkor biztosan nem kényszerítenek arra, hogy megsértsd a becsületedet.

– Nincs mit megmagyaráznom! – felelte elszántan az aiel lány.

– Tudom, hogy nem igazán értem a ji'e'tohot... – kezdte volna Egwene, de Aviendha felnevetett.

– Állandóan arról beszélsz, hogy nem érted, aes sedai, de aztán pontosan annak törvényei szerint élsz! – Egwene nagyon sajnálta, hogy még barátnőjének sem mondta el az igazat. Rengeteg munkájába került, hogy a lány egyszerűen csak Egwene-nek szólítsa, és Aviendha néha még így is aes sedai-ozni kezdte. Sajnos mindenki előtt fent kellett tartania a látszatot, mert különben nem lett volna hiteles. – Te aes sedai vagy, olyan erős az Egyetlen Hatalom kezelésében, hogy egyszerre győzhetnéd le Amyst és Melaine-t – folytatta Aviendha –, de megígérted, hogy engedelmeskedni fogsz. Tehát fazekakat súrolsz, ha azt mondják, irány a konyha, és szaladsz, ha azt mondják, hogy szaladj! Talán nem ismered a ji'e'tohot, de az alapján viselkedsz.

Ez a két dolog persze alapvetően eltért egymástól. Egwene összeszorította a fogát, és engedelmeskedett, mert ez jelentette az egyetlen lehetőséget arra, hogy kitanulja az álomjárást. Ezenfelül persze mindent meg akart tanulni, de tényleg mindent, többet annál, mint amennyit most el tudott volna képzelni. Már attól is elfogta az émelygés, ha arra gondolt, hogy a ji'e'toh szabályai szerint kellene élnie. Megtette, amit meg kellett tennie, de csak azért, mert rákényszerült.

Visszaérkeztek ugyanoda, ahonnan futni kezdtek. Amikor átfutottak azon a ponton, Egwene megszólalt:

– Ez volt hát az első kör.

Bár senki sem volt kint Aviendhán kívül, aki látta volna, mégis rohant tovább a sötétben. Senki sem árulhatta volna el, ha lecsalja a futás végét, és már most visszamegy a sátrába. Aviendha biztosan nem. Ennek ellenére Egwene-ben fel sem merült az a gondolat, hogy az ötvenedik kör előtt abbahagyja a rohanást.

Hatodik fejezet

Kapuk

Rand felébredt az áthatolhatatlan sötétségben. Takarója alatt maradva azon kezdett el töprengeni, vajon miért is riadt fel. Valamit hallott? Nem álmában. Ott Aviendhát tanította úszni a Vízierdőben, odahaza, a Folyóközben. Valami más. Ekkor újra megérezte. Mintha undorító rothadásszag szivárgott volna befelé az ajtó alatt. Nem is igazi szag, hanem valami más. Gyomorkavaró, mint valami, ami már egy hete holtan lebeg egy tó algás vízében. Most eltűnt a bűz, de nem teljesen.

Így aztán Rand ledobta magáról a takarókat, felkelt, és a saidinba burkolódzott. Az Üresség kellős közepén lebegve, a semmi ölelésében is érezte, hogy didereg, de mintha a remegés nem egészen ott lett volna, ahol ő, hanem egy más helyen. Óvatosan kinyitotta az ajtót, és kilépett. Holdfény áradt be a folyosó két végén nyíló ablakokon. Szobájának vaksötétje után ez szinte már nappali ragyogásnak tűnt. Semmi sem mozdult, de mégis megérzett valamit... Valami közeledett. Valami gonosz. Majdnem olyan volt, mint a saidin romlottsága, ami az Egyetlen Hatalommal együtt járta át a fiú testét.

Zsebébe nyúlt, és megmarkolta a térdére kardot fektető, kövér férfi parányi szobrocskáját. Egy angreal. Ennek segítségével jóval többet tud megragadni és fókuszálni az Egyetlen Hatalomból annál, mint amennyire nélküle lett volna képes. Valószínűleg nem is lesz rá szüksége. Bárki is készül most megtámadni Randet, az nemigen tudhatja, kivel vagy mivel kell mindjárt szembenéznie. Hiba volt, hogy hagyták felébredni.

Egy pillanatig habozott. Valószínűleg könnyedén meg fog tudni küzdeni azzal, amit most küldtek ellene, de az – érzése szerint – még jóval lejjebb járhatott, ott, ahol – a csendből ítélve – még nyugodtan aludtak a Lándzsa Hajadonjai. Ha kicsit is szerencsések, akkor nem fedezik fel a támadót, így elkerülhetik a vészt, hacsak Rand úgy nem dönt, hogy lerohan, és lent küzd meg a támadóval. Arra bizonyosan felébrednének, és kizárt, hogy csak tétlenül bámulnák az eseményeket. Lan mindig is azt mondta, az ember válassza ki maga a megfelelő csatateret, és kényszerítse az ellenséget, hogy odajöjjön hozzá. Kacagva, dobogó léptekkel szaladni kezdett felfelé a legközelebbi csigalépcsőn, egészen addig, míg fel nem jutott a legfelső szintre. Ez az emelet egyetlen hatalmas, spirálszerű oszlopokkal megtámasztott, enyhén ívelt tetejű helyiségből állt. Az üvegezetlen, ívelt ablakokon beözönlő holdfény minden sarkot megvilágított. A padlót borító porban, homokban és mocsokban még halványan látszottak saját csizmás lábnyomai. Ezeket akkor hagyta itt, amikor egyszer feljött szétnézni. Ettől eltekintve más nem járt itt fent. Tökéletes hely.

A terem közepére lépdelt, és megállt az aes sedai-ok tíz lépés átmérőjű, ősi jelén, amit mozaikkövekből raktak ki. Itt minden tökéletesnek tűnt. Rhuidean Próféciái is arról beszéltek, hogy ez a jel kíséri a hódításait. Megállt a két színt elválasztó hullámvonalon. Egyik lába a Gonoszt jelképező fekete mezőben nyugodott, melyet a Sárkány agyarának neveztek, másikat viszont a manapság Tar Valon lángjának hívott fehér alakzaton nyugtatta. Némelyek szerint a fehér lángnyelv a Fényt jelentette. Remek hely arra, hogy a Fény és a Sötétség határán szembenézzen támadójával.

Az undorító szag felerősödött, és hirtelen égő kén bűze töltötte meg a levegőt. Hirtelen valami megmozdult, mint a holdfény, felsiklott a lépcsőn, és körbeiramodott a teremben. Lassan megszilárdultak a körvonalak, és Rand megpillantott három jókora kutyát, olyan feketéket, mint az éjszaka, nagyokat, mint a pónilovak. Ezüstös fényben égő szemekkel óvatosan körözni kezdtek körülötte. Az Egyetlen Hatalom segítségével dübörgő dobszónak hallotta szívverésüket. A lélegzetüket azonban nem hallotta meg. Lehet, hogy nem is lélegeztek.

Belenyúlt a Hatalom szövetébe, és egy kard jelent meg a kezében. Az enyhén ívelt, gémjelű fegyver pengéje mintha lángokból állt volna. Arra számított, hogy Myrddraalok jönnek, vagy még az Enyészeknél is szörnyűbb lények, de a kutyák, még az Árnyékban fogant ebek ellen is megteszi a kard. Bárki is küldte őket, az nem ismerte Randet. Lan olyasmit említett egyszer, hogy Rand lassacskán már eljutott egy igazi vívómester szintjére, és mivel az őrző szűkmarkúan osztogatta a dicséretet, a fiú nyugodtan kiindulhatott abból, hogy már tényleg eljutott arra a szintre.

A kopók felmordultak, mintha csak csontokat őröltek volna meg hatalmas állkapcsukkal, és egyszerre a fiú felé vetették magukat, gyorsabban, mint a vágtázó lovak.

Nem mozdult addig, míg szinte hozzá nem értek. Ekkor egyik vívóállásból könnyedén átsiklott a másikba, mintha csak táncolt volna. Egy pillanat töredéke alatt jutott el a Hegyi forgószélből a Falakat simító szélen át a Legyező szétnyitásába. Nehéz, fekete fejeket metszett le nagy, fekete testekről. Hatalmas, csiszolt acélra emlékeztető agyaruk még akkor is vicsorgott, amikor fejük már a padlóra gördült. Rand már ki is lépett a mozaikról, amikor a rángatózó, izmos testek elkezdtek összeesni. Csendben nevetve eltüntette a kardot, de megtartotta a saidint, a tomboló erőt, a romlás édes ízét. Megvetés úszott fel az Üresség buboréka körül. Kopók. Az Árnyék fattyai persze, de akkor is csak... Már nem nevetett.

A döglött kutyák teste és feje lassan megolvadt, a folyékony árnyék enyhén remegő tócsájává változtak, mintha még élnének. A padlóra fröccsent vérük remegni kezdett. Az apróbb tócsák hirtelen rosszindulatú erekké változva egybeolvadtak a nagyobbakkal, míg végül, felemelkedve a mozaikról, egyre magasabbra növő tömböt nem alkottak, míg végül ismét három óriási, fekete kutya nem állt előtte, vicsorogva és nyáladzva. Vaskos combjuk megfeszült, ahogy ugrani készültek.

Rand nem is értette, hogy miért lepődött meg. Csak egészen halvány érzés fogta el, ott kint, az Ürességen kívül. Kutyák, ez igaz, de mégis az Árnyék fattyai. Akárki is küldte őket, az nem volt olyan könnyelmű, mint ahogy azt először gondolta. Ennek ellenére sem ismerhette Randet eléggé.

Ahelyett, hogy újra kinyúlt volna a kardért, oly módon irányította az Egyetlen Hatalmat, ahogy arra valamikor régről emlékezett. Egyszer már alkalmazta ezt a módszert. A fekete kutyák üvöltve dobták a magasba magukat, amikor az egyik kezéből a tiszta fény fehér sugara tört elő, mint az olvadt acél, mint a folyékony tűz. A sugárnyalábot végighúzta a levegőben úszó alakokon, akik felvillantak, mintha csak minden szín bennük az ellenkező végletbe csapott volna át, aztán saját maguk körvonalaivá váltak, halványulni kezdtek, aztán már csak egyre fakóbbá váló fénypontokból álltak, melyek eltűntek, mielőtt elérhették volna a padlót.

Elengedte az előbb használt fegyvert, és miközben még komoran nevetett, a sugárnyaláb nyoma vöröses izzással ott ragyogott szemében.

A jókora helyiség túlsó felében hangos csattanással összeomlott néhány oszlop. Ott, ahol a fénysugár – nem közönséges fénysugár, ehhez kétség sem férhetett – eltalálta az oszlopokat, egész szépen kimetszett szeletek hiányoztak az épületből. Az oszlopok mögött széles rés húzódott végig az egész hátsó falon.

– Megharapott valamelyik, vagy esetleg fröccsent rád a vérükből?

Rand megfordult, amikor meghallotta Moiraine hangját. Annyira lekötötte, amit éppen az előbb tett, hogy nem hallotta meg, amikor a nő feljött a lépcsőn. Az aes sedai ott állt, szoknyáját markolva, miközben arcát félig eltakarta az árnyék. Bizonyára ugyanúgy megérezte a lényeket, mint Rand, de hogy ilyen hamar ideért, az azt jelentette, hogy iszonyúan siethetett.

– Felengedték a Lándzsa Hajadonjai? Vagy talán már maga is beállt a Far Dareis Mai közé, Moiraine?

– Bizonyos szempontból elfogadnak egyfajta Tudós Asszonynak – felelte az asszony sietve. Egyébként oly dallamos hangjából most kiérződött a türelmetlenség. – Mondtam az őrszemeknek, hogy azonnal beszélnem kell veled. De válaszolj már a kérdésemre! Megharaptak az árnykopók? Fröccsent rád a vérükből vagy a nyálukból?

– Nem – felelte megfontoltan. Árnykopók. Amennyit tudott róluk, az javarészt a déli országok meséiből származott, amivel arrafelé a gyerekeket ijesztgették. Igaz, némelyik felnőtt is hitt bennük. – Miért aggódik ennyire egy harapás miatt? Hiszen meg tudja gyógyítani az Egyetlen Hatalom segítségével, nem? Vagy talán ez azt jelenti, hogy kiszabadult a Sötét Úr?

Így, az Üresség ölelésében a félelem is csak egy távoli árnyék volt csupán.

A történetekben az árnykopók magát a Sötét Urat kísérik, amikor az vadászni indul. A rettenetes vérebek addig nem nyugszanak, míg utol nem érik az áldozatot. Lábuk még a legpuhább talajon sem hagy nyomot, de mancsuk beleég a legkeményebb kőbe is. Az ember vagy szembefordul velük, vagy megpróbál folyóvízen átkelve megmenekülni. A keresztutak különösen veszélyes területnek számítottak, és mindenki rettegett attól, hogy közvetlenül napnyugta után vagy napkelte előtt találkozzon velük. Rand olyan sok legendát látott már valósággá válni, hogy minden további nélkül ezeket a meséket is el tudta hinni.

– Nem, azt azért nem – az aes sedai már visszanyerhette önuralmát, mert hangja ismét kristálytisztán, nyugodtan és hűvösen csengett. – Ők is árnyfattyak, de egy olyan fajtából, amelyet nem lett volna szabad sohasem megalkotni. Harapásuk biztos halál, mint egy kés a szívben, és nem hiszem, hogy meg tudnálak gyógyítani. Hamarabb végezne veled. Vérük, sőt a nyáluk is tiszta méreg. Egyetlen csepp is végez az emberrel, lassan, kegyetlenül, rettenetes kínokat okozva. Szerencse, hogy csak hárman jöttek. Vagy talán többel is végeztél, mielőtt ideértem volna? A falkáik általában nagyobbak, tíz vagy tizenkét kopóból állnak, legalábbis az Árnyék-háború beszámolói szerint.

Nagyobb falkák! De hiszen nem ő az egyetlen célpont Rhuideanban egy Kitaszított számára!

– Beszélnünk kell arról, amit felhasználtál ellenük – kezdte Moiraine, de Rand már rohant is, amilyen gyorsan a lába bírta, és cseppet sem törődött az asszony utána kiáltott kérdéseivel, hogy hová megy és miért?

Lerohant a lépcsőházba, elsietett a holdfényben fürdő szobáikból álomittasan előtántorgó Hajadonok mellett, akiket csizmájának dübörgése riasztott fel. Keresztülrohant a bejáraton, ahol Lan állt az őrzők színváltoztató köpenyében két Hajadon mellett. A vállára terített köpeny miatt a harcos teste szinte egybeolvadt az éjszakával.

– Hol van Moiraine? – kiáltotta az őrző, de Rand nem válaszolt, hanem kettesével szedve a széles lépcsőket, rohant lefelé.

Az oldalán éktelenkedő régi sebhely úgy sajgott, mintha ököllel belevágtak volna. Az Ürességbe merülve csak halványan érezte meg a fájdalmat, amikor elérte a keresett épületet. Rhuidean peremén állt a ház, olyan messze a nagy tértől és Moiraine szálláshelyétől, a Tudós Asszonyok táborától, amennyire csak lehetett, de azért még éppen a városban. A felsőbb emeletek romjai egészen a kikövezett utca szintjéig leomlottak, csak a két alsó emelet maradt épségben. Minden erejét összeszedve félresöpörte a rátörő fájdalmat, és berontott a kapun.

A belső fogadócsarnok egykor igen magas lehetett, de most még magasabbra nyújtózhatott, hiszen tetejét a csillagokkal teli ég alkotta, a padlót meg törmelékek borították. A holdfényben fürdő erkély árnyékában három árnykopó ágaskodott a hátsó lábára állva. Nekitámaszkodtak egy jókora bronzajtónak, ami megremegett nyáladzó támadásuk erejétől. A levegő bűzlött az égő kén szagától. Rand arra gondolt, ami az előbb történt, ezért oldal irányban mozdult el, miközben már szálakat is sodort az Egyetlen Hatalom segítségével. Így aztán a folyékony tűz sugara, amivel megsemmisítette az árnykopókat, az ajtó mellett suhant el. Odafigyelt arra, hogy most kevesebb erőt alkalmazzon, mert a pusztítást kizárólag az árnykopókra akarta korlátozni. Ám a terem szemközti oldalának vastag falán még így is egy jókora lyuk támadt az árnyékban. Ennek ellenére nem szakította keresztül a falat, még ha a holdfényben nehezére is esett pontosan felmérni a kárt. Meg kell tanulnia pontosan használni ezt a fegyvert.

Az ajtó bronzborítását karomnyomok borították, mintha az árnykopók foga és karmai valóban acélból lettek volna. A parányi lyukakon keresztül egy lámpa fénye szivárgott ki. A padló kövén a mancsok nyoma látszott, bár meglepően kevés. Rand elengedte a saidint, és egy olyan helyet keresett az ajtón, ahol nem szakítja fel a kezét, majd öklével döngetni kezdte a fémet. Ebben a pillanatban újra tisztán érezte oldalában a pokoli kínt. Mély lélegzetet vett, és megpróbált elfeledkezni róla.

– Mat, én vagyok az, Rand! Nyisd ki az ajtót, Mat!

Kicsivel később az ajtó résnyire kinyílt, és erősebben szűrődött ki a lámpafény. Mat kérdő tekintettel bámult ki a résen, aztán még jobban feltárta az ajtót, és hátát a félfának vetette, mintha tíz mérföldön át cipelt volna hátán egy zsák követ. Eltekintve a nyakában lógó, rókafejet ábrázoló érmétől, melynek szeme az aes sedai-ok ősi jelképére hasonlított, anyaszült meztelen volt. Figyelembe véve, hogy Mat mit érez az aes sedai-ok iránt, Rand azon csodálkozott, hogy barátja miért nem kótyavetyélte el már régen a nyakéket. Hátul, a szoba túlsó felében egy magas, aranyhajú nő éppen egy takarót tekert maga köré. Mivel lándzsák és egy pajzs hevert a lába előtt, Rand úgy vélte, hogy a Lándzsa egyik Hajadonját látja.

Rand gyorsan másfelé nézett, és megköszörülte a torkát.

– Csak meg akartam győződni arról, hogy minden rendben van-e veled.

– Jól vagyunk – Mat idegesen körülnézett az előtérben. – Most már nagyon jól. Végeztél vele, vagy valami ilyesmi? Nem is akarom tudni, mi volt az, ha elment innen! Néha átkozottul nehéz ám a barátodnak lenni!

Nem egyszerűen a barátja. Egy másik ta'veren, aki talán a győzelem kulcsa lehet Tarmon Gai'donban. Aki Randet akarja bántani, annak jó oka lehet arra, hogy Matet is megtámadja. Ennek ellenére igyekezett mindkét tényt letagadni.

– Elmentek, Mat. Árnykopók. Három.

– Hát mondtam neked, nem, hogy nem akarom tudni? – nyögött fel Mat. – Akkor most árnykopók! Nem mondhatnám, hogy egyhangú melletted az életem. Nem fogunk itt unatkozni, egészen a halálunk napjáig. Ha nem lettem volna éppen talpon, amikor az ajtó nyílni kezdett, hogy igyak egy korty bort... – Elhallgatott, remegni kezdett, és megvakart jobb karján egy jókora, vörös foltot. Közben a megviselt fémborítást vizsgálta. – Tudod, tulajdonképpen mulatságos, mennyire megcsal a szemed. Amikor teljes erőmmel nekiveselkedtem az ajtónak, hogy bezárjam, meg mertem volna esküdni, hogy az egyikük egy jókora lyukat szakított ki rajta. Még az átkozott pofáját is láttam. Meg a fogait. Melindhra lándzsája még csak meg sem karcolta.

Moiraine ezúttal sokkal látványosabban érkezett meg. Magasba tartott szegélyű szoknyában, a dühtől vörös fejjel vágódott be. Lan kivont karddal a kezében követte, a kőkemény arcát elborították a zivatarfelhők. Rögtön mögöttük annyi Far Dareis Mai érkezett, hogy a sor vége az utcára ért. A Lándzsa Hajadonjai közül néhányan csupán alsóruhát viseltek, de mindegyikük harcra készen tartotta kezében a lándzsát, s arcukra fekete kendőt borítva jelezték, hogy készen állnak a gyilkolásra. A kendő fölött csupán a szemük látszott. Moiraine és Lan legalább megkönnyebbültnek tűnt, amikor látták, hogy Rand ott áll, és nyugodtan beszélget Mattel. Igaz, eközben úgy tűnt, hogy az aes sedai mindjárt letépi a fejét. A kendő miatt azt még sejteni sem lehetett, hogy mire gondolnak az aiel nők.

Mat feljajdult, és visszapattant a szobába, ahol sietve felhúzta a nadrágját. Eközben egy lábon ugrált, mivel egyszerre próbálta meg felvenni a nadrágot, és közben a karját vakarni. Az aranyhajú Hajadon széles vigyorral figyelte, mint aki legszívesebben harsogó kacajban törne ki.

– Mi történt a karoddal? – kérdezte Rand.

– Már mondtam neked, hogy érzékcsalódásom támadt – felelte Mat, még mindig egyszerre próbálkozva az öltözködéssel és a vakarózással. – Amikor azt hittem, hogy az a dög keresztülharapta az ajtót, akkor valamiért úgy gondoltam, hogy közben a karomra is rányálazott. Úgy égetett az a trágyalé, mint a tűz. Nézd meg, mintha megégtem volna!

Rand már nyitotta a száját, de Moiraine egyszerűen félrelökte. Mat rémülten hátrált, amikor látta a nőt közeledni, és hanyatt esett, mert megpróbálta egyetlen rántással felhúzni a nadrágját. A nő letérdelt mellé, és minden tiltakozása ellenére két kézbe fogta a fejét. Randet már többször is meggyógyította az Egyetlen Hatalom segítéségével, és a fiú annak is tanúja lehetett már, amint másokat gyógyítanak, ezért meglepődött, mert Mat cseppet sem úgy viselkedett, ahogyan arra számított, hanem csupán megborzongott, és a magasba emelte a rókás nyakláncot, úgy, hogy az a levegőben himbálódzott. Megtapintotta az ékszert.

– Ez az átkozott jószág hirtelen olyan hideg, mint a jég – mordult fel Mat. – Mit csinál itt tulajdonképpen, Moiraine? Ha piszkálni akar, akkor gyógyítsa meg az égést! Már az egész karom lángol.

Jobb keze csuklótól egészen a válláig tűzvörössé változott, és dagadni kezdett.

Moiraine olyan csalódottan nézett rá, amilyennek Rand még sosem látta. Ez volt az első alkalom.

– Megteszem – mondta a nő megfontoltan. – Ha hideg az érme, vedd le a nyakadból!

Mat a homlokát ráncolta, de azután levette a nyakából az érmét, és maga mellé tette. A nő ismét a kezébe fogta a fejét, mire a fiú felüvöltött, mintha csak a jég alá nyomták volna a fejét. A lábát mereven kinyújtotta, és meggörbült a háta. Szeme annyira kimeredt, amennyire csak lehetett. Amikor Moiraine elengedte a fejét, Mat összeesett, és hörögve szívta be a levegőt. A duzzadás és a vörös szín eltűnt. Mat háromszor próbálkozott, mire meg tudott szólalni:

– Vér és hamu! Hát minden alkalommal ilyen szörnyen kell fájnia? Hiszen csak viszketett!

– Vigyázz a nyelvedre, ha velem beszélsz! – figyelmeztette Moiraine, miközben felkelt –, vagy megkeresem Nynaeve-ot, és átadlak neki! – Nem gondolhatta komolyan, mert úgy beszélt, mint aki már félig alszik. Közben igyekezett nem ránézni a rókafejre, amit Mat ismét a nyakába akasztott. – Pihenned kell – folytatta halkan. – Holnap maradj ágyban, ha gyengének érzed magad!

A takaróba burkolódzó Hajadon – Melindhra? – letérdelt Mat mellé, és kezét a fiú vállára helyezve, a feje fölött Moiraine-re nézett.

– Gondoskodom arról, hogy betartsa az utasításait, aes sedai. – Hirtelen elvigyorodva beletúrt a fiú hajába. – Ő most az én kis bajkeverőm!

Mat elszörnyedő arca bizonyította, hogy a fiú bizonyára legszívesebben felugrott volna, hogy minden erejét összeszedve elszaladjon.

Rand hirtelen meghallotta, hogy a háta mögött néhányan halkan nevetgélnek. A Hajadonok időközben leengedték sáljaikat és kendőiket a vállukra, és most az ajtó előtt tolongtak.

– Tanítsd meg énekelni, nővérünk! – kiáltotta Adelin, mire a többi lány valósággal fetrengeni kezdett a kacagástól.

– Hagyjátok békén – förmedt rájuk Rand. – Nem kellene néhányotoknak végre felöltöznie?

A Hajadonok csak vonakodva távoztak, de még akkor is igyekeztek belesni, amikor Moiraine kilépett az ajtón.

– Lesztek szívesek magunkra hagyni minket? – kérdezte az aes sedai, amikor a megviselt ajtó becsapódott a háta mögött. Oldalt pillantott, miközben savanyúan elhúzta a száját. – Négyszemközt kell beszélnem Rand al'Thorral.

Az aiel nők bólintottak, és lassan kisétáltak a bejáraton. Néhányan azon tréfálkoztak, hogy Melindhra – a nő shaido lehetett, Rand nem tudta, hogy Mat ezzel tisztában van-e – megtanítja Matet énekelni. Bármit is jelentsen ez.

Rand Adelin meztelen karjára tette a kezét. Ezt többen észrevették, így ők is megálltak. Rand ezért mindannyiukhoz szólt:

– Ha nem mentek akkor, amikor azt mondom, hogy menjetek, mit fogtok tenni akkor, amikor a csatába vezetlek benneteket? – Nem tervezett ilyesmit, ha azt valamiképpen elkerülhette. Tudta jól, hogy őrzői vad harcosok, de abban a hitben nevelték fel, hogy egy férfinak szükség esetén életét kell áldoznia a nőkért. A logika fényében ez eléggé nagy butaságnak tűnt, különösen, ha olyan nőkről volt szó, mint ezek itt, de nem tudta megváltoztatni érzelmeit. Ezt persze nem akarta megmondani nekik. – Akkor azt is tréfának tartjátok, vagy esetleg úgy döntötök, akkor harcoltok, amikor arra kedvetek támad?

Olyan odaadással néztek rá, mint valakire, aki még arra is képtelen, hogy megértse a legegyszerűbb dolgokat.

– A Lándzsák Táncában – kezdte Adelin – engedelmeskedünk az utasításaidnak, de most nem a táncról van szó. Ezenkívül nem parancsoltad meg nekünk, hogy menjünk.

– Még a car'a'carn sem olyan, mint egy vízföldi király – tette hozzá egy ősz hajú Hajadon. Kora ellenére keménynek és szívósnak tűnt, csupán rövid inget és a shoufáját viselte. Rand már nagyon unta ezt a bölcsességet.

A Hajadonok folytatták a tréfálkozást, miközben magára hagyták Moiraine és Lan társaságában. Az őrző végre eltette a kardját, és ismét olyan nyugodtnak látszott, amennyire csak képes volt ellazulni. Ez nagyjából azt jelentette, hogy arca mozdulatlanná és nyugodttá vált, mintha csak a holdfényben csillogó kőből faragták volna ki, de testtartása jelezte, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat. Mellette még az aielek is szelídnek tűntek. Lan halántékban őszülő haját egy bőrszíj fogta hátra. Pillantása egy kékszemű sólyomnak is becsületére vált volna.

– Feltétlenül beszélnem kell... – kezdte Moiraine.

– Majd holnap beszélgetünk – vágott a szavába Rand. Lan arckifejezése még komorabbá vált, már ha ez egyáltalán lehetséges volt. Az őrzőket arra készítették fel, hogy még saját maguknál is nagyobb odaadással védjék meg aes sedai-ukat, érje támadás annak rangját vagy személyét. Rand azonban nem törődött Lannal. Legszívesebben összegörnyedt volna az oldalát mardosó kín miatt, de valahogy sikerült kihúznia magát. A nő előtt nem akart gyengének mutatkozni. – Ha azt hiszi, hogy segíteni fogok elszedni Mattől a rókafejet, akkor nagyon téved. – Az érme valahogy megakadályozta az Egyetlen Hatalom használatát, de legalábbis elérte azt, hogy Moiraine nem tudott Matre hatni, amikor az Igazi Forrást megérintve hozzáért a fiúhoz. – Nagy árat fizetett érte, Moiraine, ezért megilleti. – Eszébe jutott, hogy a nő mekkorát ütött az Egyetlen Hatalom segítségével a vállára, ám ennek ellenére dacosan folytatta: – Talán megkérem, hogy adja kölcsön nekem.

Elfordult a nőtől. Még valaki mással is törődnie kellett, habár az ügy most már nem tűnt annyira sürgősnek, hiszen az árnykopók időközben már elvégezhették feladatukat.

– Kérlek, Rand – szólalt meg Moiraine, és a szavaiból kihallatszó nyílt könyörgés miatt Rand azonnal megtorpant. Az aes sedai így még sosem szólt hozzá.

Lan dühbe gurult a hangsúly miatt.

– Azt gondoltam, végre férfi lett belőled! – förmedt rá az őrző durván. – De viselkedik így egy férfi? Úgy viselkedsz, mint egy falusi tahó!

Lan mindennap gyakorolta vele a vívást – és kedvelte is, legalábbis Rand így gondolta –, de ha Moiraine megparancsolná neki, az őrző habozás nélkül megpróbálná megölni.

– Végül is nem maradhatok mindig melletted – folytatta Moiraine könyörgőn. Olyan erősen markolta szoknyáját, hogy keze remegni kezdett. – Lehet, hogy a következő támadás végezni fog veled. Lezuhanhatok a lovamról, és kitörhetem a nyakamat. Nyilával szíven találhat egy árnybarát. A halált senki sem tudja meggyógyítani. Egész életemben téged kerestelek, hogy megtaláljalak és segítselek. Még mindig nem vagy tisztában a saját erőddel, és az esetek felében nem is tudod, mit cselekszel. Én... arra kérlek... tiszta szívemből, hogy bocsáss meg nekem mindazért, amit tettem veled. – Ezeket a szavakat – olyan szavakat, amilyenekre Rand soha nem számított az asszony szájából – csak habozva és nagy nehezen tudta kimondani, de azért csak kimondta őket, és egy aes sedai nem tud hazudni. – Hadd segítsek neked, amennyire csak tudok, amíg lehetőségem van rá! Kérlek!

– Nagyon nehéz megbízni magában, Moiraine – Rand nem törődött a holdfényben könnyedén megmozduló Lannal, és teljes figyelmét Moiraine-re összpontosította. – Úgy irányított engem, mint egy bábut, úgy kellett táncolnom, ahogy maga fütyült, attól a naptól kezdve, hogy megismerkedtünk. Csak akkor lehettem szabad, ha távol volt tőlem, vagy ha egyszerűen semmibe vettem az akaratát. És akkor is csak nagyon nehezen.

A nő nevetése olyan tiszta volt, mint az égen ragyogó hold, de így is érződött benne a keserűség.

– Inkább olyan volt, mintha egy medvével kellett volna birkóznom, nem pedig egy bábu köteleit rángatnom. Akarod, hogy esküt tegyek arra, hogy nem próbállak meg manipulálni? Megesküszöm neked! – A nő hangja kemény volt, mint a kristály. – Sőt, még arra is megesküszöm, hogy úgy engedelmeskedem neked, mint egy Hajadon – mint az egyik gai'shain, ha ezt követeled –, de meg kell... – elhallgatott, mélyet lélegzett, és újra kezdte, ezúttal halkabban: – Kérlek arra, engedd meg nekem, hogy segíthessek!

Lan döbbenten bámult a nőre, és Randnek is az volt az érzése, hogy neki is mindjárt kiesnek a szemei.

– Elfogadom a segítségét – jelentette ki aztán megfontoltan. – És bocsánatát kérem a durvaságomért és az udvariatlanságomért.

Még most sem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy megint manipulálják, hiszen jó oka volt annak, hogy durván viselkedett, amikor elragadták az indulatai, de hát a nő nem hazudhat.

A nő belső felszültsége érezhetően alábbhagyott. Közelebb lépett Randhez, és felnézett rá.

– Azt, amivel megölted az árnykopókat, öröktűznek hívják. Még mindig érzem itt bent a maradványait – Rand is érezte. Annak az almásrétesnek a lassan szertefoszló illatára emlékeztette, amit már kivittek a szobából, vagy mintha olyan dologra gondolt volna, amit éppen elveszített a szeme elől. – Az öröktűz használatát a Világtörés óta tiltják. A Fehér Torony még azt is megtiltja, hogy egyáltalán megtanuljuk az alkalmazását. A nagy háború idején még a Kitaszítottak és az árnyfattyak is csak habozva használták.

– Meg van tiltva? – kérdezte Rand a homlokát ráncolva. – De hiszen magam is láttam, amikor egyszer használta!

A sápadt holdfényben nem lehetett egészen biztos, de látni vélte, hogy a nő arca tűzvörössé változott. Ezúttal Randnek sikerült kibillenteni az egyensúlyából az aes sedai-t.

– Néha rákényszerül az ember, hogy tiltott dolgot műveljen. – Nem tartott sokáig, míg visszanyerte egyensúlyát. – Ha valamit az öröktűz segítségével pusztítanak el, akkor az már a pusztulása előtt megszűnik létezni, mint a fonal, amelyik végigég attól a ponttól kezdve, ahol a láng megérintette. Minél erősebb az öröktűz, annál hosszabb időszakot éget ki az áldozat létezéséből. Én legfeljebb arra vagyok képes, hogy néhány pillanatot perzseljek ki a Mintából. Te viszont sokkal erősebb vagy. Nagyon sokkal.

– De ha nem létezik, mielőtt megsemmisítette volna... – Rand ujjával zavartan beleszántott a hajába.

– Szóval, kezded látni a gondokat és a nehézségeket? Mat emlékszik rá, hogy egy árnykopó keresztülrágta az ajtót, mégsincs ott a lyuk. Ha tényleg annyira rányálazott volna, ahogy arra visszaemlékezik, akkor rég meghal, mielőtt odaértem volna hozzá. Abban a pillanatban ugyanis, amikor megsemmisíted a bestiát, már semmi sem létezik abból, ami ugyanabban az időben történt. Csupán az emléke marad meg azokban, akik látták vagy a saját testükön érezték. Csupán az marad meg valóságnak, ami a visszamenőleges kiégetés előtt történt. Néhány karomnyom az ajtóban, és egy-két nyálcsepp Mat karján.

– Ez így tetszik – felelte Rand. – Akkor Mat még ezért él.

– Ez rettenetes, Rand! – A nő hangja még meggyőzőbbé vált. – Mit gondolsz, miért féltek még a Kitaszítottak is attól, hogy használják? Gondolj arra, milyen hatással van az a Mintára, ha csupán egyetlenegy szálat, egyetlen ember életét, néhány olyan órát vagy napot eltávolítanak belőle, ami már beleszövődött az egészbe! Mintha csak kitépnénk egy szálat a kész szövetből! A Hatalom Háborújának idején, legalábbis a fennmaradt kézirattöredékek szerint, több várost is elpusztítottak öröktűzzel, mielőtt a szemben álló oldalak rádöbbentek ennek veszélyeire. Százezrével törölték ki a szálakat a Mintából, mindent megsemmisítve, ami az elmúlt napok folyamán történt velük. Meg nem történtté vált mindaz, amit ezek az emberek tettek, és senkinek sem használt, bármit is cselekedtek az érintett időszakban. Az emlékek megmaradtak, a tettek megsemmisültek. A Minta hullámait többé már nem lehetett kiszámítani. Ez majdnem az egész Minta pusztulását eredményezte. Ez valamennyi létező megsemmisüléséhez vezethetett volna. Elpusztult volna a világ, az idő, de még a Teremtés is.

Rand megborzongott, de nem a kabátján lassan átszivárgó hideg miatt.

– Nem ígérhetem meg, hogy nem fogom használni, Moiraine! Maga is mondta, hogy léteznek pillanatok, amikor tiltott dolgokat kell tenni.

– Nem is gondoltam arra, hogy megígéred – válaszolta a nő hűvösen. Idegessége elszállt, és sikerült helyreállítania a lelki nyugalmát. – Viszont rendkívül óvatosnak kell lenned. – Na, már megint itt volt a „kell”. – Egy olyan sa'angreal segítségével, mint Callandor, egy egész várost is elpusztíthatsz öröktűzzel. Ettől a Minta évekre megzavarodhatna. Ki tudhatja, hogy utána a Minta továbbra is köréd szövődne, ta'veren, vagy sem, míg újra meg nem nyugszik? Éppen ez a tulajdonságod, hogy ta'veren vagy, mégpedig egy ilyen erős, jelentheti a döntő előnyt az Utolsó Csatában.

– Talán majd azt jelenti – válaszolta komoran. Számtalan hősi énekben állította azt a hős, hogy célja a győzelem vagy a halál, és semmi más. Úgy tűnt, a létező legjobb dolog, amire számíthat, a győzelem és a halál. – Még valakit meg kell néznem – folytatta nyugodtan. – Holnap majd találkozunk.

Ezután magába fogadta az Egyetlen Hatalmat, az élet és a halál kavargó rétegeit, lyukat égetett a levegőbe, nagyobbat, mint ő maga, átjárót az olyan feneketlen sötétségen, amihez képest még a holdfény is vakító napsütésnek tűnt. Kaput, ahogy azt Asmodean egyszerűen nevezte.

– Hát, ez micsoda? – Moiraine levegő után kapkodott.

– Mihelyt egyszer megcsináltam valamit, később emlékszem rá, mit is kell tennem. Legalábbis többnyire. – Ez nem volt ugyan kielégítő válasz, de eljött az ideje, hogy próbára tegye Moiraine esküdözését. A nő ugyan nem hazudhatott, de egy aes sedai még egy téglában is megtalálta a kiskapukat. – Ma éjszaka hagyja békén Matet. És ne próbálja meg elvenni tőle a nyakéket!

– Annak a Fehér Toronyban a helye, hogy megvizsgálják, Rand. Bizonyára egy ter'angreal, de még senki sem talált olyat...

– Bárhogy is legyen – jelentette ki a fiú határozottan –, a nyaklánc az övé. Maga meg hagyja békén.

A nő egy pillanatig mintha vívódott volna. Kihúzta magát, és felemelte a fejét, hogy dacosan Randre nézhessen. Bizonyára elszokott attól, hogy Siuan Sanchén kívül bárki mástól is parancsokat fogadjon el, és Rand le merte volna fogadni, hogy az amyrlinnek sem ellenállás nélkül engedelmeskedett. Végül aztán bólintott, sőt, mintha leheletnyit pukedlizett is volna.

– Ahogy akarod, Rand. Legyen az övé. Ám legyél óvatos, kérlek, Rand! Ha az ember egyedül akarja megtanulni az öröktűzhöz hasonló dolgok használatát, az az öngyilkossággal is felérhet, és ha meghalsz, senki nem tud meggyógyítani – ezúttal nem gúnyolódott. – Majd reggel.

Lan követte, amikor elindult. Az őrző kiismerhetetlen pillantást vetett Randre. Bizonyára nem tetszett neki, hogy így megváltozott Moiraine viselkedése. Rand keresztüllépett az ajtón, mire az eltűnt.

Egy korongon állt, az aes sedai-ok ősi jelképének hat láb átmérőjű utánzatán. Még a fekete fele is világosabbnak tűnt, mint a mindent elnyelő sötétség, ami fent és lent is körülvette. Abban biztos volt, ha lezuhan innen, az idők végezetéig esni fog. Asmodean azt állította, létezik még egy ennél is gyorsabb módszer, az Utazás, amely segítségével, a kapukat felhasználva, mozogni lehet, de maga nem volt képes arra, hogy megtanítsa ennek használatára, részben Lanfear blokkolása miatt, hiszen nem tudott annyi erőt gyűjteni, hogy kinyisson egy kaput. A kapun keresztül utazva nagyon fontos volt, hogy az ember pontosan ismerje a kiindulópontját. Rand úgy vélte, hogy tulajdonképpen az úticélt kellene ismerni, de Asmodean szerint ez a gondolatmenet annyit ért, mintha azon töprengenénk, miért nem vízből van a levegő. Sok olyan dolog létezett, amit Asmodean adott tényként fogadott el. Szerencsére a száguldó korong is elég jól haladt.

Mihelyt szilárdan megvetette a lábát, a korong elmozdult, talán egy lábnyit, és megállt. Egy újabb kapu nyílt meg előtte. Tényleg gyorsan ment, különösen, mert ilyen kicsi volt a távolság. Rand kilépett a folyosóra az előtt a szoba előtt, amelyikben Asmodean tartózkodott.

A folyosó két végén magasló ablakokon beeső holdfény jelentette az egyetlen világítást. Asmodean lámpája már nem égett. Azok a fonatok, melyeket a szoba köré szőtt, szilárdan megcsomózva, még mindig ott voltak. Semmi sem mozdult, de az égő kén szaga még ott bűzlött a levegőben. Közelebb lépett a gyöngyfüggönyhöz, és benézett a nyitott bejáraton. A holdfény árnyéka megtöltötte a szobát, de az árnyékok egyike a takarói alatt forgolódó Asmodean volt. Az ürességbe burkolózva Rand érezte a Kitaszított szívverését, és a nyugtalan álmok izzadságának szagát. Lehajolt, és megvizsgálta a világoskék csempéket és rajtuk a lábnyomokat.

Gyermekkorában megtanult a nyomokból olvasni, és amit látott, az amúgy sem okozott nagy fejtörést. Három vagy négy árnykopó jött ide. Egymás után megközelítették a bejáratot. Úgy tűnt, valamennyien az előző lábnyomába igyekeztek lépni. Visszatartotta őket a helyiségre borított háló? Vagy csak azért küldték őket, hogy felderítsenek és beszámoljanak? Kellemetlen volt elképzelni, hogy az ilyen primitív árnyfattyak is ennyire okosak lennének. Másrészt viszont a Myrddraalok is hollókat meg patkányokat használnak kémnek, és más állatokat is, melyek valahogy kötődnek a halálhoz. Az aielek az Árnyék szemeinek hívták az ilyeneket.

Rand vékony szálakat szőtt a Föld elemből, és elsimította a csempéket, eltüntetve így a küzdelem nyomait. A nyomokat követve kiment egészen az utcára, és csak száz lépéssel az épület előtt hagyta abba a takarítást. Napkelte után az emberek azt látják csak, hogy a nyomoknak ott szakad vége, senki sem fog arra gondolni, hogy bármi közük is lehetne Asmodeanhoz. Végül is, az árnykopók miért keresték volna Jasin Nataelt, a mutatványost?

Időközben már a városban lévő valamennyi Hajadon felébredhetett. A Hajadonok főhadiszállásán biztosan nem aludt senki. Új kaput teremtett közvetlenül az utca felett, sötétebb nyílást az éjszaka feketeségénél is, és a korongra lépve visszavitette magát a dolgozószobájába. Nem tudta, miért választotta járművéül az aes sedai-ok ősi jelképét, mert hogy ez az ő öntudatlan döntése volt, ahhoz nem fért kétség. Máskor egy egyszerű lépcsőfokon állt vagy a kőpadló egy szeletén. Az árnykopók megolvadtak ettől a jeltől, mielőtt újra testet öltöttek volna. E jellel győzni fog!

Megállt koromsötét hálószobájában, és az Egyetlen Hatalom segítségével meggyújtotta a lámpásokat. Nem engedte el a saidint. Ehelyett óvatosan tovább használta, figyelve arra, hogy ne hozza működésbe a saját csapdáit. A fal egy része egyszer csak eltűnt. Feltárult az apró rejtekhely, amelyet saját maga készített.

A kisméretű fülkében két, nagyjából egy láb magas szobor állt. Egy férfi és egy nő. Lebegő ruhában, komoly arckifejezéssel kristálygömböket emeltek a magasba. Rand hazudott Asmodeannak, amikor az a szobrok iránt érdeklődött.

Léteztek a nagyvilágban angrealok, mint az az apró, kövér férfiú Rand zsebében, meg sa'angrealok, mint Callandor, aminek segítségével igencsak megnövelhette a testén átfolyó erőfolyamok nagyságát, ha éppen arra támadt szüksége. Egy ilyennel annyival többet fókuszálhatott az Egyetlen Hatalomból egy sima angreallal felszerelt embernél, mint amennyivel az volt előnyben egy minden segédeszköz nélkül fókuszálóhoz képest. Mindkettő igazi ritkaságnak számított, és az aes sedai-ok igen nagy jelentőséget tulajdonítottak nekik, bár csak azokat ismerték fel, melyek a saidarral és az Egyetlen Hatalom női felével álltak kapcsolatban. Ez a két szobor nem tartozott közéjük, nem számítottak ilyen ritkaságnak, de annál nagyobb volt a jelentőségük. A ter'angrealokat azért készítették, hogy segítségükkel használni lehessen az Egyetlen Hatalmat, mégpedig egy bizonyos módon, nem pedig pusztán felerősíteni az áramlatokat. Az aes sedai-ok nem ismerték a Fehér Toronyban őrzött legtöbb ter'angreal pontos felhasználási módját. Néhányat használtak közülük, de közben nem sejtették, hogy vajon oly módon alkalmazzák-e a tárgyakat, amire azokat valamikor megalkották. Rand legalább tudta, mire jó ez a kettő.

A férfi szobra használóját összeköttetésbe hozta a valaha is megalkotott leghatalmasabb sa'angreallal, még akkor is, ha Randet esetleg az Aryth-óceán választja is el a kis szobor hatalmas másától. Csak akkor alkották meg, amikor ismét lepecsételték a Sötét Úr tömlöcét. Ezt meg honnan tudom? Elkészülte után elrejtették, nehogy véletlenül rábukkanjon egy eszét vesztett férfi aes sedai. A nő szobra ugyanerre volt képes a női erőket felhasználva, és Rand csak remélni tudta, hogy a komoly nő hatalmas képmása még mindig valahol a föld felszíne alatt pihen Cairhienben. Ekkora erővel... Moiraine viszont azt állította, hogy a halottakat nem lehet feltámasztani.

Akaratlanul és kéretlenül elméjébe tolódtak annak az emlékképei, amikor utoljára használta Callandort. A képek az Ürességen kívül lebegtek.

A sötét hajú kislány – alig idősebb egy gyermeknél – teste, elnyúlva, tágra nyitott, a mennyezetre meredő szemmel, ott hevert előtte a padlón. A lány mellén vértől sötétlett a ruha, ott, ahol a trallok keresztüldöfte. Randet átjárta a Hatalom. Callandor felizzott, és Rand maga volt a Hatalom. Fókuszálni kezdett, fonatokat engedett a gyermek testébe, keresett, kutatott, ügyetlenkedett. A test felegyenesedett. Felkelt, de keze és lába mereven, rángatózva mozgott.

– Rand, ezt nem teheted! – sikította Moiraine.

Lélegezni. Lélegeznie kell! A lány melle megemelkedett. A szíve. Dobognia kell. Vér, sötét és már alvadó vér buggyant elő a sebből. Élned kell, a fenébe is, élned kell! Felüvöltött az elméje. Nem akartam késve jönni! A lány szeme tompán meredt rá, mit sem törődve az erő áramlásával. Élettelen. Könnyek csorogtak Rand arcán.

Durván elhessegette az emlékeket. Még az Ürességbe burkolózva is érezte a kínt. Olyan sok Hatalom... Olyan sok Hatalom birtokában nem lehetne megbízni Randben. Nem te vagy a Teremtő! Így figyelmeztette Moiraine, amikor meglátta a gyermek fölé borulni. Ám a férfiszobor segítségével, az abban rejlő lehetőségeknek csupán a felével élve egyszer már a hegyeket is megmozgatta. Ennél sokkal kevesebb is elég lenne, csupán Callandor ereje is megtenné, hogy visszaforgassa a Kereket, és visszaadja egy halott gyermek életét. Nem csak az Egyetlen Hatalom egésze volt a csábító, már a benne duzzadó erő is csábította. Tulajdonképpen mindkét szobrot meg kellett volna semmisítenie. Ehelyett összekötötte a fonatokat, és ismét beélesítette a csapdákat.

– Hát te mit művelsz ott? – szólalt meg egy női hang, amikor éppen visszahelyezte helyére a falat.

Gyorsan elkötötte a fonatokat, megcsomózta a halálos meglepetésekkel szolgáló csapdát, teleszívta magát Hatalommal, és megfordult.

Az ezüst és fehér öltözéket viselő Lanfear mellett még Elayne, Min vagy Aviendha is legfeljebb csak hétköznapinak tűnt volna. Sötét szemének pillantásával bármelyik férfit rávette volna arra, hogy odaadja érte a lelkét. A nőt megpillantva, Rand gyomra görcsbe rándult, mintha hánynia kellett volna.

– Mit akarsz? – kérdezte az asszonytól. Egyszer sikerült Egwene-t és Elayne-t egyszerre elvágnia az Igazi Forrástól, de nem emlékezett vissza, hogyan is csinálta. Ameddig Lanfear képes megérinteni az Igazi Forrást, addig annyi esélye van a foglyul ejtésére, mintha a szelet akarná megmarkolni. Egyetlen nyalábnyi öröktűz, és... Nem tudta folytatni. Megakadályozta egy kép. Egy nő fejét látta földre gördülni. Ettől megbénult.

– Kettő van belőle, igaz? – kérdezte végül a nő. – Mintha kettőt láttam volna, az egyik egy asszony, nem? – Mosolyától megbénulhatott volna bármelyik férfi szíve, és nem akadt volna egy sem, aki ne boldogan halt volna meg. – Kezdesz megbarátkozni a tervemmel, igaz? Ezzel a kettővel térdre kényszeríthetjük a többi Kiválasztottat. Ezzel még a Sötétség Nagyurát is legyőzhetnénk, még a Teremtőt magát is...

– Mindig is mohó voltál, Mierin – milyen ellenszenves is volt saját hangja. – Mit gondolsz, miért hagytalak el? Nem Ilyena tehet róla, bárhogy is hiszed. Már akkor sem szerettelek, mielőtt megismertem volna. Te csak becsvágyból állsz. A hatalom megszállottja vagy. Undorodom tőled!

A nő rámeredt, két kezét görcsösen a gyomrára szorította, szeme még a megszokottnál is tágabbra meredt.

– Graendal azt mondta – kezdte elhaló hangon. Nagyot nyelt, de összeszedte magát. – Lews Therin? Szeretlek téged, Lews Therin. Szerettelek, és mindig is szeretni foglak. Hiszen tudod. Tudnod kell!

Rand arca merev volt, mint egy sziklatömb. Remélte, arckifejezése elrejti rémületét. Fogalma sem volt arról, honnan származtak előbbi szavai, de úgy tűnt, valahonnan régebbről emlékszik a nőre. Egy régi emlék. De én nem Lews Therin Telamon vagyok.

– Én Rand al'Thor vagyok! – hördült fel érdes hangon.

– Persze, hogy az vagy – felelte a nő megfontoltan, és csendben biccentett egyet. Hideg nyugalma visszatért. – Persze. Asmodean mesélt neked a háborúról, a Hatalomról meg rólam. Hazudott. Te szerettél engem, de aztán Ilyena, az a szőke ribanc ellopott tőlem. – Egy pillanatra düh torzította el arcvonásait. Rand nem gondolta, hogy a nő érzékeli saját dühét. – Tudtad, hogy Asmodean a saját anyját is elvágta az Egyetlen Hatalomtól? Amit manapság elcsendesítésnek neveznek. Kiégette az anyját, és a sikoltozó nőt Myrddraalokkal hurcoltatta el. Meg lehet bízni egy ilyen emberben?

Rand felkacagott.

– Amikor elfogtam, te segítettél gúzsba kötni, hogy legyen kitől tanulnom, most meg éppen te mondod, hogy nem bízhatom benne?

– Ami a tanítást illeti, abban megbízhatsz – legyintett Lanfear megvetően. – Segít neked, mert tudja, a sorsa végképp hozzád kötődött. Ha még sikerülne is meggyőznie a többieket arról, hogy csak a foglyod volt, akkor is darabokra szaggatnák, és ezt ő is jól tudja. A falkában ez a sors vár a gyenge kutyára. Ezenkívül ellenőrizni szoktam néha az álmait. Arról álmodozik, hogy legyőzöd a Sötétség Nagyurát, és magas hivatalba helyezed magad mellett. Néha rólam is álmodik – mosolya jelezte, hogy ezek az álmok neki talán tetszhettek, de Asmodean bizonyára szenvedett tőlük. – Viszont majd megpróbál ellenem uszítani téged.

– Miért vagy itt? – kérdezte Rand. Ellene uszítani? A nő bizonyára csordultig tele lenne az Egyetlen Hatalommal, és feszülten figyelve lesne, mikor kell lecsapnia rá, és elszigetelni, ha csak egy percig is azt gondolná, Rand bántani akarja. Régebben ez kiábrándító könnyedséggel sikerült neki.

– Ilyennek tetszel nekem, arrogánsan, büszkén, saját nagyságod biztos tudatában.

Régebben azt mondta, hogy akkor tetszik neki, amikor bizonytalan. Lews Therin volt a túl arrogáns.

– Miért jöttél ide?

– Rahvin ma éjjel rád küldte az árnykopóit – jelentette ki Lanfear, kezét csípőjére téve. – Jöttem volna korábban is, hogy megmentselek, de nem árulhattam el a többieknek, hogy a te oldaladon állok.

Az ő oldalán. A Kitaszítottak egyike szerelmes belé, vagyis abba a férfiba, aki háromezer esztendővel ezelőtt volt, és csupán annyit akar tőle, hogy adja oda az Árnyéknak a lelkét, hogy együtt uralkodhasson vele a világ felett. Vagy legfeljebb egy lépcsőfokkal Rand felett. Ja, és ha már itt tartanak, akkor a fiú lesz szíves leszámolni a Sötét Úrral meg a Teremtővel. Hát teljesen megőrült ez a némber? Vagy talán tényleg igaz lehet, hogy ebben a két sa'angrealban ekkora erő szunnyad? Nem, erről nem akart tovább töprengeni.

– Miért pont most akarna megtámadni Rahvin? Asmodean azt mondja, Rahvin még az Utolsó Csatában is félreállna, hogy kivárja, amíg végez velem a Sötét Úr. Csak a saját ügyei érdeklik. Miért nem Sammael vagy Demandred? Asmodean úgy véli, ők gyűlöltek engem.

Nem. Nem engem. Lews Therint, de hát a Kitaszítottak szemében a kettő egyre ment. Fény, kérlek, én Rand al'Thor vagyok. Elhessegette annak emlékét, milyen volt ezt az asszonyt ölelni, amikor még mind a ketten fiatalok voltak, és éppen csak kezdték elsajátítani azt a sok csodát, amit az Egyetlen Hatalom segítségével valósíthatott meg az ember. Én Rand al'Thor vagyok.

– Miért nem Semirhage vagy Moghedien vagy Grean...

– De hát most nyíltan felléptél az érdekszférája ellen – nevetett az asszony. – Hát nem tudod, merre jár? Andorban, magában Caemlynben! Gyakorlatilag ő uralkodik ott. Morgase valósággal bolondul érte, úgy táncol, ahogy ő fütyül. Ő és még egy tucatnyi más nő – undorodva elhúzta a száját. – Az emberei meg átfésülik az egész országot, hogy új húst hajtsanak fel neki.

Rand egy pillanatra megbénult a rémülettől. Elayne anyja egy Kitaszított kezébe került! Nem merte kimutatni érzelmeit. Lanfear már nem egyszer dühöngött féltékenyen. Képes lett volna azonnal megkeresni és megölni Elayne-t, ha azt feltételezte volna, hogy Rand mélyebb érzelmeket táplál irányába. Tulajdonképpen mit is érzek? Mindezektől eltekintve egy jéghideg, kegyetlen, de valós tény kezdett makacsul lebegni az Ürességen kívül. Még ha igaz is, amit Lanfear mesélt, akkor sem fog Rahvinra rontani, hogy végezzen vele. Bocsáss meg, Elayne, de nem tehetem! Lehet, hogy hazudott a nő. Egyetlen könnycseppet sem hullatna azokért a Kitaszítottakért, akiket Rand megölne, hiszen valamennyien az útjában állnak. Mindentől függetlenül, már nagyon elege volt abból, hogy állandóan csak védekezik mások lépései ellen. Ha már lépésre kényszerítik, akkor legalább hadd találgassanak, hogy mire is készülhet. Akkor majd nekik kell lépniük, és annyira meg fognak lepődni, mint Lanfearnek vagy Asmodeannak.

– Rahvin talán azt hiszi, hogy odarohanok megvédeni Morgase-t? – kérdezte. – Talán kétszer ha láttam életem során. A Folyóköz csak a térkép szerint része Andornak. Sosem láttam ott andori katonát. Nemzedékek óta nem jártak arra. Mondd egy folyóközi embernek, hogy Morgase a királynője, és ő azt fogja hinni, hogy megőrültél.

– Nem hiszem, hogy Rahvin arra számítana, hogy odasietsz megvédeni a szülőföldedet – felelte Lanfear szárazon –, de azt azért elvárhatja tőled, hogy megküzdesz nagyravágyó céljaidért. Hiszen azt akarja, hogy Morgase ráüljön Cairhien Naptrónjára, mert akkor ott is bábuként táncoltathatja, míg el nem jön az idő, amikor nyíltan átveheti a hatalmat. Nap mint nap újabb andori katonák vonulnak Cairhien felé. Te azért küldtél katonákat Tearből északra, hogy biztosítsd igényedet ugyanerre az országra. Nem csoda, ha megtámadott, mihelyt megtudta, hol is tartózkodsz.

Rand a fejét csóválta. Egyáltalán nem abból a célból indította el a tearieket, mint amiről a nő beszélt, de nem remélhette, hogy Lanfear képes lesz megérteni. El sem hinné, ha elmagyarázná.

– Köszönöm a figyelmeztetést – udvariaskodik egy Kitaszítottal! Persze, nem tehetett mást, mint abban reménykedik, hogy valami mégis igaz abból, amit a nő elmondott neki. Jó ok arra, hogy ne öld meg! Többet fog neked elmondani annál, mint amit akart, ha alaposan odafigyelsz. Remélte, saját gondolatait hallotta, még ha azok hidegnek és cinikusnak is tűntek.

– Elzárod előlem az álmaidat.

– Mindenki elől.

Ez volt az igazság, bár Lanfear ugyanúgy okot adott a védekezésre, mint a Tudós Asszonyok kíváncsisága.

– Az álmok rám tartoznak. Te és az álmaid meg különösen – arckifejezése változatlan maradt, de a hangja megkeményedett. – Át tudnám törni a védőpajzsodat, de ez nem tetszene neked.

Csak hogy megmutassa, mennyire nem érdekli, amit a nő mond, Rand leült fekhelye végébe, keresztbe tette lábát és kezét a térdére fektette. Úgy vélte, arckifejezése legalább olyan nyugodt, mint a nőé. Belsejében tombolt a Hatalom. Készen állt arra, hogy a Levegőből szőtt fonatokkal kösse meg Lanfeart, és a Szellemből is köteleket font. Ezeket akkor kell alkalmazni, ha valakit el akar zárni az Igazi Forrástól. Hiába törte a fejét, hogyan is kell ezt pontosan csinálni – az Üresség buborékján kívül –, de hát úgysem emlékezne vissza rá. Az egyik nélkül semmit sem ért a másik. A nő bármit szét tudott tépni, darabokra tudott szaggatni, amit Rand szőtt, még akkor is, ha nem látta a fonalakat. Asmodean megpróbálta megtanítani erre, de hát ez roppant nehezen ment, mivel nem akadt a közelben olyan asszony, akinek a fonataival gyakorolhatott volna.

Lanfear enyhe rosszallással figyelte. Homlokán csúnya ránc jelent meg.

– Ellenőriztem az aiel némberek álmait. Ezekét az úgynevezett Tudós Asszonyokét. Nem tudnak valami jól védekezni ellene. Úgy rájuk ijeszthetek, hogy soha többé nem mernek majd álmodni, és az majd eszükbe sem jut, hogy behatoljanak a te álmaidba.

– Azt hittem, nem akarsz teljes nyíltsággal kiállni mellettem – Rand nem merte megmondani neki, azt szeretné, hogy békén hagyja a Tudós Asszonyokat. A nő esetleg csak azért is bántaná őket. A kezdet kezdetén világossá tette, nem fogja engedni, hogy Rand diktálja a feltételeket. – Nem lenne ez túl kockázatos? Egy másik Kitaszított rájöhetne. Nem te vagy az egyetlen, aki tudja, hogyan lehet belopakodni mások álmaiba.

– Kiválasztottak – javította ki a nő, oda sem figyelve. Egy pillanatra ráharapott érzéki alsó ajkára. – Megfigyeltem annak a lánynak az álmait is. Egwene-ét. Régebben azt hittem, hogy érzel valamit iránta. Tudod, kiről álmodozik? Morgase fiáról, meg a mostoha fiáról. Legtöbbször Gawynról – mosolyogva úgy csinált, mint aki szörnyülködik. – Az ember nem is hinné, hogy ilyen álmai lehetnek az egyszerű, vidéki lányoknak!

Lanfear csak vaktában tapogatózott, hogy kitalálja, féltékeny-e Rand. Ez világos volt. A nő még a végén tényleg azt gondolja, azért rejti el előle álmait, mert abban egy másik nőnek udvarol.

– A Lándzsa Hajadonjai jól vigyáznak rá – jelentette ki komoran. – Ha tudni akarod, mennyire, nézd meg Isendre álmait!

A nő arcán vörös rózsák támadtak. Persze. Nem számított arra, hogy rájön, mire is készül. Az Ürességen kívül zavar támadt. Vagy talán azt gondolja...? Isendre? Lanfear tudta, hogy a nő is árnybarát. Ő maga küldte Kadere-t és a nőt a Pusztába. És ő maga rejtette el Isendre holmija között a legtöbb ékszert, amelyek ellopása miatt az asszonyt elítélték. Lanfear bosszúja kicsinyesen szörnyű szokott lenni. Ha viszont azt gondolná, hogy Rand esetleg beleszeretett Isendrébe, akkor semmit sem számítana, hogy a nő árnybarát.

– El kellett volna küldenem, hadd próbálja meg elérni a Sárkányfalat – jelentette ki Rand, mintegy mellékesen. – De ki tudja, mit árult volna el, csak hogy megmentse a bőrét. Bizonyos mértékig védenem kell őket, hogy Asmodean biztonságban legyen.

Lanfear arcáról eltűnt a pír, de mikor éppen szóra nyitotta volna a száját, valaki kopogott az ajtón. Rand felpattant. Lanfeart senki sem ismeri, de ha egy nőt találnának a hálószobájában, mégpedig egy olyat, akit a Lándzsa egyetlen Hajadonja sem látott belépni, akkor kérdezősködni kezdenének, és Rand erre nem tudna mit kitalálni. Lanfear közben már meg is nyitott egy kaput. Túloldalt egy fehér selyemfüggönyökkel és ezüsttel teli helyiség látszott.

– Gondolj arra, én jelentem az egyetlen reményt a számodra, kedvesem, hogy életben maradhass! – A nő hangja meglehetősen hűvösnek tűnt egy ilyen érzelmes vallomáshoz. – Az én oldalamon semmitől sem kell félned. Mellettem uralkodhatsz – mindenek fölött, ami létezik, s ami létezni fog.

Megemelte hófehér szoknyáját, keresztüllépett a kapun, mire az abban a pillanatban eltűnt.

Ismét felhangzott a kopogás, mielőtt képes lett volna elengedni a saidint, és kinyitni az ajtót. Enaila nézett el gyanakodva mellette.

– Azt gondoltam, talán Isendre – morogta, majd vádló pillantást vetett a fiúra. – A Hajadonok felforgatják a várost miattad. Senki sem látott visszajönni. – A lány a fejét csóválva kihúzta magát. Állandóan megpróbált szálfaegyenes derékkal járni, hogy magasabbnak látszódjon. – Megérkeztek a törzsfők, hogy beszéljenek a car'a'carnnal – folytatta aztán hivatalos hangon. – Lent várakoznak.

Ahogy az kiderült, a törzsfők az árkádok alatt várták. Mivel férfiak voltak, nem engedték be őket. Az ég még sötét volt, de a hajnalpír első sugarai már kirajzolták a keleti hegyek körvonalait. Ha a törzsfők mérgesek is voltak a közöttük és a magas bejárati ajtó között álló Hajadonokra, akkor az nem látszott árnyékban fekvő arcukon.

– A shaidók elindultak – tört ki Hanból, alighogy Rand megjelent. – És a reynek, a miagomák és a shiandék... az összes törzs.

– Couladinhoz csatlakoznak vagy hozzám? – tudakolta Rand.

– A shaidók a Jangai-hágó felé vonulnak – válaszolta Rhuarc. – A többiekről még túl korai volna megmondani, mit akarnak. Viszont útra keltek az összes lándzsával, amire nincs szükségük ahhoz, hogy megvédjék az erődjeiket meg a csordákat.

Rand csak bólintott. Milyen elszántan készült arra, hogy most már ő diktálja az ütemet! Tessék, mi lett belőle! Bármit is tervezzen a többi törzs, ahhoz nem fért kétség, hogy Couladin át akar kelni Cairhienbe. Ezzel semmivé foszlottak magasröptű tervei. Hogyan kényszeríthetné a békét a nemzetekre, ha a shaidók felprédálják Cairhient, miközben ő Rhuideanban ül, és a többi törzset várja?

– Akkor mi is indulunk a Jangai felé – jelentette ki.

– Nem fogjuk tudni utolérni, ha át akar kelni a hegyeken – szólt közbe Erim, és Han még rosszkedvűen hozzáfűzte:

– Ha még néhányan csatlakoznak hozzá, akkor úgy széttaposhatnak minket, mint a csizmatalp alá kerülő vaksi férget.

– Nem fogok itt ücsörögni addig, míg biztosra nem mehetek – felelte Rand. – Ha már nem is tudom utolérni Couladint, akkor legalább a nyomában akarok bejutni Cairhienbe. Ébresszétek fel a Lándzsákat. Napkelte után a lehető leghamarabb indulni akarok. Minél előbb!

A törzsfők meghajoltak, azon a furcsa módon, ahogy az aielek szoktak hivatalos alkalmakkor. Egyik lábukkal előre léptek, miközben kezüket is kinyújtották. Csak Han morgott még valamit:

– Shayol Ghul vár ránk.

Hetedik fejezet

Az indulás

Egwene beleásított a szürke reggelbe, és fáradtan kihúzta magát ködszínű kancája nyergében. Az ideges állat azonnal táncolni kezdett alatta. Hetek óta nem lovagolt már rajta. Az aielek nem egyszerűen a távgyaloglás bajnokai, de ha lehetett, igyekeztek elkerülni, hogy lóra kelljen ülniük. Teherhordásra viszont igénybe vették az öszvéreket és a málháslovakat. Még ha lett volna elegendő fájuk is ahhoz, hogy szekereket építsenek belőle, a Puszta egyenetlen talaja megnehezítette volna ezek haladását. Ezt nem egy kalmár tapasztalta, amikor kocsijaival mélyebben behatolt erre a forró vidékre.

Nem igazán örült annak, hogy ilyen hosszú út vár rá, nyugat felé. A hegyek még felfogták ugyan a nap perzselő sugarait, de a hőség rájuk fog törni, mihelyt a nap kissé magasabbra hág az égbolton, és ezúttal nem vár rá sátor, ahová behúzódhatna az este beköszöntével. Abban sem volt egészen biztos, hogy az aiel öltözék alkalmas-e a hosszabb lovaglásra. A fejére borított kendő meglepő hatékonysággal fogta fel a forró sugarakat, de a bő szoknya – ha nem vigyázott – egészen a combjáig felcsúszott lovaglás közben. Legalább annyira idegesítette a gondolat, hogy így erkölcstelenül közszemlére teszi lábát, mint az, hogy így elkerülhetetlenné válik a leégés meg a felhólyagosodó bőr. Egyik oldalon a nap, a másikon meg a... Egy hónapon át nem lovagolt, de ettől még nem lett volna szabad ennyire elpuhulnia. Ha a nyereg feltöri a fenekét, akkor tényleg hosszú – nagyon hosszú – utazás vár majd rá.

Miután sikerült megzaboláznia kancáját, észrevette, hogy Amys feléje néz. Gyors mosolyt váltott a Tudós Asszonnyal. Nem azért volt fáradt, mert fél éjszakán át körbe-körbe kellett szaladnia a tábor körül. Attól legfeljebb csak jobban aludt volna. Az éjjel sikerült megtalálnia az asszony álmát, és ezt azzal ünnepelték meg, hogy álmukban leültek teázni a Hidegszikla erődben, miközben a gyerekek a teraszokon játszottak, és kellemes esti szellő fújt a lenyugvó nap fényében fürdő völgyben.

Persze, ettől még nyugodt alvással tölthette volna az éjszakát, ám amikor eljött Amystól, olyan jókedve kerekedett, hogy nem tudta, nem akarta abbahagyni az álmok kutatását, bármit is mondott a Tudós Asszony. Mindenfelől álmok vették körül, bár legtöbbjükről nem tudta volna megmondani, hogy ki álmodja őket. A legtöbbjükről, de nem mindegyikről! Melaine arról álmodott, hogy egy csecsemőt szoptat, Bair meg egykori férjeiről, akik mind a ketten fiatalnak és szőkének látszottak. Egwene persze óvakodott belépni ezekbe az álmokba, mert az aiel asszonyok azonnal észrevették volna a behatolást, és még belegondolni is rossz volt, mit műveltek volna vele, ha tetten érik.

Rand álma olyan kihívást jelentett, aminek nem tudott ellenállni. Ha már egyszer képes álomról álomra szállni, akkor miért ne próbálkozna azzal, amibe a Tudós Asszonyoknak beletörött a bicskájuk? Csakhogy miközben megkísérelt betörni Rand álmába, úgy érezte, mintha fejjel előre teljes erővel nekirohant volna egy láthatatlan falnak. Tudta, hogy a pajzs túloldalán ott vannak a fiú álmai, és azt is, hogy valahogy be tud oda jutni, de ettől még nem sikerült felfedeznie egyetlen parányi repedést sem, ahonnan kiindulhatott volna. A semmi fala. Ez okozta neki az igazi fejtörést. Mindenképpen be akart jutni. Ha egyszer elszánta magát valamire, akkor ahhoz olyan makacsul ragaszkodott, mint borz a barlangjához.

Körülötte a fehér ruhás gai'shainok sürgölődtek, a Tudós Asszonyok táborát pakolták az öszvérek hátára. Csak rövid idő kell ahhoz, hogy egy aielen vagy egy, a nyomolvasásban járatos emberen kívül bárki is megállapíthassa, hogy ezen a napszítta, agyaggal borított földterületen valaha is sátrak álltak. A környező hegyoldalakon is ugyanekkora volt a nyüzsgés. Sőt, a zűrzavar még a városra is kiterjedt. Bár nem jön mindenki velük, mégis ezrek kelnek útra. Aielek tolongtak az utakon, és Kadere mester szekerei hosszú sorban álltak a nagy téren, rajtuk azok a ritkaságok, melyeket Moiraine válogatott ki. A karaván leghátulján a három, fehérre festett víztároló kocsi állt. Az óriási, kerekekre szerelt, hordókra emlékeztető járművek elé húsz-húsz öszvért fogtak. Kadere saját lakókocsija, egy apró, kerekeken guruló, fehér házikó, melynek végére lépcsőt, tetejére pedig kéményt szereltek, a karaván legelején helyezkedett el. A sasorrú, kövér kalmár, aki ma elefántcsont színű selyemruhát viselt, színpadiasan lekapta fejéről hihetetlenül viharvert kalapját, amikor Egwene ellovagolt mellette. Szélesen vigyorgott, ám sötét, ferde metszésű szeme dermesztően hideg maradt.

A lány nem törődött vele. A férfi álmai túlzottan komorak és kellemetlenek voltak, ha éppen nem a kéjvágy tükröződött bennük. Bele kéne nyomni a fejét egy hordó kékborda teába, gondolta komoran.

Odaért a Hajadonok főhadiszállására, és átverekedte magát a sietve pakoló gai'shainok és a türelmesen ácsorgó öszvérek között. Legnagyobb meglepetésére, a Hajadonok holmiját felpakoló egyik alak, fekete öltözéket viselt a fehér helyett. A magassága alapján nő lehetett. Tántorogva haladt a hátán cipelt, jól összekötözött csomagok súlya alatt. Egwene kissé előrehajolt a nyeregben, hogy bekukkanthasson a nő csuklyája alá, és megpillantotta Isendre kisírt szemeit. Már most izzadság patakzott a nő arcáról. Egwene örült, hogy a nők nem kényszerítették rá a tolvajt arra, hogy többé-kevésbé meztelenül mászkáljon az utcán, de ugyanakkor túlzottan kegyetlennek érezte, hogy fekete ruhát adtak rá. Ha már most ennyire izzadt, akkor lehet, hogy belepusztul abba, ha később lecsap rá a nap melege.

Ennek ellenére a Far Dareis Mai ügyei nem tartoztak rá. Ezt Aviendha udvariasan, de határozottan a tudtára adta. Adelin és Enaila majdhogynem durván bántak vele, és egy cserzett arcbőrű, fehér hajú hajadon, egy bizonyos Sulin, még meg is fenyegette, hogy a fülénél fogva cipeli vissza a Tudós Asszonyokhoz. Annak ellenére, hogy folyamatosan igyekezett lebeszélni Aviendhát arról, hogy állandóan aes sedai-nak szólítsa, kifejezetten mérgesítette a tény, hogy a Lándzsa Hajadonjainak többsége rövid habozás után úgy döntött, egyszerűen a Tudós Asszonyok másik tanítványának tekintik Egwene-t. Most ráadásul még be sem engedték volna otthonukba, ha nem állítja azt, hogy megbízatással érkezett.

A gyorsaság, amivel keresztülvezette lovát a tömegen, nem jelentette azt, hogy elfogadta volna a Far Dareis Mai ítéletét, és azzal sem függött össze, hogy egész testében bizsergett, mert annyi Hajadon tartotta szemmel, akik kivétel nélkül készen álltak arra, hogy előadást tartsanak neki, ha esetleg megpróbálkozna ügyeikbe avatkozni. Nem mintha sok köze lett volna ahhoz, hogy annyira utálják Isendrét. Legszívesebben elfeledte volna, mit látott az alatt a néhány pillanat alatt a tolvajnő álmában, mielőtt Cowinde felébresztette. Rémálmokat látott, kínzást, olyan szörnyűségeket, amit ezzel a nővel műveltek, és amelyektől Egwene rémülten menekült, de valami sötét és gonosz is lapult a háttérben, ami élvezettel ijesztett rá a lányra. Nem csoda, hogy Isendre elgyötörtnek tűnt. Egwene olyan gyorsan felébredt, hogy Cowinde, aki éppen a vállára akarta tenni a kezét, rémülten hátraugrott.

Rand az utcán állt a Hajadonok központja előtt. Rövid, aranyhímzésű, kék selyemkabátot viselt, ami bármelyik palotába illett volna. A nap ellen egy shoufával védte a fejét. Elöl félig nyitva hagyta kabátját. Övén új csat csillogott, egy sárkány formájú, művészien megmunkált darab. Kezd kicsit beképzelt lenni magára, ehhez nem férhetett kétség. Jeade'en almásderes csődöre mellett állt, és a törzsfőkkel, meg néhány olyan aiel kereskedővel beszélt, akik Rhuideanban fognak maradni.

Jasin Natael kis híján Rand sarkára hágott. A zenész hátára vetette hárfáját, kezében pedig annak a felnyergelt öszvérnek a kantárját tartotta, melyet Kadere mestertől vásárolt. Az ő ruhája még Randén is túltett. Fekete zubbonyát valósággal elborította az ezüsthímzés, csuklóján és a gallérján pedig fehér csipke tündökölt. Még a csizmáján is ezüst csillogott ott, ahol a térdénél lehajtotta a szárát. A mutatványosok tarka-barka köpenye kicsit rontott az összképen, de hát a mutatványosok mindig is furcsa népségnek számítottak.

A kereskedők cadin'sort viseltek, ám az övükről függő kés rövidebb volt, mint a harcosoké. Egwene azonban tudta, hogy valamennyien jól forgatnák a lándzsát, ha harcra kerülne a sor. Valahogy rajtuk is felfedezte harcos fivéreik halálos eleganciáját. A kereskedőnőket könnyebb volt megkülönböztetni harcias nővéreiktől, mivel algodeból készült bő, fehér blúzt és hosszú gyapjúszoknyát viseltek, meg váll- és fejkendőket. A Hajadonok és a gai'shainok kivételével valamennyi aiel asszony rengeteg arany, elefántcsont, ezüst karkötővel és nyaklánccal ékesítette magát. A drágakövekkel díszített ékszerek egy részét saját maguk készítették, sokat vásároltak, és még többet zsákmányként szereztek. Aviendha sem viselt ékszert. Az aiel kereskedőnők azonban túltettek a többi asszonyon. Rajtuk legalább kétszer annyi nyaklánc és karkötő csillogott.

Egwene meghallotta, amint Rand éppen ezt mondja egy kereskedőnek:

– ...adjatok szabad kezet az ogier kőműveseknek, legalább annak egy részében, amit ők építenek! Ha lehet, emeljetek új épületeket! Semmi értelme a múlt romjait őrizgetni.

Akkor tehát követeket küldött a steddingekbe, hogy ogiereket hívjon, újjáépíteni Rhuideant. Ez jó ötletnek tűnt. Tar Valonban is nagyon sok mindent építettek az ogierek, és ahol hagyták őket a saját ízlésük szerint dolgozni, ott csodálatos remekműveket hoztak létre.

Mat már Pipi nyergében ült, széles karimájú kalapját a szemébe húzta, és különös lándzsájának a nyelét megtámasztotta a kengyelvasban. A tőle megszokott módon nyakig gombolt, zöld kabátja pont úgy nézett ki, mintha abban aludt volna. Egwene messze elkerülte az ő álmait. Az egyik Hajadon, egy megtermett, aranyhajú asszony, olyan csúfondárosan vigyorgott Matre, hogy a fiú szemmel láthatóan zavarba jött. Meg is érdemelte. Ez a nő túl öreg volt hozzá. Egwene felhorkant. Mintha nem tudnám, hogy miről álmodik, köszönöm szépen! Csak azért állt meg lovával Mat mellett, mert Aviendhát kereste.

– Azt mondta a nőnek, hogy maradjon nyugton, és ő engedelmeskedett neki – jelentette ki a fiú, amikor Egwene megállt mellette. Mat Moiraine és Lan irányába biccentett. Az aes sedai világoskék selyemruhát viselt, és keményen markolta fehér kancájának kantárját, miközben Lan az őrzők színváltoztató köpenyében hatalmas, fekete csataménje mellett állt. Lan feszülten figyelte Moiraine-t, és arcán nyoma sem volt érzelemnek, míg az asszonyról ordított, hogy majd felrobban a türelmetlenségtől. Szikrázó szemmel nézett Rand felé. – Nekiállt magyarázni, hogy ez az egész helytelen. Nekem úgy tűnt, mintha ezt már százszor elmondta volna Randnek. Ő meg csak ennyit mondott: „Döntöttem, Moiraine. Maradjon itt, és hallgasson, míg időt nem tudok szakítani magára!” Mintha csak arra számított volna, hogy a nő engedelmeskedik. És ő tényleg engedelmeskedett! Szerinted az forró gőz, amit ott a fülén jön ki?

A fiú harsogó kacagása olyan vidámnak és olyan önteltnek tűnt, hogy Egwene majdnem kinyúlt a saidar után, hogy mindenki előtt, nyíltan megleckéztesse. Ehelyett azonban csak szipákolt egy hatalmasat, elég hangosan ahhoz, hogy a fiú megértse, nemtetszése neki és szellemes megjegyzéseinek szól. Mat elégedett oldalpillantást vetett a lányra, és vigyorogni kezdett, ami cseppet sem javított Egwene hangulatán.

Egy pillanatig döbbenten nézte Moiraine-t. Az aes sedai megtette azt, amit Rand akart? Tiltakozás nélkül? Ez pont olyan volt, mintha valamelyik Tudós Asszony engedelmeskedne, vagy mint ha éjfélkor kelne fel a nap. Egwene persze már hallott a támadásról. Mindenfelé óriási kutyákról beszéltek, meg a kőbe nyomódó mancsokról. Arra nem jött rá, hogy mi köze lehet ennek a shaidókkal kapcsolatos hírekhez, mert semmi olyat nem hallott, ami megmagyarázhatná Rand döntését. Egyszerűen képtelen volt bármi olyat is kitalálni, ami ennyire megváltoztathatta volna Moiraine-t. Az aes sedai bizonyára majd megint azt mondja neki, hogy semmi köze a dologhoz, de Egwene valahogy majd csak kideríti, mi állhat az ügy hátterében. Nagyon nem tetszett neki, ha nem értett valamit.

Felfedezte Aviendhát, aki a Hajadonok otthona előtt, a lépcső legtetején állt, mire lovával megkerülte a Rand körül álló embereket. Az aiel lány ugyanolyan feszülten figyelte a fiút, mint az aes sedai, ám az ő arckifejezése kiismerhetetlen maradt. A karján lévő, elefántcsont karkötővel játszott, anélkül, hogy ezt észrevette volna. Valamilyen módon ennek a karkötőnek is köze volt azokhoz a nehézségekhez, amelyeket Rand okozott Aviendhának. Egwene nem értette a dolgot. Aviendha egyszerűen megtagadta, hogy erről beszéljen, és Egwene senki mást nem kérdezhetett meg, hiszen az kínos lehetett volna barátnője számára. Saját, lángnyelvekkel díszített, elefántcsont karkötőjét Aviendhától kapta, hogy ezzel pecsételjék meg szoros vérnővéri kapcsolatukat. Ő maga azt az ezüst nyakláncot ajándékozta az aiel lánynak, amit az most is hordott. Kadere állítása szerint a nyakláncot kandori mintára készítették, és hópelyheket formáz. Pénzt kellett kérnie Moiraine-től, hogy megvásárolhassa, de úgy gondolta, hogy ez megfelelő ajándék egy olyan nő számára, aki sosem fog havat látni. Illetve sosem látna havat, ha most nem hagyná el a Pusztát. Aligha fognak a tél beköszönte előtt visszatérni ide. Bármit is jelentett a másik karkötő, Egwene bízott annyira saját makacsságában, hogy azt remélje, egyszer majd ezt is kideríti.

– Minden rendben? – kérdezte. Amikor előrehajolt a magas kápájú nyeregből, szoknyája annyira felcsúszott, hogy kilátszott a lába. Ám ez most nem érdekelte, mert csak a barátnőjére figyelt.

Meg kellett ismételnie a kérdést, mire Aviendha összerezzent, és felnézett rá.

– Minden rendben? Igen, minden rendben!

– Hadd beszéljek a Tudós Asszonyokkal, Aviendha! Biztos vagyok abban, hogy meg tudom győzni őket arról, hogy nem küldhetnek téged csak úgy...

Képtelen volt tovább folytatni, legalábbis itt, kint, ahol a tömegben bárki meghallhatta szavait.

– Még mindig ezen töröd a fejedet? – Aviendha megigazította szürke kendőjét, és enyhén megcsóválta a fejét. – Még most sem értem a szokásaitokat. – Pillantása úgy fordult Rand felé, mint a vasforgács, ha egy mágnes közelébe kerül.

– Nem kell félned tőle.

– Egyetlen férfitól sem félek! – csattant fel barátnője, és szemében zöld tűz villant. – Nem akarok veszekedni veled, Egwene, de ilyesmit nem lenne szabad mondanod.

Egwene felsóhajtott. A barátnője, avagy sem, Aviendha minden további nélkül képes lett volna lekeverni neki egyet, ha előtte kellőképpen megsértődött. Legalábbis elképzelhető, hogy bizonyos dolgokat még ő sem hajlandó beismerni. Aviendha álmaiban túl sok volt a fájdalom ahhoz, hogy sokáig ott maradjon. Az aiel lány anyaszült meztelenül rohant, csupán ezt az elefántcsont karperecet viselte, ami úgy húzta le a karját, mintha száz fontot nyomna, és a lány csak rohant, rohant, a repedezett, száraz agyagsíkságon. Mögötte Rand loholt, egy óriás, kétszer olyan magas, mint egy ogier, egy hatalmas Jeade'en nyergében ülve. Lassan, de biztosan utolérte a lányt.

Az ember mégsem mondhatta meg a barátnőjének, hogy hazudik. Egwene arca elpirult. Különösen akkor nem, ha ehhez meg kellene mondani, miből jött rá. Akkor egészen biztosan lekeverne egyet. Soha többé nem nézem meg az álmait. Nem nézek bele mások álmaiba! Legalábbis nem Aviendha álmaiba. Nem volt rendes dolog kikémlelni barátnője álmait. Vagyis tulajdonképpen nem kémkedett, de mégis... Rand körül oszladozni kezdett a csoport. A fiú könnyedén nyeregbe lendült, és Natael követte a példáját. A kereskedők egyike, egy tűzvörös hajú, széles arcú asszony, aki aranyból, elefántcsontból és drágakövekből egy kisebb vagyont viselt magán, még egyvalamit tudni akart.

– Car'a'carn, örökre el akarod hagyni a Háromszoros Földet? Úgy beszéltél, mint aki sosem fog visszatérni.

Ezeket a szavakat hallva a többiek is megálltak, és megfordultak. Halkan végigmorajlott a tömegen, ahogy az emberek megismételték egymásnak az elhangzottakat. Rand csendben maradt, és végignézett a felé forduló arcokon. Végül így szólt:

– Remélem, hogy visszatérhetek, de hát ki tudja, mi fog történni? A Kerék sző, a Minta jő – habozni látszott. Mindenki őt nézte. – Ám hagyok itt nektek valamit, ami majd rám emlékeztet benneteket – ezekkel a szavakkal kabátja zsebébe dugta a kezét.

Hirtelen életre kelt egy kút, a Hajadonok otthona közelében. Víz csobogott elő a farkukon táncoló delfinek szájából. A kúton túl egy fiatalember szobra állt, aki az ég felé emelte kürtjét. Ebből a kürtből hirtelen szökőkút emelkedett a magasba. Aztán arrébb két kőasszony kezéből kezdett el víz folyni. Az aielek döbbent csendben figyelték, ahogy víz tör elő Rhuidean összes kútjából.

– Ezt már rég meg kellett volna tennem – Rand bizonyára csak saját magának szánta szavait, de ebben a csendben Egwene jól hallotta, mit mondott. A fiú szavain kívül csak a sok száz kút csobogása hallatszott. Natael megvonta a vállát, mint aki nem számított ennél kevesebbre.

Egwene azonban Randet nézte, és nem a kutakat. Egy férfi, aki képes az Egyetlen Hatalmat használni. Rand. Mindezek ellenére a régi Rand. Valahányszor azonban tanúja volt annak, hogy Rand fókuszál, úgy érezte, kénytelen belátni, mire képes a fiú. Gyermekkorában megtanították arra, hogy csak a Sötét Úrtól kell jobban félni, mint attól a férfitól, aki képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Talán igaza van Aviendhának, ha tart tőle.

Amikor lepillantott Aviendhára, annak arcán nyílt döbbenet és öröm tükröződött. Ennyi víz úgy lenyűgözte az aiel nőt, mint ahogy Egwene-t a legfinomabb selyemből készült ruha, vagy egy csodálatos virágokkal teli kert.

– Ideje indulnunk – jelentette be Rand, és nyugat felé irányította almásderesét. – Aki még nem útra kész, az majd később ér utol minket.

Natael közvetlenül utána lépdelt öszvére hátán. Miért engedi meg Rand egy ilyen csúszómászónak, hogy a közelében maradjon?

A törzsfők azonnal parancsokat kezdtek osztogatni, és a hangzavar a tízszeresére nőtt. A Lándzsa Hajadonjai és Vízkeresők siettek előre, míg a Far Dareis Mai további harcosai díszőrségként körülvették Randet. Véletlenül Natael is a körükön belülre került. Aviendha Jeade'en oldalán lépdelt, közvetlenül Rand kengyele mellett, és bő szoknyája ellenére könnyedén lépést tartott a csődörrel.

Egwene Mat mellett lovagolt, Rand testőrsége nyomában. Homlokát ráncolva figyelte, hogy barátnője megint olyan komoran elszánt arcot vág, mintha meztelen karral kellene egy kígyóveremben kotorásznia. Valamit ki kell találnom, hogy segíthessek neki! Egwene sosem szokott semmit sem félbehagyni.

Moiraine kihúzta magát a nyeregben, és kesztyűbe bújtatott kezével megsimogatta Aldieb büszkén ívelő nyakát. Mégsem követte azonnal Randet. Hadnan Kadere intésére a kocsik elindultak az úton. A kalmár maga hajtotta a legelső szekeret. Kényszerítenie kellett volna, hogy bontsa le ennek a kocsinak is a felépítményét, és rakja meg teherrel, úgy, ahogy az a másik lakókocsival történt. A férfi eléggé félt tőle és az aes sedai-októl ahhoz, hogy belemenjen ebbe. Az ajtófélfát mintázó ter'angrealt a Kadere mögött zötykölődő kocsira kötözték jó erősen. Egy sátorvászonnal burkoltatta be, olyan erősen, hogy véletlenül többé senki se eshessen bele. A szekérkaraván két oldalán aielek hosszú sora – Seia Doon, Feketeszeműek – vonult.

A kocsi bakján ülő Kadere meghajolt Moiraine előtt, és megemelte a kalapját, de a nő pillantása végigsiklott a járművek hosszú során, egészen a nagy térig, ahol a reggeli napfényben máris csillogó, karcsú üvegoszlopok erdeje emelkedett. Szívesen elhozott volna mindent erről a térről, nem csak azt a keveset, ami a kocsikra fért. Némelyik dolog túl nagy volt, például az a három, több, mint két lépés átmérőjű tompaszürke fémgyűrű, melyek az élükön álltak, és valahogy középen összeerősítették őket. Fonott bőrszíjat feszítettek ki körülöttük, ezzel jelezve mindenkinek, hogy ide csak a Tudós Asszonyok engedélyével lehet lépni. Nem mintha bárkinek is eszébe jutott volna ilyesmivel próbálkozni. Erre a térre csak a törzsfők és a Tudós Asszonyok léptek félelem nélkül, és kizárólag a Tudós Asszonyok érintettek ott meg bármit is, azt is csak a kellő óvatossággal téve.

Számtalan éven át, ha egy aiel nő Tudós Asszony akart lenni, akkor második vizsgaként be kellett mennie a csillogó üvegoszlopok közé, hogy ott ugyanazt élje át, mint a férfiak. A nők közül többen maradtak életben, mint a férfiak közül. Bair szerint egyszerűen azért, mert szívósabbak, míg Amysnak az volt a véleménye, hogy az ideküldött nőket előtte különös szigorral válogatták ki. Senki nem lehetett biztos a dologban. Azok, akik életben maradtak, nem viseltek látható jelet a testükön. A Tudós Asszonyok szerint csak a férfiaknak volt szükségük látható jelre. Egy nőnek az is elég volt, ha életben maradt.

A jelöltek első vizsgája, és a tulajdonképpeni szűrés kezdete az volt, hogy a lánynak keresztül kellett mennie a három gyűrű egyikén, még mielőtt egyáltalán megkezdődött volna a kiképzése. Nem számított, melyik gyűrű, bár lehet, hogy maga a sors döntötte el a helyes utat. Ezzel a lépéssel elindult, hogy újra és újra bejárja saját életét. A jövő kiterítve hevert a lába előtt, az összes lehetséges jövő, melyek attól a döntéstől függtek, és mellyel meghatározta élete hátralévő részét. Akár a halál is várhatott rá. Némelyik nő nem bírt szembenézni a jövőjével, míg másokkal a múltjuk végzett. Az emberi elme képtelennek bizonyult arra, hogy megtartsa valamennyi jövővonalat. Ezek legtöbbje egybeolvadt és elmosódott, ám a vizsgázó mégis bizonyos áttekintést nyerhetett azokról a dolgokról, melyek élete során megtörténhetnek, megtörténnek vagy meg kell történniük. Többnyire mindez homályban maradt, egészen addig a pillanatig, míg a látott esemény be nem következett. Persze, nem mindig. Moiraine is keresztülment ezeken a gyűrűkön. Egy kanálnyi remény és egy nagy tál kétségbeesés, gondolta.

– Aggódom, ha ilyennek látlak – szólalt meg Lan.

Az amúgy is magas termetű férfi Mandarb hátán ülve lefelé nézett az asszonyra, és a nyugtalanság miatt elmélyültek szeme körül a ráncok. Ez nála legalább annyit jelentett, mint más férfi arcán a kétségbeesés lecsurgó könnycseppjei.

Két oldalukon aielek áramlottak a lovak mellett, meg gai'shainok, a málhás állatokkal. Moiraine meglepődött, amikor észrevette, hogy Kadere vizes kocsijai is eldübörögtek már mellettük. Észre sem vette őket, annyira elmerült a tér bámulatában.

– Igen? Ezt meg hogy érted? – kérdezte, miközben megfordult kancájával, hogy csatlakozzon az emberáradathoz. Rand és kísérete már túljutott a város határán.

– Aggódsz – válaszolta a férfi egyenesen, de kőből faragott arcán nem látszott semmilyen érzelem sem. – Rettegsz. Még sosem tapasztaltam, hogy bármitől is féltél volna, akkor sem, amikor lerohantak minket a trallokok és a Myrddraalok, de még akkor sem, amikor megtudtad, hogy kiszabadultak a Kitaszítottak, és Sammael már majdnem lecsapott ránk. A vég közeledik?

Moiraine összerezzent, ami miatt egyből ingerültté vált. A férfi ugyan lova feje fölött egyenesen előrenézett, de Lan figyelmét sosem kerülte el semmi. Moiraine néha úgy vélte, őrzője még azt a falevelet is észreveszi, ami a háta mögött hullik le a fáról.

– Tarmon Gai'donra gondolsz? Egy seleisini vörösbegy is pontosan annyit tud, mint én. A Fény adja, hogy még ne tartsunk ott, és még kitartsanak a pecsétek! – Az a néhány pecsét, amelyet sikerült megszereznie, Kadere szekerein utazott, mindegyikük egy gyapjúval kibélelt láda mélyén. Másik kocsira rakták őket, messze a homokkő ajtófélfától. Erről személyesen gondoskodott.

– Mi másra gondolhatnék? – kérdezte az őrző megfontoltan. Még mindig nem nézett a nőre, aki legszívesebben a nyelvébe harapott volna. – Olyan... türelmetlen lettél. Jól emlékszem arra, amikor heteken át vártál egyetlen, parányi értesülésre, csak egy szóra, anélkül, hogy a szempillád is megrezdült volna, de most... – Most már ránézett, és kék szemének pillantása a legtöbb nőt megijesztette volna. Meg a legtöbb férfit is, persze. – Az az eskü, amit a fiúnak tettél, Moiraine. A Fény szerelmére, mi ütött beléd?

– Egyre jobban eltávolodott tőlem, Lan, és a közelében kell maradnom. Szüksége van arra, hogy vezessem, és mindent megteszek azért – kivéve, hogy az ágyába bújok –, hogy vezetni tudjam. – A gyűrűk elárulták neki, hogy ez katasztrófához vezetett volna. Nem mintha ez magától eszébe jutott volna – már a puszta gondolattól is rosszul lett –, de a gyűrűk belsejében ez is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyeket a jövőben fontolóra vehetne. Ez bizony kétségtelenül növekvő kétségbeesését jelezte, és a gyűrűkben látta, hogy ezzel mindent romba dönthet – mindent. Azt kívánta, bárcsak visszaemlékezne arra, miként. Mindabból, amit megtudott Rand al'Thorról, jobban megismerhette a fiú személyiségét. Sajnos, csupán a fenyegető veszélyek árnyéka maradt meg emlékezetében.

– Lehet, hogy segíteni fog abban, hogy még alázatosabb legyél, ha szádban hozod a papucsát, és meggyújtod a pipáját.

Moiraine tágra nyílt szemmel meredt az őrzőre. Most tréfálkozott? Ha igen, humora cseppet sem szórakoztatta a nőt. Még sosem tapasztalta, hogy az alázat bármilyen helyzetben is segített volna. Siuan azt állította, hogy a cairhieni királyi palotában eltöltött gyermekkor mélyen ülő beképzeltséget plántált Moiraine-be, de olyat, amit ő maga képtelen volt meglátni magában – ami ellen persze határozottan tiltakozott –, de végül is Siuan egy teari halász lánya volt, aki bármelyik királynővel bátran farkasszemet nézett, az ő szemében mások gőgje csupán a terveit akadályozó kerékkötőnek számított.

Ha Lan tényleg tréfálkozni próbált, ha egyáltalán eszébe jutott ilyesmi, akkor bizony ő is megváltozott. Közel húsz éve követi, és gyakrabban mentette meg az életét, mint hogy arra vissza tudott volna emlékezni. Moiraine védelmében Lan gyakran kockáztatta a sajátját. Sosem törődött saját biztonságával, és csak azért ügyelt magára, mert Moiraine-nek szüksége volt az őrzőre. Sokan azt mondták, Lan úgy udvarol a halálnak, mint vőlegény a menyasszonynak. Sosem szeretett belé, és sosem volt féltékeny azokra a nőkre, akik Lan lába elé vetették magukat. A férfi gyakran mondogatta magáról, hogy nincs szíve. A tavalyi évben azonban kiderült, hogy mégis van neki, amikor egy asszony kötelet tekert rá, és az ujja köré csavarta.

Amilyen makacs bolond volt, persze letagadta. Nem azt, hogy szereti Nynaeve-ot, az egykori folyóközi javasasszonyt, a Fehér Torony jelenlegi beavatottját, hanem azt, hogy a nő valaha is az övé lehetne. Neki csak két dolga van – állította Lan – egy kard, amelyik sohasem törik el, és egy háború, ami sohasem ér véget. Sohasem ajánlaná fel ezeket egy menyasszonynak! Moiraine azért egy-két dolgot elrendezett, hogy megkönnyítse az ügyet. Minderről persze Lan mit sem tud. Ha tudna, akkor megpróbálná visszacsinálni, amilyen makacs, bolond egy férfi.

– Ez a száraz vidék lehet az oka, hogy kiszáradt benned az alázat, al'Lan Mandragoran. Vizet kell szereznem, hogy újra kivirágozhasson.

– Alázatom pengéje éles, mint a borotva – felelte szárazon a férfi. – Sosem hagytad eltompulni.

Elővett egy fehér kendőt, és benedvesítette a kulacsából, majd odanyújtotta a nőnek. Az szó nélkül átvette, és a homloka köré kötötte. A nap a hátuk mögött már a hegyek fölé emelkedett. Izzó aranykorongként lebegett a magasban.

A széles menetoszlop a Chaendaer oldalán kanyargott. Az oszlop vége még nem hagyta el Rhuideant, amikor az eleje már átjutott a hegygerincen, és elindult a széles, repedezett talajú, erősen szakadékos síkságon, amelyet csak helyenként pettyeztek magányos sziklaszirtek vagy lapos kőhalmok. Vörös és okkersárga, meg szürke és barna volt ez a vidék. A levegő erre annyira tiszta volt, hogy Moiraine még akkor is mérföldekre ellátott, amikor már régen maguk mögött hagyták a Chaendaert. A természet ereje formálta az előttük magasodó, hatalmas sziklakapukat, és a távolban mindenfelé tarajos gerincű hegyek mutattak karmos ujjukkal az ég felé. Nem túl mély vízmosások és kiszáradt patakmedrek tagolták a síkságot, ahol csak nagy elvétve nőtt egy-egy alacsony, szívós bokor vagy levéltelen, széltépázta, tüskés cserje. A nagy ritkán felbukkanó, vézna és nyomorultul a talajra tapadó fákon is jókora tövisek meredeztek. A nap egyetlen hatalmas kemencévé változtatta a vidéket. Ez a vad vidék vad népet szült. Ám mégsem csak Lan volt az egyetlen, aki megváltozott. Moiraine szerette volna tudni, mivé változtatja Rand az aieleket. Mindannyiukra hosszú út várt még.

Nyolcadik fejezet

Keresztül a határon

Nynaeve egy kézzel, görcsösen kapaszkodva próbálta megtartani egyensúlyát a részegen tántorgó kocsi hátsó felében, miközben másik kezével a szalmakalapot fejébe nyomva lesett hátrafelé, ahol lassan oszladozni kezdett a homokvihar kavarta porfelhő. A széles karima megvédte arcát a nap sugaraitól, de a vadul döcögő jármű olyan gyorsan haladt, hogy a szél lefújta volna a kalapot a fejéről, pedig az állán erősen megcsomózott sötétvörös sállal még körbe is kötözte. Alacsony, fűvel borított dombok húzódtak az út két oldalán. Csak nagy ritkán látott egy-két magányos bokrot. A késői nyár kiszárította a füvet. A szekér kerekei felverték a port, ami nem csak a kilátást takarta el, de köhögésre is ingerelte. Az égen lebegő fehér felhők becsapták az embert. Amióta felkerekedtek Tanchicóból – és ez már hetekkel ezelőtt történt –, nem esett egy csepp eső sem. Azóta is hosszú idő telhetett el, hogy utoljára szekér döcögött végig ezen az egykor nagy forgalmat lebonyolító úton.

Egyetlen lovas sem bukkant fel a kiszikkadt dombok közül, de ezt nem is bánta. A haragja, ami akkor fogta el, amikor összefutottak az útonállókkal – nem sokkal azután, hogy maguk mögött hagyták az őrületet, amit azelőtt Tarabonnak hívtak – már eloszlott. Düh nélkül pedig nem tudta megérinteni az Igazi Forrást és így nem tudta felhasználni az Egyetlen Hatalmat. Mindezek ellenére még maga is meglepődött, hogy a csudába is tudott akkora vihart támasztani. Amikor felébresztette az elemek haragját, átadva neki saját dühét, már nem is kellett mást tennie, a vihar mintha magától dühöngött volna tovább. Elayne is meglepődött, látva ezt az elemi erőt, de szerencsére ennek nem adta tanújelét Juilin és Thom előtt. Ám annak ellenére, hogy ereje olyan mértékben növekedett, ahogy azt a toronybéli tanárnői megjósolták – akik közül ugyan egy sem volt elég erős ahhoz, hogy szembeszálljon egy Kitaszítottal –, de még mindig a haragjától függött, hogy képes-e fókuszálni. Vagyis még most sem volt teljesen a maga ura! Ha most újabb haramiák bukkantak volna elő, akkor azokkal Elayne-nek egyedül kellett volna megküzdenie, és ezt szerette volna elkerülni. Így, bár előző haragja már tovaszállt, mégis mindent megtett azért, hogy előkészítse a következő dühkitörését.

Nagy nehezen átmászott a számos hordó fölé erősített sátorvásznon, és kinyúlt oldalra, oda, ahol a holmijukkal megtöltött ládák mellett a vízzel teli kulacsok is lógtak a jármű oldalfalán. A kalap azonnal elmozdult, a tarkójára csúszott, ahol csak a sál tartotta meg. Ujjával éppen csak meg tudta érinteni a kulacsot. Ha másik kezével elengedné a kötelet, amibe kapaszkodott, akkor mélyebben kihajolva megragadhatná a vizesedényt, de amennyire a kocsi imbolygott, jó esélye lehetett arra, hogy elveszítse az egyensúlyát, és kizuhanjon.

Juilin Sandar a kocsi mellé ugratott csontos, pej heréltjével, aminek teljesen érthetetlen módon a Duzzogó nevet adta, és odanyújtotta a nyeregkápájára erősített vizestömlőt. Nynaeve hálásan, bár nem igazán kecsesen inni kezdett. Viharvert szőlőszemként lógott a kötelekről, és a víz nagy részét ráfröcskölte jó, szürke ruhájára.

Illett ez a ruha a kereskedőnő szerepéhez, hiszen a zárt, jó minőségű szövetből készült öltözék finomnak, de mégis egyszerűnek tűnt. A mellén csillogó, aranygyűrűbe foglalt drágakőben végződő dísztű talán kissé túl hivalkodó volt egy kereskedőhöz képest, de hát ezt Tarabon panarkhájától kapta ajándékba, akárcsak azt a sok, még értékesebb drágaságot, melyet ládába zárva a kocsis bakja alatt rejtett el. Azért viselte ezt a dísztűt, mert arra emlékeztette, hogy időnként még az aranyozott trónusokon ülő nőknek is el kell kapni a grabancát. Most, miután elintéződött ez az ügy Amatherával, jobban el tudta fogadni azokat a módszereket, amelyekkel a Torony a királyokat és a királynőket manipulálta.

Úgy vélte, Amathera tulajdonképpen megvesztegetésnek szánta az ajándékokat, hogy minél hamarabb elmenjenek végre Tanchicóból. Ez a némber még arra is hajlandó lett volna, hogy hajót vesz nekik, nehogy egyetlen órával is tovább maradjanak a feltétlenül szükségesnél, de képtelenségnek bizonyult bárkit is felhajtani, aki el tudott volna adni egyet. Azon a néhány hajón a tanchicói kikötőben, amelyek alkalmasak voltak arra, hogy ne csupán a part mentén ladikozzanak rajtuk, hanem hogy kimerészkedjenek a nyílt tengerre, valósággal nyüzsögtek a menekültek. Ezenfelül egy hajó túlzottan is nyilvánvaló kiútnak tűnt, hiszen a gyorsasága miatt mindenki a tengeren akarta maga mögött hagyni Tanchicót. Azok után, ami itt történt, a Fekete ajah valószínűleg mindenfelé keresi őt meg Elayne-t. Azért keltek útra, hogy elfogják az Árnyék szolgálatába szegődött aes sedai-okat, nem pedig hogy azok kapják el őket. Ezért döntöttek úgy, hogy egy döcögő szekéren vágnak át a polgárháború poklában égő országon. Mostanra persze Nynaeve már kezdte bánni, hogy nem a tengeri utat választotta. Ezt viszont sohasem fogja a többiek előtt elismerni.

Juilin csak intett, amikor meglátta, Hogy Nynaeve megpróbálja visszaadni neki a tömlőt. A szívós, keménykötésű férfit mintha csak fekete fából faragták volna. Szemmel láthatóan nem érezte valami jól magát a ló nyergében. Nynaeve mulatságosnak találta, bár nem amiatt, hogy olyan bizonytalanul ült a nyeregben, hanem amiatt az idétlen, karima nélküli, piros taraboni kalap miatt, amit a férfi hetykén fekete hajára húzva viselt. A magas, henger alakú fejfedő cseppet sem illett sötét, teari kabátjához. A félhosszú ruhadarab az ottani divatnak megfelelően csípőig testhez simult, onnan lefelé viszont kiszélesedett. Nynaeve kételkedett abban, hogy a kalpag bármihez is illene. Olyan volt, mintha a férfi egy születésnapi tortát csapott volna a fejébe.

Ügyetlenül megpróbált előrekecmeregni, egyik kezében a tömlővel, másikban a kalappal, miközben magában szidta a teari szaglászt – nem is szaglász – ő aztán nem! – meg Thom Merrilint – felfuvalkodott mutatványos! –, de a szidásból kijutott Elayne-nek, a Trakand ház reménységének, Andor leányörökösének is, akit jól nyakon kellene végre csapni.

A bakra akart csusszanni Thom és Elayne közé, ám a szőke lány szorosan hozzásimult az öreghez. Saját szalmakalapja a hátára lógott, és belekarolt az ősz hajú vén bolondba, mint aki attól fél, hogy leesik a kocsiról. Nynaeve száját elhúzva leült Elayne másik oldalára. Nagyon örült annak, hogy haját ismét tisztességes, csípőig érő, karvastagságú hajfonatba fonva hordhatta. Mérgében ezt rángathatta, ahelyett hogy lekevert volna egy hatalmasat Elayne-nek. A leányzó kezdetben még egészen tisztességesen viselkedett, de Tanchicóban aztán teljesen elment az esze.

– Már nem üldöznek bennünket – jelentette be Nynaeve, és megigazította a kalapját. – Most már lelassíthatja ezt a batárt, Thom.

Ezt hátulról is odakiálthatta volna nekik, anélkül hogy átmászott volna a hordókon, de mindenképpen el akarta kerülni még a látszatát is annak, hogy hátul a kocsin való rázkódást nem bírja tovább, és ezért kéri a kocsist, hogy lassítson.

– Vedd fel a kalapod! – förmedt Elayne-re. – A sápadt bőrödnek megárthat a napsütés!

Ahogy arra számított, a lány egyszerűen elengedte a füle mellett jóindulatú tanácsát.

– Csodálatosan hajt – lelkendezett Elayne, amikor Thom meghúzta a gyeplőt, hogy lelassítsa a négyesfogatot. – Egyetlen percre sem engedte megugrani a lovakat.

A magas, inas férfi a lányra sandított. Bozontos szemöldöke megmozdult, de csak ennyit mondott:

– Ott elöl újabb találkozás vár ránk, leányzó.

Lehet, hogy mégsem akkora vén fajankó?

Nynaeve kimeresztette a szemét, és meg is pillantotta a szemközti dombon feléjük kígyózó, hófehér köpenyes lovasok menetoszlopát. Legalább ötven csillogó páncélt, ragyogó, kerek sisakot viselő katona közeledett, legalább annyi megrakott szekeret kísérve. A Fény Gyermekei. Nynaeve hirtelen nagyon is tudatára ébredt a ruhája alatt a keblére lógó bőrszíjnak. Az arra erősített két gyűrű közül az egyik, Lan ékszere, Malkier rég letűnt királyságának pecsétgyűrűje nem érdekelné a fehérköpenyeket, viszont a másik, amelyik a Nagy Kígyót ábrázolja...

Ostoba nőszemély! Hát hogyan láthatnák meg, feltéve, hogy nem áll szándékodban levetkőzni előttük?

Gyorsan végignézett kísérőin. Elayne-t nem lehetett megakadályozni abban, hogy nagyon szép legyen. Most, hogy elengedte Thom karját, fejére tette a kalapját, és maga köré tekerte a kendőjét, annyira előkelőnek tűnt, hogy jobban illett volna egy királyi udvarba, mintsem egy kalmár kocsijának bakjára. Ruháját azonban csak a színe – ő kéket viselt – különböztette meg Nynaeve-étől. Nem hordott ékszert. Amathera ajándékait azzal utasította el, hogy ízléstelenek. Majd csak megússzák, ahogy ideáig már vagy ötven alkalommal. Szinte mindig. Igaz, most futottak először össze fehérköpenyekkel. Thom, a maga durva barna ruhájában, olyan volt, mint bármelyik viharvert öreg, tapasztalt kereskedő. Juilin meg Juilin volt. Pontosan tudta, miként kell viselkednie, bár ahhoz nem fért kétség, hogy jobban érezte volna magát a földön, mint a ló hátán. Szokás szerint hosszú botját markolta, és övéről egy bordázott kardtörő lógott.

Thom az országút szélére vezette a fogatot, és megállt, amikor több lovas vált ki a menetoszlop éléről, és vágtában elindult feléjük. Nynaeve előcsalta legbarátságosabb mosolyát, nagyon remélve, hogy a fehérköpenyek nem éppen most döbbentek rá arra, hogy még egy kocsira van szükségük.

– A Fény legyen önökkel, kapitány – köszöntötte azt a beesett arcú férfit, aki a fegyveresek vezetőjének látszott, mert csak nála volt hosszú, acélhegyű lándzsa. Azt ugyan nem is sejtette, milyen rangot jelölnek az összes katona mellén ragyogó sárga napkorong alatti aranycsomók, de tapasztalatból tudta, hogy a férfiak nem bírnak ellenállni a hízelgésnek. – Annyira örülök, hogy találkoztunk. Néhány mérföldnyire haramiák támadtak ránk, és ha csodával határos módon nem támad homokvihar, akkor talán...

– Kereskedők vagytok? Egy ideje csak kevés kereskedő jön Tarabonból! – A katona hangja éppen olyan kemény volt, mint amilyennek az arca tűnt, és egész megjelenése arról tanúskodott, ez az ember sosem örült életében. Sötét, mélyen ülő szemében bizalmatlanság csillogott. Nynaeve nem kételkedett abban, hogy ez a megszokott arckifejezése. – Hová akartok menni, és mit visztek magatokkal?

– Textilfestéket szállítunk, kapitány uram – felelte Nynaeve. Nehezére esett mosolyogni, látva ezt a szigorú, savanyú pillantást. Megkönnyebbülés fogta el, amikor a vizsgáztató szempár más felé fordult. Thom remekül alakította a nyugodt, nemtörődöm kocsist, akinek aztán igazán édes mindegy, hogy megy-e a kocsi vagy áll, hiszen úgyis pénzéhez jut a végén, Juilin pedig még csak le sem vette a fejéről azt a nevetséges tökfedőt, miközben sugárzott belőle, hogy ő csupán egy felbérelt szolga, aki semmiért sem vonható felelősségre. Amikor a fehérköpeny pillantása megállapodott Elayne-en, Nynaeve jól látta, ahogy a lány megmerevedik, ezért gyorsan folytatta. – Taraboni textilfestéket. Ez a legjobb a világon. Andorban jó árat kaphatok érte.

A kapitány – vagy bármi legyen is a rangja – jelére egy másik fehérköpeny ügetett oda a kocsi végéhez. Tőrével elvágta a feszítő kötelet, és felhajtotta a ponyvát. A ponyva alól három jókora hordó teteje bukkant elő.

– Tanchicói pecsét van rajtuk. Ezen az áll, hogy „Karmazsinpiros”. Hadnagy, akarja, hogy párat felnyissak közülük?

Nynaeve remélte, hogy a fehérköpenyes tiszt pontosan úgy értelmezi az arcára kiülő aggodalmat, ahogy azt ő szeretné. Oda sem kellett néznie ahhoz, hogy érezze, Elayne arra készül, hogy illetlen viselkedésük miatt leteremtse a katonákat, ám az ő helyében valamennyi kalmár asszonyság komolyan aggódott volna amiatt, hogy drága portékáját csak úgy kiteszik az időjárás viszontagságainak.

– Kapitány uram, ha megmutatja, melyiket akarja megnézni, akkor magam bontom fel a hordót! – A férfi arca mozdulatlan maradt. Sem a hízelgésre, sem az együttműködési szándék kinyilvánítására nem reagált. – Nézze, jó uram, a hordókat azért zárták le pecséttel, hogy ne menjen beléjük a por meg az eső. Ha felbontják őket, utána már nem lehet rendesen viasszal lezárni a szájukat.

Időközben a menetoszlop odaért hozzájuk, és nagy porfelhőt verve, vonulni kezdett mellettük. A kocsisok durva arcú, de jelentéktelen embereknek tűntek, a katonák viszont mind szálegyenes derékkal ültek lovuk nyergében, lándzsáikat tökéletesen egyforma szögben tartva. Még így izzadtan is kemény harcosoknak tűntek. Csak a kocsisok vetettek kíváncsi pillantásokat Nynaeve-ra meg a többiekre.

A fehérköpenyes hadnagy páncélkesztyűbe bújtatott kezével az arcát legyezve odabiccentett emberének, hogy menjen vissza a többiekhez, miközben szemét egy pillanatra sem vette le Nynaeve-ról.

– Tanchicóból jöttetek?

– Igenis, kapitány uram, Tanchicóból!

Nynaeve maga volt a testet öltött együttműködési készség és segíteni akarás.

– Mindenféle rémhíreket hall az ember. Mit tudsz mondani a városról?

– A városról, kapitány úr? Amikor elindultunk, már nem sok maradt a rendből és a törvényből. A kereskedelem haldoklik. – Ez volt az igazság, egyszerűen megfogalmazva. – A várost ellepték a menekültek, vidéken meg valósággal hemzsegnek a lázadók és a haramiák. Éppen ezért fogok jó árat kapni az árumért Andorban. Bizonyára hosszú idő óta nem jutott át textilfesték a határon.

– Nem érdekelnek a menekültek, a kereskedők meg a kereskedelem, kofaasszony – vágott a szavába színtelen hangon a tiszt. – Arról beszélj, hogy Andric-e még a király?

– Igenis, kapitány uram. – Ezek szerint olyan híresztelések jutottak el ide, amelyek szerint valaki bevette Tanchicót és letaszította Andricot a trónjáról. Ez időközben akár valósággá is válhatott. De kicsoda? Talán az egymással is ádáz küzdelemben álló, hadakozó nagyurak valamelyike? Vagy a sárkányhívek, akik úgy sereglettek az Újjászületett Sárkány zászlaja alá, hogy még csak nem is látták? – Még mindig Andric ült a trónon és Amathera volt a panarkha, amikor útra keltünk.

A férfi pillantása alapján Nynaeve akár hazudhatott is volna.

– Azt mondják, hogy a Tar Valon-i boszorkányok is belekeveredtek a harcokba. Láttátok őket vagy hallottatok róluk? Aes sedai-okról?

– Nem, kapitány uram. – A Nagy Kígyó valósággal égette a keblét. Ötven fehérköpeny karnyújtásnyi távolságra. Ezek ellen nem elég egy feltámadó homokvihar. Kénytelen volt tudomásul venni, hogy amit érez, az nem düh, hanem sokkal inkább félelem. – Egyszerű kereskedő embereknek semmi dolguk az affélékkel! – A férfi bólintott, mire Nynaeve megkockáztatott egy kérdést. Bármit, csak hogy ejtsék ezt a veszélyes témát. – Kapitány uram nagy jóságában meg-e mondaná, hogy vajon ez már Amadicia?

– A határ ötmérföldnyire ide, keleti irányban húzódik – felelte a férfi nyomatékosan. – Legalábbis a jelenlegi határ. Mardecin az első falu, amit arrafelé tartva elérhettek. Tartsátok meg a törvényt, és bajotok nem eshet. Ott van a Fény Gyermekeinek egyik helyőrsége.

Ez pont úgy hangzott, mintha a helyőrségnek nem lenne semmi más dolga, csak arra felügyelni, hogy ők betartsák a törvényt.

– Azért lovagoltak ki, hogy lezárják a határt? – szólt közbe váratlanul, hűvös hangon Elayne. Nynaeve legszívesebben megfojtotta volna.

A mélyen ülő, bizalmatlan szemek pillantása most már Elayne-re tapadt. Nynaeve gyorsan megszólalt, hogy mentse a helyzetet.

– Bocsásson meg, nagy jó uram, a legidősebb nővérem leánya nem tud megszabadulni a gondolattól, hogy neki nemes kisasszonynak kellett volna születnie. Ezen felül él-hal a legényekért. Az anyja éppen ezért adta mellém.

Elayne felháborodottan kapkodott levegő után, de ettől csak hitelesebb lett a kép. Végül is nagyjából igazat mondott, bár azt a dolgot a legényekkel talán nem kellett volna hozzáfűznie, de akkor is nagyon jól jött ki.

A fehérköpeny még egy pillanatig csak bámulta Elayne-t, aztán megszólalt.

– A Fény Gyermekeinek főúrkapitánya élelmiszert küld Tarabonba. Különben a taraboni férgek éjjelenként átosonnának a határon, hogy mindent ellopjanak, ami csak mozdítható. Na, járjatok a Fényben – ezzel megfordította a lovát, és visszavágtatott a menetoszlop elejére. Szavai valahogy sem jó tanácsnak, sem köszönésnek nem tűntek.

Thom azonnal mozgásba hozta a kocsit, mihelyt távozott a tiszt, de még jó darabig egyikük sem szólalt meg, csak köhögtek időnként, míg a katonák kellőképpen el nem távolodtak, és le nem ülepedett a felvert por.

Nynaeve egy kevés vízzel megnedvesítette a torkát, aztán a tömlőt Elayne kezébe nyomta.

– Hát te meg mire gondoltál ott hátul? Mi a nyavalya ütött beléd? – förmedt aztán a lányra. – Nem anyád tróntermében ücsörgünk, és ő meg sem engedné, hogy ilyeneket kérdezzél!

Elayne először is kiürítette a tömlőt, mielőtt válaszolni méltóztatott volna.

– Valósággal fetrengtél előtte – jelentette ki, majd hangját elváltoztatva édesdeden és alázatosan folytatta. – Jó és engedelmes leszek, kapitány uram. Lenyalhatom a csizmáját, nagy jó uram?

– Most kereskedőket alakítunk, és nem titokban utazgató fejedelmeket!

– Attól még a kalmárnak sem kell ennyire alázatosnak lennie. Szerencséd, hogy nem fogott gyanút a túlzott alázatod miatt, hogy esetleg rejtegetünk valamit!

– Egyetlen kereskedő sem fennhéjázó ötven fehérköpennyel szemben. Vagy talán azt hiszed, képes lettél volna az Egyetlen Hatalom segítségével egymagad elbánni velük?

– Mit beszéltél nekik azokról a legényekről? Arra aztán végképp nem volt semmi szükség!

– Bármit hajlandó lettem volna mondani, csak hogy végre itt hagyjon minket! Te meg erre...

– Mind a ketten fogják be a szájukat – förmedt rájuk hirtelen Thom. – Még a végén visszajönnek megnézni, hogy miért öli egymást ez a két fehércseléd!

Nynaeve erre tényleg megfordult a kemény fapadon, mire észbekapott volna, hogy a fehérköpenyek túl messzire eltávolodtak ahhoz, hogy meghallják a veszekedést. Akár üvöltözhettek volna, azt sem hallották volna meg. Lehet, hogy tényleg kiabált? Az cseppet sem segített, hogy Elayne-nek is vöröslött a feje.

Nynaeve nagyot rántott a hajfonatán, és szúrós pillantást vetett Thomra, miközben Elayne belekarolt az öregbe, és édes hangon megszólalt:

– Milyen igazad van, Thom. Annyira sajnálom, hogy felemeltem a hangomat.

Juilin mellettük lovagolva figyelte az eseményeket. Bár igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy neki aztán semmi köze az egészhez, annyira azért bölcs volt, hogy lovával nem jött közelebb, nehogy őt is bevonják a perpatvarba.

Nynaeve elengedte a haját, mert nem akarta tőből kitépni, majd szálegyenes derékkal, a lovak feje fölött elkezdett előre meredni. Bármi is ütött a leányzóba, itt az ideje kiverni a fejéből!

Tarabon és Amadicia határát csupán az út két oldalán álló, magas kőoszlopok jelezték. Rajtuk kívül más nem járt errefelé. Bár a dombok kezdtek kissé megemelkedni, a táj nagyjából változatlan maradt: barna fű, satnya bokrok éppen csak néhány zöld levéllel, bőrlevelűek, nagy ritkán fenyők és egy-két örökzöld növény. A szántóföldeket alacsony kőfal vette körül, és hébe-hóba szalmatetős parasztházakat is megpillantottak a dombok oldalán vagy a völgyekben, ám ezek valamennyien kihaltnak tűntek. Nem bodorodott füst a magasba a kéményekből, senki sem dolgozott a földeken vagy a kertekben, egyetlen tehenet vagy birkát sem hajtottak ki a legelőre. Nagy ritkán megpillantottak egy-egy csapatnyi tyúkot az elhagyott házak udvarán, de ezek eliramodtak, amint meghallották a kocsit. Nem fért hozzá kétség, a baromfik igencsak elvadultak mostanára. Fehérköpenyes helyőrség ide vagy oda, ember nem merészkedett ki a határra, ahol bármikor lecsaphattak rájuk a taraboni rablók.

Amikor egy kisebb emelkedő tetején megpillantották Mardecint, a napnak még jókora utat kellett megtennie ahhoz, hogy delelőre hághasson. Az előttük fekvő település túl nagynak tűnt ahhoz, hogy falunak lehessen nevezni. A jó mérföldnyi átmérőjű városka egy keskeny folyón átívelő híd lábánál terült el két domb között. A szalmatetők között cseréppel fedett házak is feltűntek, és az utcákon sokan nyüzsögtek.

– Fel kell tölteni a készleteinket – jelentette ki Nynaeve. – Mégpedig gyorsan. Napnyugta előtt még jókora utat tehetünk meg.

– Lassacskán kezdünk kimerülni, Nynaeve – felelte Thom. – Napkeltétől napnyugtáig rohanunk, immár egy álló hónapja. Egy nap pihenő igazán nem fog számítani. Még így is időben érünk el Tar Valonba.

Az öreg cseppet sem tűnt fáradtnak. Minden bizonnyal az járt az eszében, hogy beül játszani valamelyik csapszékbe, és meghívatja magát néhány kupa borra a helybeliekkel.

Juilin is a kocsi mellé kormányozta a lovát.

– Magam is örülnék, ha egy napig a saját lábamon járhatnék. Már nem is tudom, mi a szörnyűbb, a bakon ülni vagy a nyeregben.

– Én is úgy vélem, hogy keresnünk kellene egy jó fogadót – válaszolta Elayne. – Már igencsak unom, hogy a kocsiban kell aludnom. – Thomra pillantott, és folytatta. – Amúgy is szívesen meghallgatnám, ahogy az ivóban előadja a történeteit.

– Az egyetlen kocsival útra kelő kereskedők alig többek puszta házalóknál – figyelmeztette őket Nynaeve. – Nemigen engedhetik meg maguknak, hogy fogadóban aludjanak egy olyan városban, mint ez itt.

Nem tudta, hogy tényleg igaz-e, amit mond, de bármennyire is vágyott egy fürdő meg egy kényelmes ágy iránt, akkor sem fog csak úgy egyszerűen beleegyezni a lány javaslatába. Még hogy Thomnak javasolja és nem neki! Csak miután becsukta a száját, jött rá, hogy tulajdonképpen máris igazat adott Thomnak meg Juilinnak. Egy nap csak nem fog megártani. Még hosszú az út Tar Valonig.

Bárcsak kitartott volna a hajó mellett! Egy gyors hajóval, például a Tengeri Nép klipperjével már rég eljutottak volna Tearbe, harmadannyi idő alatt, mint ami ahhoz kellett, hogy átszeljék Tarabont. Már, ha jó szelet kapnak, de ez, az Atha'an Miere szélkeresőit ismerve, nem okozhatott gondot. Tőlük függetlenül ő maga vagy Elayne is megoldotta volna a dolgot. A teariek jól tudták, hogy ők az Újjászületett Sárkány barátai, és Nynaeve szent meggyőződése szerint azok a fickók még mindig rettegtek attól, hogy magukra haragítsák a Sárkány nagyurat. Biztos, hogy azonnal a rendelkezésükre bocsátottak volna egy hintót, hogy erős kísérettel juthassanak el Tar Valonig.

– Keressetek valahol egy jó táborhelyet! – jelentette ki végül.

Ragaszkodnia kellett volna a hajózáshoz. Akkor már lehet, hogy rég Tar Valonban lennének.

Kilencedik fejezet

A jel

Nynaeve kénytelen volt elismerni, hogy Thom meg Juilin tényleg egészen jó táborhelyet választottak ki. Alig egy mérföldnyire álltak meg Mardecintől, egy keleti fekvésű lejtő bozótos részén. Mindent puha avar borított. Néhány édesfabokor és egy pár földig hajló fűzfa eltakarta a szekeret mind az út, mind a település irányából, ráadásul egy szikla árnyékából parányi, két láb széles csermely futott keresztül a tisztáson, mély ágyat vájva a száraz agyagba. Nekik éppen elég volt ennyi víz. A kellemes hangulatot csak fokozta az enyhe szellő.

Mihelyt a férfiak megitatták a lovakat, és feltették a béklyót a lábukra, hogy nyugodtan legelészhessenek, pénzérme feldobásával döntötték el, melyikük ülhet fel a sovány, pej heréltre, hogy a városkába belovagolva feltölthesse a készleteket. A sorsolás lassan már szertartássá vált, és mivel Thom – akinek hosszú ujjai számos apró csodára álltak készen – minden alkalommal nyert, Juilin ragaszkodott ahhoz, hogy ő dobja fel az érmét.

Így is Thom nyert. Miközben az öreg Duzzogót nyergelte, Nynaeve behajolt a bak alá, és késével felfeszítette a lábtartó egyik deszkáját. A két aranyozott doboz mellett, melyekben az Amathera adta kincsek lapultak, még több duzzadó pénzeszacskó is hevert. A Panarkha meglehetősen nagyvonalúnak bizonyult abbéli igyekezetében, hogy a lehető leghamarabb csak a hátukat láthassa. A degeszre tömött bőrzacskók mellett heverő dolgok nem is tűntek fontosnak, egy apró, lakkozott, de minden díszítést nélkülöző fadobozka, legalul meg egy viaszosvászon zsák, amin látszott, hogy egy korong lapul benne. A faládika rejtette azt a két ter'angrealt, amelyet sikerült visszaszerezniük a Fekete ajahtól. Mindkét tárgy az álmokat befolyásolta. A zsákban pedig... Nos, abban volt tanchicói utazásuk legfontosabb zsákmánya, a Sötét Úr tömlöcének egyik pecsétje.

Bármilyen szívesen is kiderítették volna, hova küldi őket Siuan Sanche legközelebb a Fekete ajah nyomába, mégis a pecsét jelentette sietős visszatérésük igazi okát. Nynaeve sietve kihalászott néhány érmét a bőrzacskóból, miközben gondosan kerülte, hogy még csak hozzá is érjen a táskához. Minél hosszabb ideje tartotta magánál, annál erősebbé vált benne a kényszer, hogy Tar Valonba visszatérve átadja az amyrlinnek, és megszabaduljon tőle. Néha, ha a pecsét közelébe került, elfogta az érzés, hogy abban ott van belül a kitörésre készülő Sötét Úr.

Ellátta Thomot egy erszénnyi ezüsttel, és azzal a határozott tanáccsal, hogy gyümölcsöt és zöldséget is vegyen. Ha hagyja, hogy egy férfi a saját fejére hagyatkozzon, akkor az valószínűleg megint csak húst meg babot hoz, és semmi mást. Thom sántítását látva, ismét elszorult a szíve. Egy régi sérülés. Most már semmit sem lehet vele tenni. Legalábbis ezt állította Moiraine. Semmit. Ez eléggé gyanús volt. Semmit...

Annak idején azért hagyta ott a Folyóközt, hogy megmentse azokat a falujabeli fiatalokat, akiket egy éjjel egyszerűen csak elvitt egy aes sedai. Azt remélte, hogy megmentheti őket, és a Fehér Toronyba eljutva láthatja, amint Moiraine megbűnhődik és elbukik. Azóta nagyot fordult a világ. Vagy talán csak ő látja más szemszögből az eseményeket. Nem, én aztán nem változtam meg! Minden más megváltozott, de én nem! Most minden erejét lekötötte, hogy saját magát megóvja. Rand az lett, aki, ezen nem lehetett változtatni. Egwene meg kőkemény elszántsággal, dalolva járta a maga útját, és semmitől sem hagyta magát eltántorítani, még akkor sem, ha ez az út egy szakadék szélén vezetett. Mat rászokott arra, hogy csak a nőkkel törődjön, meg a szórakozással, a játékkal és semmi mással. Nynaeve nagyon ideges lett, mert titokban néha igazat kellett adnia Moiraine-nek. Legalább Perrin hazatért már, és amennyire azt Egwene szavaiból ki lehetett venni, őt nem fenyegette semmi sem.

A Fekete nővérek üldözése szép és érdekes feladat volt, csak sajnos eléggé rémisztő is egyben. Természetesen megpróbálta elpalástolni a félelmét, hiszen már felnőtt nő volt, nem pedig valamilyen rémült, az anyja szoknyája mögött menedéket kereső kislány. Ennek ellenére mégsem ez volt az oka annak, hogy olyan készségesen ment fejjel a falnak, és minden erejét megfeszítve próbálta megtanulni az Egyetlen Hatalom fókuszálását, pedig kezdetben annyira ment neki, mint mondjuk Thomnak. Nem, hanem a Gyógyítás képessége miatt. Emondmező javasasszonyaként mindig elégedettség töltötte el, ha a Nőkör előtt állva a többieket meg tudta győzni a maga igazáról, nem utolsósorban azért, mert azok olyan idősek voltak, hogy akár az anyja is lehetett volna némelyikük. Jómaga csak néhány évvel volt idősebb Egwene-nél, és ezzel ő számított minden idők legifjabb folyóközi javasasszonyának. Ennél jobban csak annak örült, ha a Falutanácsot, a sok makacs vénembert tudta rábírni arra, hogy megfelelően cselekedjenek. Mégis a legnagyobb elégedettség akkor fogta el, ha sikerült összeállítani a gyógynövények megfelelő keverékét, és legyőzte a betegséget. Ha meg az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyíthatna... Erre amúgy már képesnek is bizonyult, akaratlanul persze, hogy életet mentsen akkor is, ha a gyógynövények csődöt mondtak. Erre visszagondolva még ma is majdnem könnyezett. Egy szép napon majd Thom táncra perdülhet, mert Nynaeve meggyógyítja. Egy napon majd még a Rand oldalán tátongó sebet is meggyógyítja. Egyszerűen nem létezett olyasmi, amit egy gyógyítani akaró nő ne tudott volna megvalósítani, ha kellőképpen megfeszítette minden erejét, és sohasem adta fel a küzdelmet.

Amikor pillantását elszakította Thomról, meglátta, hogy Elayne már megtöltötte a többnyire a kocsi aljában lógó vödröt vízzel, és letérdelt, hogy megmossa az arcát és a kezét. Egy törölközőt tekert nyaka köré, hogy ne legyen vizes a ruhája. Erre a hevenyészett tisztálkodásra ő is mindenképpen sort akart keríteni. Ebben a hőségben a legkellemesebb felfrissülést az jelentette, ha megmosakodhatott egy patak hűvös vizében. Elég gyakran került sor arra, hogy csak a kocsi oldalán lógó hordók vizében tisztálkodhattak, és azt a vizet inkább a főzésre és az ivásra kellett felhasználniuk, nem pedig mosdásra.

Juilin, hátát egy keréknek vetve, a földön ült. Hüvelykujj vastagságú, világos színű, tagolt fából készült botja mellette állt. Fejét lehorgasztotta, és ostoba kalapja majdnem a szemébe csúszott, ám Nynaeve erősen kételkedett abban, hogy ilyen korai órában képes lenne még egy férfi is aludni. Léteztek olyan dolgok, amelyekről a két férfi semmit sem tudott, dolgok, melyeknek titokban kellett maradniuk előttük.

Az elhervadt levelek vastag szőnyege halkan susogott, amikor letelepedett Elayne mellé.

– Gondolod, hogy ismét elfoglalták Tanchicót? – Elayne lassan, élvezettel végighúzta a szappanos rongyot az arcán, és nem válaszolt. Így Nynaeve újra próbálkozott: – Azt hiszem, azok az aes sedai-ok, akikről a fehérköpeny beszélt, mi voltunk.

– Talán – Elayne hangja hűvösen csengett, pillantását pedig mintha kék jégből faragták volna. Nem nézett Nynaeve-ra. – Talán a tetteinkről szóló rémhírek összekeveredtek más szóbeszéddel. Lehetséges, hogy Tarabonnak mostanra már új királya és új panarkhája van.

Nynaeve erőt vett magán, és nem rángatta meg a hajfonatát. Ehelyett megmarkolta a térdét. Éppen barátkozni próbálsz vele. Akkor vigyázz a nyelvedre!

– Amathera nem volt egyszerű eset, ám ennek ellenére sem akarom, hogy történjen vele valami. Ehhez mit szólsz?

– Csinos asszony – szólt közbe Juilin. – Különösen abban a taraboni pincérruhában, és amikor olyan bájosan mosolygott. Azt hiszem...

Észrevette, milyen pillantást vet rá Elayne és Nynaeve, ezért gyorsan ismét a szemébe húzta a kalapját, hogy úgy tegyen, mintha aludna. A két nő összenézett, és mind a ketten ugyanarra gondoltak, férfiak!

– Bármi is történhetett Amatherával, Nynaeve, az már nem ránk tartozik – Elayne hangja most már valamivel emberibben csengett. Lassú mozdulatokkal folytatta a mosakodást. – Sok szerencsét kívánok neki, de mindenek előtt abban reménykedem, hogy nem minket üldöz a Fekete ajah.

Juilin nyugtalanul mozogni kezdett, bár a fejét nem emelte fel. Neki bizony még mindig nehezére esett elfogadni, hogy tényleg léteznek Fekete aes sedai-ok, és nem csak az emberi fantázia szüleményei.

Inkább örülne és ujjongana, hogy nem tud arról, amiről mi tudunk! Nynaeve kénytelen volt elismerni, hogy gondolatmenete nem volt egészen logikus, de ha a férfi sejtette volna, hogy kiszabadultak a Kitaszítottak, akkor még Rand ostoba utasítása – hogy vigyázzon rá meg Elayne-re – sem tudta volna visszatartani attól, hogy el ne fusson. Ennek ellenére időnként egészen hasznosnak bizonyult. Ő is, akárcsak Thom. Thomot Moiraine sózta a nyakukba, és közönséges mutatványos létére az öreg egész sokat tudott a világról, meg az összefüggéseiről.

– Ha követtek volna minket, akkor már rég utolértek volna. – Ez megfelelt a valóságnak, különösen, ha figyelembe vette a nehézkes kocsi lassúságát. – Szerencsénk van, ha nem tudják, kik is vagyunk valójában.

Elayne bólintott, még mindig kissé morcosan, de azért már újra a régi énje volt, még egyszer lemosta az arcát. Majdnem olyan határozottan és makacsul tudott küzdeni a céljaiért, mint a folyóközi asszonyok.

– Liandrin és legtöbb társnője bizonyára elmenekült Tanchicóból. Talán az összes. Azt pedig még mindig nem tudjuk, ki irányítja a toronybeli Fekete ajahot. Ahogy Rand mondaná, ezt még el kell intéznünk, Nynaeve.

Nynaeve akaratlanul is összerezzent. Persze, kaptak egy tizenegy nevet tartalmazó listát, de mihelyt visszatértek a Fehér Toronyba, szinte bármelyik aes sedai, aki szembejött velük, titokban Fekete nővér lehetett. Vagy bárki, akivel az országúton összetalálkoztak. Ettől eltekintve, akárkivel is találkoznak, akárhol, az árnybarát is lehetett, bár a két dolog nem ért fel egymással. Távolról sem.

– Még a Fekete ajahnál is többet gondolok arra – folytatta Elayne –, hogy mi lehet Mo...

Nynaeve villámgyorsan társa karjára tette a kezét, és leheletnyit Juilin irányába biccentett. Elayne köhögni kezdett, majd úgy folytatta, mintha csak a köhögés miatt szakította volna félbe magát:

– Sokat gondolok anyámra. Semmi oka sincsen, hogy tárt karokkal várjon téged, Nynaeve. Éppen ellenkezőleg.

– Messze járunk tőle – Nynaeve örült, hogy nem remegett a hangja. Valójában nem Elayne anyjáról beszéltek, hanem arról a Kitaszítottról, akit legyőzött. Elméje egy részével azon rimánkodott, hogy Moghedien valahol jó messze legyen. Nagyon messze.

– És ha nem?

– De biztosan – válaszolta Nynaeve meggyőződéssel, bár kissé bizonytalanul behúzta a nyakát. Még nagyon is emlékezett arra, mennyire megalázta Moghedien, ezért kevés dologra vágyott annál jobban, mint hogy ismét szembe állhasson ezzel a nővel, hogy újra legyőzze, ám ezúttal véglegesen. Na de mi történik, ha Moghedien meglepi, és akkor támadja meg, amikor nem elég dühös ahhoz, hogy az Egyetlen Hatalmat használja? Persze, ugyanez igaz a többi Kitaszítottra, meg a Fekete nővérekre is, de miután összecsaptak vele Tanchicóban, Moghediennek minden oka megvolt arra, hogy személyesen is gyűlölje. Nem volt kellemes gondolat, hogy a Kitaszítottak egyike ismeri a nevét, és bizonyára a fejére pályázik. Ez csak sima gyávaság, mondta magában határozottan. Nem vagy gyáva, és nem is leszel az. Ettől azonban lapockáján még nem múlt el a viszketés, amit akkor érzett, ha valahányszor Moghedienre gondolt, mintha csak annak a némbernek a pillantása fúródott volna a hátába.

– Azt hiszem, kissé idegessé tett, hogy az útonállók miatt állandóan hátrafelé kellett pillantgatnom – jegyezte meg Elayne mellékesen, és arcát letörölte a törülközővel. – Mostanában, ha álmodom, az az érzésem, hogy valaki szemmel tart.

Nynaeve összerezzent, amikor meghallotta saját gondolatai visszhangját, de aztán rájött, hogy pontosan mit is takar az „álmodni” szó. Társa nem akármilyen álmokra gondolt, hanem Tel'aran'rhiodra. Még egy olyan dolog, amiről a férfiak mit sem tudtak. Őt is elfogta ugyanez az érzés, de hát az Álmok Világában az ember gyakran érezte magán láthatatlan megfigyelők tekintetét. Ez tényleg lehetett kellemetlen, ám már gyakran beszéltek ilyesmiről. Megpróbálkozott vidámabb hangon tovább beszélni.

– Hát, legalább anyád nem kísért álmunkban, Elayne, hiszen akkor már rég fülön fogott volna bennünket. – Moghedien valószínűleg addig kínoztatná őket, míg könyörögni nem kezdenének a megváltó halálért. Vagy összegyűjtenek tizenhárom Fekete nővért és tizenhárom Myrddraalt; egy ilyen gyülekezet bárkit, akarata ellenére átállíthat az Árnyék oldalára, és a Sötét Úrhoz köthet. Lehet, hogy Moghedien erre egymaga is képes... Ne tedd magad nevetségessé, asszony! Ha képes lenne erre, már megtette volna. Hiszen legyőzted, emlékszel még rá?

– Remélem, nem találkozunk vele – válaszolta a fiatalabb nő.

– Megengednéd végre, hogy én is megmosakodjak? – kérdezte Nynaeve kissé mérgesen. Az egy dolog, hogy meg akarta nyugtatni társnőjét, de attól még nem kell éppen Moghedienről beszélni. A Kitaszított, bármerre is járhatott, ha tudta volna, hogy ők hol vannak, akkor egészen biztosan lecsapott volna rájuk. A Fénynek hála, hogy ez nem történt meg!

Elayne kiürítette a vödröt, és megtöltötte Nynaeve-nak. Alapjában véve egészen kedves teremtés volt, ha időnként rájött, hogy nem a caemlyni királyi palotában vannak. És ha éppenséggel nem csinált bolondot magából. Erre majd Nynaeve odafigyel, ha egyszer majd Thom visszajött.

Miután Nynaeve nagy élvezettel, kiadósan és alaposan megmosakodott, hozzálátott, hogy berendezze a táborhelyet. Elküldte Juilint, hogy száraz ágakat törjön le a környező fákról, a tűzrakáshoz. Mire Thom visszajött a herélt hátáról lógó két, megtömött fűzfa kosárral, Elayne és Nynaeve pokrócai már szépen kiterítve a kocsi alatt feküdtek, a két férfi takarói pedig az egyik, húsz láb magas fűzfa lehajló ága alatt várták az éjszaka beköszöntét. Egy jókora adag tűzifát is felhalmoztak, a parányi tűz hamuja mellett pedig egy megfeketedett földdarabon, ahonnan elsöpörték az avart, már ott állt a teáskanna, hogy kihűljön. Elmosogatták a vastag kőcsészéket is. Juilin dühösen morgott magában, amikor ki kellett mernie a parányi erecske vizét, hogy ismét megtölthesse a hordót. Az alapján, amit Nynaeve megértett a szavaiból, a nő kifejezetten örült annak, hogy a férfi olyan halkan brummogott. Elayne leült egy tuskóra, és nem is igazán igyekezett eltitkolni, hogy mennyire érdekli a férfi dühös morgása. Nynaeve-val együtt a kocsi mögé rejtőzve átöltöztek, és közben véletlenül mindketten olyan ruhát vettek fel, mint amilyet előzőleg a másik viselt. A tiszta, friss ruhában jóval kellemesebben érezték magukat.

Miután Thom megbéklyózta a heréltet, gond nélkül leemelte a hátáról a nehéz kosarakat, és hozzálátott, hogy kipakolja őket.

– Mardecin nem olyan tehetős, mint amilyennek a távolból látszik. – Egy apró almákkal teli hálót tett a földre, meg egy másikat, megpakolva sötétzöld, nagy levelű káposztafejekkel. – A taraboni kereskedelem gyakorlatilag meghalt, és ezt megszenvedte a város.

Ezen kívül száraz babbal és hagymával teli zsákokat hozott, meg borssal tartósított húst, és csípős füstölt sonkát. Meg persze egy viasszal lezárt, szürke kőkorsót, amelyről Nynaeve biztosra vette, hogy pálinkával van tele. A két férfi már régóta panaszkodott, hogy nincs mit inniuk, amikor esténként pipázgatnak.

– Nem lehet hat lépést sem tenni anélkül, hogy bele ne ütköznénk egy vagy két fehérköpenybe. A helyőrség vagy ötven katonából állhat. A táboruk a folyó túloldalán, egy domboldalon fekszik. Túl nagy ennyi katonához, de úgy tűnik, hogy Pedron Niall minden irányból Amadorba vonja össze a fehérköpenyeket. – Megpödörte hosszú bajuszát, és egy pillanatig elgondolkozott. – El sem tudom képzelni, mire készülhet. – Thom nem az a fajta ember volt, akinek tetszett az ilyesmi. Általában bárhol álltak is meg, néhány órán belül pontos képet tudott alkotni arról, mi zajlik a nemesi házak vagy a gazdag kereskedők között, ki kivel kötött szövetséget, mik a legutóbbi cselszövések és ármányok, vagyis, egyszerűen mindent megtudott a Házak Játékáról. – A rémhírek szerint Niall megpróbálja megakadályozni a háborút Illian és Altara között, de talán Illian és Murandy között is. Ez viszont még nem lenne ok arra, hogy mozgósítsa a haderejét. Ám mondok én valamit. Bármit is mondott a hadnagy, az élelmiszert, amit Tarabonba szállítanak, egy rendkívüli királyi adóból vették, és az cseppet sem tetszik az itteni embereknek. Semmi kedvük a taraboniakat etetni.

– Semmi közünk Ailron királyhoz és a főúrkapitányhoz – válaszolta Nynaeve, és a vásárolt holmit kezdte vizsgálni. Három. Három besózott és füstölt sonka. – Amilyen gyorsan csak lehet, feltűnés nélkül átutazunk Amadicián. Talán Elayne meg én több szerencsével járunk, mint kegyed, és nekünk sikerül gyümölcsöt is venni. Van kedved sétálni, Elayne?

Elayne felállt, elsimította szürke ruháját, és elővette kalapját a kocsiból.

– Az bizony nagyon kellemes lenne a kocsi rázkódása után. Lehet, hogy nem lett volna ilyen szörnyű, ha Thom és Juilin gyakrabban megengedték volna, hogy én is Duzzogón lovagoljak.

Kivételesen most nem vetett csábos pillantást az öreg mutatványosra, ami azért jelzett valamit.

Thom és Juilin összenézett, és a teari fürkész már elő is húzta zsebéből a pénzérmét. Nynaeve azonban nem hagyta, hogy feldobja a levegőbe.

– Nincs szükségünk kísérőre. Ugyan már, mi történhetne velünk ott, ahol olyan sok fehérköpeny vigyáz a rendre és a törvényre? – Fejébe nyomta a kalapját, átdobta fölötte a kendőjét, a kendőt megcsomózta az álla alatt, és kihívóan meredt a férfiakra. – Ezenkívül az élelmet, amit Thom vásárolt, még el is kell pakolni.

A két férfi bólintott, és kissé habozva ugyan, de beleegyezett. Néha túlzottan is komolyan vették, hogy rájuk bízták a nők védelmét.

Nynaeve és Elayne kiértek az üres országútra és az út szélén, a gyér fű vékony sávjában továbbsétáltak, mert ott legalább nem verték fel a port. Végül Nynaeve eldöntötte, most aztán kiönti a szívét. Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Elayne ránézett.

– Úgy látom, négyszemközt akartál beszélni velem. Moghedienről?

Nynaeve szeme egy pillanatra kiguvadt, és gyors oldalpillantást vetett társára. Sosem szabad elfeledkezni arról, hogy Elayne távolról sem buta. Csak néha viselkedik kicsit ostobán. Így aztán Nynaeve úgy döntött, uralkodik önmagán, mivel ilyen nehéz kezdet után párbeszédük nagyon könnyen üvöltözéssé fajulhatna.

– Nem, nem arról, Elayne. – A lánynak az volt a véleménye, hogy Moghedienre is vadászniuk kellene. Nyilvánvalóan nem ismerte fel a különbséget egy Kitaszított és például Liandrin vagy Chesmal között. – Azt gondolom, inkább arról kellene szót ejtenünk, ahogyan Thommal viselkedsz.

– Nem tudom, mire akarsz kilyukadni – felelte Elayne, miközben mereven előrenézett, a város irányába. Arcán a piros foltok azonban meghazudtolták szavait.

– Elég öreg ahhoz, hogy az apád, sőt, a nagyapád lehessen, ráadásul...

– Ő nem az apám – hördült fel Elayne. – Az apám Taringail Damodred volt, cairhieni herceg, Andor első Kardhercege! – Bár nem volt rá szükség, megigazította kalapját, aztán valamivel lágyabban – bár még így sem túlzottan megzabolázva – folytatta: – Nagyon sajnálom, Nynaeve. Nem akartam kiabálni.

Hangulatember, figyelmeztette Nynaeve saját magát.

– Azt hittem, Randet szereted – jelentette ki, és megpróbált kedvesnek tűnni. Nem ment valami könnyen. – Legalábbis ez derült ki azokból az üzenetekből, amiket rajtam keresztül eljuttattál Egwene-hez, hogy adja át neki. Igazából arra számítottam, hogy komolyan is gondoltad.

A lány arca még jobban elvörösödött.

– Szeretem őt, de... nagyon messze van, Nynaeve! A Pusztában, ahol sok ezer Hajadon veszi körbe, akik mindent megtesznek érte, amit csak akar. Nem látom, nem beszélhetek vele, nem érinthetem meg – a végén már csak suttogott.

– Magad sem gondolhatod komolyan, hogy kikezd a Lándzsa egyik Hajadonjával! – válaszolta Nynaeve hitetlenkedve. – Bár csak férfi, de ennyire nem széltoló, és egyébként is, a Hajadonok bármelyike azonnal keresztüldöfné a lándzsájával, ha csak egyetlen tisztességtelen pillantást is vetne rájuk, legyen ő az a reggeli érkező, vagy hogy is hívják. Ezen kívül Egwene azt állítja, hogy Aviendha szemmel tartja a kedvedért.

– Tudom, de... biztosra kellett volna mennem, hogy tudja, valóban szeretem – Elayne hangja határozottan csengett. És aggódón. – Meg kellett volna mondanom neki!

Nynaeve-ot tulajdonképpen nem nagyon érdekelték a férfiak, amíg Lant meg nem ismerte, de egy falu javasasszonyaként sokat látott és tapasztalt. Tapasztalatai szerint nincs is ennél biztosabb mód, ha valaki el akar riasztani egy férfit. Nem, először a férfinak kell szerelmet vallania.

– Azt hiszem, Minnek támadt egy látomása – folytatta Elayne. – Rólam, meg Randről. Az a lány mindig arról tréfálkozott, hogy meg kell osztanom Randet valaki mással, de azt hiszem, hogy nem is tréfált, hanem egyszerűen nem bírta rávenni magát arra, hogy elmesélje, amit látott.

– Ez nevetséges! – És az is volt. Bár Tearben Aviendha beszámolt neki az aielek egyik undorító szokásáról... Hiszen te is osztozol Lanon Moiraine-nel! – súgta egy hangocska az elméjében. Ennek semmi köze ehhez! – válaszolta neki. – Biztos, hogy Minnek tényleg látomása volt?

– Igen. Kezdetben magam sem voltam biztos ebben, de minél többet elgondolkozom rajta, annál inkább eltölt a bizonyosság. Annál túl sokszor beszélt erről nevetgélve, hogy bármi mást jelentsen a látomás.

Bármit is látott Min, Rand azért még nem volt aiel. Lehet ugyan, hogy az aielektől származott, ahogy azt a Tudós Asszonyok állították, de a Folyóközben nőtt fel, és ő bizony nem fog csak úgy ott állni és bámulni, amint erkölcstelen aiel szokásokat vesz fel. Erősen kételkedett abban is, hogy Elayne elfogadná ezeket.

– Akkor ezért kezdtél – nem akarta azt mondani, hogy udvarolni – Thommal foglalkozni?

Elayne egy oldalpillantást vetett rá, és a pirosság visszatért az arcára.

– Ezerórányi út választ el tőle, Nynaeve. Gondolod, hogy Rand nem néz rá egyetlen más nőre sem? „A férfi az csak férfi, üljön bár trónon vagy trágyadombon.” – Elayne valósággal dúskált az ilyen közmondásokban, melyeket egykori dadájától, egy Lini nevű, ostoba nőszemélytől hallott. Nynaeve remélte, hogy egy napon majd találkozik ezzel a Linivel.

– Hát, nem látom be, miért kellene minden áron flörtölnöd, csak azért, mert lehet, hogy Rand is ezt teszi.

Nem említette meg még egyszer, hogy Thom milyen öreg. Lan is elég idős ahhoz, hogy az apád lehessen, suttogta a halk hangocska valahol az elméje mélyén. Bolondság. Szeretem Lant! Bárcsak el tudnám valahogy szakítani Moiraine mellől! De most nem erről van szó.

– Thom titokzatos ember, Elayne – folytatta. – Ne felejtsd el, hogy Moiraine adta mellénk. Bárki is legyen valójában, nem egyszerű vidéki mutatványos, az biztos!

– Nagy ember volt – válaszolta Elayne halkan. – És még többre is vihette volna, ha nem szól közbe a szerelem.

Na, Nynaeve ezt már nem bírta elviselni. Vöröslő fejjel megragadta társnője vállát.

– Ez a férfi nem tudja eldönteni, hogy a térdére fektetve elfenekeljen vagy inkább... felmásszon egy fára!

– Tudom – Elayne tehetetlenül felsóhajtott. – De hát én sem tudom, hogy mitévő legyek.

Nynaeve fogát csikorgatva próbálta meg visszafogni magát, nehogy jó alaposan megrázza Elayne-t.

– Ha az anyád megtudná, utánad küldené azt a Linit, hogy a fülednél fogva cipeljen vissza a gyerekszobádba!

– Már nem vagyok gyerek, Nynaeve! – Elayne hangja valósággal izzott, és arcán nem a zavar miatt ütköztek ki vörös foltok. – Ugyanolyan nő vagyok, mint az anyám.

Nynaeve meggyorsította lépteit, és olyan erővel markolta meg hajfonatát, hogy sajogni kezdtek az ujjai. Elayne néhány lépés után utolérte.

– Tényleg veszünk gyümölcsöt? – hangja nyugodtan, szinte vidáman csengett.

– Láttad, hogy mit hozott Thom? – Nynaeve kissé érdesen válaszolt. Elayne kissé eltúlozta a borzongást.

– Három oldalszalonnát, meg azt a borsban pácolt marhahúst! Esznek a férfiak húson kívül bármi mást is, ha nem teszik a kész ételt az orruk elé?

Nynaeve jókedve kezdett visszatérni, amint tovább sétáltak és a gyengébbik nem – természetesen a férfiak – gyarlóságairól és egyéb hétköznapi témákról beszélgettek. A rosszkedve persze nem illant el teljesen, de haragja valamelyest enyhült. Kedvelte Elayne-t, és élvezte a társaságát. Néha valóban úgy tűnt, mintha a hercegnő Egwene nővére lenne. A lányok időnként tényleg nővérnek tekintették egymást – már amikor Elayne nem kacérkodott a cédasággal. Thom felléphetett volna a dolog elfajulása ellen, de a vén bolond ehelyett úgy kezelte Elayne-t, mintha az saját édes gyermeke lett volna, mint egy apa, aki azt se tudja, mihez is kezdjen gyermekével. Bármi legyen is ennek az oka, Nynaeve majd kideríti. Nem Rand miatt, hanem mert Elayne egyszerűen túl értékes teremtés ahhoz, hogy ilyesmi történjen vele. Úgy tűnt, mintha valamilyen furcsa láz lett volna úrrá a lányon. Az egykori javasasszony persze eldöntötte, hogy ő majd kikúrálja belőle.

Mardecin utcáit gránitlapokkal kövezték ki. Nemzedékek gyalogos és szekéren zötyögő utazói koptatták ki és csiszolták simára a kőlapokat. A házakat kivétel nélkül téglából vagy terméskőből építették. Az épületek közül, legyenek bár lakóházak vagy boltok, nem kevés üresen állt. Néha még a bejárati ajtót is nyitva hagyták, így Nynaeve beleshetett a mögöttük üresen tátongó helyiségekbe. Három kovácsműhelyt is látott, melyek közül kettőt már bezártak. A harmadikban a mester tétova mozdulatokkal szerszámait olajozgatta. Nem lobogott bent tűz. Egy palatetős fogadó előtt néhány savanyú képű vendég padokon üldögélt az utcán. Az ablakok egy része betörve meredezett. Egy másik fogadó ajtaját már csak egy zsanér tartotta. A mellette álló istálló udvarán csak egyetlen porral lepett kocsi látszott. A bakon egy tyúk kotlott. A csapszékben valaki a Daru röptét játszotta, de még ez a dal is valahogy bátortalannak és erőtlennek tűnt. A harmadik fogadó ajtaját két deszkával szegezték be.

Rengeteg ember nyüzsgött az utcákon, de a rettenetes hőség miatt tétován, álmosan mozogtak. Unott ábrázatuk mutatta, hogy tulajdonképpen semmi keresnivalójuk sincs idekint, ám a megszokás még mozgásra bírta őket. Sok nő viselt széles karimájú, az arcukat eltakaró kalapot, és ruhájuk ujját bojtok ékesítették. Ugyanilyen bojtok díszítették a férfiak hosszú, térdig érő kabátjának gallérját és szegélyeit.

Az utcákon tényleg ott voltak a fehérköpenyek, még ha nem is annyian, mint amire Thom beszámolója alapján lehetett számítani, de azért még így is tekintélyes létszámban. Nynaeve-nak állandóan elakadt a lélegzete, ha észrevette, hogy őt méregeti egy-egy szűziesen fehér zubbonyt és csillogó mellvértet viselő férfi. Bár még nem foglalkozott olyan sokat az Egyetlen Hatalommal, hogy arca magára vegye az aes sedai-okra annyira jellemző kortalan méltóságot, de arra joggal számíthatott, hogy ezek a harcosok akkor is azonnal végeznének vele, ha csak egészen halványan is az a gyanújuk támad, hogy valamiképpen kapcsolatban áll a Tar Valon-i boszorkányokkal, akik számára Amadicia tiltott terület. Peckesen lépdeltek az embertömegben, és szemmel láthatóan nem törődtek környezetük nyomasztó szegénységével. Az emberek tiszteletteljesen félreálltak az útjukból, mire válaszul néha kaptak egy-egy nem túl barátságtalan biccentést vagy egy szigorú „Járjatok a Fényben”-t.

Így aztán, amennyire csak lehetett igyekezett nem törődni a Gyermekekkel, hanem megpróbált gyümölcsöt felhajtani. Mégis, mire a nap elérte pályája legmagasabb pontját, annak ellenére, hogy elvált Elayne-től és külön fésülték át a híd két oldalán a települést, csupán egy kis zsáknyi cukorborsót, egy marék retket és pár kemény körtét sikerült venniük, meg egy kosarat, amiben a szerzeményeket akarták visszacipelni. Lehet, hogy Thom mégiscsak megpróbált zöldséget felhajtani? Ebben az évszakban a pultoknak és szekereknek már roskadozniuk kellett volna az idei nyár termésétől, mégis csupán jobb napokat látott krumplit és hagymát kínáltak a rosszkedvű boltosok. Ha azokra az elhagyott tanyákra gondolt, amelyeket útközben láttak, akkor Nynaeve fejében megfordult a gondolat, vajon miként fogják átvészelni a telet ezek az emberek. Lassan továbbsétált.

Egy varrónő műhelyének otthont adó, szalmatetős épület előtt egy csomag növény lógott felfűzve. Akár seprűfarok is lehetett volna! Parányi sárga virágok nyíltak rajtuk, és a szárukat vékony, fehér szalag fogta össze. Az egészet egy vastagabb sárga szalaggal kötötték át. A virág lehetett volna egy olyan asszony keze munkája, aki ebben a barátságtalan időszakban így próbált volna meg egy kis színt lopni az életébe, ám Nynaeve biztosra vette, hogy a csokor valami egész mást jelent.

Megállt egy üres bolt előtt, amelyik felett egy kés díszítette a kopott cégért, és úgy tett, mintha egy követ próbált volna meg kipiszkálni a cipőjéből, miközben alaposan szemügyre vette a varrónő műhelyét. Az ajtó nyitva állt és az apró ökörszem ablakokon át jól láthatta a bent felhalmozott szöveteket. Mégsem volt mozgás, se ki, se be.

– Ha nem találod a kavicsot, akkor vedd már le a cipőt, Nynaeve.

Nynaeve odakapta a fejét, mert bizony elfeledkezett róla, hogy Elayne is ott áll mellette. Senki sem törődött velük, és senki sem járt olyan közel hozzájuk, hogy meghallhassa szavait, ám ennek ellenére suttogva szólalt meg:

– Az a csokornyi seprűfarok. Az ajtófélfán. Ez a Sárga ajah jelzése. Titkos figyelmeztetés az ajah szemeinek és füleinek.

Elayne-t nem kellett figyelmeztetni arra, hogy ne nézzen a jelzett irányba. A lány látszólag nem is törődött a bolttal.

– Biztos vagy ebben? És honnan tudod?

– Még szép, hogy biztos vagyok benne. Minden olyan, amilyennek lennie kell. Még a sárga szalag három bemetszése is a helyén van. – Vett egy mély lélegzetet. Ha nem tévedett, akkor ez a parányi csokor a Sárgák vészjelzéseként működött. Ha esetleg tévedett, akkor azzal bolondot csinált volna magából, és ennek még a gondolatától is irtózott. – A Toronyban sokat beszélgettem a Sárgákkal. – A Sárga nővérek legfőbb elhivatottságának a sebesülések gyógyítása és a betegségek legyőzése számított. Ehhez ugyan nem sok gyógynövényt használtak, de hát nem is nagyon érezték hiányukat, hiszen rendelkezésükre állt az Egyetlen Hatalom. – Az egyik nővér árulta el nekem. Nem gondolta, hogy ezzel elárulta az ajah titkait, mert úgy vélte, belőlem is egészen biztosan Sárga nővér lesz. Ezenfelül ezt a jelet immár háromszáz éve senki sem használta. Elayne, a legtöbb ajahban még a nővérek többsége sem tudhatja, kik az ajah szemei és fülei, de itt ez a különleges módon elkészített virágcsokor minden Sárga nővérnek elárulja, hogy itt találják egyik ügynöküket, aki olyan valamire bukkant rá, ami miatt még a lebukás kockázatát is magára vállalta.

– Hogyan derítjük ki, mi lehet az?

Ez már tetszett Nynaeve-nak. A lánynak volt gerince. Semmi „jaj, most mihez kezdjünk”!

– Egyszerűen csak kövess! – jelentette ki határozottan, és kihúzta magát. Közben persze nagyon remélte, hogy semmit sem felejtett el abból, amit Shemerin mesélt neki. Azt is nagyon remélte, hogy Shemerin tényleg mindent elmondott neki. A teltkarcsú nővér eléggé fecsegő teremtés volt aes sedai létére.

Az üzlet belseje nem tűnt túl nagynak, és a falra, ahová csak lehetett, polcokat erősítettek. A polcokon összehajtott vég selymek vagy finom gyapjúszövetek hevertek, különböző cérnák és szegélyanyagok, ezen kívül pedig mindenféle méretű és fajtájú szalag meg csipke. A sarokban bábuk álltak, amelyekről félig elkészült és teljesen kész ruhák is lógtak. Akadt közöttük hímzett, zöld báli ruha, de olyan szürke selyemköpeny is, amelyik egy fejedelmi udvarban is jól mutatott volna. Az első pillantásra az üzlet a forgalom és a jólét látszatát keltette, ám Nynaeve éles szeme felfedezett egy vékony porréteget a finom, nyaki csipkén, meg egy másik ruha jókora bársonymasniján is. A helyiségben két sötét hajú nő tartózkodott. Az egyikük, egy fiatal és sovány teremtés, kézfejével taknyos orrát dörzsölgette, miközben idegesen egy vég tűzvörös selymet szorított a mellére. Haja az amadiciai divatnak megfelelően rengeteg dugóhúzó fonatba szőve hullott vállára, ám a másik asszony ápolt frizurájához képest elhanyagoltnak tűnt. Ez a másik egy középkorú és egészen csinos asszonyság volt. Bizonyára ő lehetett a varrónő, mivel egyik csuklójára erősítve jókora, varrótűkkel teleszurkált tűtartó párnát viselt. Jó minőségű, szép szabású, zöld selyemből készült ruhát hordott, bizonyára azért, hogy ilyen módon is hirdethesse tudását. A magas gallér körül azonban csak kevés, fehér, virág alakú hímzés díszítette a ruhát, bizonyára azért, hogy ne tegye iriggyé leendő ügyfeleit.

Amikor Nynaeve és Elayne belépett, a két nő olyan döbbent pillantást vetett rájuk, mintha évek óta nem találkoztak volna itt bent teremtett lélekkel sem. Először a varrónő szedte össze magát. Komoly arccal végigmérte a jövevényeket, pukedlizett, és megszólalt:

– Miben lehetek szolgálatukra? A nevem Ronde Macura. Műhelyem az önök szolgálatára áll.

– Szeretnék egy, a mellén sárga rózsákkal díszített ruhát – jelentette ki Nynaeve. – De tövisek nélkül – tette hozzá még mosolyogva. – Nem gyógyulok valami gyorsan. – Igazából nem volt fontos, mit is mond, amíg beleszőtte a „gyógyulni”, meg a „sárga” szavakat. Hacsak nem a puszta véletlen műve volt, hogy kint lógott az a csokor. Ha ez lett volna a helyzet, akkor meg kellene erőltetnie az eszét, hogy miért nem veszi meg végül a rózsákkal ékesített öltözéket. Ráadásul akkor még Elayne-t is rá kell bírnia valahogy, hogy ne fecsegje ki a történetet Thomnak és Juilinnak.

Macura asszony egy pillanatig csak nézett rá sötét szemével, majd a lány felé fordult, és az épület hátsó oldala felé biccentett:

– Ugorj be a konyhába, Luci, és készíts egy kanna teát a kedves hölgyeknek! A kék dobozból. A Fénynek legyen hála, már forró a víz! Menjél már, leányzó! Tedd le a selymet, és hagyd abba az álmodozást! Gyorsan, gyorsan! A kék dobozból, el ne felejtsd! Az a legjobb teám – fordult Nynaeve felé, miközben a lány kisuhant a hátsó ajtón. – A műhely felett lakom, a konyhám meg ott hátul van. – Idegesen kisimította szoknyáját, miközben kört formált jobb keze mutató és hüvelykujjából. A Nagy Kígyó jelét. Úgy tűnt, mégsem kell magyarázkodniuk a ruha miatt.

Nynaeve viszonozta a jelet, és egy pillanattal később Elayne is így tett.

– Nynaeve a nevem, ő pedig Elayne. Láttuk a jeledet.

A nő megremegett, mint egy menekülni készülő madár.

– A jelemet? Ja, persze. Igen.

– Tehát – folytatta Nynaeve –, mi az a fontos üzenet?

– Nem kellene ilyesmiről itt, kívül beszélnünk... öö... Nynaeve asszony. Bármikor beléphet valaki – Nynaeve ebben erősen kételkedett. – Majd teázás közben mindent elmesélek. Ez a legjobb teám. Nem mondtam már?

Nynaeve kérdő pillantást vetett Elayne-re. Ha Macura asszony ennyire habozik megmondani a hírt, akkor az nem lehet valami jó.

– Ha egyszerűen csak hátramegyünk – szólalt meg Elayne –, senki sem hall meg minket.

Előkelő megjelenését látva a varrónő majd kővé dermedt. Nynaeve egy pillanatig abban reménykedett, hogy ettől valamivel enyhül nyugtalansága, ám a bolond némber azonnal tovább fecsegett:

– Mindjárt kész a tea. A víz már forró. Azelőtt mindig volt taraboni teánk. Én is éppen ezért vagyok itt, persze, nem a tea miatt. Csak hát, a kereskedők, meg az a sok hír, amit mindkét irányból megtudhat az ember a kalmároktól, meg a szolgáiktól. Ők... kegyedéket bizonyára a járványok kitörése meg az új betegségek izgatják, és engem is ez érdekel. Kicsit magam is... – köhögni kezdett, de aztán tovább ömlött belőle a szó. Ha még ennél is erősebben simogatta volna a ruháját, akkor az hamar átázott volna az izzadságtól. – Valamit persze a Fény Gyermekeiről is tudok mondani... de ez... kegyedéket aligha érdekelheti.

– Menjünk a konyhába, Macura asszony! – figyelmeztette Nynaeve, amikor a nőnek kifogyott a levegője. Ha a hír ennyire megrémítette a varrónőt, akkor Nynaeve nem habozhat. Tudniuk kellett, miről van szó.

A hátsó ajtó kinyílt, és Luci aggódó képe jelent meg.

– Minden kész van, Macura asszonyság – jelentette elakadó lélegzettel.

– Erre parancsoljon, Nynaeve asszonyság! – szólalt meg a varrónő, miközben még mindig szoknyáját simogatta. – Elayne asszonyság.

Egy keskeny lépcső mellett rövid folyosó vezetett a gerendázott mennyezetű, hangulatos konyhába. A tűzhelyen gőzölgő vizesfazék állt. A falakat magas szekrények borították. A hátsó kijárat és az ablak között, amelyen keresztül egy magas fakerítéssel körbevett, nem túl nagy udvarra lehetett kilátni, réz főzőedények lógtak. A konyha közepén álló, parányi asztalon egy ragyogóan sárga teáskanna, egy zöld mézesbödön, három különböző színű és formájú teáscsésze meg csészealj, valamint egy négyszögletes, kék kerámiadoboz vonta magára a tekintetüket. A nyitott doboz teteje az asztalon hevert. Macura asszony gyorsan felkapta a dobozt, rácsapta a tetejét, majd sietve betette a szekrénybe, amelyikben kéttucatnyi, különböző színű és árnyalatú ládikó állt.

– Üljenek le, kérem – mondta, és teát töltött. – Parancsoljanak!

Nynaeve leült egy háttámlás székre, Elayne mellé, a varrónő pedig eléjük tette a csészéket, és fürgén odalépett egy másik szekrényhez, hogy kiskanalakat vegyen elő.

– Mi az üzenet? – kérdezte Nynaeve, amikor a nő leült vele szemben. Macura asszony túl ideges volt ahhoz, hogy kézbe vegye a csészéjét, ezért Nynaeve saját magának töltött egy kevés mézet, megkavarta az italt, és megkóstolta. A forró tea valahogy hűvösnek tűnt, s felfrissítette, mintha mentát ivott volna. A meleg tea bizonyára megnyugtatja a varrónő idegeit is, már ha hajlandó lesz inni.

– Nagyon kellemes íze van – morogta Elayne a csésze széle felett. – Milyen fajta tea?

Jó kislány – gondolta Nynaeve.

A varrónő keze megremegett a csésze mellett.

– Taraboni tea. Az Árnyék-part közeléből.

Nynaeve felsóhajtott, és ivott még egy korttyal, hogy csitítsa saját gyomra háborgását.

– Mi az üzenet? – ismételte meg határozottan. – Biztos nem azért raktad ki a jelet, hogy teázni hívjál minket. Mi az a hihetetlenül fontos hír?

– Ó, igen – Macura asszony nyelvével megnedvesítette száját, végigmérte két vendégét, majd így szólt: – Majdnem egy hónappal ezelőtt jött az üzenet, és vele a parancs, hogy minden körülmények között értesíteni kell az összes nővért, aki csak felbukkan ezen a helyen – ismét benedvesítette az ajkát. – Minden nővért arra kérnek, hogy azonnal térjen vissza a Fehér Toronyba. A Toronynak egységesnek és erősnek kell lennie!

Nynaeve várta a folytatást, de a másik nő elhallgatott. Ez lenne az a fontos üzenet? Elayne-re pillantott, de a lányt mintha nagyon megviselte volna a hőség. Ernyedten ült székében, és az asztalon nyugvó tenyerét vizsgálta.

– Ez minden? – tudakolta Nynaeve, és maga is meglepődött, amikor ásított egy hatalmasat. Úgy tűnt, tényleg kegyetlen a hőség.

A varrónő továbbra is fürkészve bámult rájuk.

– Azt kérdeztem – kezdte Nynaeve, de hirtelen túl nehéznek tűnt a feje ahhoz, hogy nyaka meg bírja tartani. Csak most vette észre, hogy Elayne homloka már az asztal lapján pihen. A lány becsukta a szemét, és karja ernyedten lelógott. Nynaeve hirtelen döbbenten pillantott a kezében tartott csészére.

– Mit adtál be nekünk? – kérdezte nehezen forgó nyelvvel. A menta ízét még mindig érezte, de nyelve mintha megduzzadt volna. – Ki vele! – Elejtette a csészét, és az asztalra könyökölt. A térde remegett. – A Fény égessen meg! Mi volt az?

Macura asszony hátratolta a székét, és ellépett Nynaeve közeléből. Addigi idegessége helyére nyugodt önelégültség lépett.

Nynaeve-ot elborította a sötétség. Az utolsó, amit hallott, a varrónő hangja volt:

– Nyalábold föl, Luci!

Tizedik fejezet

Füge és egér

Elayne arra ébredt, hogy karjánál és lábánál fogva felfelé vonszolják a lépcsőn. Szemét ki tudta ugyan nyitni, látott, teste többi tagja azonban akár valaki másé is lehetett volna, mert egyáltalán nem volt ura a testének. Még pislogni is csak lassan tudott. Agya homályosan zakatolt.

– Magához tért, úrnőm! – kiáltotta Luci, majdnem elejtve a lány lábát. – Épp engem néz!

– Mondtam, hogy ne aggódj – szólalt meg Macura asszony hangja, valahol Elayne feje felett. – Képtelen fókuszálni, egyetlen izmát sem mozdíthatja, hisz vágottgyökér teát itattunk vele! Véletlenül fedeztem fel ezt a csodaszert, most azonban nagyon is kapóra jött.

A nőnek igaza volt. Elayne úgy hányódott kettőjük között, mint egy szalmabábu, amely fele tömését elveszítette. Hátsó fele időnként a lépcsőnek ütközött, és éppolyan kevéssé tudott volna fókuszálni, mint elfutni. Érzékelte ugyan az Igazi Forrást, ám amikor megpróbálta magához ölelni, az olyannak tűnt, mintha egy üveglapról hidegre gémberedett ujjakkal próbálná meg felemelni a gombostűt. Pánik kerítette hatalmába, arcán könnyek csorogtak végig.

Lehet, hogy ezek az asszonyok valóban a fehérköpenyek kezére akarták őt adni, hogy kivégezhessék, de valahogy mégsem tudta elhinni, hogy a fehérköpenyek nőket alkalmaznának, akik abban a reményben állítanak csapdát, hogy egy aes sedai belesétál. Ez pedig azt jelentette, hogy elfogói árnybarátok, akik majdnem biztosan a Fekete ajah szolgálatában állnak, nem csak a Sárgáéban. Hacsak Nynaeve-nak nem sikerült elmenekülnie, biztosan a Fekete ajah kezére adják. Ha viszont menekülnie kell, senki másra nem számíthat. Elayne pedig sem mozdulni, sem fókuszálni nem tudott. Hirtelen ráébredt, hogy sikítani akar, torkából azonban csupán halk, gurgulázó hörgés tört elő. Minden megmaradt erejét latba kellett vetnie ahhoz, hogy abbahagyja.

Nynaeve mindent tudott a gyógynövényekről, legalábbis ezt állította magáról; akkor hát miért nem jött rá, miféle teát itatnak velük? Hagyd már abba ezt a nyavalygást! Agyának hátsó részéből az intés Lini hangján szólalt meg. A csapdába szorult kismalac visítása csak odavonzza a rókát, pedig inkább csendben kellene menekülnie. Elayne kétségbeesetten erőt vett magán, hogy megkísérelje a saidart magához ölelni. Máskor ez egyszerű feladat volt, de most azonban ezzel az erővel akár a saidart is megpróbálhatta volna megragadni. Azért továbbra is próbálta, mást úgysem tehetett.

Macura asszony egyáltalán nem aggódott. Miután Elayne-t a szűk, zárt, egyablakos szobában ledobták a keskeny ágyra, a nő azonnal kituszkolta az ajtón Lucit, és ő is vele ment anélkül, hogy még egyszer hátranézett volna. Elayne feje olyan szögbe fordult, hogy abból egy másik, keskeny ágyat láthatott, meg egy komódot, a fiókokon kopott, bronzfogantyúkkal. A szemét képes volt mozgatni, ám fejének elfordítása már meghaladta az erejét.

Pár perccel később a két nő Nynaeve-ot cipelve visszajött. Társát a másik ágyra dobták. A javasasszony arca ernyedtnek tűnt, és könnyek folytak rajta, sötét szeme azonban... Tekintete haragtól csillogott, ugyanakkor félelem is tükröződött benne. Elayne remélte, a harag kerekedik felül; Nynaeve nála erősebb volt, már amikor sikerült neki feldühödnie. Talán Nynaeve képes lesz arra, amiben ő csúnyán kudarcot vallott. Remélte, hogy a harag könnyeit látja társnője arcán.

Macura asszony utasította a vékony lányt, hogy maradjon, ő maga pedig ismét kisietett. Ezúttal egy tálcával a kezében tért vissza, amit a komód tetejére helyezett. A tálcán a sárga teáskanna, egy csésze, egy tölcsér és egy homokóra állt.

– Nos, Luci, nyomjál bele mindkettőjükbe két-két jó adaggal, ahogy a homok lefolyik! Azon nyomban, értetted?

– Miért nem adjuk be nekik most, úrnőm? – nyögte a lány, összefonva karjait. – Jobb volna, ha aludnának. Egyáltalán nem tetszik, ahogy néznek rám!

– Úgy fognak aludni, mint a hullák, leányom, és akkor épp csak annyira térnek magukhoz, hogy járni tudjanak, amikor erre szükségünk lesz. Majd alaposabban elkábítom őket, amikor eljön az ideje. Fájni fog ugyan a fejük meg a gyomruk tőle, de csupán annyira, amennyire azt meg is érdemlik!

– És mi lesz, ha mégis képesek fókuszálni, úrnőm? Mi lesz, ha megteszik? Úgy néznek rám!

– Hagyd abba a siránkozást, leányom! – szólt rá az idősebb nő nyersen. – Ha tudnának fókuszálni, akkor mostanáig már megpróbálták volna, nem gondolod? Olyan tehetetlenek, mint a zsákba zárt macskák. És így is maradnak, amíg rendesen beadod nekik a szert. Most pedig tedd a dolgodat, megértetted? Nekem mennem kell, hogy megmondjam az öreg Avinak, küldje el az egyik postagalambját, meg hogy elrendezzek néhány dolgot, de visszajövök, amilyen hamar csak tudok. Jobb, ha te pedig, minden eshetőségre, főzöl még egy kanna teát! Hátul megyek ki. Zárd be a boltot! Még valaki betéved, az pedig nem használna!

Macura asszony távozása után Luci egy darabig csak állt, és kezét még mindig maga köré fonva bámulta a két nőt, majd végül maga is kisietett. Szipogása lassan elhalt, ahogy lesietett a lépcsőn.

Elayne látta, hogy Nynaeve homlokán izzadság gyűlik, és remélte, az erőfeszítéstől, nem pedig a melegtől. Próbáld meg, Nynaeve! Maga is az Igazi Forrás felé nyúlt az agyát kitölteni látszó gyapjún át, de nem sikerült neki. Újból próbálkozott, ezúttal sem járt eredménnyel. Majd újra... Ó, a Fényre, Nynaeve! Próbáld meg!

Tekintetét a homokóra képe kötötte le, képtelen volt bármi másra nézni. A homok egyre pergett, és minden egyes szem a sikertelenségét jelezte. Már az utolsó szem is lepergett, Luci azonban nem jött vissza.

Elayne még erősebben nekiveselkedett, hogy elérje az Igazi Forrást. Kis idő múlva bizsergést érzett bal keze ujjaiban. Ez az! Pár pillanat, és képes volt felemelni a kezét; csupán pár ujjnyira sikerült ez neki, mielőtt keze visszahanyatlott volna az ágyra, mégis sikerült! Óriási erőfeszítéssel megmozdította a fejét.

– Küzdj! – mormogta Nynaeve mély hangon, majdnem érthetetlenül. Keze az ágytakarót markolta a teste alatt, mintha megpróbált volna felülni. A fejét sem tudta ugyan megmozdítani, de azért egyfolytában próbálkozott.

– Azt teszem – próbálta Elayne válaszolni, de torkából csak valamiféle nyögés tört elő.

Lassan sikerült annyira felemelni a kezét, hogy megláthatta, és meg is tartotta ott. Diadalmas érzés söpört rajta végig. Na megállj, Luci! Csak maradj egy kicsit tovább lent, a konyhában, és...

Az ajtó hirtelen kivágódott, Elayne-be pedig tehetetlen düh hasított, amikor Luci viharzott be a szobába. Olyan közel járt már hozzá! A lány egyetlen pillantást vetett rájuk, majd arcán rémülettel a komódhoz sietett.

Elayne megpróbált küzdeni, de bármilyen vékony lány volt is Luci, Elayne karját a legkisebb erőfeszítés nélkül félresöpörte, majd épp olyan könnyedén beleerőltette a teát. Hideg, keserű tea töltötte meg Elayne száját. Kétségbeesve pillantott a lányra, akinek arcán hasonló érzést látott tükröződni. Luci azonban zárva tartotta Elayne száját, és elszántan addig szorongatta a torkát, amíg az le nem nyelte a folyadékot. Miközben elsötétült előtte a világ, Elayne még hallotta a Nynaeve irányából jövő, gurgulázó hadakozást.

Mire ismét kinyitotta a szemét, Luci már elment, a homok pedig ismét lefelé pergett az üvegben. Nynaeve tágra nyílt szemmel nézett, nem lehetett tudni, hogy a haragtól vagy a félelemtől. Nem, Nynaeve aztán biztosan nem adja fel! Ez egyike volt a javasasszony azon tulajdonságainak, amelyeket Elayne csodált benne. Ő még a bakó tőkéjére hajolva sem adná fel! Most aztán valóban ott van a fejünk!

Elszégyellte magát, amiért annyival gyengébb Nynaeve-nál. Hiszen valamikor ő lesz Andor királynője, most pedig legszívesebben üvöltene a rémülettől. Nem tette meg ugyan – még belül sem –, de lassan újból megpróbálta megmozdítani végtagjait, és megérinteni a saidart –, csupán a késztetést érezte. Hogy lehet belőle valaha is királynő, amikor annyira gyenge? Ismét az Igazi Forrás felé nyúlt. Majd ismét. És megint. Versenyt futva a homokszemekkel. És újra.

A homok ismét lefolyt, és Luci nem mutatkozott. Ugyanolyan lassan, mint korábban, elérte azt a pontot, amikor már fel tudta emelni a kezét. Aztán a fejét is! Bár az azon nyomban visszaesett. Hallotta, amint Nynaeve magában mormog valamit, és a szavak jó részét értette is.

Ekkor ismét feltárult az ajtó. Elayne felemelte a fejét, hogy kétségbeesetten odanézzen – és felsikoltott. Thom Merrilin úgy állt ott, mint egy saját meséjéből előlépett hős, egyik kezével szorosan tartotta az elájulni készülő Luci nyakát, a másikkal a lecsapni kész kést emelte a magasba. Elayne boldogan felnevetett, bár ez inkább nyöszörgésnek hallatszott.

Thom durván a sarokba lökte a lányt.

– Ott maradsz, vagy beléd bököm ezt a kést! – A mutatványos két lépéssel Elayne mellett termett, hátrasimította a leányörökös haját. Cserzett arcát aggodalom fátyolozta. – Mit adtál nekik, te szajha? Felelj, vagy...!

– Nem ő volt – mormogta Nynaeve. – Egy másik. Elment. Segítsen fel! Járnom kell!

Thom habozva otthagyta Elayne-t. Fenyegetőn Lucira emelte kését – a lány megdermedt, mintha soha többé nem szándékozna megmozdulni –, majd a pengét egyetlen másodperc alatt eltüntette a ruhaujjában. A mutatványos talpra segítette Nynaeve-ot, majd sétáltatni kezdte, amennyire a pár lépésnyi helyiség mérete megengedte. A javasasszony félig bénultan, ernyedten Thomra támaszkodott.

– Örömmel hallom, hogy nem ez a kis, ijedt macska ejtette magukat foglyul – jelentette ki a mutatványos. – Ha ő lett volna az... – megrázta a fejét. Semmi kétség, igen rossz volna a véleménye róluk, ha megtudná az igazat; Elayne aztán biztosan nem fogja neki elmondani! – Épp a lépcsőn rohant fel, olyan kétségbeesetten, hogy meg sem hallott engem maga mögött. Annak viszont nem örülök, hogy egyikük elment, anélkül hogy Juilin észrevette volna. Lehet, hogy másokat is hoz magával?

Elayne az oldalára gördült.

– Nem hiszem, Thom – nyögte. – Nem engedheti... hogy túl sok... ember tudjon róla. – Lehet, hogy egy perc múlva már felülni is képes lesz. Egyből Lucira nézett. A lány pislogott, és megpróbált beolvadni a falba. – A fehérköpenyek... Őt ugyanolyan gyorsan... elfognák, mint... minket.

– Juilin? – kérdezte Nynaeve. A javasasszony feje megbicsaklott, ahogy felpillantott a mutatványosra. A beszéddel azonban már nem voltak nehézségei. – Megmondtam mindkettőjüknek, hogy maradjanak a kocsiban!

Thom ingerülten pödörte bajuszát.

– Annyit mondott, hogy pakoljuk fel az élelmiszert, ám ehhez nem volt szükség mindkettőnkre. Juilin maguk után ment, és miután egyikük sem jött vissza, én is utánamentem, hogy megkeressem – Thom felhorkant. – Bár nem sejthette, nincs-e itt bent tucatnyi férfi, de azért készen állt arra, hogy maguk után jöjjön, egyedül. Most éppen Duzzogó mellett áll, hátul. Jó, hogy lóval jöttem. Szerintem szükségünk lesz a hátasra, hogy kivigyük innen kettőjüket.

Elayne mostanra már fel tudott ülni, bár csak éppen hogy fel tudta húzni magát, a lepedőbe kapaszkodva. Amikor azonban megpróbált felállni, csaknem visszahanyatlott az ágyra. A saidar megragadása távolabbi célnak tűnt, mint valaha, feje, mint a libatollal tömött párna. Nynaeve valamivel egyenesebben tartotta magát, ahogy lépkedett, de még mindig Thomra kellett támaszkodnia.

Pár perccel később megérkezett Juilin, késével maga előtt terelve Macura asszonyságot.

– A hátsó kerítés egyik kapuján jött be. Azt hitte, tolvaj vagyok. Gondoltam, legjobb lesz, ha mindjárt idehozom.

A varrónő úgy elsápadt, amint meglátta a két nőt, hogy tágra nyílt szeme ettől még sötétebbnek tűnt. Öntudatlanul megnyalta az ajkát, és lesimította szoknyáját, majd, Juilin kése felé sandítva, láthatóan azon töprengett, nem kellene-e mégis megpróbálnia elmenekülni inkább. Leginkább azonban mégis Nynaeve-ot és Elayne-t bámulta, és egyforma eséllyel készült könnyekre fakadni vagy elájulni.

– Vigyék oda! – intett Nynaeve abba a sarokba, ahol Luci, karját még mindig a térde köré fonva, remegve ült. – És segítsék fel Elayne-t! Még sosem hallottam a vágottgyökérről, de úgy tűnik, a séta segít elmulasztani a hatását. A legtöbb dolgot különben is ki lehet gyalogolni magunkból.

Juilin késével a sarokba mutatott, mire Macura asszony, továbbra is a száját nyalogatva, odasietett, és leült Luci mellé.

– Én... nem tettem volna... ilyet. De hát... parancsot kaptam. Meg kell érteniük. Parancsom volt rá.

Juilin gyengéden talpra segítette Elayne-t, majd a másik párt kikerülve mentek néhány lépést. A lány azt kívánta, bárcsak Thom támogatná. Juilin karja a dereka körül már túlságosan tolakodónak tűnt.

– Kitől kaptatok parancsot? – csattant fel Nynaeve. – Kinek tartoztok engedelmességgel a Toronyban?

A varrónő nagyon félt ugyan, száját mégis összeszorította.

– Ha nem beszélsz – ráncolta a homlokát Nynaeve –, akkor hagyom, hogy Juilin kezelésbe vegyen. Ő teari fürkész, és legalább annyira tudja, hogyan kell gyors vallomást kicsikarni, mint egy fehérköpeny Vallató.

– Csak egy kis kötél kell, hogy gúzsba kössük – tette hozzá a fürkész, olyan vérszomjas vigyorral, hogy Elayne majdnem ellépett mellőle –, néhány rongycsomó, hogy kipeckeljük a száját, amíg beszélni nem hajlandó, egy kis főzőolaj meg só... – a férfi nevetésétől Elayne-ben megfagyott a vér. – Beszélni fog.

Macura asszony szorosan a falhoz simulva, tágra nyílt szemmel nézett Juilinra. Luci is úgy meredt rá, mintha a férfi épp most változott volna nyolc láb magas, szarvakkal éktelenkedő trallokká.

– Nos jó – felelte Nynaeve egy pillanattal később. – Szerintem mindent megtalál a konyhában, Juilin – Elayne meglepetten nézett társnőjére, majd a fürkészre. Csak nem gondolják ezek ketten komolyan...? Nynaeve nem tehet ilyet!

– Narenwin Barda – lehelte hirtelen a varrónő. A szavak ezután csakúgy ömlöttek a szájából. – Narenwin Bardának küldöm a jelentéseimet, egy Tar Valon-i fogadóba, úgy hívják, hogy Fogadó a Gáti Úthoz. A város szélén Avi Shendar postagalambokat tart nekem. Azt nem tudja, kinek küldöm az üzeneteimet, és hogy kitől jön hozzám üzenet, de nem is érdekli. A felesége beteg, és... – a nő elhallgatott, remegve bámulta Juilint. Elayne ismerte Narenwint, legalábbis látta már a Toronyban. Vékony kis nő volt, és olyan csendes, hogy az ember könnyedén megfeledkezett a jelenlétéről. Igen kedves, és egyébként is; hetente egyszer a gyerekek elhozhatták háziállataikat a Torony udvarába, és ő meggyógyította a beteg kedvenceket. Igaz, egy másik, a Fekete ajahhoz tartozó nővér, akinek a nevét ismerték, Marillin Gemalphin, meg a macskákat kedvelte.

– Szóval Narenwin Barda – jegyezte meg Nynaeve szárazon. – Még több nevet akarok: kik vannak a Toronyban, vagy azon kívül?

– Nem... tudok több nevet! – felelte Macura asszony halálra váltan.

– Majd meglátjuk. Mióta vagytok árnybarátok? Mióta szolgáljátok a Fekete ajahot?

Luci felháborodottan felkiáltott:

– Nem vagyunk árnybarátok! – Egy pillantást vetett Macura asszonyra, majd elkapta róla a tekintetét. – Én legalábbis nem vagyok az! Én a Fényben járok! Úgy bizony!

A másik asszony is hasonló felháborodással felelt. Szeme, ha lehet, még jobban kitágult.

– A Fekete...! Úgy érti, ez valóban létezik? De hiszen a Torony mindig is tagadta... Hisz megkérdeztem Narenwint, azon a napon, amikor engem választott arra a feladatra, hogy a Sárga ajah szeme és füle legyek, és csak másnap reggel tudtam abbahagyni a sírást, és kikászálódni az ágyamból! Én nem vagyok – nem vagyok! – árnybarát! Soha! A Sárga ajahot szolgálom! A Sárgát!

Elayne – még mindig Juilinra támaszkodva – zavart pillantást váltott Nynaeve-val. Persze, bármelyik árnybarát letagadná, a két nő hangjában azonban őszinteség csengett. A vád miatt érzett haragjuk szinte a félelmükön is felülkerekedett. Nynaeve hallgatásából a leányörökös megérezte, hogy társnője is habozik.

– Ha a Sárgákat szolgáljátok – kérdezte lassan –, akkor miért kábítottatok el bennünket?

– Őmiatta – felelte a varrónő, Elayne felé bökve fejével. – Egy hónapja elküldték nekem a személyleírását, még azt is megírták benne, hogy néha úgy tartja az állát, mintha lenézne az emberre. Narenwin azt írta, lehet, hogy az Elayne nevet fogja használni, talán még az is állítja magáról, hogy nemesi származású – a nő haragja, amiért árnybarátnak nevezték, egyre nőtt. – Lehet, hogy maga Sárga nővér, de ő még nem aes sedai, csak egy szökevény beavatott. Azt parancsolta Narenwin, hogy jelentsem neki, ha megjelenik, és bárkit, aki a társaságában érkezik. És hogy tartsam fel, ha tudom. Akár el is foghatom, azzal a személlyel együtt, aki vele van. Nem tudom, hogy várták tőlem, hogy elfogjak egy beavatottat – szerintem még Narenwin sem tud a vágottgyökér teámról –, mégis így szólt a parancsom! Úgy mondták, a felfedeztetést is meg kell kockáztatnom – itt, ahol az egyenlő a halállal! –, ha szükség van rá! Csak várjanak, elkapja magukat még az amyrlin, ifjú hölgyek! Mindannyiukat!

– Az amyrlin! – kiáltott fel Elayne. – Neki meg mi köze az egészhez?

– Ő adta ki a parancsot. Úgy szólt, az Amyrlin Trón parancsára. Hogy maga az amyrlin mondta, bármilyen eszközt felhasználhatok, kivéve, amivel megölném magukat. Ha ő egyszer elkapja magukat, azt fogják kívánni, inkább haltak volna meg! – A nő kurtán, elégedetten biccentett.

– Ne feledje, hogy immár senki foglyai nem vagyunk! – felelte Nynaeve szárazon. – Maguk viszont a mi foglyaink – Elayne azonban látta, hogy a javasasszony tekintete, szavai ellenére, félelemmel telt meg. – Adtak valami magyarázatot?

Az, hogy emlékeztették fogoly voltára, a nő minden eddigi bátorságát elsodorta. Lucival egymásnak dőltek, csak ez akadályozta meg, hogy a padlóra zuhanjanak.

– Nem. Narenwin néha szokott magyarázatot adni, ezúttal azonban nem mondott semmit.

– Csak annyi volt a céljuk, hogy elkábítva itt tartsanak bennünket, míg értünk nem jön valaki?

– Kocsival kellett volna elküldenem magukat, régi ruhákba öltöztetve – a nő hangjában az ellenállás szikrája sem maradt. – Küldtem egy galambot, amellyel megüzentem Narenwinnek, hogy itt vannak, és hogy most mi legyen. Therin Lugay tartozik nekem egy nagy szívességgel, őt akartam ellátni elegendő vágottgyökérrel, ami akár egészen Tar Valonig kitart, ha Narenwin nem küld ide nővéreket hamarosan. Ő azt hiszi, maguk betegek, és a tea csupán arra való, hogy életben tartsa magukat, míg egy Gyógyító aes sedai nem akad. Amadiciában nagyon kell vigyáznia egy asszonynak, ha gyógyítani akar. Ha túl sokat talál meggyógyítani, vagy túl eredményesen, még rásütik, hogy aes sedai, aztán arra ébred, hogy felégették a házát. Vagy még rosszabbra. Therin tudja, hogyan tartsa a száját, arról, amit nem sza...

Nynaeve Thom segítségével közelebb lépett a varrónőhöz, hogy lenézhessen rá.

– És az üzenet? A valódi üzenet? Ne próbálj becsapni minket!

– Az igazi üzenetet mondtam! – tiltakozott az asszony gyengén. – Nem gondoltam, hogy bárkinek is bajt okoz! Nem értem az egészet, és... kérem! – A nő hirtelen hüppögni kezdett, és szorosan Lucihoz simult, az pedig hozzá. Mindketten sírva motyogtak. – Kérem, ne engedje, hogy sót használjon! Kérem! Csak a sót ne! Jaj, kérem!

– Kötözzék meg őket – parancsolta egy pillanattal később Nynaeve undorodva –, azután menjünk le, hogy beszélhessünk!

Thom leültette a javasasszonyt a legközelebbi ágy szélére, majd a másik lepedőből gyorsan csíkokat hasított.

Rövidesen mindkét asszony megkötözve ült, háttal egymásnak, kezük a másik lábához erősítve. Szájukat lepedődarabokkal peckelték fel. Mindkét asszony sírt, amikor Thom kitámogatta Nynaeve-ot a szobából.

Elayne azt kívánta, bárcsak olyan jól tudna járni, mint társnője, ám még mindig szüksége volt Juilin támogatására, hogy lemehessen a lépcsőn. Piciny féltékenységet is érzett, amikor Thom Nynaeve dereka köré font kezére pillantott. Ostoba fruska! – hallotta meg hirtelen Lini éles hangját. Felnőtt nő vagyok, felelte olyan határozott hangon, amilyet még ma sem merészelt volna használni öreg dajkájával szemben. Igenis, Randet szeretem, csakhogy ő most messze jár, és Thom olyan finom és okos, és... Ez még előtte is inkább kifogásnak tűnt. Lini már rég felhorkant volna, ami nála azt jelentette, hogy elég az ostobaságból.

– Juilin – kérdezte habozva. – Mit akart tulajdonképpen csinálni a sóval és a főzőolajjal? Nem kell részletesen elmesélni! – tette hozzá gyorsan. – Csak úgy általában.

A férfi egy pillanatig a lányt nézte.

– Fogalmam sincs, de ők sem tudták. Épp ez benne a trükk. A fantáziájuk többre képes, mint amit én valaha ki tudnék találni. Egyszer még egy kőkemény fickó is megtört, amikor egy kosár fügét és néhány egeret hozattam. Bár azért óvatosnak kell lenni. Olyan is akad, aki mindent bevall, akár igaz, akár nem, csak, hogy megmeneküljön attól, amit a fantáziájával kitalált, de szerintem ez a kettő igazat mondott.

Ezt Elayne is így gondolta. Mégsem tudta visszatartani borzongását. Ugyan, mit lehet csinálni egy kosár fügével és egerekkel? Remélte, képes lesz abbahagyni a töprengést, még mielőtt rémálmai lesznek tőle.

Mire a konyhába értek, Nynaeve már segítség nélkül is tudott járni, igaz, csak támolyogva, bele-beleütközve a színes fémdobozokkal teli szekrénybe. Elayne leült az egyik székre. Az asztalon ott állt a kék doboz, meg egy zöld, teli kanna tea, amelyeket a leányörökös inkább nem nézett. Még most sem tudott fókuszálni. A saidart most már képes volt ugyan magához ölelni, de abban a pillanatban ki is siklott a keze közül. Legalább abban biztos lehetett, hogy előbb-utóbb újra visszakapja az Egyetlen Hatalmat. A másik lehetőség olyan szörnyűnek tűnt, hogy gondolni sem akart rá, ezért mostanáig kizárta elméjéből.

– Thom – mondta Nynaeve, miközben, felemelve a különböző edények fedelét, beléjük pillantott. – Juilin. – Egy pillanatra elhallgatott, mélyet lélegzett, majd, még mindig nem nézve a két férfira, így folytatta: – Köszönöm. Már kezdem érteni, miért tartanak az aes sedai-ok őrzőket. Nagyon köszönöm.

Nem minden aes sedai tartott őrzőket. A Pirosak valamennyi férfiban a rontást látták, amiatt, amit a fókuszálni tudó férfiak műveltek; némelyik pedig azért nem tartott őrzőt, mivel sohasem hagyta el a Tornyot, vagy mert meghalt az őrzője, és nem akart helyette újat. Egyedül a Zöld ajah tagjai vették körül magukat egynél több őrzővel. Elayne pedig a Zöld ajahhoz szeretett volna csatlakozni. Persze, nem ezért, hanem, mert a Zöldek Harcos ajahnak is nevezték magukat. Míg a Barnák az elveszett tudást kutatták, a Kékek különböző ügyekben merültek el, addig a Zöld nővérek az Utolsó Csatára készültek, amelyben majd az élen fognak haladni, ahogyan a Trallok Háborúk alatt is tették, hogy szembeszálljanak az új Rémurakkal.

A két férfi elképedten meredt egymásra. Már felkészültek arra, hogy Nynaeve jól odamondogat nekik. Elayne arcán is megdöbbenés tükröződött. Nynaeve utálta, ha segítségre kellett szorulnia, épp annyira, ahogyan nem szerette, ha nem neki volt igaza. Mindkét esetben sündisznóállásba vonult, persze mindig úgy állította be a dolgot, mintha csupa jó szándékból volna olyan durva.

– Egy javasasszony – Nynaeve belecsippentett az egyik dobozban lévő porba, és megszagolta, majd óvatosan belenyalt. – Vagy ki tudja, hogy nevezik errefelé.

– Errefelé sehogyan sem nevezik – világosította fel Thom. – Amadiciában nem sok asszony űzi a maga foglalkozását. Ez túlságosan veszedelmes volna nekik. A legtöbbjük számára ez csupán mellékfoglalkozás.

Nynaeve előhúzott a szekrény mélyéről egy bőrerszényt, majd az egyes dobozok tartalmából kis batyukat kötött.

– Akkor kihez fordulnak az emberek, ha megbetegszenek? – kérdezte. – Tán kuruzslóhoz?

– Igen – világosította fel Elayne. – Amadiciában a férfiak foglalkoznak a gyógynövényekkel.

Nynaeve komoran ráncolta a homlokát.

– Ugyan, mit tudhatnak a férfiak a gyógyításról? Előbb készíttetnék ruhát a patkolókováccsal.

Elayne hirtelen ráébredt, hogy mindenfélén gondolkozott, csak azon nem, amit Macura asszony mondott. Ha nem gondolsz a tüskére, attól a lábad nem fog kevésbé fájni. Ez volt Lini egyik kedvenc mondása.

– Nynaeve, szerinted mit jelent az az üzenet? Hogy valamennyi nővér visszatérhet a Toronyba? Szerintem semmi értelme – Nem ezt akarta mondani, de legalább közel járt a témához.

– A Toronynak megvannak a maga szabályai – vélekedett Thom. – Az aes sedai-oknak jó okuk van arra, amit cselekszenek, és ez a legtöbbször egészen más, mint amivel tetteiket indokolják. Már amikor egyáltalán megindokolják. – A mutatványos és Juilin persze tudták, hogy a két nő csupán beavatott; részben ez volt az oka annak, hogy egyikük sem követte az utasításaikat, legalábbis nem olyan lelkesen, ahogy tehették volna.

Nynaeve arcán látszott a vívódás. Utálta, ha félbeszakították, vagy ha helyette próbáltak meg válaszolni. Nynaeve egy sor dolgot utált. Csakhogy épp az imént mondott köszönetet Thomnak. Nem lett volna szép lehordani valakit, aki most mentette meg az embert attól, hogy elvonszolják, mint egy zsákot.

– A Toronyban igen kevés dolognak van értelme – mondta végül savanyúan, és Elayne gyanította, hogy kimért modora legalább annyira Thomnak szól, mint a Toronynak.

– Te elhiszed, amit az a nő mondott? – kérdezte Elayne, mélyet lélegezve. – Arról, hogy az amyrlin azt parancsolta, mindenáron vissza kell térni a Toronyba.

Nynaeve kurta pillantásában együttérzés tükröződött.

– Fogalmam sincs, Elayne.

– Igazat beszélt – Juilin maga felé fordította az egyik széket, majd, lovagló ülésben rátelepedett. Vívóbotját a háttámlához támasztotta. – Elég tolvajt és gyilkost vallattam már ahhoz, hogy megérezzem, amikor valaki az igazat mondja. Először túlságosan rettegett ahhoz, hogy hazudni merjen, azután meg dühbe gurult, azért mondott igazat.

– Maguk ketten... – kezdte Nynaeve, majd mélyet lélegzett, és az asztalra dobva a zsákot, keresztbefonta a karjait, mintha csak meg akarná akadályozni magát abban, hogy megrángassa a copfját. – Attól tartok, Juilinnak valószínűleg igaza van, Elayne.

– De hát az amyrlin pontosan tudja, mit csinálunk! Hiszen ő küldött el bennünket a Toronyból, ő kezdeményezte az egészet!

Nynaeve hangosan felhorkant.

– Siuan Sanchéról bármit el tudok képzelni. Szívesen elbeszélgetnék vele egy órácskát úgy, hogy közben nem tud fókuszálni. Akkor majd megláthatnánk, hogy valóban olyan kemény asszony-e.

Elayne úgy gondolta, az sem változtatna rajta. Eszébe jutott az a parancsoló, kék szempár, és gyanította, Nynaeve elszenvedne néhány sérülést, ha valamilyen valószínűtlen lehetőség során megpróbálná ezt a vágyát valóra váltani. – De mit kezdjünk most ezzel az egésszel? Úgy tűnik, az ajahoknak mindenütt vannak szemei és fülei. Magának az amyrlinnek is. Egészen Tar Valonig, bárhol akadhat egy asszony, aki megpróbál valamit az ételünkbe csempészni.

– Nem, ha egészen másként nézünk ki, mint amire számítanak – Nynaeve kiemelt egy sárga korsót a szekrényből, és az asztalra állította, a teáskanna mellé. – Ebben fehér hennagyökér van. Megnyugtat, ha fáj a fogad, a hajad viszont fekete lesz tőle, mint az éjszaka – Elayne rémülten arany-vörös kincséhez kapott. Le merte volna fogadni, hogy Nynaeve az ő hajára gondolt. Bármennyire is ellenszenvesnek találta azonban az ötletet, az mégsem tűnt haszontalannak. – A boltban akad néhány olyan ruha, amit ha kicsit átalakítunk, már nem is utazó kalmárok vagyunk, hanem két előkelő hölgy, akik szolgáikkal keltek útra.

– Egy rakományra való festékkel? – kérdezte Juilin.

Nynaeve vészjósló pillantása világosan elárulta, hogy a hálájából ennyire futotta.

– A híd túlsó oldalán, az egyik udvaron egy hintó áll. Azt hiszem, a tulajdonosa szívesen eladja. Már ha visszaérnek a kocsihoz, mielőtt valaki ellopná. El sem tudom képzelni, mi a csuda ütött magukba, hogy csak úgy otthagyták, hadd turkáljon benne minden arra járó! Szóval, ha még ott van a kocsi, akkor vegyék ki az egyik pénzeszacskót...

A szomszédok közül néhányan ámulva nézték, amikor Noy Torvald hintója megállt Ronde Macura boltja előtt. Négy lovat fogtak a hintó elé, bőröndökkel rakták meg a tetejét, és a hátsó részéhez egy felnyergelt lovat is kötöttek. Noy mindenét elveszítette, amikor összeomlott a taraboni kereskedelem. Most azzal kereste meg sanyarú kenyerét, hogy elvégzett kisebb munkákat az özvegy Teran háztartásában. Az utcában senki sem ismerte a kocsist, egy magas, szívósnak tűnő, öreg legényt, hosszú, fehér bajusszal és hideg, megfontolt pillantással, sem a kemény arcú, sötét bőrű lakájt, akinek taraboni kalapja akkor sem esett le, amikor leugrott a bakról, és kitárta a hintó ajtaját. Néhányan felkiáltottak, amikor csomagjukkal a karjukon két asszonyság suhant elő a boltból. Egyikük zöld selyemruhát viselt, a másik egyszerű, kék gyapjút. Mind a ketten fátylat hordtak, így hajuk színét nem lehetett látni. Valósággal eltűntek a hintó belsejében.

A Fény Gyermekei közül ketten odasétáltak kideríteni, hogy kik lehetnek az idegenek, ám a lakáj még fel sem mászott a bakra, amikor a kocsis már megcsördítette ostorát, és üvölteni kezdett, hogy adjanak utat a hölgynek. A hölgy nevét nem lehetett érteni, és a Fény Gyermekeinek félre kellett ugraniuk az útból, amikor a kocsi vágtában elindult a poros, amadori országúton.

A szájtátók beszélgetve indultak haza. Úgy látszik, egy titokzatos hölgy, meg a szobalánya bevásárolni jött Macura boltjába, de megriadtak a Fény Gyermekeitől. Mardecinben mostanában semmi említésre méltó nem történt, ezért a rövid közjáték elegendő beszédtémát ad majd a következő napokra. A Fény Gyermekei dühösen porolták zubbonyukat, de úgy döntöttek, hogy nem jelentik tovább az esetet, mivel abban helytállásuk nem bizonyult igazán dicsőségesnek. Ezenkívül a kapitányuk amúgy sem kedvelte a nemeseket. Még a végén elküldte volna őket, hogy hozzák vissza a hintót, és az egy kimerítő, hosszú vágtát jelentett volna ebben a hőségben, csak azért, hogy kihallgathassanak egy beképzelt, előkelő fehérszemélyt. Ha pedig a kihallgatás után nem tudtak volna vádat emelni – és a nemeseket megvádolni sosem bizonyult könnyű feladatnak – bizonyára nem a kapitány tartotta volna oda az arcát a felelősségre vonás elé. A katonák ezért abban reménykedtek, hogy nem megy híre megaláztatásuknak. Eszükbe sem jutott, hogy kihallgassák Ronde Macurát.

Nem sokkal később Therin Lugay állt be szekerével az üzlet mögötti udvarra. A ponyva alatt már elegendő élelmiszert halmozott fel a hosszú útra. Igaz ugyan, hogy Ronde Macura kigyógyította őt abból a súlyos lázból, amiben huszonkét ember meghalt az elmúlt télen, de nem a puszta hála miatt vállalkozott az útra, hanem mert már nem tudta elviselni csípős nyelvű feleségét és zsarnokoskodó anyósát. Akkor inkább elmegy oda, ahol a boszorkányok laknak. Ronde persze azt is megemlítette, hogy esetleg már útközben találkozni fog valakivel, bár nem tudta megmondani, kiről is van szó, de Therin azt remélte, hogy csak eljut Tar Valonig.

Hatszor kopogott a konyhaajtón, mielőtt belépett volna, de nem talált senkit sem, míg fel nem ment a lépcsőn, hogy ott is körülnézzen. A hátsó hálószobában ott aludt felöltözve, de kissé megviselten Ronde és Luci, bár a nap már magasan fent járt az égen. Egyik nő sem ébredt fel, bárhogy is rázta őket. A kocsis ezt nem értette. Ugyanúgy nem bírta felfogni, miért fekszik a padlón az egyik lepedő, részben felszabdalva és kötéllé fűzve, meg hogy mit keres a hálószobában két üres teáskanna, de csak egy csésze. Mit kereshetett Ronde párnája mellett az a tölcsér? Azt persze mindig is tudta, hogy sok az olyan dolog a világon, amit ő meg nem érthet. Így aztán visszamászott a kocsira, végigpillantott a Ronde pénzén vásárolt készletekre. Eszébe jutott felesége meg anyósa. Végül eldöntötte, mit tesz, és amikor megcsördítette az ostorát, az járt az eszében, hogy mindig is szeretett volna szétnézni Altarában, de talán még Murandyban is.

Bárhogy is legyen, még egy jó darabig eltartott, míg a meglehetősen elgyötört külsejű Ronde Macura átvánszorgott Avi Shendar házába, és útjára bocsátott egy postagalambot, lábához kötve egy parányi csontcsövecskét. A madár nyílegyenesen északkelet felé, Tar Valon irányába repült. Miután egy darabig töprengett, Ronde elkészítette a parányi levél másolatát a leheletnyi vékony pergamenre, és ezt a másik ketrecből előszedett madár lábára erősítette. Ez nyugat felé repült, hiszen az asszony megígérte, másolatot küld oda valamennyi jelentéséről. Ezekben a nehéz időkben egy asszonynak mindenre oda kellett figyelnie, és az óvatosság semmiképpen nem árthat. Legalábbis a szerint az üzenet szerint, amit Narenvinnek küldött. Az járt a fejében, hogy képes lesz-e valaha is kimosni szájából a vágottgyökér tea illatát. Véleménye szerint semmiképpen nem ártott volna, ha üzenetére támaszkodva alaposan megbüntetik azt a nőszemélyt, aki magát Nynaeve-nak nevezte.

Avi szokása szerint a kertjében dolgozott, és nem törődött azzal, amit Ronde csinált. Akárcsak mindig, most is megmosta a kezét, mihelyt a nő elment, és besétált a galambdúchoz. Az asszony egy nagyobb darab pergament használt levélalátétnek. Amikor a férfi a pergament a délutáni napfénybe tartotta, el tudta olvasni, mit írt a nő. Nem sokkal később egy harmadik galamb is útra kelt, egy teljesen másik irányba.

Tizenegyedik fejezet

Fogadó a Kilenc Lóhoz

A széles karimájú szalmakalap mély árnyékot vetett Siuan arcára, amikor a délutáni napsütésben, Logain nyomában a Shilene-kapun át belépett Lugardba. A várost övező erődítmény szürke fala igencsak viharvertnek látszott. Még innen is jól látott két olyan helyet, ahol a leomló kövek miatt a fal alig volt magasabb, mint egy kert kerítése. Min és Leane közvetlenül a nyomában ügettek. Mind a kettőjüket igencsak megviselte az a kegyetlen tempó, amire vezetőjük Koreforrás óta kényszerítette őket. A férfi megpróbált a csoport vezetőjének látszani, és ehhez nem kellett sok. Siuan nem ellenkezett akkor sem, amikor a férfi döntötte el reggel, mikor induljanak, este, hogy hol és mikor verjenek tábort, amikor ő kezelte a pénzüket, amikor nem csak azt várta el, hogy a nők készítsék el az ételt, de még fel is szolgáltatta magának. Mindent összevetve inkább sajnálta Logaint. A férfi még csak nem is sejthette, mire készül vele. Egy nagy hal a horgon, hogy ráharapjon a még nagyobb, gondolta keserűen.

Elméletileg Lugard volt Murandy fővárosa és Roedran király székhelye, de a helybeli nagyurak azontúl, hogy hűséget esküdtek neki, egy fillér adót sem fizettek, és még csak véletlenül sem teljesítették az uralkodó akaratát. Az egyszerű emberek persze követték példájukat. Murandyt már csak a megszokás tartotta össze. Az egyszerű embereknek megnyugvást jelentett, ha tudták, hogy van egy királyuk vagy királynőjük. Ennél nagyobb erejű összekötő kapcsot csak az jelentett, hogy tartottak tőle, esetleg Andor vagy Illian elnyelheti országukat.

A városban keresztül-kasul még számos fal emelkedett, de ezek még a külsőnél is jobban leromlottak. Lugard az évszázadok során minden tervszerűséget mellőzve növekedett, és a hadakozó nemesi családok többször is osztozkodtak rajta. A mocskos település széles utcáinak nagy részét nem kövezték ki. A férfiak többnyire magas kalapot, a nők pedig szoknyájuk fölött kötényt hordtak. Lassan vánszorgó szekérsorok között kellett átpréselniük magukat. A mély barázdák között gyerekek játszottak. Lugardot a kereskedelem tartotta életben, felfelé Illianból meg Ebou Darból jött az áru, nyugatra Ghealdanba, északra meg Andorba jártak a kereskedők. A falak között mindenfelé jókora, csupasz terek éktelenkedtek, ahol szorosan egymás mellett álltak az ekhósszekerek. A leeresztett vászon résein látszott, hogy némelyiküket alaposan megpakolták, míg mások üresen várták a rakományt. A főutcán számos fogadó sorakozott, mellettük istállók meg itatóhelyek. A csapszékekből mintha több is lett volna, mint a csillogó, mázas, piros, kék, lilás vagy zöld színű cserepekkel fedett lakóházakból és üzletekből. Por és lárma töltötte meg a levegőt, a kovácsműhelyekben kalapácsok csengtek, szekerek dübörögtek, kocsisok szitkozódtak, az ivókból harsogó kacagás hallatszott ki. A nap úton volt pályája legmagasabb pontja felé a város felett, a levegőn meg úgy érződött, hogy errefelé már sohasem fog esni.

Amikor Logain végre befordult egy istálló udvarába, és a zöld tetejű Fogadó a Kilenc Lóhoz nevű létesítmény udvarán leszállt a nyeregből, Siuan nagy megkönnyebbüléssel kecmergett le Bela hátáról, és kissé ijedten simogatta meg a bozontos kanca orrát, mivel még mindig félt attól, hogy megharapja. Továbbra is az volt a véleménye, hogy nagy könnyelműség egy állat hátán utazni. A csónak pontosan abba az irányba megy, ahová az ember akarja, ám a lónak bármikor kedve szottyanhat a saját feje szerint menni. A csónak ráadásul nem harap. Igaz, Bela sem harapta meg eddig, de képes lett volna rá. Legalább véget értek azok a rettenetes napok, amikor annyira fájt a dereka, hogy a táborhelyeken esténként csak eltorzult arccal tudott mászkálni, és ráadásul abban is biztos lehetett, hogy Min és Leane kineveti a háta mögött. Ha egy egész napot nyeregben kellett töltenie, attól még mindig úgy érezte magát, mintha alaposan megverték volna, de mostanra már sikerült elérnie, hogy érzései ne látszódjanak rajta.

Mihelyt Logain alkudozni kezdett az istállómesterrel, egy számtalan szeplővel elcsúfított arcú, rókaképű öreg legénnyel, aki meztelen felsőtestére csak egy bőrmellényt húzott, Siuan odaosont Leane mellé.

– Ha gyakorolni akarod a csábítás művészetét – mondta halkan –, akkor néhány órán át foglalkozz Dalynnal!

Leane kételkedő pillantással nézett vissza rá. Amióta elhagyták Koreforrást, néhány faluban kipróbálta csábító mosolyát és sokat ígérő pillantásait, de Logainre szinte rá sem nézett. Aztán felsóhajtott, és bólintott. Vett egy mély lélegzetet, és kecses, de kihívó mozgással elindult előre, büszke szürke lovát a kantárszáron maga után húzva, arrafelé, ahol Logain állt.

Siuan nem értette, hogy képes társa ilyesmire. Olyan volt, mintha a nő csontjai szinte nem is illeszkednének egymáshoz.

Ezután Min mellé lépett, és egészen halkan megszólította:

– Abban a pillanatban, amikor Dalyn végzett az istállómesterrel, mondd azt neki, hogy velem együtt bejössz, és siess tovább! Tartsd távol magadat tőle meg Amaenától, míg vissza nem jöttem! – Az ivóból kihallatszó zaj alapján bent egy egész hadsereg mulatott. Az biztos, hogy elegen lehettek ahhoz, hogy egy nő feltűnés nélkül eltűnjön bent. Min arckifejezése értetlenséget tükrözött, és már nyitotta a száját, nagy valószínűséggel azért, hogy megkérdezze, miért kell így tennie, ám Siuan megelőzte: – Egyszerűen csak tedd meg, amit mondtam, Serenla! Különben nem csak az ebédjét csináltatom meg veled, de a csizmáját is neked kell pucolnod!

Morcos arckifejezéssel ugyan, de Min engedelmeskedett. Siuan a lány kezébe nyomta Bela kantárját, és az udvaron át kisietett az utcára. Nagyon remélte, hogy jó irányban indult el. Nem szerette volna az egész várost átkutatni, legalábbis nem ebben a hőségben és a rettenetes porban.

Az utcát szinte teljesen kitöltő, széles kocsik elé hat, nyolc, sőt, tíz pár lovat is fogtak. A kocsisok hosszú ostoraikat csattogtatva, egyszerre átkozták a lovakat, meg a szekerek között rohangáló embereket. A kocsikísérők jellegzetesen hosszú kabátjába burkolózó, durva külsejű férfiak tülekedtek a tömegben, és időnként röhögve kétértelmű megjegyzéseket tettek a nőkre. A tarka kötényes, vakító színű fejkendős asszonyok mereven előre nézve, úgy tettek, mintha semmit sem hallottak volna. Más nők viszont, akik nem hordtak kötényt, és hajuk fedetlenül hullott a vállukra – olyan botrányosan rövid szoknyát viseltek, hogy néha még a vádlijuk is látszott –, válogatott ocsmányságokat ordítva válaszoltak a kocsisoknak.

Siuan összerezzent, amikor rájött, hogy a férfiak megjegyzéseinek egy része neki szól. Nem gurult méregbe tőlük, mert valahogy nem érezte úgy, hogy ettől meg kellene sértődnie, inkább meglepődött. Még mindig nem szokott hozzá a változáshoz. Hogy a férfiak vonzónak találják? Megpillantotta saját elmosódott tükörképét egy szabóműhely mocskos ablakában: egy sápadt, fején szalmakalapot viselő lány. Fiatal volt, ezt maga is meg tudta állapítani, nem egyszerűen fiatalos, hanem igazából fiatal. Nem sokkal öregebb Minnél. Ha az eddig eltelt éveinek magas őrtornyából pillantott le saját magára, akkor tényleg lánynak érezhette magát.

Legalább nyertem is valamit, sóhajtott fel csendben. Nem kevés olyan asszonyt ismert, akik bármilyen árat megfizettek volna azért, hogy ismét tizenöt vagy húsz évvel fiatalabbak lehessenek. Azoknak még az az ár is megfelelt volna, amit neki kellett fizetnie. Gyakran kapta magát azon, hogy lélekben megpróbálja felsorolni az esetleges előnyöket, hátha akkor nem tűnik olyan nagynak a veszteség. Most már semmi sem kötötte a Három Eskühöz, akkor hazudhatott, amikor csak jólesett neki. A saját apja sem ismerte volna meg többé. Nem úgy nézett ki, mint régen, fiatal korában. Az érett nővé válással kialakult változások megmaradtak, de valamennyit lágyított rajtuk a visszanyert ifjúság. Ha hideg fejjel megvizsgálta magát, akkor meg kellett állapítania, hogy lényegesen csinosabb, mint lánykorában volt, hiszen akkoriban a legnagyobb dicséret, amit hallhatott, az csupán annyi volt, hogy szemrevaló teremtés. Sokkal gyakrabban nevezték egyszerűen takaros menyecskének. Valahogy nem tudta ezt az arcot kapcsolatba hozni saját magával, Siuan Sanchéval. Valahol mélyen megmaradt annak, aki volt, és megőrizte minden tudását is. Csak ott bent, az elméjében maradtak változatlanul a dolgok.

A lugardi fogadók és csapszékek olyan neveket viseltek, mint a Táncos Medve, a Kovácslegény Pörölye vagy Ezüstdisznó. Némelyiknek a cégére is ugyanolyan hivalkodó volt, mint a neve, és olyan neveket pingáltak rájuk, amit nem lett volna szabad megengedni. Ezek közül még a legenyhébbnek számított a Domani Lány Csókja. A cégéren egy csücsörítő szájú, rézszínbőrű, félmeztelen nő látszott. Siuan kíváncsi lett volna arra, mit szólna ehhez Leane, de ahogy az a nő mostanában viselkedett, lehet, hogy csak kacagott volna a kép miatt.

Végül egy mellékutcába befordulva, amelyik semmivel sem volt keskenyebb a főutcánál, egy leomlott boltozat alatt átsétálva megtalálta azt a fogadót, amelyiket kereste. A háromemeletnyi terméskő tetején lila cseréptető trónolt. A bejárat fölé kilógatott cégéren egy nem mindennapi idomokkal büszkélkedő, hosszúhajú, de anyaszült meztelen asszonyság tette közszemlére terjedelmes bájait. Nyereg nélkül ülte meg a lovát! Siuan igyekezett gyorsan elfelejteni a fogadó nevét, alighogy leolvasta a tábláról.

Az ivó félhomályos volt a kékes füsttől, és valósággal kitöltötték a szilaj kedvű, mulatozó férfiak, akik mindent megtettek azért, hogy fenékbe csíphessék a pincérnőket. A lányok igyekeztek kitérni előlük, és barátságos, beletörődő mosollyal viszonozták a közeledést. A zajban alig hallatszott a zene. Egy bittern és egy furulya hangja kísérte az asztal tetején táncoló és énekelő ifjú nőt. A nőszemély időnként annyira felrántotta a szoknyáját, hogy lába teljes hosszában kilátszott. Amennyire Siuan értette a dal szövegét, az elég lett volna ahhoz, hogy csípős szappannal mossák ki a leány száját. Miért kellene pucéran szaladgálni a nőknek? Miért kellene egy nőnek félig részeg gazembereknek énekelnie? Még sohasem járt azelőtt ilyen helyen. Most gyorsan úgy döntött, hogy ittlétét a lehető legrövidebbre fogja.

A fogadó tulajdonosnőjét nem volt nehéz megtalálnia: egy jól megtermett asszonyság állt ott, szinte már izzóan vörös selyemruhában. Művészien csigákba bodorított hajfonatait látva azonnal rájött, hogy a természet képtelen lett volna ilyen telt vörös színt létrehozni, ráadásul nem ilyen sötét szemekhez. Az asszony álla határozottságot, szája elszántságot sugallt. Utasításokat kiáltott oda a pincérnőknek, miközben meg-megállt az asztalok mellet, hogy valamelyik vendég vállára csapva nagyokat kacagjon. Siuan ezzel szemben merev tartással igyekezett a közelébe férkőzni, és megpróbálta nem észrevenni a férfiak simogató pillantásait.

– Tharne asszony? – Háromszor kellett megismételni a nevet, minden alkalommal hangosabban, míg a gazdasszony végre ránézett. – Tharne asszony, állást keresek. Énekelni szeretnék. Jól tudok...

– Valóban? Tudnál? – A jól megtermett asszonyság felnevetett. – Hát, éppenséggel van egy énekesnőm, de szükségem van még egyre, hogy kifújhassa magát. Mutasd a lábadat!

– El tudom énekelni „A három hal dalát” – felelte hangosan Siuan. Lehet, hogy nem ő a megfelelő asszony? Csak nem fordulhat elő, hogy ugyanabban a városban két tűzvörös asszonyt hívjanak ugyanúgy, mégpedig két, egyforma nevű fogadóban!

Tharne asszonyság harsogva nevetett, és akkorát csapott a legközelebbi asztalnál ülő, egyik férfi vállára, hogy az majdnem leesett a padról.

– Ezt a dalt nem nagyon kedvelik errefelé, igaz, Pel?

A hiányos fogazatú Pel derekára egy kocsis ostorát tekerték. A férfi versenyt vihogott a nővel.

– És még a „Kék reggeli égboltot” is el tudom énekelni.

Az asszonyság valósággal rázkódott a nevetéstől, de annyira, hogy könnyek csorogtak a szeméből.

– Tényleg? Biztosra veszem, nagyon fog tetszeni ezeknek a legényeknek. Na, de most már mutasd a lábadat! A lábadat, leányzó, különben kotródhatsz!

Siuan habozott, de Tharne asszony csak bámult rá. Ugyanúgy, ahogy a köröttük egyre nagyobb számban gyülekező férfiak. Biztos, hogy ez a megfelelő asszony. Siuan lassan térdig húzta a szoknyáját. A termetes némber türelmetlenül intett. Siuan becsukta a szemét, és még feljebb és feljebb húzta a szoknyát. Érezte, ahogy a forróság elönti az arcát.

– Ráadásul szégyenlős is! – kacagott Tharne asszony jókedvűen. – De ha csak ezeket a dalokat ismered, akkor a lábadból sokat kell mutatnod a férfiaknak. Hát, ha megszabadulsz ezektől a gyapjúharisnyáktól, talán jobban megítélhetjük a dolgot, igaz, Pel? Na, gyere velem hátra! Lehet, hogy tényleg jó a hangod, de ebben a zajban úgysem hallanám meg. Gyerünk leányzó! Mozgasd a seggedet!

Siuan tágra nyílt szemmel dühös válaszra készült, de a termetes nőszemély már elindult az ivó hátsó ajtaja felé. Siuan leengedte a szoknyáját, és nyomába eredt, mereven, mint egy vasrúd, miközben megpróbálta semmibe venni a kéjsóvár megjegyzéseket kiabáló, vigyorgó férfiakat. Arckifejezése merev maradt, de iszonyú idegesség fogta el, és nem tudta eldönteni, hogy aggódjon vagy inkább dühöngjön.

Mielőtt az amyrlin rangjára emelték volna, ő irányította a Kék nővérek kémhálózatát, és az ügynökök közül néhányat akkor is, később is csak ő látott el feladatokkal. Lehet, hogy már nem ő volt az amyrlin, hogy már nem is volt aes sedai, de az ügynököket azért még jól ismerte. Duranda Tharne már akkor is a Kékeknek dolgozott, amikor Siuan átvette a hálózat irányítását, és jelentéseit mindig pontosan és megbízhatóan küldte. Nem lehetett mindenütt szemeket és füleket találni, és nem is voltak mindig megbízhatóak. Tulajdonképpen Tar Valon és Lugard között csupán egyetlen igazán megbízható ügynök működött, Andorban, a Négy Királyban, ő azonban eltűnt. Itt, Lugardban rengeteg információhoz lehetett jutni, hála a kereskedők karavánjainak, legyen szó akár igazi értesülésekről vagy akár szóbeszédről. Bizonyára más ajahok hírszerzői is működtek itt. Erről nem feledkezhetett meg. Az óvatos hajós biztos révbe jut, gondolta akaratlan.

A nő külseje pontosan megfelelt a leírásnak, és bizonyára egyetlen más fogadó sem kapott ilyen undorító nevet, de akkor miért viselkedett így, amikor Siuan a Kékek ügynökeként mutatkozott be? Kénytelen volt vállalni a kockázatot. Min és Leane lassan ugyanolyan türelmetlenné vált, mint Logain. Az óvatos hajós talán tényleg biztos révbe ér, de a vakmerőnek a hálója is megtelik. Legrosszabb esetben valamivel fejbe kell csapnia a nőt, és kiszökni a hátsó ajtón. Kételkedve mérte végig a magas és terebélyes asszonyságot és annak izmos karját. Már ha képes lesz leütni.

A konyhába vezető folyosóról egyszerű faajtó nyílott egy szegényesen berendezett szobába. A kék szőnyegen egy íróasztal és egy magányos szék állt, a falról egy jókora tükör, míg a másikról meglepő módon egy néhány könyvet tartalmazó könyvespolc függött. Mihelyt bezáródott mögöttük az ajtó, és már csak tompa zajnak hallották az ivó lármáját, a nagydarab asszonyság csípőre tett kézzel ráförmedt Siuanra:

– Mi a helyzet? Mit akar tőlem? Ne mondja a nevét, tudni sem akarom, mindegy, hogy igazi vagy álnév.

Siuan megnyugodott kissé. A haragja azonban megmaradt.

– Nem volt joga arra, hogy így bánjon velem, ott kint! Mi a fene ütött magába, amikor arra kényszerített, hogy...

– Igenis jogom volt hozzá! – csattant fel Tharne asszony. – És szükség is volt rá! Ha nyitáskor vagy záráskor jött volna ide, ahogy az helyénvaló, akkor gyorsan be tudtam volna hozni ide anélkül, hogy az bárkinek feltűnt volna. Talán nem világos magának, hogy a kint mulató férfiak közül jó páran csodálkozni kezdtek volna, ha belépése után régi, kebelbéli barátnőmként csak úgy hátravezetem? Nem engedhetem meg, hogy gyanakodjanak rám! Szerencséje volt, hogy nem kellett Susu helyén egy-két dalra felállnia az asztal tetejére. És vigyázzon a szájára, ha velem beszél! – Fenyegetően felemelte széles, bütykös tenyerét. – Férjezett lányaim vannak, mind idősebbek, mint maga, de ha meglátogatom őket, akkor rendesen és tisztességesen viselkednek. Ha megjátssza nekem itt az eszét, akkor pórul járhat! Senki sem fogja kint meghallani, ha jajgat, és ha mégis, akkor sem lépnek közbe! – Egy dühös biccentéssel, mintha ezzel minden szükségeset elmondott volna, a fogadósné ismét csípőre tette a kezét. – Na, akkor mit akar?

Siuan többször is megpróbált közbeszólni, de az asszonyság egyszerűen legázolta, mint a szökőár. Nem volt hozzászokva az ilyesmihez. Amikor Tharne asszonyság beszélni kezdett, Siuan remegett a haragtól. Mindkét kezével megmarkolta a szoknyáját, de olyan erővel, hogy kifehéredtek az ujjai. Igyekezett megfegyelmezni magát, amennyire csak tudta, nehogy a torkának ugorjon. Bizonyára azt hiszi rólam, hogy én is csak egy másik ügynök vagyok, figyelmeztette magát. Már nem az amyrlin, csupán egy ügynök. Ezenkívül élt benne az enyhe gyanú, hogy ez a némber valóra váltja fenyegetését. Ez is új élményt jelentett, hiszen eddig nem kellett tartania valakitől, csak mert az nagyobb és erősebb volt nála.

– Üzenetet bíztak rám azoknak a személyeknek egy csoportja számára, akiket mindketten szolgálunk. – Nagyon remélte, hogy Tharne asszony udvariasabb hangját a félelem vagy az alázat jelének veszi, miután az előbb annyira leteremtette. Lehet, hogy az asszonyság többet fog segíteni, ha úgy véli, sikerült megfélemlítenie Siuant. – Nem voltak ott, ahol meg kellett volna találnom őket. Csak remélhetem, hogy ön tud valamit, ami segít rájuk bukkannom.

Tharne asszony összefonta karját hatalmas melle alatt, és végigmérte.

– Akkor mégiscsak tud uralkodni magán, ha úgy hozza a szükség, igaz? Jól van. Tulajdonképpen mi történt a Toronyban? És ne is próbálja meg letagadni, hogy nem onnan jött, kedves, büszke kisasszonykám! Szinte a homlokára írták, hogy „futár”. És ezt a beképzelt viselkedést sem egy majorságban tanulta.

Siuan mély lélegzetet vett, mielőtt válaszolhatott volna.

– Elcsendesítették Siuan Sanchét – büszke volt arra, hogy hangja nem remegett, amikor ezt kimondta. – Elaida a'Rohain az új amyrlin – ez azért kicsit érdesre sikeredett.

Tharne asszonyság arcán nem látszott semmilyen érzelem.

– Hát, ez érthetővé teszi némelyik parancsot azok közül, amiket kaptam. Egy párat. Szóval elcsendesítették? Azt hittem, ő aztán örökké amyrlin marad. Egyszer, évekkel ezelőtt láttam Caemlynben. Jó messziről. Olyannak tűnt, mint aki bőrszíjakat eszik reggelire – A valószínűtlenül vörös hajfonatok ide-oda lebbentek, ahogy a fejét csóválta. – Akkor hát ennek vége. Az ajahok most egymás ellen küzdenek, igaz? Csak így lehet mindent megmagyarázni. A parancsaimat és a vén keselyű lecsendesítését. A Torony meghasonlott, és a Kékek elmenekülnek.

Siuan a fogát csikorgatta. Minden erejét megfeszítve megpróbálta bebeszélni magának, hogy ez a némber a Kék ajahhoz hűséges, nem pedig hozzá, személy szerint, de ez mit sem segített. Vén keselyű? Ez a némber elég öreg ahhoz, hogy az anyám lehessen. De ha az anyám lenne, vízbe is ölném magam! Nagy nehezen erőt vett magán, és alázatos hangon folytatta:

– Nagyon fontos az üzenet. Amilyen gyorsan lehet, útra kell kelnem. Tud segíteni?

– Fontos, igaz? Hát, ebben azért kételkedem. Az egészben az a legostobább, hogy valamit csakugyan tudok magának mondani, de hogy mit jelent, abban viszont csak a saját fejére támaszkodhat. Akarja hallani?

Ez a némber csak nem akarja megkönnyíteni a dolgokat!

– Igen, kérem!

– Sallie Daera. Nem tudom, hogy ki ő, vagy ki volt, de azt a parancsot kaptam, hogy minden ideérkező Kéknek, akiről lerí, hogy eltévedt, mondjam meg ezt a nevet. Maga talán nem nővér, de eléggé fenn hordja az orrát ahhoz, hogy megtudja. Sallie Daera. Na, most ezzel menjen valamire, ha tud!

Siuan elnyomott egy izgatott sóhajt, és megpróbált csalódottnak látszani.

– Én sem hallottam még róla. Akkor hát, tovább kell keresgélnem.

– Ha megtalálja őket, mondja meg Aeldene sedai-nak, hogy továbbra is hűséges vagyok, bármi is történjen! Olyan régóta dolgozom a Kékeknek, hogy el sem tudom képzelni, mi mást tehetnék.

– Ezt elmondom neki – válaszolta Siuan. Nem is tudta, hogy Aeldene lépett a helyébe, és most már ő irányítja a Kékek szemeit és füleit. Az amyrlin, függetlenül egykori ajahjától, egyetlen csoportosulásnak sem lehetett a tagja. – Úgy vélem, szükségem van valami ürügyre, ami miatt nem ad munkát. Tényleg nem tudok énekelni. Ez biztos elegendő ok.

– Nem mintha ez érdekelné kint azokat a fickókat. – A nagydarab asszony a magasba húzta egyik szemöldökét, és olyan módon kezdett el vigyorogni, ami cseppet sem tetszett Siuannak. – Majd csak eszembe jut valami, kisasszonykám! Ám adok magának egy tanácsot: ha továbbra sem száll le a magas lóról, egy aes sedai majd előbb-utóbb letöri a szarvát. Nagyon csodálkozom, hogy ez eddig még nem történt meg. Na de most már elég volt! Kifelé innen!

Micsoda némber! – morgott Siuan magában. Bárcsak el tudnám küldeni a konyhába büntetésül fazekakat súrolni, ameddig csak bírja! Ez a szörnyeteg azt gondolja, hogy nem voltam elég udvarias hozzá?

– Köszönet a segítségéért – jelentette ki hűvösen, és akkorát pukedlizett, hogy az bármelyik udvarhölgy becsületére vált volna. – Nagyon kedves volt!

Alig tett meg három lépést az ivóban, amikor Tharne asszonyság megjelent mögötte, és hangosan kacagva elüvöltötte magát:

– Szemérmes a kicsike, de nagyon! Hosszú, fehér combja van, hogy csak úgy csorogna a nyálatok tőle! Azonban úgy jajgatott, mint egy szűzlány, amikor megmondtam neki, hogy meg kell mutatnia nektek. Ledobta magát a padlóra, és bőgni kezdett! Pedig milyen pompás csípője és...

Siuan megbotlott, amikor végigdübörgött rajta a röhögés hulláma. Ez azonban cseppet sem hatotta meg azt a némbert. Tűzvörös arccal még megtett három lépést, de aztán pánikszerűen kirohant a teremből.

Kint, az utcán először megállt, hogy kifújja magát. Szívverése lassan megnyugodott. Ez a rettenetes, vén felmosórongy! Meg kéne... Végül is nem volt fontos, hogy mit kellett volna tennie vele. Ez az ellenszenves boszorkány mindent elmondott, amit tudnia kellett. Sallie Daera nem ember volt. Csak egy Kék nővér tudhatta vagy sejthette ezt. Salidar. Deane Aryman szülőfaluja, azé a Kék nővéré, aki Bonwhin után lett amyrlin, és aki megmentette a Tornyot a pusztulástól, a bajtól, amibe Bonwhin taszította. Salidar. Talán az utolsó hely, Amadiciától eltekintve, ahol aes sedai-okat keresne az ember.

Két hófehér köpenyes, csillogó páncélt viselő férfi lovagolt felé az utcán. Csak habozva léptettek félre lovukkal, hogy elengedjék az ekhós szekereket. A Fény Gyermekei. Manapság mindenfelé felbukkannak. Fejét enyhén meghajlítva, kalapja karimája alól gyanakodva vizsgálta a fehérköpenyeket. Rémülten nekihátrált a fogadó kék-zöld falának. A lovasok csak futó pillantást vetettek rá, miközben elhaladtak mellette – komor arcok, a csillogó, gömbölyű sisakok alatt –, majd elnyelte őket a tömeg.

Siuan az ajkába harapott. Valószínűleg azzal keltette fel a figyelmüket, hogy megrettent tőlük. És ha meglátták volna az arcát...? Ez azonban nem számított. A fehérköpenyek talán megölnének egy aes sedai-t, ha akkor találnak rá, amikor az védtelen és kiszolgáltatott, de az ő arcán nyoma sem volt az aes sedai-ok jellegzetes kortalanságának. Másrészt viszont látták, hogy megpróbált előlük elbújni. Ha Duranda Tharne nem zaklatta volna fel annyira, akkor biztos nem követett volna el ilyen alapvető hibát. Még jól emlékezett arra az időre, amikor nem hozhatta volna ki a sodrából egy olyan apróság, mint Tharne asszonyság prédikációja. Akkor ez a dagadt, kikent-kifent némber meg sem merte volna szólítani! Ha ennek a házisárkánynak nem tetszik, ahogy viselkedem, akkor... Ehelyett azonban egyszerűen csak továbbsétált, és ráadásul még megkönnyebbülést érzett, hogy Tharne asszony nem verte el úgy, hogy ne tudna miatta nyeregbe szállni. Néha nehezére esett emlékeztetnie magát arra, hogy elmúltak azok a napok, amikor királyokat vagy királynőket idézhetett maga elé.

Amikor végigsietett az utcán, olyan dühös képet vágott, hogy a kocsisok egy része inkább lenyelte azt a megjegyzést, amit az egyedül sétáló, fiatal nő után akart kiáltani. Csupán néhányan nem bírtak magukkal.

Min a fogadó zsúfolásig megtelt ivójában, a fal mellett ült, egy padon, és az egyik asztalt figyelte. Az ott álló férfiak egy részének ostort, más részének kardot dugtak az övébe, így nem volt nehéz kitalálni, hogy a szekérkaravánok kocsisai és kísérői állnak ott. Az asztalnál még hatan ültek, szorosan egymás mellett. Éppen csak ki tudta venni Logaint és Leane-t, akik vele szemben foglaltak helyet. Logain savanyú képet vágott, miközben a többi férfi valósággal itta a mosolygó Leane szavait.

A levegőt pipafüst töltötte meg és hangzavar, amiért nem kis részben egy furulya, egy tamburin és a két, nagy kandalló között középen álló asztal tetején táncoló lány éneke volt a felelős. A dal egy olyan asszonyról szólt, aki hat férfit is meg tudott győzni arról, hogy szíve csak érte dobog. Min érdeklődve hallgatta, bár a szövegre figyelve időnként elpirult. Az énekesnő időről időre féltékeny pillantásokat vetett a szemközti asztalra. Egészen pontosan Leane-t nézte.

A magas, domani nő már akkor az orránál fogva vezette Logaint, és még több férfit vonzott maga köré, csípőjét ringatva és sokat ígérően izzó szemével. Az előbb már majdnem verekedés tört ki Logain és a testőrök között. Kezek tapadtak a kardok markolatára, és kések villantak. A megtermett fogadós és két izmos szolgája bunkóval a kézben ugrott közéjük. Leane azonban ugyanolyan gyorsan kioltotta a tüzet, ahogy felszította: egy mosoly ide, egy-két kedves szó oda, egy simogatás... még a fogadós is ott ácsorgott mellette egy darabig, és vigyorgott, mint egy idióta, míg a vendégek el nem rángatták onnan. És Leane úgy véli, hogy gyakorlásra van szüksége? Ez így egyszerűen nem igazságos! Ha én ezt meg tudnám csinálni egy bizonyos férfival, már annak is hihetetlenül örülnék! Lehet, hogy megtanít rá? A Fényre! Hát miket gondolok én itt? Eddig még mindig hű maradt magához, és az emberek vagy elfogadták ilyennek, vagy nem. Most meg nem azon járt az esze, hogy megváltozik egy férfi kedvéért? Már az is elég szörnyű volt, hogy szoknyát húzott magára, ahelyett hogy nadrágot és zubbonyt viselne, mint azelőtt. Egy mély dekoltázsú ruhában biztos észrevenne. Neked több mutogatni valód van, mint Leane-nek, és ő... Na, hagyd már abba!

– Dél felé kell mennünk – szólalt meg hirtelen Siuan a füle mellett, mire Min alaposan összerezzent. Nem látta bejönni a másikat. – Mégpedig azonnal – Siuan kék szeme ragyogott. Úgy látszik, sikerült kiderítenie valamit. Az persze más kérdés, hogy beavatja-e a titkába. Ez a némber a legtöbbször még mindig azt hitte magáról, hogy ő az amyrlin.

– Napnyugta előtt már nem találunk egy másik fogadót – válaszolta Min. – Úgyhogy akár itt is kivehetnénk egy szobát.

Annyira jó lett volna végre ismét ágyban aludni, nem pedig a mezőn vagy a szalmakazalban, még akkor is, ha ezt az ágyat Siuannal vagy Leane-vel kellett megosztania. Logain ugyan hajlandó lett volna külön szobát kivenni mindenkinek, de Siuan még akkor is garasoskodott, amikor már a férfi kezelte a pénzüket.

Az egykori amyrlin szétnézett, de aki nem Leane-t bámulta a teremben, az az énekesnőt hallgatta.

– Ez sajnos nem megy. Azt... azt hiszem, hogy néhány fehérköpeny érdeklődni fog utánam.

Min halkan füttyentett.

– Ez éppenséggel nem fog tetszeni Dalynnak.

– Hát akkor ne mondd el neki! – Siuan a fejét csóválta, amikor észrevette a népgyűlést Leane körül. – Mondd meg Amaenának, hogy indulnunk kell! A barátunk majd utánunk jön. Remélhetőleg a többi rajongója viszont itt marad.

Min elvigyorodott. Siuan ugyan azt állította, hogy cseppet sem érdekli az, hogy Logain – Dalyn – átvette a vezetést, és úgy tett, mintha nem is érdekelné az, hogy valamilyen úton-módon ismét rákényszerítse az akaratát, ám ettől függetlenül bármikor készen állt arra, hogy megzabolázza a férfit.

– Nem értem a dolgot azzal a Kilenc Lóval – töprengett hangosan Min, miközben felkeltek. Az előbb rövid időre már kiment, hogy szétnézzen, de csupán a bejárat feletti cégéren látta ezt a nevet. Láttam nyolcas fogatokat, meg tízeseket, de egyetlen kocsit sem húzott kilenc ló.

– Ebben a városban – válaszolt Siuan szigorúan – jobb, ha nem érdekel az ilyesmi. – Ennek ellenére izzani kezdett az arca, úgyhogy Min úgy vélte, Siuan tudja, miről lehet szó. – Menj, és hozd ki a többieket! Hosszú út áll előttünk, és nem vesztegethetjük az időnket. Idegen ne hallja meg, amikor szólsz nekik!

Min halkan felsóhajtott. Amíg Leane így mosolyog, a férfiak észre sem fogják venni, hogy ő is ott van. Azt azért szívesen megtudta volna, mivel keltette fel Siuan a fehérköpenyek figyelmét. Erre lett volna a legkevésbé szükségük, és Siuan nem az az ember volt, aki ilyen hibákat követ el. Ezenfelül azt is szívesen vette volna, ha rájön, miként érheti el, hogy Rand is úgy bámulja őt, ahogy azok a fickók Leane-t bámulták. Ha egész éjjel nyeregben kell ülniük, és attól tartott, hogy ez vár majd rájuk, akkor Leane legalább kiokosíthatná kicsit útközben.

Tizenkettedik fejezet

Öreg legények

Egy heves széllökés gördült végig a mocskos lugardi utcán, és belekapott Gareth Bryne bársonykalapjába. A kalap lerepült a fejéről, végiggördült a mocsokban, majd becsúszott egy hatalmas ekhós szekér kereke alá. A vastag kerék beletaposta az utcát borító, megkötött sárba. Csak egy lapos, rongyos valami maradt meg belőle. A férfi egy darabig csak nézte a kalap maradványát, aztán tovább ment. Már nem volt éppenséggel a legújabb, gondolta. Rövid selyemzubbonyát is igencsak belepte a por, mire ideért Lugardba. Kefével már nem lehetett többet megtisztítani, a színe inkább barnának, mint szürkének tűnt, már ha egyáltalán eszébe jutott lekefélni. Lehet, hogy valamilyen egyszerű dolgot kellene vennie, hiszen nem bálba készülődött. Keresztülcsusszant a kitaposott utcán végiggördülő szekerek között, nem törődött a kocsisok káromkodásával – ennél bármelyik katonája még álmában is jobban tudott volna káromkodni –, és végül bemenekült egy piros tetejű fogadóba, amelyik a Fogadó a Kocsi Bakjához nevet viselte. A fogadó cégérét díszítő képre pillantva úgy tűnt, ez a bak nem egyszerűen ülésre szolgált.

Az ivó pontosan ugyanolyan volt, mint az összes többi, melyekben Lugardban megfordult. Kocsisok, testőrök vagy őrkatonák ültek szorosan az istállószolgák, kovácsok, napszámosok mellett, a férfiak hangosan beszélgettek vagy röhögtek, miközben egyik kezükkel kupájukat markolták, míg a másikkal a felszolgáló lányokat próbálták meg tapogatni. A látvány nem sokban különbözött más városok ivóitól és kocsmáitól, bár azokban talán valamivel kevésbé tűntek vadnak a szokások. Egy hatalmas mellű, ifjú nő, akinek keble majdnem kiszakította a blúzát, táncolt és énekelt a terem végében álló, egyik asztal tetején, de énekét meg a két furulya és a tizenkét húrú bittern hangját alig lehetett meghallani a zajban.

Gareth nem volt igazi zenebarát, de mégis megállt egy pillanatra, hogy meghallgassa a dalt. Ez az előadás bármelyik katonai táborban nagy tetszést aratott volna. Másrészt az üdvrivalgás akkor sem lett volna semmivel sem kisebb, ha a lány hangja olyan, mint egy varjúé. Ilyen felsőtesttel pillanatok alatt foghatott volna férjet magának.

Joni és Barim már itt ültek. Joni hatalmas termetének köszönhetően senki nem akart a ritkuló hajú, bekötözött fejű óriás asztalához ülni. Ők is a leányzó énekét hallgatták. Vagy talán csak bámulták? Nehéz lett volna megmondani. Megérintette a vállukat, és az egyik oldalsó ajtó irányába biccentett, amin keresztül kijuthattak az istálló udvarára, oda, ahol egy rosszkedvű, bandzsa istállószolga három ezüstpénzért cserébe előhozta lovaikat. Egy évvel ezelőtt Bryne ennyiért egy lovat vehetett volna. A nyugati és a cairhieni háborúskodás tönkretette a kereskedelmet, és az árak az egekig szöktek.

Némán ügettek, míg el nem hagyták a városkaput. Egy nem túl sűrűn használt országúton haladtak tovább, amelyik a Sthorn folyó felé kanyargott. Az út leginkább egy tanyasi bekötőútra emlékeztetett.

– Tegnap még itt voltak, Gareth nagyúr – szólalt meg Barim.

Ezt már Bryne is kiderítette. Három csinos, külföldi nő nem jöhet be feltűnés nélkül egy olyan városba, mint Lugard. A férfiak azonnal észrevették őket.

– A leányzók meg egy szélesvállú fickó – folytatta Barim. – Úgy tűnik, ugyanaz a Dalyn lehet velük, aki Nem istállójában, a tűzvészkor is járt. Bementek a Kilenc Lóhoz fogadóba, ittak is valamit, aztán továbbálltak. Azt mondják, a csábos mosolyú, ringó járású domani lány miatt majdnem kitört a lázadás. A fenébe is, ahogy az a fenekét riszálta! Miért nem volt nekem soha domani szeretőm! Ahogy felizgatta a legényeket, úgy le is hűtötte a kedélyüket.

– Kiderítetted, merre mentek tovább, Barim? – kérdezte Bryne türelmesen. Ezt neki nem sikerült.

– Azt nem, jó uram. Viszont rengeteg fehérköpeny vonul itt nyugat felé. Gondolja az úr, hogy a jó öreg Pedron Niall készül valamire? Talán Altarában?

– Semmi közünk az ilyesmihez, Barim – Gareth Bryne tudta, hogy az ingerültség most már kiérződött a hangjából. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy Barim elég dörzsölt öreg katona ahhoz, hogy tudja, a feladata elvégzésén kívül nem szabad mással foglalkoznia.

– Én tudom, hova mentek, nagyuram – szólt közbe Joni. – Nyugatra, Jehannah irányába, és az informátorom szerint eléggé siettek. – A hangjában aggodalom csengett. – Jó uram, összefutottam a városban két legénnyel, most kocsikísérők, de azelőtt alattam szolgáltak a Gárdában. Leültem velük egy italra, beszélgetni. Véletlenül bent ittak az Éjszakai Vágta nevű fogadóban, amikor egyszer csak beállított oda az a Mara nevű lány! Táncosnő akart lenni abban a züllött ivóban! Nem kapta meg az állást, mert nem akarta a lábát mutogatni úgy, ahogy azt az itteni énekesnők teszik, de hát ki tehetne neki ezért szemrehányást? Ha igaz, amit Barim mondott, akkor nem sokkal később indulhattak el nyugat felé. Nagyon nem tetszik ez nekem. Nem az a fajta lány, aki ilyen helyen akarna dolgozni. Szerintem inkább attól a Danyltól akarhatott megszabadulni.

Bármilyen különösnek is tűnhetett, a bevert fejű Joni cseppet sem haragudott a három lányra. Amióta csak útra keltek az udvarházból, folyvást azt hajtogatta, hogy a leányzók alighanem igen szorult helyzetbe kerültek, és a megmentőjükre várnak. Bryne erősen úgy vélte, amikor majd sikerült elkapni őket, és visszatértek a birtokra, Joni mindent meg fog tenni azért, hogy rábeszélje őt, engedje meg, hogy a szökevényekre saját felnőtt lányai vigyázzanak. Vagy inkább gyámkodjanak?

Barim nem osztotta bajtársa véleményét.

– Ghealdan – komor képet vágott. – Vagy talán Altara, esetleg Amadicia. Még a Sötét Nagyurat is meg kell csókolnunk, hogy elkaphassuk őket. Nem éri meg a felhajtást, hiszen csak egy leégett istálló meg néhány tehén ára a tét.

Bryne nem szólt semmit. A leányzókat egészen idáig követték, és Murandy nem számított éppenséggel biztonságos helynek az andoriak számára. Az évtizedek során túl sokszor csatáztak a határvidéken. Csak egy bolond követne menekülteket keresztül Murandy határán. A fél világon keresztül meg csak egy futóbolond loholna a nyomukban.

– Azok a legények, akikkel beszéltem – mondta Joni szégyellősen –, jó uram, akik a lányokról is meséltek... Úgy tűnik, hogy a fiúk közül, akikkel együtt szolgáltunk a régi időkben, szóval elég sokat elküldtek vagy maguktól elmentek – Bryne hallgatásán felbátorodva folytatta. – Sok új embert vettek fel, egy egész sereggel. A fiúk azt mondták, minden elbocsátott veterán helyére négy-öt új katonát vesznek fel. Bár nem akárkiket! Bajkeverőket! Olyanokat, akik kirobbantják a verekedést, nem akik csitítani próbálják. Felállítottak egy új csapatot is, az a nevük, hogy Fehér Oroszlánok, ők csak Gaebrilnek engedelmeskednek. – Köpött egy nagyot, jelezve, hogy mi a véleménye Gaebrilről. – Aztán felfogadtak még egy seregnyi egyéb alakot is, akik már nem is részei a gárdának. Egyetlenegyet sem vettek át a nemesi házak katonái közül. Amennyire a fiúk meg tudták ítélni, Gaebrilnek tízszer annyi az embere, mint ahányan a gárdában szolgálnak, és az újak már nem a királynőre, hanem Andor trónjára tették le az esküt.

– Ehhez sincs semmi közünk – válaszolta Bryne csípősen.

Barim nyelvével kipúposította arcát, mint mindig, ha tudta, hogy olyasvalamit fog mondani, amit nem lenne szabad, vagy ha nem volt biztos az értesülés pontosságában.

– Na mi van, Barim? Kifelé!

A viharvert arcú veterán döbbenten nézett parancsnokára. Barim képtelen volt rájönni, honnan tudja Bryne mindig, ha valamit elhallgatott előle.

– Hát, jó uram... néhányan azok közül, akikkel beszélgettem, elmesélték, hogy a fehérköpenyek is kérdezősködtek. Egy lányt kerestek, akire illik ennek a Marának a leírása. Tudni akarták, hogy kicsoda, és hová ment. Csak úgy. Úgy hallottam, csak akkor haraptak rá az ügyre, amikor megtudták, hogy elment a lány. Ha ők is a leányzókat üldözik, akkor lehet, hogy az akasztófán találjuk meg őket, mire odaérünk. Ha valóban veszik maguknak a fáradságot, és a nyomukba erednek, akkor valószínűleg nem sokat fognak kérdezősködni, mielőtt úgy ítélnék meg, hogy a menekülők árnybarátok. Vagy bármi más, ami miatt üldözhetik őket.

Bryne a homlokát ráncolta. Fehérköpenyek? Mit akarhatnak a Fény Gyermekei Marától? Semmiképpen sem tudta volna elhinni, hogy a lány árnybarát. Másrészt viszont maga is tanúja volt annak Caemlynben, hogy egy tejfölösképű, fiatal legényt fel kellett akasztani, mert az utcán a Sötét Úr ragyogásáról beszélt a gyerekeknek. A Sötétség Nagyurának nevezte. Amennyire meg lehetett állapítani, a kölök az évek folyamán legalább kilenc gyereket gyilkolt meg, mielőtt elkapták volna. Nem, ez a lány nem árnybarát, erre a fejemet teszem. A fehérköpenyek senkiben sem bíznak. Ha pedig a fejükbe vették, hogy a lány azért szökött meg Lugardból, hogy elmeneküljön előlük...

Sarkát a ló véknyába nyomta, úgy, hogy az könnyedén vágtázni kezdett. A nagyorrú, herélt pej nem volt éppen egy szépségkirály, de kitartó és bátor lónak bizonyult. Két társa gyorsan utolérte Bryne-t, de látván annak rosszkedvét, befogták a szájukat.

Vagy kétmérföldnyire Lugard előtt bekanyarodtak egy tölgyekből és bőrlevelű fákból álló, sűrű erdőbe. Emberei itt táboroztak le. Egy vénségesen vén, vastag tölgy szétálló ágai alatt jutott hely mindenkinek. Több kisebb, füst nélküli tűz égett már. Minden lehetőséget kihasználtak arra, hogy forró teát igyanak. Néhányan már horkoltak, hiszen egy öreg katona egyetlen alkalmat sem mulaszt el, ha jut egy kis ideje az alvásra.

Akik még nem aludtak, néhány barátságos rúgással felébresztették a szendergőket, s mindenki várakozva nézett Bryne-re. Ő egy pillanatig némán ült a nyeregben, és végignézett rajtuk. Ősz hajú vagy kopaszodó férfiak, ráncos, viharvert arcok. Még mindig kemény legények, akik tartják a formájukat, de mégis... Micsoda bolond volt, amikor elhozta őket Murandyba, csak mert tudni akarta, miért szegte meg az esküjét az a fiatalasszony! Ráadásul most a fehérköpenyekkel is meggyűlhet a bajuk. Fogalma sem lehetett arról, meddig kell menniük, milyen sokáig tart, míg véget nem ér az üldözés. Ha ma visszafordulnának, akkor is eltelne egy teljes hónap addig, míg visszaérnének Koreforrásba. Ha továbbmennek, akkor senki nem tudhatja, hogy megpihenhetnek, mielőtt elérik az Aryth-óceánt. Haza kellene vezetnie az embereit, és jómagának is le kellene ülnie a kandalló elé. Kellene. Tulajdonképpen. Nincs joga megparancsolni nekik, hogy szabadítsák ki a lányokat a fehérköpenyek kezei közül. Nyugodtan hagyhatná, hogy a fehérköpenyek ítéljék el Marát.

– Megyünk nyugatra – jelentette be, mire a férfiak felugrottak, a teával eloltották a tüzet, és a kannákat felkötötték a nyeregkápákra. – Nagyon kell sietnünk. Ha tudjuk, már Altarában elkapjuk őket. Ha nem, akkor meg nem mondhatom, meddig kell mennünk. Lehet, hogy látni fogjátok Jehannahot vagy Amadort, vagy talán Ebou Dart is, mielőtt minden véget ér – zavartan felnevetett. – Most majd kiderül, mennyire kemény legények vagytok! Ha eljutunk Ebou Darba. Olyan kocsmák vannak arrafelé, ahol a pincérnők megnyúzzák az illianiakat, és jókedvükben fehérköpenyeket vacsoráznak.

Azért ez a tréfa nem volt annyira jó, amennyire hangosan nevettek.

– Mi aztán nem aggódunk, amíg velünk van, Gareth nagyúr! – mekegte Thad, aki éppen a bádogbögréjét rakta el a nyeregtáskájába. Olyan volt az arca, mint a cserzett bőr. – Úgy hallottam, nagyuram egyszer még az amyrlinnel is összeveszett, és... – Jar Silvin sípcsonton rúgta, mire Thad ökölbe szorított kézzel ráförmedt a fiatalabb férfira – ősz hajú volt ez is, de akkor is fiatalabb, mint ő: – Hát ezt meg miért tetted, Silvin? Akarod, hogy behúzzak egyet, vagy valami? – Látva Silvin meg néhány társa jelentőségteljes pillantásait, lassan neki is derengeni kezdett. – Izé... Hát igen, izé.

Hirtelen feltűnő érdeklődéssel folytatni kezdte a csomagolást, de most már senki nem nevetett.

Bryne kényszerítette magát, hogy elmosolyodjon. Legfőbb ideje, hogy lezárja a múltat. Csak azért, mert egy nő, aki egykor megosztotta vele az ágyát – és úgy gondolta, hogy ennél többet is –, most már úgy néz rá, mintha vadidegen lenne, még nem ok arra, hogy ne engedje kimondani a nevét. Csak azért, mert az a nő halállal fenyegette meg, ha lábát még egyszer betenné a caemlyni udvarba. Csak mert azt tette, amire felesküdött... Semmi köze ahhoz, hogy az a nő hirtelen csúszni-mászni kezdett a semmiből hirtelen felbukkanó Gaebril nagyúr előtt. Az a nő jeges hangon közölte vele, csupán hosszú szolgálati idejére való tekintettel nem adja a hóhér kezére. Árulás vádjával! Árulásért! Le kell ráznia magáról ezt a komor hangulatot, különösen, ha még folytatni akarja az üldözést.

Átvetette lábát a nyeregkápán, elővette pipáját és megtömte dohánnyal. A pipa feje egy vad bikát ábrázolt, nyakában Andor rózsakoronájával. Ezer esztendeje ez a Bryne nemzetség címere: erő és bátorság a királynő szolgálatában. Szüksége lesz egy új pipára, mert ez bizony már igen kopott.

– Nem úsztam meg olyan könnyen, mint ahogy azt tudni vélitek. – Lehajolt, és hagyta, hogy egyik embere felkapjon egy vékony ágacskát a még mindig izzó parázsból, és meggyújtsa a dohányt. Kihúzta magát a nyeregben, és pöfékelt néhányat, míg rendesen nem szelelt a pipa. – Vagy három éve történhetett. Az amyrlin körúton volt Cairhienen, Tearen, Illianon keresztül, visszafelé meg meglátogatta Caemlynt, mielőtt elindult volna haza, Tar Valonba. Sok gondunk akadt akkortájt Murandy őrgrófjaival. Ahogy mindig is. – Harsogó nevetés volt a válasz. A veteránok kivétel nélkül szolgáltak pályafutásuk során a vitatott határon a két ország között. – Odaküldtem pár gárdistát, hogy megértessék derék szomszédainkkal, kinek a bélyegét ütötték a mi oldalunkon legelésző birkákra meg marhákra. Nem igazán hittem volna, hogy az amyrlint érdekelni fogja ez az ügy.

Mindenki feszülten figyelte. Még mindig pakoltak ugyan, de most már kissé lassabban.

– Siuan Sanche meg Elaida összedugta a fejét Morgase-zel – lám, csak ki tudta mondani a nő nevét, és egy cseppet sem fájt. – Amikor kijöttek, Morgase dühöngött. Villámokat szórt a tekintete. Mintha csak tízéves kislány lett volna, akit lehordott az anyja, mert rajtakapták, hogy elcsent néhány mézessüteményt. Kemény asszony, de Elaida meg az amyrlin mellett... – Megcsóválta a fejét, mire a katonák vigyorogni kezdtek. Bajlódjanak csak az urak meg a nagyurak az aes sedai-okkal. Ez volt az egyszerű emberek véleménye. Senki sem irigyelte tőlük a dicsőséget. – Megparancsolta nekem, hogy azonnal vonjam vissza a csapatainkat Murandy határáról. Arra kértem, hadd beszéljük meg a dolgot négyszemközt. Na, erre nekem esett Siuan Sanche. A fél udvar előtt leteremtett, mint egy zöldfülű újoncot. Azt kiabálta, ha nem vagyok képes megtenni, amit mondanak nekem, akkor majd haleledelt csinál belőlem. – Többször is bocsánatot kellett kérnie – és persze mindig tanúk előtt –, pedig csak azt tette, amire az esküje kötelezte. Semmi komoly okuk nem lehetett arra, hogy ezt követeljék tőle. A végén viszont Bryne már abban sem volt egészen biztos, nem fogja-e az amyrlin a fejét követelni Morgase-től. Azt sem merte kizárni, hogy Siuan Sanche maga kap fel egy bárdot.

– Jó nagy halra fájhatott a foga, ha ekkora adag haleledel kellett neki! – kurjantotta valaki, mire mindenki nevetni kezdett.

– Az egésznek az lett a vége, hogy móresre tanítottak, és vissza kellett vonni csapatainkat a határról. Szóval, ha most azt hiszitek, én majd megvédelek benneteket Ebou Darban, akkor jó, ha tudjátok, az ottani pincérnők még az amyrlint is megnyúznák, és a bőrét kiakasztanák a napra száradni, oda, ahová a mienket is lógatták.

Az öregek fetrengtek a röhögéstől.

– Sikerült valaha is kiderítenie, mi állt az egész hátterében, Gareth nagyúr? – tudakolta Joni.

Bryne a fejét csóválta.

– Aes sedai ügyek, gondolom. A hozzám, meg a hozzátok hasonló egyszerű embereknek nem kötik az orrára az ilyesmit.

Ettől újra nevetniük kellett.

Olyan lendülettel szálltak nyeregbe, hogy nem is érződött rajtuk az öregség. Némelyik nem is idősebb nálam, gondolta Bryne. Ahhoz viszont már túl öregek, hogy egy csábos szempár miatt bejárják a fél világot. Főleg, hogy az a fehércseléd a lányuk vagy az unokájuk is lehetne. Csak azt akarom tudni, miért szegte meg az esküjét. Semmi mást, bizonygatta magának.

Felemelte a kezét, és intett, hogy induljanak nyugat felé. Mögöttük porfelhő emelkedett a magasba. Hosszú az út előttük, ha utol akarják érni azt a lányt. Márpedig ezt akarta. Akár Ebou Darban, akár a Sötét Úr kráterében.

Tizenharmadik fejezet

Siendai kis szoba

Elayne két kézzel kapaszkodott, mert a bőrszíjakon rugózó hintó alaposan meghintáztatta. Megpróbált nem odafigyelni Nynaeve komor ábrázatára. A függönyöket félrehúzták, mert bár így beszállt valamennyi por, de az enyhe szellő segített valamelyest elviselni a késő délután hőségét. Dombok között kanyargott az út, az erdők között időnként fel-felbukkant egy-egy vékony, megművelt parcella. Egy nemes úr udvarháza koronázta néhány mérföldnyire az úttól az egyik távolabbi dombot. A jellegzetes amadiciai stílusban épített erődítmény alját erős kőből alakították ki, amire aztán fából emeltek dús faragással díszített, erkélyes, piros tetős faépületet. Régebben kőből építették volna az egészet, de manapság nem nagyon volt szüksége igazi erődre egyetlen amadiciai földesúrnak sem. Időközben a király is úgy rendelkezett, hogy csak fából szabad építkezni. Így egyetlen lázadó nagyúr sem dacolhatott volna sokáig a király haragjával. A Fény Gyermekeire persze ez a szabály sem volt kötelező. A helyi törvények közül nem kevés alól élveztek mentességet. Elayne annak idején tanult egy keveset a különböző országok törvényeiről és szokásairól, aminek most nagy hasznát látta.

A távoli dombok zöld szőnyegét learatott szántóföldek barna sávjai pettyezték. Az ott szorgoskodó emberek szinte hangyáknak tűntek. Nagy volt a szárazság, egyetlen villámcsapás olyan tüzet gyújthatott volna, ami mindent megsemmisít sokórányi járóföldre. A villámok általában az esőt jelezték, de az égen úszó, parányi felhők semmilyen nedvességet nem ígértek. Unatkozva elképzelte, milyen lenne esőt támasztani. Már rengeteget tanult arról, hogyan kell az időjárást befolyásolni. Ennek ellenére esőt támasztani hihetetlenül nehéz feladat volt, ha hiányoztak az előfeltételek.

– Unatkozik a nagyságos kisasszony? – kérdezte Nynaeve gonoszul. – Ahogy a nagyságos kisasszony lepillant a tájra – a magasan hordott orra fölül –, elfog az érzés, hogy kisasszonykám gyorsabban akar utazni. – Felnyúlt a feje fölé, felnyitott egy parányi ablakot, és kiüvöltött: – Gyorsabban, Thom! Ne ellenkezzen! Maga is tartsa a száját, tolvajfogó Juilin! Gyorsabban, azt mondtam!

A fa ablaktábla bezáródott, de Elayne még mindig hallotta, ahogy Thom hangosan morog. Valószínűleg kiadósan káromkodhatott. Nynaeve ma egész nap ilyen hangon beszélt a férfiakkal. Egy pillanattal később nagyot csattant az ostor, és a kocsi még gyorsabban gördült tovább. A jármű olyan vadul imbolygott, hogy a két nő fel-alá pattogott az ülések aranyszínű selyemhuzatán. A selymet ugyan alaposan megtisztították, amikor Thom megvette a kocsit, de a régi ülések igen keménynek bizonyultak. Bármennyire is összerázta őket az út, Nynaeve mereven előreszegezett álla elárulta, ő aztán nem parancsolja meg Thomnak, hogy lassítsanak a tempójukon. Miután éppen az előbb szólította fel a gyorsabb haladásra.

– Kérlek, Nynaeve – mondta Elayne. – Én...

A másik nő nem hagyta szóhoz jutni:

– Kisasszonykám talán kényelmetlenül ül? Tudom én, hogy az úrihölgyek hozzászoktak a kényelemhez. Az egyszerű szobalány persze nem is sejti, milyen is lehet az. Azonban biztos vagyok abban, hogy nemes úrikisasszonykám szeretné még napszállta előtt elérni a legközelebbi falut. Hogy a nagyságos kisasszony szolgálólánya feltálalhassa a vacsoráját, és megvethesse az ágyát. – Állkapcsuk összecsattant, amikor egy döccenő a magasba dobta őket, és utána rázöttyentek a kemény ülésre. Nynaeve olyan dühös pillantást vetett Elayne-re, mintha ez is az ő bűne lett volna.

Elayne mélyet lélegzett. Induláskor, Mardecinben Nynaeve még mindent elfogadott. Egy úrihölgy sosem utazik szobalány nélkül, két úrihölgy pedig két szobalányt hozott volna magával. Ehhez viszont női ruhát kellett volna adniuk Thomra vagy Juilinre – legalább az egyikre kettőjük közül. Nynaeve azt is elfogadta, hogy Elayne jobban tudja, hogyan kell egy úrihölgynek viselkedni. Ezt ugyan nagyon finoman fogalmazta meg, de hát Nynaeve általában tisztában volt azzal, mi a legegyszerűbb megoldás. Általában. De hát, ez még Macura asszonyság boltjában történt, miután a két méregkeverőt megitatták saját, rettenetes löttyükkel.

Kihajtottak Mardecinből, és éjfélig vágtattak, míg egy parányi faluban fogadóra nem leltek. A fogadóst kirángatták az ágyából, hogy berendezzen nekik két apró, keskeny ágyas szobát. Még napkelte előtt felkeltek, hogy tovább induljanak. Néhány mérfölddel arrébb megkerülték Amadort. Az első pillantásra senki sem gondolná, hogy ők mások, mint aminek kiadják magukat, de már annak puszta gondolatától is rosszul lettek, hogy keresztülnyargaljanak egy fehérköpenyekkel telezsúfolt városon. Amadorban állt a Fény Erődje. Elayne hallotta ugyan, hogy Amadicia ura a király, ám a valóságban minden szál Pedron Niall kezében futott össze. A nehézségek előző éjjel kezdődtek, egy Bellon nevű, parányi faluban, a büszke Gaean folyó nevet viselő, sáros kis patak partján, vagy húszmérföldnyire a fővárostól. A Fogadó a Gázlóhoz Bellonban nagyobb volt, mint az előző éjszakai szállásuk, és Alfara asszonyság, a tulajdonosnő még egy külön étkezőszobát is felajánlott Morelin úrhölgynek. Elayne ezt nem nagyon tudta volna elutasítani. Alfara asszonyság szent meggyőződése szerint Morelin asszonyt csak saját szolgálólánya, Nana tudná illő módon kiszolgálni, hiszen az úrihölgyek azt szeretik, ha mindent úgy kapnak, ahogy azt megszokták, és erre persze meg is van minden joguk. A saját pincérnői nem szoktak ahhoz, hogy nemes hölgyeket szolgáljanak ki – vélekedett a gazdasszony. Nana viszont azt is pontosan tudja, hogyan kell Morelin úrhölgy fekhelyét megvetnie, és bizonyára a frissítő fürdőjét is elkészíti a hosszú, fárasztó utazással eltöltött nap végén. Azoknak a dolgoknak a listája, melyeket csak Nana végezhet el úrnője számára, szinte már a végtelenségbe nyúlt.

Elayne nem volt biztos abban, hogy tényleg ilyen sok dologra tartanak-e igényt az amadiciai nemesek, vagy pedig Alfara asszonyság saját alkalmazottja helyett csak a külföldi cselédet akarja dolgoztatni. Megpróbálta Nynaeve-ot a lehető legjobban megkímélni, de társnője a gazdasszonyhoz hasonlóan csak és kizárólag olyasmit válaszolt, hogy „ahogy parancsolja kisasszonyom”, vagy, hogy „kisasszonyom kívánsága parancs”. Nagyon ostobán nézett volna ki, de legalábbis feltűnést keltett volna, ha mindent ő végez el Nynaeve helyett. És persze, ezt el akarták kerülni.

Amíg Bellonban voltak, addig Nynaeve a nyilvánosság előtt maga volt a tökéletes szobalány. Ha azonban négyszemközt maradtak, akkor mintha kicserélték volna. Elayne már annak is örült volna, ha társnője ilyenkor természetesen viselkedik, ahelyett, hogy a torkának ugrik, mintha valami undorító borzadály lett volna a Fertő kellős közepéről. A bocsánatkéréseit általában egy „kisasszonyom annyira jószívű”-vel intézte el, vagy egyszerűen meg sem hallgatta a szavait. Nem fogok még egyszer bocsánatot kérni, gondolta, immár ötvenedik alkalommal. Olyanért semmiképpen sem, amiért nem én vagyok a felelős.

– Gondolkoztam a dolgon, Nynaeve. – Megragadta az egyik lelógó kapaszkodó szíjat, és ezután úgy érezte magát, mintha ő lenne az Andorban annyira kedvelt harangjáték golyója. A játék lényege az, hogy az ember a színes falabdát ütőjével mindig a magasba löki, és utána elkapja. Ennek ellenére nem kérte azt, hogy lassítsanak. Ő is kibírja, legalább addig, mint Nynaeve. Micsoda makacs nőszemély! – Én is sietek Tar Valonba, hogy kiderítsem, mi történik ott, de...

– Kisasszonykám gondolkodott? Kedves gazdámnak biztos megfájdult a feje ettől a rettenetes erőfeszítéstől. Azonnal főzök finom teát birkanyelvgyökérből és piros pipitérből, mihelyt...

– Fogd be a szád, Nana! – szólt rá Elayne nyugodtan, de határozottan. Amennyire csak tudta, megpróbálta az anyját utánozni. Nynaeve-nak nyitva maradt a szája. – Ha még egyszer megrántod a hajfonatodat, akkor a tetőn utazol tovább, a csomagok között! – Nynaeve hörgő hangot adott ki magából. Megpróbált mondani valamit, de egy szó sem jött ki a száján. Nagyon helyes. – Néha azt gondolod, én még csak egy gyerek vagyok, miközben te viselkedsz úgy, mintha kisgyerek lennél. Nem én kértelek arra, hogy mosd meg a hátamat, hanem valószínűleg akkor kellett volna, hogy gúzsba kösselek, ha vissza akartalak volna tartani tőle. Kérlek, ne feledkezz meg arról, felajánlottam, hogy én is megmosom a te hátad! És azt is felajánlottam, hogy majd én alszom a tábori ágyon. Erre te azonnal rámásztál, és nem lehetett onnan leimádkozni sem. Hagyd abba a duzzogást! Ha akarod, a következő fogadóban majd én játszom el a szobalányt. – Az valószínűleg katasztrofális következményekkel járna. Nynaeve bizonyára mindenki előtt ordítozna Thommal, vagy felpofozna valakit. De hát mit meg nem tesz az ember a nyugalmáért és a békességért? – Azonnal megállhatunk, hogy ruhát cseréljünk az erdőben.

– Olyan ruhákat választottunk ki, amik rajtad állnak a legjobban – válaszolta a másik nő egy pillanattal később, majd felnyitotta a kis ablakot, és kiüvöltött: – Lassabban! Meg akar ölni minket? Ostoba férfinépség!

Halotti csend volt a válasz, ám amikor a hintó sebessége elfogadható mértékűre csökkent, Elayne biztosra vette, hogy a két férfi felháborodottan mered egymásra. Megpróbálta rendbe hozni a haját, amennyire ez lehetséges volt. Még mindig meglepte a fekete tincsek látványa, amikor magára pillantott. A zöld selymet ismét alaposan le kell majd kefélni.

– Miről gondolkoztál, Elayne? – kérdezte Nynaeve. Arcán tűzvörös foltok izzottak. Bizonyára rájöhetett, hogy Elayne-nek volt igaza, de egyszerűen képtelennek bizonyult arra, hogy bocsánatot kérjen, és beismerje tévedését.

– Amilyen gyorsan csak lehet, úton vagyunk Tar Valon felé, miközben még csak nem is sejtjük, mi vár ránk a Toronyban. Ha tényleg az amyrlin adta ki ezeket a parancsokat... Igazából nem értem az egészet, de nem sétálok be a Toronyba addig, míg át nem látom a helyzetet. Csak egy bolond dugja be a kezét a fa üregébe anélkül, hogy tudná, mi lakik bent.

– Milyen bölcs asszonyság ez a Lini – válaszolta Nynaeve. – Talán többet kideríthetünk, ha ismét látok valahol egy csokor sárga virágot, fejjel lefelé akasztva, ám addig is, véleményem szerint úgy kell viselkednünk, mintha a Fekete ajah uralkodna a Toronyban.

– Macura asszonyság időközben már bizonyára elküldött egy újabb galambot Narenwinnek. Benne lehet a kocsi leírása meg a magunkkal hozott ruhák felsorolása. Valószínűleg Thom és Juilin személyleírását is elküldte.

– Ezen már nincs mit változtatni. Az egész nem történhetett volna meg, ha nem kutyagolunk keresztül Tarabonon. Hajóval kellett volna jönnünk – Elayne tátott szájjal bámult Nynaeve-ra a vádló szavakat hallva, de Nynaeve-ban maradt még legalább annyi szégyenérzet, hogy elpiruljon. – Hát, ami elmúlt, az elmúlt. Moiraine ismeri Siuan Sanchét. Talán Egwene megkérhetné arra...

A hintó hirtelen megremegett, aztán váratlanul megállt. Elayne előrezuhant, rá Nynaeve-ra. Hallotta a lovak nyerítését, és azt, hogy az állatok ágaskodva, vadul rugdalóznak, miközben megpróbált lemászni Nynaeve-ról, aki segítségképpen nagyot lökött rajta.

Kinyúlt a saidar után, és kidugta fejét az ablakon. Az eléje táruló látvány arra késztette, hogy elszakadjon az Igazi Forrástól. Ilyesmit már nem is egy alkalommal látott keresztülvonulni Caemlynben. Az országút közelében, egy jókora tisztás szélén, a fák árnyékában egy kisebb vándorcirkusz, egy menazséria táborozott. Az egyik ketrecben hatalmas, fekete sörényű oroszlán szunyókált. A ketrec akkora volt, mint egy egész ekhós szekér. A két nőstényoroszlán egy másik járművön sétált fel-alá. A harmadik ketrec nyitva állt. Előtte egy nő két hatalmas, fehér pofájú fekete medvével gyakorolt. Az állatoknak jókora, piros gömbökön kellett egyensúlyozniuk, anélkül, hogy leestek volna róluk. Egy újabb ketrecben egy hatalmas, szőrös vaddisznóra emlékeztető állat feküdt, ám a vadkanoktól eltérően a szája túl hegyes volt, a lábán pedig jókora karmok éktelenkedtek. Elayne tudta, hogy az Aiel-pusztából származó állatot arrafelé caparnak hívják. További ketrecekben más állatok és szemkápráztatóan tarka madarak laktak, ám ellentétben azokkal a vándorló állatbemutatókkal, melyeket korábban látott, itt emberek is részt vettek az előadásokban. Arrébb például két férfi zsonglőrködött szalagokkal átkötött karikákkal, melyeket egymásnak dobáltak. Négy akrobata eleven piramist formázott, miközben egy nő jutalmul enni adott egy tucatnyi kutyának, melyek parancsszóra két lábra álltak, és még hátraszaltózni is tudtak. A háttérben néhány férfi két jókora árbocot állított fel. A lány még csak nem is sejtette, hogy ezek mi célt szolgálnak.

Mindezek azonban még nem szolgáltattak volna elégséges okot a lovaknak arra, hogy pánikba essenek, és Thom minden kocsihajtó tudása ellenére majdnem elragadták magukkal a hintót. Az oroszlánok bűzét még Elayne is megérezte, de a lovak nem a nagymacskákat, hanem három hatalmas, szürke, ráncos bőrű állatot bámultak vérben forgó szemmel. Ketten közülük akkorára nőttek, mint a hintó. Fejükön hatalmas fül és két óriási agyar éktelenkedett, amelyek között akkora orr nyúlt előre, hogy a vége a földet súrolta. A harmadik valamivel alacsonyabb lehetett egy lónál és agyarai sem voltak, de úgy tűnt, hogy ő is igen nehéz. Elayne úgy vélte, a legkisebb valószínűleg a két nagy kölyke. Egy egészen világosszőke hajú asszony állt mellette, és egy hegyes, kampós végű bottal vakargatta a „kicsi” füle tövét. Elayne már korábban is látott ilyen teremtményeket, de arra végképp nem számított, hogy itt találkozik újra velük.

A táborból egy magas, fekete hajú férfi indult el feléjük. A rekkenő hőség ellenére piros selyemköpenyt viselt, amit most elegánsan meghajolva alaposan meglengetett maga körül. Jól nézett ki, elegánsan mozgott, és látszott rajta, hogy nagyon is tisztában van vonzó külsejével.

– Bocsássa meg, nemes hölgyem, ha kanbikáim megijesztették a lovait. – Felegyenesedve odaintette két emberét, hogy segítsenek megnyugtatni a lovakat, majd ismét Elayne-t kezdte bámulni. – Csitulj hát, dobogó szívem – mondta éppen olyan hangosan, hogy azt Elayne még jól hallhassa. – A nevem Valan Luca, nemes hölgyem. A különleges szórakozás művésze. Jelenlétével elbűvöl! – Ismét meghajolt, ezúttal, ha lehet, még az előzőnél is cikornyásabb figurát kanyarítva a köpenyével.

Elayne Nynaeve-ra nézett, de társnője arcán is csak azt a halvány mosolyt fedezte fel, ami a saját arcára is kiült. Kissé beképzelt fickó, ez a Valan Luca. Az emberei viszont valóban érthettek az állatokhoz, mert a lovak gyorsan lecsillapodtak. Még mindig prüszköltek ugyan, és a lábukkal is kapáltak egy kicsit, de már nem forgatták kétségbe esve a szemüket, és csak enyhén idegesnek tűntek. Thom és Juilin legalább akkora döbbenettel bámulta a furcsa állatokat, ahogy azt a lovak tették.

– Kanbikák, Luca mester? – kérdezte Elayne. – Hogy kerültek ide?

– Óriás kanbikák – jött a gyors válasz. – A mesés Shara a hazájuk. Én magam vezettem a felfedezőket a távoli dzsungelekbe, megismerve különös civilizációjukat és még különösebb látnivalóikat, amíg el nem tudtam fogni őket. Szívesen beszámolok kegyednek az ottani tapasztalataimról. Óriási embereket láttam arra, kétszer akkorákat, mint egy ogier – meséjét széles taglejtésekkel kísérte. – Fej nélküli lények. Akkora madarak, hogy még egy bikát is el tudnak hurcolni. Kígyók, akik egy harapással bekapnak egy felnőtt férfit. Tömör aranyból emelt városok. Szálljon ki, szép hölgy, és hallgassa meg beszámolómat.

Elayne egy percig sem kételkedett abban, hogy Luca mindent megtenne azért, hogy történeteivel elszórakoztassa, de ugyanakkor nem hitte, hogy ezek az állatok valóban Sharából származnak. Egyrészt, mert még a Tengeri Nép fiai sem látnak sokkal többet Sharából, mint a magas kerítéssel körbevett kikötőket, ahonnan nem léphettek ki, hiszen senkit sem láttak újra élve, aki átkelt ezeken a falakon. Az aielek is csak alig tudtak valamivel többet. Másrészt Nynaeve-val együtt látott már ilyen lényeket Falméban, amikor a városra rátörtek a seanchanok. A seanchanok teherhordásra és katonai célokra is felhasználták őket.

– Nem hiszem, Luca mester – válaszolta a férfinak.

– Akkor hadd lépjünk fel kegyed előtt! – vágta rá az gyorsan. – Ahogy kegyed is látja, ez nem egyszerű, vándorló állat kiállítás, hanem valami egészen különleges. Tartunk egy előadást csak kegyednek. Akrobaták, zsonglőrök, idomított állatok, a világ legerősebb embere... még tűzijátékunk is van! Az illuminátorok céhének egyik tagja velünk vándorol, szerte a nagyvilágban. Úton vagyunk Ghealdanba, és holnap már megyünk is tovább. Alig kerülne valamibe kegyednek...

– Az úrnőm már elutasította az ajánlatot – szakította félbe Nynaeve a szóáradatot. – Ő jobb dolgokra tartogatja a pénzét annál, mint hogy állatokat bámuljon érte.

Valójában az egykori javasasszony igencsak a fogához verte a garast, és nem nagyon szeretett bármiért is fizetni. Úgy tűnt, mintha az lenne a véleménye, hogy a dolgok nem kerülhetnének többe, mint amennyi annak idején a Folyóközben volt az áruk.

– Miért akarnak Ghealdanba utazni, Luca mester? – kérdezte Elayne. Társnője gyakran durváskodott az emberekkel, és ilyenkor neki kellett elcsitítania a feszültséget. – Úgy hallottam, nagy ott a zűrzavar. A hadsereg állítólag nem képes sakkban tartani a magát prófétának nevező férfit, aki az Újjászületett Sárkányról prédikál. Biztos nem akarja polgárháborús viszonyok közé vinni az embereit.

– Ez mind erős túlzás, hölgyem. Nagyon erős túlzás. Ahol sok ember gyűlik össze, ott nagy az igény a szórakozásra is. Ahol pedig szórakozni akarnak az emberek, ott mindig szívesen látják a társulatomat – Luca habozni látszott, de közelebb lépett a hintóhoz. Zavar tükröződött az arcán, amikor felnézett Elayne-re. – Hölgyem, valójában nagy szívességet tenne nekem azzal, ha megengedné, hogy díszelőadást rendezzünk az ön kedvéért. Az történt ugyanis, hogy az egyik kanbika egy kis kellemetlenséget okozott nekünk a szomszédos városban. Sima baleset volt – fűzte hozzá sietve. – Erről biztosíthatom. Ártatlan jószágok. Cseppet sem veszélyesek. A siendai polgárok mégsem voltak hajlandóak megengedni, hogy bemutassuk tudásunkat, de még arra sem, hogy itt kint megtekintsenek minket... rengeteg pénzbe került kifizetnem a kárpótlást és a fájdalomdíjat – keserűen elfintorodott. – Különösen a pénzbüntetés volt fájó. Ha megengedné, hogy szórakoztassuk kegyedet – tényleg nem kerülne sokba –, szerte az egész világban, ahová csak eljutunk, közhírré tennénk kegyecskéd nevét mint nagyvonalú támogatóét, aki segített rajtunk, kedves és adakozó kedvű, nemes...?

– Morelin – válaszolta a lány – Morelin kisasszony a Samared házból. – Befestett hajával tényleg származhatott volna Cairhienből. Sajnos, nincs ideje arra, hogy megnézze az előadást, még akkor sem, ha egy más alkalommal rendkívül örülne annak, ha tanúja lenne nagy tudásuknak. Végül így szólt: – Azonban segíteni szeretnék, hiszen nincs pénze. Adj nekik valamennyit, Nana, hogy továbbsegítsük őket Ghealdan felé! – Ha volt valami, amit el akart kerülni, akkor az az volt, hogy bőkezű adakozóként mindenütt a nevét emlegessék. A szegényeknek és a rászorulóknak viszont segíteni kellett, ha valaki rendelkezik az ehhez szükséges eszközökkel. Ezt a kötelességét mindig is nagyon komolyan vette.

Nynaeve savanyú képpel előszedett egy pénzeszacskót övtáskájából, és turkálni kezdett benne. Ezután kihajolt a hintóból, valamit Luca kezébe nyomott, és a férfi kezét rázárta az adományra. Az csak döbbenten pislogott, amikor Nynaeve ráförmedt:

– Ha rendesen dolgozna, nem kellene koldulnia! Hajts tovább, Thom!

Thom csattantott ostorával, az indulás hátralökte Elayne-t az ülésre.

– Nem kellett volna olyan udvariatlannak lenned! – jelentette ki. – És ilyen hirtelen elindulni. Mennyit adtál neki?

– Egy ezüstgarast – válaszolta Nynaeve nyugodtan, miközben visszatette a zacskót a táskájába. – Többet, mint amennyit megérdemelt.

– Nynaeve – sóhajtott fel Elayne. – Ez az ember most azt hiszi, hogy gúnyolódni akartunk vele.

Nynaeve felhorkant.

– Ilyen vállakkal egy napi kemény munka biztosan nem ártana meg neki.

Elayne tartotta a száját, bár nem értett egyet társnőjével. Legalábbis nem egészen. A fickónak bizonyára nem ártana meg a tisztességes munka, de nem gondolta volna, hogy manapság sok a szabad munkahely. Azt pedig végképp nem hiszem, hogy Luca mester elfogadna egy olyan állást, ahol nem hordhatná a piros köpenyegét. Ha azonban tovább tárgyalnának az eseményről, valószínűleg ellentmondásba keveredne Nynaeve-val. Még akkor is, ha csak egészen finoman utalt olyan dolgokra, melyekről Nynaeve-nak halvány fogalma sem lehetett, az egykori javasasszony rettenetesen megsértődött, arroganciával vádolta, és azzal, hogy megpróbálja egy gyerek szintjére lealacsonyítani. Valan Luca bizonyára nem érte meg, hogy összevesszenek miatta, különösen most, hogy éppen túljutottak egy összetűzésen.

Az árnyékok már kezdtek hosszúra nyúlni, amikor végre elérték Shiendát, egy jókora falut, ahol a szalmatetős kőházak között két fogadó is állt. Az első fogadó falában, amelyik A Király Pikása büszke nevet viselte, jókora rés tátongott ott, ahol a bejáratnak kellett volna lennie. Nem kevés bámészkodó nézte a mesterembereket, akik éppen a kárt próbálták helyrehozni. Lehet, hogy Luca mester kanbikájának nem tetszett a cégér, amelyiket most valaki a falnak támasztott. A képen egy leengedett lándzsával támadó katona látszott. Úgy tűnt, mintha letépték volna.

Meglepő módon az agyagos utcákon nyüzsgő emberek között jóval több volt a fehérköpeny, mint Mardecinben, jóval több, és rajtuk kívül még más katonákat is láttak, fegyverrel a kézben, kerek sisakkal a fejükön. Kék köpenyükre Amadicia címerét varrták. Bizonyára egy tábor van a közelben. A király katonái és a fehérköpenyek nem nagyon foglalkoztak egymással. Vagy úgy mentek el egymás mellett, mintha a másik nem is létezett volna, vagy nyílt kihívással bámulták egymást, mintha csak kevés hiányozna ahhoz, hogy kardot rántsanak. A fehérköpenyes férfiak közül némelyiknek a ragyogó napkorong mellé vörös pásztorbotot hímeztek a köpenyére. Ez a szervezet a Fény Kezének nevezte magát, az igazságot kereső Kéznek, de mindenki más szemében ők csak a Vallatók voltak. Tőlük még a többi fehérköpeny is igyekezett távolságot tartani.

Mindez együttesen elegendőnek bizonyult arra, hogy Elayne-nek megfájduljon a gyomra. Szerencsére a nap egy óra múlva lenyugodni készült, még akkor is, ha nyáron hosszabbak a nappalok. Nem lehettek volna biztosak abban, hogy találnak-e egy újabb nyitott fogadót, még akkor sem, ha egészen hajnalig folytatják az útjukat. Egy ilyen éjszakai utazás egészen biztosan felhívná rájuk a figyelmet. Ettől eltekintve még egy okuk volt arra, hogy korábban megálljanak.

Elayne összenézett Nynaeve-val, és egy pillanatnyi töprengés után társa bólintott:

– Meg kell állnunk.

Amikor a hintó megállt a Fogadó a Fény Igazságához bejárata előtt, Juilin gyorsan leugrott a bakról, és kinyitotta az ajtót. Nynaeve semmitmondó arckifejezéssel várakozott, míg a férfi kisegítette Elayne-t. Közben azért rámosolygott a lányra, jelezve, hogy most nem áll szándékában duzzogni. A vállára vetett bőrtáska egy kicsit talán feltűnőnek látszott, de Elayne remélte, hogy nem nagyon. Miután Nynaeve sikeresen szerzett magának egy jókora adag gyógynövényt és kenőcsöt, esze ágában sem volt, hogy akárcsak egy pillanatra is levegye róluk a tekintetét.

Elég volt egyetlen pillantást vetnie a fogadó bejárata felett lógó cégérre ahhoz, hogy azt kívánja, bárcsak ezt a házat rongálta volna meg a kanbika, mert a faragott pajzson ugyanolyan ragyogó, arany napkorong látszott, mint amilyet a fehérköpenyek viseltek a zubbonyukon. Legalább a pásztorbotot nem pingálták fel rá. Az ivóban ülő férfiak fele fehér zubbonyt hordott. Sisakjaikat letették maguk mellé az asztalokra. Elayne vett egy mély lélegzetet, és minden önuralmát megfeszítve arra kényszerítette magát, hogy ne a futásban keressen menedéket.

A katonáktól eltekintve kellemes fogadónak tűnt. A sötét, csillogó faburkolat egészen a tetőgerendákig felért. A két nagy kandalló hideg tűzrakóhelyét frissen vágott, zöld ágakkal díszítették, és a konyhából a legkülönfélébb ételek illata áradt. A fehér kötényes pincérnők jókedvűen hordták körbe az asztalok között a sört, a bort, meg az ételt.

Egy nemes hölgy érkezése, ilyen közel a fővároshoz, nem keltett túlzottan nagy feltűnést. Vagy talán az útközben látott udvarház miatt. Néhány férfi érdeklődő pillantást vetett rá, míg mások a szobalányát kezdték bámulni, de amikor Nynaeve észrevette, hogy őt nézik, olyan szigorúan meredt rájuk, hogy a férfiak sietve visszafordultak boroskupájuk felé. Úgy tűnt, mintha Nynaeve bűnnek tartaná, ha megbámulják, bár a vendégek semmit sem szóltak, és még csak csúfondáros képet sem vetettek rá. Elayne kíváncsi lett volna, ha Nynaeve nem akar feltűnni, akkor miért nem egyszerű ruhát visel. Ehelyett keményen meg kellett dolgoznia azért, hogy az egyszerű szabású, szürke ruhát hajszálpontosan Nynaeve alakjára igazítsa. Ami a kézimunkát illeti, társnője kétbalkezesnek bizonyult.

A gazdasszony, a teltkarcsú, kedves mosolyú, de átható pillantású, sötét szemű Jharen asszony arcát ősz tincsek keretezték. Elayne-nek az volt az érzése, hogy az asszonyság tíz lépés távolságból kiszagolja az üres pénzeszacskót vagy a kopott nadrágot. Ők szemmel láthatóan átmentek a vizsgán, mert az asszonyság mélyet pukedlizett, miközben szoknyáját eltartotta magától, és üdvözölte őket fogadójában. Tudni kívánta, hogy a hölgy Amador felé tart, vagy onnan érkezik.

– Onnan – válaszolta Elayne hűvös arroganciával. – A városban szépek voltak a bálok, nagyon is szépek, és Ailron király tényleg olyan jóképű, mint amilyennek mondják, ami ugye kevés királyról mondható el igazából, de most már vissza kell térnem a birtokomra. Szükségem van egy szobára, ahol én meg a szobalányom lakhatnánk, meg egy másikra, a lakájomnak és a kocsisomnak. – Eközben eszébe jutott Nynaeve és a múltkori, kezdetleges tábori ágy, ezért még gyorsan hozzáfűzte: – Két igazi ágyat akarok a szobába! Nem boldogulok Nana nélkül, de ha tábori ágyat adnak neki, akkor a horkolásával ébren tart egész éjjel.

Nynaeve tiszteletteljes arckifejezése egy pillanatra semmivé foszlott, de Elayne az igazat mondta. Nynaeve tényleg rettenetesen horkolt.

– Természetesen, nemes hölgyem – válaszolta a terebélyes gazdasszony. – Jó szobám van kegyed számára, de a két szolgájának csak az istállóban jut hely, a szénapadláson. Láthatja, sok a vendég. Egy vándorló társaság tegnap néhány iszonyatosan nagy állatot hozott a faluba, és ezek egyike majdnem földig rombolta A Király Pikását. A szegény jó Sim a vendégeinek legalább a felét, de talán még többet is elveszített a nagy riadalom után. Ők mind átköltöztek hozzám. – Jharen asszony mosolya inkább elégedettségre, mintsem együttérzésre utalt. – Egy szobám azért még akad.

– Biztos vagyok benne, hogy az meg fog felelni az igényeinknek. Ha még hozna egy kis frissítőt, meg mosdóvizet is. Azt hiszem, ma este hamar visszavonulok.

Az ablakon keresztül még betűzött a napsugár, de Elayne elegáns mozdulattal a szája elé emelte a kezét, mintha az ásítását kívánná eltakarni.

– Természetesen, hölgyem. Ahogy kívánja. Erre jöjjön, kérem!

Jharen asszony bizonyára úgy vélte, hogy végig szórakoztatnia kell Elayne-t, míg fel nem érnek a második emeletre. Egész úton arról fecsegett, mennyire megtelt a fogadója, és hogy mekkora csoda az, hogy maradt még egy szobája, mesélt a csavargókról, az állataikról, meg arról, hogy elűzték őket a faluból, amit jól megérdemeltek. Felsorolta a nemeseket, akik az évek folyamán megszálltak nála, sőt, egyszer még a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya is itt töltött egy éjszakát. Ezenfelül tegnap a Kürt egyik vadásza is erre járt. Úton volt Tearbe, mert azt állították, hogy valamilyen hamis Sárkány elfoglalta Tear Kövét. Hát nem szörnyű, hogy a férfiak ilyen dolgokat művelnek?

– Remélem, sosem találják meg – a fogadósnő szürke tincsei csak úgy repkedtek, amint a fejét rázta.

– Valere Kürtjét? – kérdezte Elayne. – Miért ne találnák meg?

– De hölgyem, ha megtalálják, az azt jelenti, hogy közel az Utolsó Csata! Kiszabadul a Sötét Úr! – Jharen asszony megborzongott. – A Fény adja, hogy sose találják meg a Kürtöt! Ha nincs, akkor nem lehet Utolsó Csata sem, igaz?

Ezzel a gondolatmenettel nem lehetett mit kezdeni.

A szoba meglehetősen kellemesnek, bár kissé szűknek tűnt. Az utcára nyíló ablak két oldalán két csíkos huzatú, keskeny ágy állt. Az ágyak között és a fehérre meszelt fal mellett alig maradt néhány lépésnyi hely Az ablak előtti parányi asztalon lámpa és gyújtós állt, a padlót egy apró, virágos szőnyeg borította, ezen felül egy mosdótál és egy apró tükör jelentette a szoba teljes bútorzatát. Viszont minden jó állapotú és tiszta volt.

A gazdasszony felrázta a párnákat, és elsimította az ágytakarót. Azt mondta, hogy a matracokat a legfinomabb lúdtollal töltötték meg. A nemes hölgy szolgái majd a hátsó lépcsőn felhozzák a csomagokat, és akkor minden nagyon kellemes lesz, ha pedig az úri kisasszony kinyitja az ajtót, és ujjnyira az ablakot is, akkor éjjel kellemes huzat lesz a szobában. Szóval, azt képzelte, hogy Elayne majd nyitott ajtónál alszik, amikor kint ki tudja, milyen alakok mászkálnak a folyosón. Két kötényes leányzó gőzölgően forró vízzel teli, jókora két korsót és egy fehér kendővel letakart tálcát hozott be, mielőtt Elayne-nek végre sikerült kitessékelnie Jharen asszonyt. A kendő alatt egy boroskorsó és két pohár körvonala látszott.

– Azt hiszem, úgy vélte, esetleg mégis átpártolhatunk A Király Pikásához, annak ellenére, hogy beszakadt a fala – jelentette ki Elayne, mihelyt az ajtó becsukódott a fogadós mögött. – Lehet, hogy tényleg ezt kellene tenni. – Szétnézett a szobában, és elfintorodott. Elég nehezen fognak itt elférni a csomagjaikkal.

– Nem is horkolok! – jelentette ki Nynaeve nagyon halkan.

– Persze, hogy nem! De hát valamit csak kellett mondanom.

Nynaeve megköszörülte a torkát, de csupán ennyit mondott:

– Örülök, mert annyira elfáradtam, hogy már most le tudok feküdni. A vágottgyökérfűtől eltekintve nem találtam semmilyen altatót sem azok között a dolgok között, amiket az a Macura gyűjtött össze.

Thomnak és Juilinnak háromszor kellett fordulnia, míg fel nem hozták valamennyi veretes bőröndjüket. Végig morogtak magukban, ahogy azt a férfiak szokták, mert alig fértek fel a csomagokkal a fogadó szűk, hátsó lépcsőjén. És amiatt is nyavalyogtak, hogy az istállóban kellett aludniuk, mikor ketten becipelték az első bőröndöt. A levél alakú zsanérokkal ellátott ládában volt pénzük nagy része, és a többi értékük, köztük az újra felfedezett ter'angreal. Végül aztán mindannyian csendben ültek a szobában, csak a pillantásuk járt ide-oda. Most már nem panaszkodtak.

– Mindjárt lemegyünk az ivóba, és megnézzük, miről beszélnek az emberek – jelentett ki Thom, mihelyt felhozták az utolsó ládát is. Éppen annyi hely maradt, hogy felállíthassák a mosdóasztalkát.

– Talán kicsit a faluban is szétnézünk – tette hozzá Juilin. – Ha valami annyira felizgatta az embereket, mint ez a baleset, akkor utána könnyebben beszélnek.

– Hát ez remek! – válaszolta Elayne. Kísérőik szemmel láthatóan nagy súlyt helyeztek arra, hogy mást is csináljanak, ne csak cipekedniük kelljen. Rendben, Tanchicóban tényleg jutott nekik más feladat is – és persze Mardecinben is –, de az nem fordulhat még egyszer elő, hiszen itt semmi sem fenyegette őket. – Azért vigyázzanak magukra, nehogy valami bajuk történjen! Ügyeljenek a fehérköpenyekre! – A két férfi összenézett, mintha Elayne még sosem vette volna észre, hogy felderítő útjaikról gyakran véres képpel, kék-zöld foltokkal tértek vissza. Megbocsátotta nekik a pillantást, és ránevetett Thomra. – Alig várom, hogy meghallgassam, mit sikerült megtudniuk.

– Holnap reggel – jelentette ki Nynaeve határozottan. Sokatmondóan kerülte Elayne tekintetét, ennyi erővel akár rá is vicsoroghatott volna. – Ha korábban felzavarnak, és legalábbis nem trallokokról tesznek jelentést, akkor azt nagyon megbánják!

A két férfi összenézett, s pillantásuk magáért beszélt. Nynaeve már készült összevonni szemöldökét, de aztán habozva úgy döntött, mégis ad nekik egy kis pénzt. Mire a férfiak megígérték, hogy ők aztán nem fogják megzavarni az álmukat.

– Mi az, most már nem is beszélgethetek Thommal? – kezdte Elayne, ahogy az ajtó becsukódott a férfiak mögött, de Nynaeve a szavába vágott:

– Nem engedem meg, hogy ki-be mászkáljanak, miközben hálóingben fekszem az ágyban! – Ezzel már ügyetlenül gombolni is kezdte a hátán a ruhát. Elayne segíteni akart neki, de ő nem engedte. – Megy ez egyedül is. Vedd inkább elő a gyűrűt!

Elayne felhorkant, aztán felhúzta a szoknyáját, hogy elérje a bélésbe varrt, parányi zsebet. Csak hadd duzzogjon Nynaeve! Ő aztán nem veszi fel a kesztyűt, bárhogy is provokálja! A zsebben két gyűrű lapult. Nem nyúlt a Nagy Kígyót ábrázoló aranygyűrűhöz, amit akkor kapott, amikor befogadták a beavatottak közé, csupán a kőgyűrűt vette elő.

A lapos és kifacsart peremű, különleges gyűrűt mindenütt piros-kék, meg barna foltok és csíkok borították. Túl nagy volt ahhoz, hogy egy ujjra illeszkedjen. Ezenfelül pereme is csak egy volt. Ha az ember végighúzta az ujját a peremen, akkor a gyűrű belsejét és külsejét egyaránt megkerülve visszajutott oda, ahonnan elindult. Ez a ter'angreal megengedte viselőjének, hogy bejusson Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába. Ezt még azoknak is lehetővé tette, akikből hiányzott Egwene és az aiel álomjárók tehetsége. Csupán az kellett, hogy a gyűrű az ember bőréhez érjen elalváskor. Ellentétben a Fekete ajahtól visszaszerzett két ter'angreallal, itt nem volt szükség arra, hogy fókuszálják az Egyetlen Hatalmat. Amennyire Elayne képes volt belelátni a dolgokba, nem lehetett kizárni, hogy egy férfi is ugyanúgy tudja használni a gyűrűt.

Nynaeve-on már csak a vászon hálóinge maradt, amikor a kőgyűrűt felfűzte a bőr zsinórra, Lan pecsétgyűrűje és saját, kígyós ékszere közé. Megkötötte a bőrszíjat, és visszaakasztotta a nyakába. Ezután lefeküdt az egyik ágyra. Gondosan megigazította a gyűrűket, hogy a kőgyűrű a bőréhez érjen, és fejét kényelmesen belefúrta a párnák közé.

– Van még időnk, míg Egwene megjön a Tudós Asszonyokkal? – kérdezte Elayne. – Sosem tudom megmondani, hány óra lehet a Pusztában.

– Még ráérünk, hacsak nem túl korán jönnek, amit nem hiszek. A Tudós Asszonyok rövid pórázon tartják Egwene-t. Hosszú távon persze ez jót tesz neki. Mindig is makacs teremtés volt – Nynaeve kinyitotta a szemét, és úgy meredt Elayne-re – éppen ő! –, mintha ez a megjegyzése rá is igaz lenne.

– Ne felejtsd el Egwene-t figyelmeztetni arra, hogy tudassa Randdel, milyen sokat gondolok rá! – Nem engedi, hogy megint veszekedéssé fajuljon a dolog Nynaeve-val. – Mondd meg neki, mesélje el Randnek, hogy szeretem – de csak neki.

Így. Végre kimondta.

Nynaeve a szemét forgatta, mintha tőle távol állnának az ilyen dolgok.

– Ha akarod – jegyezte meg hűvösen, és megint fészkelődött egy kicsit az ágyban.

Amikor társa lélegzete egyenletesebbé vált, Elayne az ajtó elé tolta az egyik útiládát, és rátelepedett. Gyűlölte ezt a várakozást. Nynaeve megérdemelné, hogy őrködés helyett inkább lemenjen az ivóba. Thom bizonyára lent ül, és... és semmi több. Mindenki azt hiszi róla, hogy a kocsisa. Azon töprengett, vajon ez Nynaeve-nak is az eszébe jutott-e, amikor egyetértett azzal, hogy eljátssza a szobalányát. Sóhajtva nekitámaszkodott az ajtónak. Hogy mennyire gyűlölte ezt a várakozást!

Tizennegyedik fejezet

Találkozások

A gyűrű alakú ter'angreal hatása most már nem lepte meg Nynaeve-ot. Azon a helyen állt, amelyre gondolt, amikor úrrá lett rajta az álom, vagyis Tearben, abban a nagy csarnokban, melyet a Kő Szívének neveztek, Tear Kövének ősi, hatalmas falai között. Nem gyújtották meg a magasból lógó, aranyozott lámpákat, de egy-két, pontosan meg nem határozható forrásból fakó fény töltötte meg a csarnokot. Ez a fény egyszerűen itt volt, körülötte, míg a távolban szürkés árnyékká nem fakult. Itt legalább nem volt meleg. Tel'aran'rhiodban sosem volt sem forróság, sem hideg.

Minden irányban hatalmas, homokkő oszlopok sorai húzódtak. A kupolás mennyezet olyan nagy volt, hogy elveszett az árnyékban. A magasból aranyozott láncokon további aranyozott lámpák lógtak le. Lába alatt igencsak kopottnak tűntek a világos kőcsempék. Igaz ugyan, hogy Tear nagyurai, legalábbis a való világban, csupán akkor jöttek ide, amikor a törvény és a szokás ezt megkövetelte tőlük, de a kötelesség szavának már a Világtörés óta engedelmeskedtek. A kupola közepén ott ragyogott Callandor, egy csillogó, látszólag teljes egészében kristályból készített kard, melyet félig beledöftek a kőpadlóba. Úgy, ahogy Rand itt hagyta.

Nem ment Callandor közelébe. Rand azt állította, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével csapdákat állított a kard köré, olyan csapdákat, melyeket egyetlen asszony sem láthatott meg. Nynaeve úgy vélte, elég mocskos csapdák lehetnek ezek, hiszen még a legrendesebb férfi is nagy aljasságokra képes, ha arra kényszerül, hogy cinkelt lapokkal játsszon, és a csapdák nem kímélnének sem férfit, sem asszonyt, ha az megpróbálná kézbe venni ezt a sa'angrealt. Rand a kardot ugyanúgy meg akarta védeni a Fehér Torony aes sedai-aitól, mint a Kitaszítottaktól. Randtől eltekintve valószínűleg mindenki halál fia, aki megérinti Callandort. Lehet, hogy még a halálnál is szörnyűbb sors várna rá.

Tel'aran'rhiod már csak ilyen volt. Ami a való világban létezett, azt itt is meg lehetett találni, de visszafelé ez már nem bizonyult mindig igaznak. Az Álmok Világa, a Láthatatlan Világ az ébrenlévők világának tükörképe volt. Ez a tükör azonban időnként különös módon torzította el a képet, és néha más világok is tükröződtek benne. Verin sedai azt magyarázta Egwene-nek, hogy a világok mintát alkotnak, melyek szálai a mi világunk és más világok valóságai, ahogy egy Kor mintájának szövetét az emberi életek alkotják. Tel'aran'rhiod mindegyik világhoz elért, de csak kevesen tudtak átlépni ide, s közülük is a legtöbben csak akaratlanul, alig néhány, rövid, tudattalan pillanatra, mikor földi álmokat álmodtak. Ezek veszélyes pillanatok voltak az alvók számára, akkor is, ha erre sosem jöttek rá, kivéve, ha hihetetlenül balszerencsésnek bizonyultak. Tel'aran'rhiod másik, különös tulajdonsága az a tény volt, hogy bármi, ami itt történik az álmodóval, érezteti hatását az ébrenlévők világában is. Az Álmok Világában meghalni azzal járt, hogy az álmodó a valóságban is meghalt.

Elfogta az az érzés, hogy az oszlopok közötti félhomályból valaki szemmel tartja, de emiatt nem aggódott már tovább. Semmiképpen sem lehetett ott Moghedien. Ezeket a szemeket a képzeleted teremti. Nincsenek ott megfigyelők. Megmondtam Elayne-nek, hogy ne törődjön velük, erre most én... Moghedien biztosan nem érné be azzal, hogy csak szemmel tartsa. Ennek ellenére jobban örült volna annak, ha elönti a pulykaméreg, mert akkor használni tudta volna az Egyetlen Hatalmat. Természetesen most sem félt, csak éppen nem volt elég mérges. Félni egyértelműen nem félt.

A kifordult szimmetriájú kőgyűrű olyan könnyűnek tűnt, mintha inge alól a magasba akart volna lebegni. Erről eszébe jutott, hogy szinte meztelen. Mihelyt azonban erre gondolt, máris ruha volt rajta. Ez is azok közé a dolgok közé tartozott itt, Tel'aran'rhiodban, amelyek tetszettek neki. Néha semmi szükség nem volt arra, hogy az Egyetlen Hatalmat használja, mivel itt olyan dolgokat is véghez vihetett, amelyek talán még az Igazi Forrásból merítő aes sedai-oknak sem sikerülhetett volna. Az viszont meglepte, hogy nem azt a jó, erős anyagból készült, folyóközi gyapjúruhát viseli, amire számított. Ehelyett a legfinomabb csipkével borított állógallér egészen az álláig felért, és azalatt testét világossárga, izgalmasan testre tapadó selyem borította. Hány alkalommal dühöngött azért, hogy mennyire erkölcstelenek ezek a taraboni ruhák, amikor arra kényszerült, hogy ilyet hordjon, nehogy feltűnést keltsenek Tanchicóban! Úgy tűnik, öntudatlanul sokkal jobban hozzászokott az ottani divathoz, mint ahogy azt gondolta.

Keményen megrántotta hajfonatát, mintha csak így akarta volna megbüntetni magát gondolatai elkószálásáért. A ruhát azonban meghagyta olyannak, amilyen volt. Nem volt éppenséggel az az öltözék, amire számított, de hát ő már ugye kinőtt abból a korból, amikor az ember egy ilyen kis semmiségért színházat rendez. A ruha az csak ruha. Ez lesz rajta akkor is, amikor megjön Egwene meg azok a Tudós Asszonyok, akik ma elkísérik a lányt, és ha közülük csak egy is megjegyzést mer tenni... Nem azért jöttem ilyen korán, hogy ruhákkal szórakozzak!

– Birgitte? – Csend volt a válasz, így aztán hangosabban megismételte a kérdést, bár erre itt nem volt szükség. Ez a bizonyos nőszemély akkor is meghallaná a nevét, ha éppen Tel'aran'rhiod túlsó végében tartózkodik. – Birgitte?

Egy asszony lépett ki az oszlopok közül. Kék szeme nyugodtan, büszke öntudattal nézett vissza rá, és aranyhaját olyan művészi fonatba kötötték, ami még Nynaeve frizuráját is megszégyenítette. Rövid, fehér zubbonya és bő, sárga selyemből készült nadrágja, melyet a bokájánál beletűrt a magas sarkú csizmájába, tulajdonképpen egy-kétezer évvel ezelőtti divatirányzatnak felelt meg. Ez a módi nagyon tetszhetett a hősnőnek. Az oldaláról lógó tegezbe dugott nyílvesszők mintha ezüstből készültek volna, akárcsak a kezében tartott íj.

– Gaidal is itt van? – kérdezte Nynaeve. A férfi általában Birgitte közelében tartózkodott. Gaidal rendkívüli módon idegesítette Nynaeve-ot, mivel a harcos egyszerűen nem volt hajlandó tudomásul venni az ő létezését, és mindig komor képet vágott, ha Birgitte vele beszélt. Első alkalommal komoly sokkot okozott, hogy Gaidal Cainnel és Birgittével találkozott Tel'aran'rhiodban, hiszen ők számos ősi legenda rég elhunyt hősei voltak. De, ahogy arra Birgitte maga is utalt, milyen hely felelne meg jobban az Idő Kerekének forgásához kötött hősöknek, mint egy álom, ahol az újjászületésükre várhatnának. Egy álom, oly ősi, mint a Kerék maga. Ők azok – Birgitte és Gaidal Cain, meg Sasszem Rogosh és Sasszárny Artur, és még sok társuk –, akiket Valere Kürtje visszahívna, hogy ott küzdjenek az Utolsó Csatában.

Birgitte hajfonata körbelendült, amikor tagadóan megrázta a fejét.

– Mostanában nem nagyon találkoztam vele. Azt hiszem, a Kerék visszalökte őt az ébrenlévők világába. Ez már sokszor megtörtént.

Várakozással teli hangjába aggodalom is vegyült.

Ha Birgitte nem tévedett, akkor valahol fiúgyermek született a nagyvilágban, egy vidám, hangosan síró kisfiú, aki nem is sejthette, hogy kicsoda ő tulajdonképpen, azt, hogy sorsa arra rendelte, egyszer majd hősi tetteket hajtson végre, és anyagot adjon az új legendák születéséhez. A Kerék akkor szőtte bele a hősöket a Mintába, amikor a legnagyobb szükség volt rájuk, hogy megváltoztassák a Mintát. Haláluk után visszatértek ide, és újra várakoztak. Ily sors várt arra, aki a Kerékhez kötődött. Az új hősökre is ez a sors várt. Azokra a férfiakra és nőkre, akiket bátorságuk és sikereik messze a közönséges emberek fölé emeltek. Ha valaki azonban a Kerékhez kötődött, az többé már nem tudott elszabadulni.

– Milyen sokáig kell még várnod? – kérdezte Nynaeve. – Bizonyára még éveket – Birgitte mindig is Gaidalhoz kötődött az összes hősi énekben, keresztül a Korokon, egy véget nem érő kaland és szerelem foglyaként, melyet az Idő Kereke sem tudott eltaposni. Mindig valamivel Gaidal után született újjá. Egy évvel később, öt évvel, tízzel, mindig a férfi után.

– Nem tudom, Nynaeve. Az idő itt másként halad, mint az ébrenlévők világában. Alig tíz nappal ezelőtt találkoztam veled utoljára, és ha jól sejtem, Elayne-nel is csak egy nappal korábban. Mennyi idő telt el nálatok?

– Négy nap, aztán meg három – morogta Nynaeve. Elayne-nel együtt olyan sokszor átjöttek ide, ahányszor csak tudtak, hiszen beszélni akartak Birgittével, erre azonban csak ritkán kerülhetett sor, hiszen többnyire Thom és Juilin is ott aludt a közelükben, a táborhelyen, és a férfiak egymást felváltva őrködtek.

Birgitte képes volt visszaemlékezni a Hatalom Háborújára, legalábbis, hogy végigélt egy teljes életet a háború idején, meg a Kitaszítottakra. Elmúlt életei olyanok voltak, mint a könyvek, amelyekre az ember hosszú idő után is szívesen emlékezik vissza. A legkorábbi életei természetesen elhalványultak, de a Kitaszítottakra nagyon is jól emlékezett. Különösen Moghedienre.

– Látod, Nynaeve? Az idő folyama itt még nagyobb mértékben eltolódhat. Lehet, hogy hónapokig tart, míg újjászületek, de lehet, hogy csak napokig. Mármint hogy itt. A valódi világban viszont akár évek is eltelhetnek a születésemig.

Nynaeve csak nagy nehezen fojtotta el csalódottságát.

– Akkor nem veszíthetünk időt! Láttál valakit közülük, amióta nem találkoztunk?

Nem kellett megmondania, hogy kikre gondolt.

– Túl sokat is. Lanfear persze gyakran járt Tel'aran'rhiodban, de megpillantottam már Rahvint, Sammaelt és Graendalt is. Demandredet és Semirhage-ot is – Az utolsó név kiejtésekor Birgitte hangja kifejezetten idegesnek tűnt. Még Moghedien, akit pedig gyűlölt, sem volt képes arra, hogy megrémítse, ám Semirhage egészen más lapra tartozott.

Nynaeve is megborzongott. Az aranyhajú nő már túl sokat mesélt neki a Kitaszítottakról. Most hirtelen azon kapta magát, hogy vastag gyapjúköpenyt hord, melynek csuklyája eltakarja az arcát. Elvörösödve eltüntette a ruhát.

– Egyikük sem vett észre? – kérdezte ijedten. Birgittét számos módon könnyebben is meg lehetett sebesíteni, mint őt, pedig a harcosnő rengeteget tudott Tel'aran'rhiodról. Bármelyik Kitaszított eltaposhatta volna, mint egy hangyát, hiszen Birgitte nem tudta fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Ha pedig itt megölik, akkor soha többé nem születhet újjá.

– Nem vagyok annyira tapasztalatlan vagy ostoba, hogy ezt megengedjem nekik – Birgitte ezüstíjára támaszkodott. A legendák szerint az ezzel a fegyverrel kilőtt ezüst nyílvesszők sosem tévesztik el a célt. – A Kitaszítottak egymásra acsarkodnak, és hiúságukban nem törődnek mással. Láttam Rahvint és Sammaelt, Graendalt és Lanfeart. Titokban mindegyikük a többi után kémkedett. Demandred és Semirhage ugyanígy a többiek nyomát leste. Amióta azonban kiszabadultak, azóta nem láttam őket olyan gyakran itt.

– Valamire készülnek – Nynaeve idegesen az ajkába harapott. – De mire?

– Ezt én sem tudom megmondani, Nynaeve. Az Árnyékháború idején is állandóan terveket szőttek, egymás ellen legalább ugyanannyit, mint összefogva, de bármit is tettek, az jóra sosem vezetett, sem az álmok, sem a valóság világában.

– Próbáld meg kideríteni, Birgitte, legalábbis igyekezz minél többet megtudni, anélkül hogy magadat veszélybe sodornád. Ne kockáztass semmit sem! – A másik nő arckifejezése változatlan maradt, de Nynaeve úgy vélte, hogy vidámságot lát megcsillanni a szemében. Ez az ostoba nőszemély ugyanolyan kevéssé törődik a veszéllyel, mint Lan. Szívesen érdeklődött volna arról, mi újság a Fehér Toronyban, vagy mire készülhet Siuan, de Birgitte nem látta és nem is tudta megérinteni az ébrenlévők világát. Kivéve persze, ha a Kürt szólította át oda. Megpróbálsz elfutni a saját kérdéseid elől. – Láttad Moghedient?

– Nem – sóhajtott fel Birgitte. – Pedig elég sokszor megpróbáltam a nyomába eredni. Általában bárkit meg tudok találni, aki tudja, hogy az Álmok Világában jár. Ez olyan érzés, mintha hullámok terjednének a levegőben. Lehet, hogy a tudatát érzem. Nem is tudom. Katona vagyok, nem tudós. Lehet, hogy azóta nem jött Tel'aran'rhiodba, amióta legyőzted, vagy... – habozott, és Nynaeve megpróbálta megakadályozni, hogy kimondja a folytatást, de Birgitte elég bátor volt ahhoz, hogy a kellemetlen tényekkel is farkasszemet nézzen. – Vagy pedig tudja, hogy keresem. Nagyon ügyesen tud rejtőzködni. Nem véletlen, hogy Póknak nevezik.

A Legendák Korában egy parányi pókot neveztek moghediennek, amelyik a sötétben szőtte hálóját, de csípése annyira mérgező volt, hogy áldozata néhány pillanat alatt meghalt tőle.

Nynaeve-nak hirtelen ismét eszébe jutottak a láthatatlan szemek, mire megborzongott. Nem a félelemtől remegett. Csak borzongás, nem remegés. Ennek ellenére tudatosan magán tartotta a taraboni ruhát, nehogy hirtelen páncél csillogjon rajta. Az ilyesmi már akkor is eléggé kínos lenne, amikor egyedül van, de hogy egy olyan hősnő hűvös tekintete előtt veszítse el arcát, akinek híre Gaidal Cainével vetekszik, az még sokkal kellemetlenebb lett volna.

– Akkor is meg tudod találni, ha bujkál előled, Birgitte? – Moghedient megtalálni, ha tudja, hogy keresik, semmiképpen sem lett volna egyszerű feladat. Ez nagyjából olyan volt, mintha a magas fűben keresné az ember az oroszlánt, miközben csupán egyetlen pálcát szorongat a kezében.

Birgitte nem habozott.

– Talán. Meg fogom próbálni – vállára vetette íját, és még hozzátette: – Most mennem kell. Nem akarom megkockáztatni, hogy meglássanak a többiek, ha jönnek.

Nynaeve a hősnő vállára tette a kezét, hogy még visszatartsa.

– Nagy segítséget jelentene, ha megengednéd, hogy elmondjak nekik mindent. Így megtanácskozhatnám azt, amit a Kitaszítottakról meséltél, Egwene-nel és a Tudós Asszonyokkal. Ők pedig értesíthetnék Randet. Birgitte, a fiúnak meg kell tudnia...

– A szavadat adtad nekem, Nynaeve! – A ragyogó kék szemek könyörtelenül csillogtak, mint a jég. – Az utasítások kimondják, senkinek nem árulhatjuk el, hogy Tel'aran'rhiodban tartózkodunk. Éppen elég előírást megszegtem már azzal is, hogy beszéltem veled, és azzal még többet meg fogok szegni, ha segítek. Ennek ellenére nem tudok tétlenül itt állni, és bámulni, ahogy az Árnyékkal harcolsz. Ebben a harcban már többször áldoztam az életemet, mint ahány alkalomra vissza tudok emlékezni. Ennek ellenére igyekszem betartani az előírásokat. Neked is meg kell tartanod a szavadat.

– Persze, hogy betartom – válaszolta Nynaeve ingerülten. – Kivéve persze, ha felmentesz ez alól. És arra kérlek, hogy...

– Nem.

Ezzel Birgitte eltűnt. Az egyik pillanatban Nynaeve keze még a fehér ruhaujjon nyugodott, a következőben viszont már csak az üres levegőt markolta. Néhány olyan káromkodás villant az eszébe, amelyeket Thomtól és Juilintől hallott. Természetesen összeszidta volna Elayne-t, ha azon kapja, hogy odafigyel ezekre a káromkodásokra, hát, még akkor, ha a lány esetleg használta is volna őket. Nem volt értelme még egyszer hívni Birgittét. Valószínűleg nem jönne. Nynaeve csak remélni tudta, hogy legközelebb, amikor majd ő vagy Elayne hívja, újra megjelenik.

– Birgitte, megtartom az ígéretem! Birgitte!

Ezt biztosan hallotta. Lehet, hogy következő találkozójukkor már Moghedien terveiről is fog tudni valamit. Ugyanakkor Nynaeve azt is remélte, hogy a hősnő semmit sem fog megtudni. Mert ha megtud bármit is, az azt jelenti, hogy Moghedien is itt jár Tel'aran'rhiodban.

Ostoba nőszemély! Ha nem figyelsz a kígyókra, akkor nem panaszkodhatsz, ha az egyik egy szép napon megharap! Tényleg nagyon szeretett volna egy napon megismerkedni Elayne Linijével.

A hatalmas csarnok üressége nyomasztóan hatott rá. Ezek az óriási, csillogó homokkő oszlopok és az az érzés, hogy valaki szemmel tartja a sötétben. Ha valaki tényleg járna itt, akkor Birgitte tudna róla.

Azon kapta magát, hogy csípőjén végigsimítja a selyemruhát, s mivel szerette volna figyelmét elterelni az egyébként nem is létező szemekről, ezért ruhájára összpontosított. Amikor megismerkedett Lannal, jó minőségű, folyóközi gyapjúruhát viselt, amikor pedig szerelmet vallott neki a férfi, egy egyszerű hímzettet. Most azt kívánta, bárcsak láthatná a férfi egy ilyen ruhában is, mint ez. Ez nem lenne erkölcstelen, ha éppen Lan pillanthatná meg így.

Egy magas állótükör jelent meg előtte. Megvizsgálta tükörképét, miközben jobbra-balra fordult, sőt, egyszer még a válla fölött átpillantva, hátulról is megnézte magát. A sárga anyag bőrére tapadt, és jóval többet engedett sejteni annál, mint amit eltakart. Az emondmezei Nőkör valószínűleg azonnal berendelte volna egy komoly, bizalmas beszélgetésre, ha meglátták volna így, függetlenül attól, hogy ő-e a javasasszony vagy sem. Ám ez a ruha tényleg szép volt. Ezen a helyen, egészen csendben, végül is bevallhatta magának, hogy nem egyszerűen csak hozzászokott ahhoz, hogy a nyilvánosság előtt ilyesmit viseljen. Valósággal élvezted, szidta magát. Te legalább akkora céda lettél mostanában, mint Elayne! Annyira szép volt ez az öltözék! És talán nem is annyira erkölcstelen, ahogy azt mindig is hirdette. Nem volt annyira kivágva, mint amilyet az a mayene-i ribanc viselt. Na jó, lehet, hogy mégsem látszott Berelain térde a kivágásban, de akkor is, túl mély volt a dekoltázsa a rangjához képest.

Hallott arról, milyen dolgokat húznak magukra a domani asszonyok. Ezt még a taraboniak is erkölcstelennek nevezték. Erre gondolva a sárga selyem valami bő, leomló, egészen áttetsző anyaggá változott. Csupán egy aranyszálakból szőtt, keskeny öv tartotta össze a derekán. Nynaeve elpirult. Mennyire átlátszó! Ez a ruha nem egyszerűen csak sejtetni engedte, mi van alatta. Ha Lan ebben látná, egészen biztosan nem beszélne butaságokat arról, hogy reménytelen a szerelme, és hogy nem akarja menyasszonyi ajándékként az özvegyi fátylat letenni a lába elé. Egy pillantás, és Lan vére lángra lobbanna. Az a férfi...

– A Fény szerelmére! Hát rajtad meg mi van, Nynaeve? – kérdezte Egwene felháborodva.

Nynaeve a magasba szökkent az ijedtségtől, villámgyorsan megfordult, és amikor újra szilárdan állt a lábán, akkor Egwene-nel és Melaine-nel találta szemben magát. Éppen Melaine-nel, bár igazság szerint ebben a pillanatban egyik Tudós Asszonynak sem bírt volna tiszta szívvel örülni. A tükör eltűnt, ő pedig jellegzetes folyóközi stílusban készült, sötét színű gyapjúruhát viselt, elég vastagot ahhoz, hogy a legkeményebb télnek is ellenálljon. Mivel halálra rémült, amiért hagyta magát meglepni – tényleg ez volt a valódi ok –, azonnal megváltoztatta öltözékét. Gondolkodás nélkül visszatért az átlátszó domani fátyolhoz, majd ugyanolyan gyorsan újra magára öltötte a sárga taraboni ruhát.

Izzott az arca. Most valószínűleg igazi futóbolondnak tartják. És pont Melaine előtt! Ez a Tudós Asszony egy hosszú vörös-arany hajú, csillogó zöld szemű szépség volt. Nem mintha a legkisebb mértékben is érdekelné, hogyan is néz ki a Tudós Asszony. Melaine azonban a múlt alkalommal is elkísérte Egwene-t, és akkor megjegyzéseket tett Lanra. Nynaeve majdnem felrobbant emiatt. Egwene ugyan azt állította, hogy Melaine nem akarta felmérgesíteni, az aielek már csak ilyenek, de Melaine akkor is dicsérő megjegyzéseket tett Lan vállára, kezére és szemére. Honnan veszi a bátorságot ez a zöld szemű vadmacska, hogy Lan vállát bámulja? Nem mintha kételkedett volna a férfi hűségében, de Lan mégiscsak egy férfi volt, távol tőle, és Melaine ott volt a közelében, és... Határozottan véget vetett ennek a gondolatmenetnek.

– Mi van Lan...? – Úgy gondolta, valósággal lángolhat az arca. Hát nem tudod befogni a szádat? Most már nem akarta – tudta – visszaszívni a kérdést. Melaine előtt soha! Már Egwene töprengő mosolya is elég szörnyű volt, de Melaine arra vetemedett, hogy együttérzően nézzen rá. – Jól van? – Megpróbált hűvös nyugalommal beszélni, ám a hangja ennek ellenére remegett.

– Minden rendben van vele – válaszolta Egwene. – Csak aggódik a biztonságod miatt.

Nynaeve lassan kifújta a levegőt. Észre sem vette, hogy nem vett lélegzetet. A Puszta veszélyes helynek számított. Ehhez még csak nem is volt szükség olyan emberekre, mint Couladin meg a shaidók. Ezen kívül Lan még csak nem is ismerte az „óvatosság” szó jelentését. És akkor ő aggódik Nynaeve biztonsága miatt? Azt hiszi talán ez a bolond, hogy nem képes vigyázni magára?

– Végre eljutottunk Amadiciába – jelentette ki gyorsan, hogy másra terelje a szót. Jár a szám, és még sóhajtozok is! Megbolondított ez a férfi? A szemben állók arcáról azonban nem tudta leolvasni, hogy sikerrel járt-e elterelő hadművelete. – Egy Sienda nevű faluban, Amadortól keletre. Mindenütt fehérköpenyek, de nem nagyon törődnek velünk. Mások miatt kell résen lennünk – Melaine előtt nem ártott az óvatosság, és itt-ott kissé lekerekíteni az igazságot, de azért beszámolt nekik Ronde Macuráról és a tőle hallott, különös üzenetről. Meg arról, ahogy megpróbálta elaltatni őt meg Elayne-t. Csak azt mondta, hogy megpróbálta. Melaine előtt képtelen volt elismerni, hogy az a némber tényleg túljárt az eszén. A Fényre! Hát mit csinálok? Még sosem hazudtam Egwene-nek!

A támadás tulajdonképpeni okát – vagyis, hogy egy világgá futott beavatottat visszavigyenek a Toronyba – természetesen nem hozhatta szóba. Egy Tudós Asszony előtt semmiképpen sem. Elayne-t és őt is teljes értékű aes sedai-nak tartották. Egwene-nel azonban tudatnia kellett, miről is volt szó.

– Mintha Andor ellen intrikálnának, de Elayne-ben, benned és bennem van valami közös, Egwene, ezért úgy vélem, mindannyiunknak ugyanúgy vigyáznunk kell, mint Elayne-nek. – A lány megfontoltan bólintott. Először döbbentnek látszott – teljes joggal –, de aztán gyorsan felfogta a titkos üzenetet. – Jó, hogy gyanakodni kezdtem a tea illata miatt. Képzeld csak el: vágottgyökérrel akartak elaltatni, engem, aki ilyen remekül kiismeri magát a gyógynövények között!

– Cselszövés cselszövés hátán – morogta Melaine. – A Nagy Kígyó tényleg remekül illik az aes sedai-okhoz, ha jól értem. Egy szép napon véletlenül elnyelitek magatokat.

– Mi is hoztunk ám híreket – mondta Egwene.

Nynaeve nem értette, miért siet annyira a lány. Én aztán biztosan nem fogom hagyni, hogy provokáljon ez a nő! Nem veszítem el a béketűrésemet! Egyáltalán nem érdekel, ha a Tornyot szidja. Elengedte a hajfonatát. Amiről azonban Egwene beszámolt, attól azonnal eloszlott a haragja.

Az bizony komoly dolognak számított, hogy Couladin megpróbál átkelni a Világ Gerincén, és az is, hogy Rand a nyomába indul. Valósággal rohan csapataival a Jangai-hágóhoz, napkeltétől napnyugtáig menetelnek, és Melaine úgy vélte, hogy nemsokára meg is érkeznek. Cairhienben amúgy is rettenetes állapotok uralkodtak. Már csak az hiányzott nekik, hogy az aielek között kirobbanó polgárháború az ő földjükön hágjon a tetőpontjára. Ha pedig Rand meg akarja valósítani őrült tervét, akkor azzal egészen biztosan egy újabb Aiel-háborút provokál. Őrület! Nem, nem egészen. A fiúnak valahogy még sikerült megőriznie szelleme épségét.

Mikor gondoltam utoljára arra, hogy meg kellene védenem? – tette fel a kérdést Nynaeve keserűen magának. Most pedig csak azért akarom, hogy ne bolonduljon meg, mert akkor nem vívhatja meg az Utolsó Csatát! Na jó, nem csupán ezért, de ezért is. Az a fiú mindig is az Újjászületett Sárkány volt. A Fény nyeljen el, már én is olyan rettenetes vagyok, mint Siuan Sanche meg a többiek!

Azonban az, amit Egwene Moiraine-ről mondott, még annál is jobban sokkolta, mint amit eddig hallott.

– Engedelmeskedik Randnek? – kérdezte hitetlenkedve.

Egwene élénken bólogatott. Még mindig azt a nevetséges aiel kendőt hordta a feje köré tekerve.

– Tegnap este veszekedtek, mert Moiraine még mindig le akarja beszélni arról, hogy átkeljen a Sárkányfalon, és a végén Rand kizavarta, hogy akkor jöjjön vissza, ha kissé lehűlt a feje. Úgy tűnt, hogy Moiraine mindjárt megfojtja, de aztán szó nélkül engedelmeskedett. Legalábbis egy jó órán át kint maradt a hideg éjszakában.

– Nem helyes ez így – szólt közbe Melaine, és megigazította vállkendőjét. – A férfiaknak nincs joguk ahhoz, hogy parancsokat osztogassanak az aes sedai-oknak, éppolyan kevéssé, mint hogy irányítani próbálják a Tudós Asszonyokat! Ezt még a Car'a'carn sem teheti.

– Azt bizony nem tehetik – értett egyet Nynaeve. Amikor rájött, mit mondott, legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Mi közöm hozzá, ha megtáncoltatja Moiraine-t? Éppen elég sokat kellett úgy táncolnunk, ahogy ő fütyült! Bár ez így tényleg nem volt helyénvaló. Én aztán nem akarok aes sedai lenni, csak többet akarok megtudni a Gyógyításról. Olyan akarok maradni, amilyen vagyok! Csak hadd parancsolgasson az a fiú! Ennek ellenére ez nem volt helyénvaló.

– Most már legalább beszél vele – folytatta Egwene. – Azelőtt szinte kőtömbbé változott, ha Moiraine felbukkant a közelében. Nynaeve, Rand napról napra beképzeltebb lesz!

– Akkoriban, amikor még azt hittem, hogy te leszel az utódom, a falu új javasasszonya – felelte neki Nynaeve szárazon –, megtanítottalak arra, hogyan kell helyretenni valakit. Neki is az lenne a legjobb, ha így bánnál vele, bár most már ő az egész legelő vezérürüje. Valószínűleg éppen ezért van rá olyan nagy szüksége. Úgy tűnik, a királynők és a királyok bolondot csinálhatnak magukból, ha elfelejtik, mik is ők, és csak aszerint cselekszenek, hogy kik is ők. Még rosszabb, ha azt felejtik el, hogy kicsodák, és csak az lebeg a szemük előtt, hogy micsodák. Legtöbbjük igencsak jól járna, ha lenne mellette valaki, aki emlékezteti, hogy ő is ugyanúgy eszik, izzad és zokog, mint egy paraszt.

Melaine szorosabbra vonta kendőjét maga körül, és szemmel láthatóan nem tudta eldönteni, hogy egyetértsen vele vagy sem. Egwene viszont így szólt:

– Megpróbálom én helyretenni a fiút, de néha mintha nem is saját maga lenne, és amikor rendesen viselkedik, akkor is annyira beképzelt, hogy leperegnek róla az ember szavai.

– Mindent meg kell próbálnod. Segítened kell neki, hogy hű maradhasson önmagához. Ez a létező legjobb dolog, amivel segíthetsz rajta, így lesz a legjobb neki és az egész világnak.

Csend lett. Sem neki, sem Egwene-nek nem akaródzott arról beszélni, hogy Rand esetleg kezd megőrülni, és úgy tűnt, hogy ez a téma Melaine-nek sem tetszik túlzottan.

– Van még egy fontos dolog, amit el akartam mondani nektek – folytatta rövid szünet után. – Azt hiszem, hogy a Kitaszítottak készülnek valamire. – Ez nem ugyanaz, mintha beszámolt volna nekik Birgittéről. Úgy forgatta a szót, mintha saját maga látta volna Lanfeart meg a többieket. Valójában Moghedien volt az egyetlen, akit fel tudott volna ismerni, meg talán még Asmodeant, bár a férfit csupán egyetlen alkalommal – és akkor is nagy távolságból – látta. Nagyon remélte, hogy a többiek közül senkinek sem jut eszébe rákérdezni, hogyan tudta felismerni őket, és miért gondolja, hogy Moghedien is errefelé járkálhat. A gond egészen más volt, nem az, amire a többiek gondolhattak.

– Talán átkutattad az Álmok Világát? – Melaine szeme csillogott, mint a zöld jég. Nynaeve nyugodtan nézett vissza rá, bár Egwene sajnálkozva csóválta a fejét.

– Bizonyára nem láthattam volna Rahvint meg a többieket, ha nem lettem volna itt, igaz?

– Aes sedai, te túl keveset tudsz, és túl vakmerő vagy! Nem lett volna szabad téged megtanítani arra a kevésre, amit már tudsz. Ami azt illeti, én néha nagyon sajnálom, hogy beleegyeztünk ezekbe a találkozókba. Nem lenne szabad gyakorlatlan asszonyokat beengedni Tel'aran'rhiodba!

– Magamtól sokkal többre jöttem rá, mint amire megtanítottatok! – Nynaeve igyekezett megőrizni hidegvérét. – Magamtól jöttem rá, hogyan fókuszáljam az Egyetlen Hatalmat, és nem látom be, miért ne sikerülne ugyanez Tel'aran'rhioddal is.

Csupán a makacsság és a harag mondatta vele ezeket a dolgokat. Az igaz, hogy saját maga tanulta meg az Egyetlen Hatalom fókuszálását, de akkoriban még csak nem is sejtette, mit művel, és számos dolgot nem is tudott helyesen csinálni. Mielőtt eljutott volna a Fehér Toronyba, meggyógyított néhány embert az Egyetlen Hatalom segítségével, de ezt ösztönösen tette, míg Moiraine fel nem nyitotta a szemét. Tanárnői a Toronyban éppen ezért gondolták, ez lehet az oka annak, hogy dühbe kell gurulnia ahhoz, hogy képes legyen az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Nynaeve igyekezett nem venni tudomást saját képességeiről, félt ezektől, és csak haragja segítségével tudta áttörni a félelem falát.

– Szóval azok közé tartozol, akiket az aes sedai-ok vadaknak neveznek – valamilyen érzelem is csendült ebben a kijelentésben, de Nynaeve nem tudta eldönteni, hogy ez most megvetés vagy inkább szánalom. Ezt az elnevezést a Fehér Toronyban nem éppen dicséretként használták. Az aielek között persze nem akadtak vadak. Azok a Tudós Asszonyok, akik képesek voltak fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, megtalálták az összes olyan lányt, aki ezzel a képességgel született, vagy akiben előbb vagy utóbb kialakult volna ez a képesség, még akkor is, ha a lány nem is törekedett ennek megtanulására. Ezen kívül azt is állították, hogy megtalálják mindazokat a lányokat is, akikben születésükkor nincsen meg a tehetség, de a későbbiekben, megfelelő irányítással megtanulhatják a fókuszálást. Egyetlen aiel lány sem halt meg, amiért magától próbálta volna mindezt megtanulni. – Tisztában vagy azokkal a veszélyekkel, amik akkor jelentkeznek, ha az ember egymaga akarja megtanulni az Igazi Forrás titkait. Ne hidd azt aes sedai, hogy az álmok kevésbé veszélyesek! Ők ugyanolyan veszélyesek, és ha valaki a szükséges tudás nélkül lép be az álomba, talán még nagyobb veszélyek is várnak rá.

– Elég óvatos vagyok – válaszolta Nynaeve feszülten. Nem azért jött ide, hogy hagyja magát kioktatni ettől az aranyhajú aiel házisárkánytól. – Tudom, hogy mit csinálok, Melaine.

– Semmit sem tudsz. Ugyanolyan makacs vagy, mint ez volt itt, amikor eljött hozzánk. – A Tudós Asszony rámosolygott Egwene-re, és mosolyából mintha rokonszenv érződött volna. – A felesleges erejét a megfelelő irányba tereltük, és most már gyorsan tanul. Bár még így is sok benne a hiba – Egwene arcáról eltűnt az elégedett vigyor. Nynaeve úgy vélte, hogy Melaine éppen e miatt a vigyor miatt tette hozzá az utolsó fél mondatot. – Ha az álomban akarsz járni – folytatta az aiel asszony –, akkor gyere el hozzánk! Mi majd a helyes útra tereljük a zabolátlanságodat, és tanítani fogunk.

– Nagyon köszönöm, de nincs szükségem zablára! – válaszolta Nynaeve udvarias mosollyal.

– Aan'allein meghal azon a napon, amikor megtudja, hogy már nem élsz.

Jeges penge fúródott Nynaeve szívébe. Az aielek Lant nevezték Aan'alleinnak. Az Ősi Nyelv kifejezését többféleképpen lehetett értelmezni: jelenthette azt, hogy „az egyetlen férfi”, vagy azt, hogy „egy férfi egyedül”, de azt is, hogy „a férfi, aki egy egész nép”. Elég nehéz dolog pontosan lefordítani az Ősi Nyelv kifejezéseit. Az aielek mélységesen tisztelték Lant, a férfit, aki nem adja fel soha az Árnyék elleni küzdelmet, a harcot azzal az ellenséggel, amelyik elpusztította a hazáját.

– Mocskos eszközökkel harcolsz – mordult fel. Melaine a magasba húzta egyik szemöldökét.

– Miért, harcolunk? Tudod? Ha igen, akkor tudnod kell, hogy a harcban csak győztesek és vesztesek vannak. A szabályok, melyek szerint nem szabad a másikat bántani, csak a játékban érvényesek. Azt akarom, hogy megígérd, semmit sem teszel az Álmok Világában anélkül, hogy azt előtte velünk meg ne beszélted volna! Tudom, hogy az aes sedai-ok nem hazudhatnak, ezért a te szádból akarom ezt hallani!

Nynaeve a fogát csikorgatta. Könnyű lett volna kimondani a szavakat. Nem kellett igazat mondania, hiszen nem kötötte a Három Eskü. Ennek ellenére ez azt jelentette volna, hogy igazat ad Melaine-nek. Viszont nem értett vele egyet, és ezért nem is fog megígérni semmit.

– Nem fogja megígérni, Melaine – szólalt meg végül Egwene. – Ha ilyen csökönyös képet vág, akkor még úgy sem lehet kicsalni a házából, ha megmondom neki, hogy ég a teteje.

Nynaeve csupán egy haragos pillantással válaszolt. Csökönyös? Ő? Amikor csupán azt akarta megakadályozni, hogy úgy játsszanak vele, mint egy fabábuval?

A csend egyre hosszabbra nyúlt, míg végül Melaine felsóhajtott.

– Hát jól van, de jobban járnál, aes sedai, ha emlékeznél arra, hogy Tel'aran'rhiodban csupán kisgyereknek számítasz. Gyere, Egwene, mennünk kell!

Egwene arcán kaján mosoly villant fel, miközben mindketten elhalványultak, majd eltűntek.

Nynaeve hirtelen ráébredt, hogy már megint megváltoztatta öltözékét. Vagy talán valaki más változtatta meg, mert a Tudós Asszonyok eleget tudtak Tel'aran'rhiodról ahhoz, hogy másokon is megváltoztassák a dolgokat. Nynaeve most fehér blúzt és sötét szoknyát viselt, ám ez utóbbi, ellentétben az álomból éppen az előbb kilépő két nő öltözékével, csupán a térdéig ért. Eltűnt a cipője és a harisnyája, és haját füle mellett két hosszú fonatba kötötték. Mindegyik fonatot egy-egy sárga szalag díszítette. Meztelen lába mellett egy faragott és kifestett arcú baba hevert. Jól hallotta, amint fogait csikorgatta. Egyszer ez már megtörtént, és Egwene-től megtudta, hogy az aieleknél a kislányok öltöznek így. Dühösen magára öltötte a taraboni selyemruhát, amelyik még jobban a testére tapadt, s nagyot rúgott a babába. Az elrepült, és eltűnt a levegőben. Ez a Melaine alighanem szemet vetett Lanra! Az aielek amúgy is valamiféle hősnek tartják azt a fickót. A magas állógallérból széles csipkegallér lett, és a mély, keskeny kivágás jól mutatta keble domborulatát. Ha ez a némber rá mer mosolyogni Lanra... ha Lan...! Hirtelen rájött, hogy ruhája kivágása egyre mélyebb lesz, és már válla is kiszabadult. Sietve feljebb húzta a ruhát, nem teljesen persze, de éppen annyira, hogy ne kelljen elpirulnia miatta. Az öltözéke már így is olyan szűk volt, hogy alig tudott moccanni benne. Ezt is gyorsan megváltoztatta.

Szóval engedélyt kellene kérnie, igaz? Odajárulni a Tudós Asszonyok elé, és könyörögni, mielőtt bármit is tenne? Talán nem ő győzte le Moghedient? A győzelem után eléggé megilletődtek, de úgy tűnik, mára már elfeledkeztek erről.

Ha már Birgittét nem tudja rávenni arra, hogy kiderítse, mi történik a Toronyban, akkor talán megtalálja a módját, hogy maga nézzen utána a dolgoknak.

Tizenötödik fejezet

Mire tanít meg az álom?

Nynaeve megpróbálta alaposan maga elé képzelni az amyrlin dolgozószobáját, ugyanúgy, ahogy elalvás előtt, a Kő Szívét is felidézte elméjében. Semmi nem történt – állapította meg homlokát ráncolva. Tulajdonképpen már a Fehér Toronyban kellett volna lennie, abban a szobában, amit az imént elképzelt magának. Ismét tett egy kísérletet, ám most lelki szemei előtt egy olyan helyiséget idézett fel, ahol sokkal gyakrabban járt, bár többnyire csak akarata ellenére. A Kő Szíve átalakult, és feltűnt körülötte a novíciák elöljárónőjének dolgozószobája, egy viszonylag kis méretű, sötét falapokkal borított falú kamra. Az egyszerű, vaskos bútorokkal berendezett helyiséget immár nemzedékek óta a novíciaasszonyok használták. Ha egy novícia súlyosabb dolgot követett el annál, hogy azt egyszerű padlósúrolással vagy kerti munkával el lehetett volna intézni, akkor ide küldték. Ha egy beavatottnak kellett itt megjelennie, akkor az azt jelentette, hogy az illető igen komolyan vétett a szabályok ellen. Még a beavatottak is remegő térddel járultak a szoba úrnője elé, mert tudták, hogy a találkozás legalább olyan fájdalmas lesz a számukra, mint egy novícia számára, ha nem fájdalmasabb.

Sheriam számtalan alkalommal nevezte Nynaeve-ot itt önfejű, makacs nőszemélynek. Nynaeve a lehető leggyorsabban ki akart kerülni innen, de azon kapta magát, hogy azt a tükröt bámulja, amelyben a novíciáknak és a beavatottaknak saját, könnyáztatta arcukat kellett bámulni, miközben meghallgatták Sheriam előadását a szabályokról, a kötelező tiszteletadásról, vagy arról, ami ellen éppen vétettek. Nynaeve-nak általában azzal akadtak nehézségei, hogy nem tartotta be mások szabályait, és nem tisztelte ezeket a személyeket. A tükör keretének kopott aranyozása mutatta, hogy legalább a Százéves Háború óta itt lógott, de lehet, hogy a Világtöréskor akasztották a falra.

A csodálatosan szép taraboni ruha felkelthette volna az itteniek bizalmatlanságát. Még a domani nők is egyszerűbb öltözéket viseltek, ha eljöttek a Toronyba. És Nynaeve nem igazán tudta volna elképzelni, hogy létezhet olyan nő, aki beálmodja magát a Toronyba anélkül, hogy öntudatlanul is a lehető legjóravalóbb teremtésnek akarna látszani. Annak elég csekély volt a valószínűsége, hogy bárkivel is összefut. Más ember legfeljebb néhány pillanatra álmodta át magát Tel'aran'rhiodba és a Fehér Toronyba. Egwene előtt négyszáz éven keresztül – Corianin Nedeal ideje óta – nem akadt a Toronyban olyan nő, aki segítség nélkül, de tudatosan bejutott volna az Álmok Világába. Másrészt azok között a Toronyból ellopott ter'angrealok között, melyek még mindig Liandrin és segítőinek karmai közt maradtak, tizenegy olyan akadt, melyet utoljára éppen Corianin vizsgált meg. Corianin ereklyéi közül kettőt már megszerzett Elayne-nel, ezek lehetővé tették, hogy belépjen Tel'aran'rhiodba. Biztos ami biztos, érdemes volt azt feltételeznie, hogy a többi tárgy is valami ilyesmire képes. Annak elég csekély volt a valószínűsége, hogy Liandrin vagy valamelyik Fekete némber éppenséggel abba a Toronyba álmodja vissza magát, ahonnan elmenekült, ám még ezt a csekély valószínűséget sem lehetett figyelmen kívül hagynia. Lesben állhattak. Valójában Nynaeve azt sem tudhatta, az ellopott ter'angrealokon kívül még hány ősi ereklyét vizsgált meg Corianin. Az írásos feljegyzések elég sok bizonytalanságot tükröztek, főleg, ha olyan ter'angrealokról szóltak, melyek működését senki sem értette. Ezek közül bármelyik lehet azoknál a Fekete nővéreknél, akik nem hagyták el a Tornyot.

A ruhája teljesen átalakult. Fehér gyapjúból készítették, puha, de nem túl jó minőségű anyagból, és szegélyét a hét ajahot jelképező, színes csíkok díszítették. Ha bárki megpillantotta volna, olyan valaki persze, aki nem tűnik el néhány másodperc múlva, akkor Nynaeve azonnal visszamenekül Siendába, hogy felfedezője azt gondolja, csupán egy beavatottat látott, aki álmában átlépett Tel'aran'rhiodba. Nem, mégsem a fogadóba, hanem vissza, Sheriam dolgozószobájába. Felfedezője bizonyára a Fekete nővérek közé tartozna, és ő azt a feladatot kapta, hogy üldözze az árnybarátokat.

Befejezte az átöltözést, megragadta most már vörös-arany színben tündöklő hajfonatát, és Melaine arcvonásait magára öltve, belevigyorgott a tükörbe. Ezt a némbert igencsak szívesen Sheriam kezére adta volna.

A novíciák úrnőjének dolgozószobája az alacsonyabb rangú nővérek szállása közelében volt, és a széles, csempével borított folyosókon újra és újra mozgást látott, amikor végigsétált a művészi díszítésekkel ékesített falikárpitok és az eloltott lámpásokat tartó oszlopok között. Menet közben rémült, fehér novíciaruhás lányok alakját látta felbukkanni és újra eltűnni. A novíciák rémálmaiban nagy szerep jutott Sheriamnak. Sietve ment, nem törődött velük. Nem maradtak olyan sokáig Tel'aran'rhiodban, hogy észrevegyék jelenlétét, és ha mégis, akkor azt hinnék, hogy csak saját képzeletük szüleménye.

Már csak kis távolság választotta el az amyrlin dolgozószobája felé vezető lépcsőtől. Amikor már az ajtó előtt állt, hirtelen Elaida bukkant fel előtte. Az izzadó arcú nő tűzvörös ruhát viselt, vállát pedig az amyrlin stólája takarta. Nem, nagyon hasonlított az amyrlinéra, mert erről hiányoztak a kék csíkok.

A szigorú, sötét szemek Nynaeve-ra meredtek.

– Én vagyok az amyrlin, leányzó! Nem tudod, mit parancsol a tisztelet? Majd jól meg... – A mondat közepén eltűnt.

Nynaeve megkönnyebbülten fellélegzett. Még hogy Elaida az amyrlin! Na, ilyen az igazi rémálom! Lehet, hogy erről álmodozik ez a némber! – gondolta szárazon. Előbb fog Tearben havazni, mint hogy őt megválasszák!

Az előszoba pontosan olyan volt, mint amilyenre emlékezett: széles asztal, mögötte egy székkel, a Krónikaőr számára. A fal mellett néhány szék sorakozott azoknak az aes sedai-oknak, akik az amyrlinnel akartak beszélni. A novíciák és a beavatottak állva várakoztak. Az asztalon szépen elrendezett dolgok – egy nagy halom rendesen összerakott papír, átkötött irattekercsek, jókora irattartók, levelek és pecsétek katonás rendben – arra utaltak, hogy Leane megváltozhatott. Nem mintha a Krónikaőr rendetlen lett volna, de Nynaeve úgy emlékezett, hogy Leane esténként elvből mindent elrakott, és semmit sem hagyott az asztalon.

Kinyitotta a dolgozószoba ajtaját, de habozott, mielőtt belépett volna. Nem csoda, hogy képtelennek bizonyult ide beálmodni magát. A terem cseppet sem hasonlított arra, amire emlékezett. Ez a hatalmas, dús faragással díszített asztal, mögötte meg a magas, trónszerű karosszék! A szőlőfürt formára faragott lábú, támlátlan székek tökéletes félkört alkottak az asztallal szemben. Mindegyik tökéletesen a helyén állt. Siuan Sanche az egyszerű bútorokat kedvelte, mintha ezzel is azt akarná megmutatni a látogatóinak, hogy ő bizony megmaradt egy egyszerű, teari halász lányának. A szobájában csak egy szék állt, és ezt elég ritkán kínálta fel a vendégeknek. Aztán meg ez a fehér váza – benne a virágokkal – amit úgy raktak fel arra az oszlopra, mintha egy szobor lett volna. Siuan szerette a virágokat, de jobban kedvelte a tarka csokrokat, amelyek a tavaszi mezőre, az össze-vissza nyíló virágokra emlékeztették. A kandalló fölött korábban, a magas nád között úszó, halászhajókat ábrázoló, egyszerű rajz függött. Ehelyett most két festményt látott, amelyek közül az egyiken Nynaeve felismerte Randet. A fiú a magát Ba'alzamonnak nevező Kitaszítottal harcolt, magasan a felhők között, Falméban. A másik festmény három fatáblából állt. Nem emlékezett arra, hogy bármikor is látta volna a rajtuk ábrázolt jeleneteket. Még csak nem is hallott róluk.

Az ajtó kinyílt, és Nynaeve majdnem halálra rémült. Egy vörös hajú beavatott lépett be, akivel még sosem találkozott. A nő rámeredt. És semmi hajlandóságot sem mutatott arra, hogy eltűnjön. Nynaeve már majdnem visszaugrott Sheriam dolgozószobájába, amikor a vörös hajú nő megszólalt:

– Nynaeve, ha Melaine tudná, hogy az ő arcát használod, nem érné be azzal, hogy egy kislány ruháját adja rád!

Hirtelen Egwene állt ott, aiel öltözékben.

– Annyira megijesztettél, hogy majdnem tíz évet öregedtem – mordult rá Nynaeve. – Végre úgy döntöttek a Tudós Asszonyok, megengedik neked, hogy szabadon jöjj és menj, amikor csak akarsz? Vagy ez Melaine újabb cselsz...

– Jó is, hogy megijedtél – förmedt rá Egwene, és arca kezdett elvörösödni. – Megbolondultál, Nynaeve? Olyan vagy, mint egy kisgyerek, aki égő gyertyával játszik a csűrben!

Nynaeve tátogott a döbbenettől. Egwene leckézteti őt?

– Na ide hallgass, Egwene al'Vere! Ezt még Melaine-től sem tűröm el, nem hogy tőled...!

– Márpedig valakinek el kell mondania neked, mielőtt elpusztítod magad a könnyelműségeddel!

– Én...

– El kellene vennem tőled a kőgyűrűt. Elayne-nek kellett volna adnom, azzal, hogy semmiképpen nem adhatja oda neked!

– Odaadni Elayne-nek, hogy...!

– Azt hiszed, Melaine túlzott? – kérdezte Egwene szigorúan, és felemelte mutatóujját, majdnem úgy, mint Melaine. – Hát nem túlzott! Nynaeve, a Tudós Asszonyok kizárólag az igazat mondták neked Tel'aran'rhiodról, és te mégis úgy viselkedsz, mint egy eszement bolond! Legyél végre felnőtt nő, és nem ostoba kisgyerek! Komolyan, ha valaha is volt benned egy cseppnyi értelem, az mostanra már rég elpárolgott! Térj végre észre, Nynaeve! – Nagyot szipákolt, és megigazította kendőjét a vállán. – Most is a kandallóban lobogó lánggal próbálsz meg játszani, mert túl buta vagy ahhoz, hogy rájöjjél, a tűz megégetheti az ujjadat!

Nynaeve döbbenten bámult. Elég gyakran veszekedtek máskor is, de Egwene még sosem bánt úgy vele, mintha csak egy kislány lett volna, akit tetten értek, amint félkézzel a mézesbödönben turkál. Soha. A ruha. Valószínűleg az az oka, hogy egy beavatott ruháját viseli, viszont az arca nem az övé. Mindent gyorsan megváltoztatott, visszaváltozott saját magává. Egy olyan kék gyapjúruhát viselt, melyet odahaza hordott, a Nőkör gyűlésein, vagy akkor, amikor a Falutanácsban alaposan megmosta a férfiak fejét. Úgy érezte, valami visszatért a javasasszony egykori méltóságából.

– Tisztában vagyok azzal, hogy milyen sok dolgot nem tudok – jelentette ki hűvösen. – De ez az aiel...

– Tisztában vagy azzal, hogy beleálmodhatod magad valamibe, amiből nem tudsz kijönni? Az álom itt valóság. Ha belelovalod magad egy vágyálomba, az csapdává válhat. Saját magadnak állítanál csapdát. Halálos csapdákat.

– Lennél szíves...?

– Tel'aran'rhiodban eleven rémálmok is léteznek, Nynaeve!

– Lennél szíves megengedni, hogy végre én is megszólaljak? – hördült fel Nynaeve. Illetve szerette volna, ha felhördül. Ahogy kimondta a szavakat, mintha csak alázatosan kérlelte volna a másikat. Pedig ha valaki, akkor ő nem szokott könyörögni.

– Nem, nem lennék szíves – válaszolta Egwene határozottan. – Addig nem, míg olyat nem fogsz tudni mondani, amit érdemes meghallgatni. Amikor rémálmokról beszéltem, akkor igazi szörnyűségekre gondoltam. Nynaeve, ha valakinek akkor támad rémálma, amikor Tel'aran'rhiodban jár, akkor a rémálom itt valósággá válik! A rémálom néha megmarad akkor is, ha már nincs itt az álmodó. Ezt ugye, nem tudtad, igaz?

Hirtelen durva kezek ragadták meg Nynaeve karját. Oldalt fordította a fejét, és a döbbenettől kiguvadt a szeme. Két, óriás termetű, rongyos férfi emelte a magasba. Arcuk lüktető, nyers húsból állt, és nyáladzó szájukból hegyes, sárga fogak ágaskodtak. Megpróbálta eltüntetni őket. Ha a Tudós Asszonyok álomjárója képes erre, akkor az neki is menni fog. Az egyik férfi letépte a melléről a ruhát, mintha csak papírból volna. A másik érdes, bütykös tenyerével megragadta az állát, és erőszakkal maga felé fordította az arcát. Lehajolt hozzá, és kinyitotta bűzös száját. Nynaeve nem tudta, hogy a férfi arra készül-e, hogy megcsókolja, vagy hogy megharapja. Inkább meghalt volna, mint hogy ezt megengedje. Kinyúlt a saidar után, de semmit sem talált. Iszonyatos rémület töltötte el a szükséges harag helyett. Éles körmök fúródtak arcába, és szilárdan tartották a fejét. Valahogy Egwene állt az egész mögött.

– Kérlek, Egwene! – Rémült cincogás volt csak, de annyira megijedt, hogy már ez sem számított. – Kérlek!

A férfiak – a lények – eltűntek, és Nynaeve a padlóra zuhant. Egy pillanatig csak ott állt, borzongott és zokogott. Ezután sietve megigazította a ruháját, de a hosszú karmok nyoma ott maradt az arcán és a melle fölött. Az öltözetet könnyedén ki lehet javítani Tel'aran'rhiodban, de ha valami magával az emberrel történik... Térde annyira remegett, hogy minden erejét meg kellett feszítenie ahhoz, hogy talpon maradjon.

Szinte arra számított, hogy Egwene majd vigasztalni fogja. Ezúttal kifejezetten örült volna ennek. A másik nő azonban csak ennyit mondott:

– Járnak itt szörnyűbb dolgok is, de már a rémálmok is elég rettenetesek. Ezt a kettőt én teremtettem, és én is tüntettem el őket, de még nekem is gondot okoznak azok, amelyekkel itt találkozom. Ráadásul nem is próbáltam meg megtartani ezt a kettőt, Nynaeve. Ha tudtad volna, hogyan kell megszabadulni tőlük, azonnal elbánhattál volna velük.

Nynaeve dühösen felkapta a fejét.

– Odébb álmodhattam volna magamat. Sheriam dolgozószobájába, vagy vissza, az ágyamba!

Egyáltalán nem duzzogott. Egy cseppet sem, ugye?

– Ha nem féltél volna túlzottan ahhoz, hogy gondolkozni tudjál – válaszolta Egwene szárazon. – Csinálj valamit a savanyú ábrázatoddal! Teljesen nevetségesnek tűnsz!

Nynaeve dühösen nézett a másikra, de ez most nem hozta meg a szokott hatást. Ahelyett, hogy vitatkozni kezdett volna, Egwene csupán a szemöldökét húzta a magasba.

– A berendezés cseppet sem jellemző Siuan Sanchéra – szólalt meg Nynaeve, hogy témát váltson. Mi üthetett ebbe a lányba?

– Így igaz – értett vele egyet Egwene, miután körbepillantott. – Most már tudom, miért kellett körutat tennem. A régi szobámban bukkantam elő, a novíciaszálláson, onnan kellett átsétálnom ide. Igaz, van, aki szereti átrendezni a szobáját.

– Én valami egész másra gondolok – nézett rá Nynaeve nyugodtan. Egyáltalán nem érződött sértődöttség a hangjában. Cseppet sem vágott savanyú képet. Nevetséges. – Az a nő, aki ebben a szobában dolgozik, egészen másmilyennek látja a világot, mint az, aki a régi berendezést állította össze. Nézd meg ezt a festményt, itt! Nem tudom, mit ábrázol ez a háromrészes akármicsoda, de a másikat te is olyan gyorsan felismered, mint én. – Mind a ketten ott voltak, amikor a képen látható esemény megtörtént.

– Bonwhin. Legalábbis szerintem – jelentette ki Egwene töprengve. – Te sosem figyeltél oktatás közben. Ez egy triptichon.

– Bármi is legyen, a másik dolog a fontosabb. – A Sárgákra mindig is odafigyelt. Amiről a többiek beszéltek, az általában értelmetlen fecsegés volt. – Úgy tűnik, az a nő, aki ezeket a képeket felakasztotta, mindig szem előtt akarja tartani, milyen veszélyes Rand. Ha Siuan Sanche bármilyen oknál fogva is Rand ellen fordult... Egwene, ez sokkal szörnyűbb lehet annál, mintha csak Elayne-t akarnák visszahozni a Toronyba!

– Talán – válaszolta Egwene bizonytalanul. – A papírok esetleg többet elárulnak ennél. Te kezdjél el itt keresgélni! Ha kész vagyok Leane íróasztalával, majd segítek neked.

Nynaeve szúrós szemmel nézett Egwene után, amikor a lány kisétált a szobából. Te kezdjél el itt keresgélni! Egwene-nek tulajdonképpen nem volt semmi joga ahhoz, hogy parancsokat osztogasson neki. Tulajdonképpen utána kellene mennie, hogy jól megrázza. Akkor meg miért ácsorogsz így, mintha gyökeret vertél volna? – kérdezte magától mérgesen. Nem volt butaság átnézni a papírokat, és ha itt, bent nézte meg őket, az ugyanannyit ért, mintha odakint tette volna. Az amyrlin íróasztalán talán még fontosabb dolgok nyomára is bukkanhatnak. Így aztán, magában morogva valamit arról, mit is kellene tennie ahhoz, hogy helyrerázza Egwene fejét, büszke léptekkel odavonult a faragott íróasztalhoz, miközben nagyokat rántott szoknyája szegélyén.

Az asztalon csupán három, finoman kifestett fadoboz állt, katonás sorrendben egymás mellett. Mivel jól emlékezett arra, milyen csapdákkal rakták tele az olyan dobozokat, melyek tartalma nem tartozott senki idegenre sem, ezért először is felkapott egy hosszú pálcát, és azzal emelte fel az első ládikó fedelét. A zöld színű, aranylakkozással díszített dobozra vízben gázoló darvakat festettek. Amint kiderült, ez volt a tolltartó. Tollakat, tintát és finom homokot talált benne. A legnagyobb dobozban, melynek fedelén piros rózsák tekeregtek aranyrúnák köré, több mint húsz, finoman megmunkált, elefántcsontból és türkizből készült figura – emberek és állatok – feküdtek a világosszürke bársonybélésen.

Amikor felnyitotta a harmadik doboz tetejét – ezt a kék égen, a felhők között egymással küzdő aranysólymok díszítették –, vette észre, hogy az első két láda már bezáródott. Ilyen dolgok gyakran történtek errefelé. Minden igyekezett olyannak maradni, mint amilyen a valóságos világban volt. Ezenkívül megtörténhetett, hogy ha az ember egy pillanatra másfelé nézett, a részletek hirtelen megváltoztak.

A harmadik dobozban iratok hevertek. A pálca eltűnt, mire Nynaeve óvatosan felemelte a legfelső pergament. Az irat, amelyet Joline aes sedai írt alá, alázatos büntetési kérelem volt, amelyik egy olyan büntetésért könyörgött, hogy Nynaeve összerezzent, pedig csak éppen átfutott a szövegen. Ez egyáltalán nem volt fontos, kivéve persze Joline számára. A lap alsó szegélyére valaki szögletes betűkkel odaírta, hogy „jóváhagyva.” Amikor le akarta tenni az iratot, az elhalványult, és eltűnt a kezéből, és a doboz is zárva volt.

Sóhajtva kinyitotta a ladikot. Bent a papírok mintha megváltoztak volna. Egy kézzel a tetőt fogva egymás után kiszedte őket, és sietve átfutott rajtuk. Legalábbis megpróbálta. Néha akkor tűntek el a levelek és a beszámolók, amikor éppen kézbe vette őket, máskor meg miközben olvasta tartalmukat. Megszólításként többnyire az szerepelt rajtuk, hogy „Tiszteletteljes üdvözlettel Anyánknak”. Némelyiket aes sedai-ok írtak alá, másokat különböző rangú nők, többnyire nemesek, de akadt olyan is, amelyen csak puszta név szerepelt. Úgy tűnt, egyik sem foglalkozik igazán fontos kérdéssel. Saldaea fővezére seregével együtt eltűnt, és Tenobia királynő nem hajlandó együttműködni a Fehér Toronnyal... Sikerült végigolvasni ezt a jelentést, ám annak írója feltételezte, hogy a levél címzettje tudja, miért nincs a hadúr Saldaeában, és hogy mi az az ügy, amelyben a királynőnek együtt kellene működnie a Toronnyal. Az ajah tanchicói fülei és szemei immár három hete hallgatnak. Ezt a lapot nem tudta tovább folytatni. Úgy tűnt, Illian és Murandy között kezd rendeződni a viszony, ám Pedron Niall azt állította, hogy ez az ő érdeme. Abból a néhány sorból, amit el tudott olvasni, elég jól érződött, hogy aki írta őket, közben a fogát csikorgatta. A levelek kétségtelenül fontosak lehettek, azok is, amiken gyorsan át tudott futni, és azok is, amelyek túl gyorsan eltűntek, használni azonban egyik sem használt. Éppen nekilátott elolvasni egy beszámolót a Kék nővérek gyanús – tényleg ezt a szót használták – találkozójáról, amikor kívülről hirtelen kétségbeesett kiáltást hallott:

– Ó, a Fényre, ne!

Odaugrott az ajtóhoz, és közben egy jókora bunkót jelentetett meg a kezében, melynek bütykösebbik végéből szögek álltak ki. Amikor azonban berontott a szobába, nem az a látvány tárult a szeme elé, amire számított. Egwene-t semmilyen szörnyetegtől sem kellett megvédenie, mivel a lány a Krónikaőr íróasztalára támaszkodva a semmibe meredt. Bár kétségbeesés ült ki az arcára, amennyire Nynaeve meg tudta ítélni, senki nem akarta bántani a lányt.

Egwene összerezzent, de aztán összeszedte magát, és remegő hangon így szólt:

– Nynaeve, Elaida az amyrlin!

– Ne bolondozz! – korholta Nynaeve. Mégis, az a dolgozószoba, ami cseppet sem hasonlított Siuan Sanche ízlésére... – Csak képzelődsz. Egészen biztosan.

– Kezemben volt egy pergamen, Nynaeve. Azzal az aláírással, hogy „Elaida da Avriny a'Rohain, A Pecsétek Őre, Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón.” Az amyrlin pecsétjét ütötték rá!

Nynaeve gyomra görcsbe rándult.

– De hát hogyan? Mi történt Siuannal? Egwene, a Toronyban nem szokás leváltani az amyrlineket, csak ha valami iszonyatos dolgot művelnek. Háromezer év alatt csak kétszer került rá sor!

– Lehet, hogy Rand volt az oka – Egwene hangja nyugodtan csengett, de szeme tágra nyílt. – Lehet, hogy olyan betegségben szenvedett, amit még a Sárgák sem tudtak meggyógyítani. Előfordulhatott, hogy leesett a lépcsőn, és kitörte a nyakát. Csak az a fontos, hogy most Elaida az amyrlin. Nem hinném, hogy úgy támogatná Randet, ahogy Siuan tette.

– Moiraine – morogta Nynaeve. – Annyira biztos volt abban, hogy Siuan a Torony minden erejével támogatni fogja Randet! – Nem tudta elképzelni, hogy Siuan meghalt. Gyűlölte ezt a nőt, és kicsikét félt is tőle – ezt már legalább saját magának be merte vallani –, de ugyanakkor tisztelte is az amyrlint. Tényleg azt hitte, hogy Siuan elnyűhetetlen. – Elaida, a Fényre! Olyan álnok, mint egy kígyó, és olyan kegyetlen, mint egy macska! Szinte felfoghatatlan, mire lehet képes.

– Attól félek, találtam valamit ez ügyben – Egwene úgy szorította két tenyerét a hasára, mintha a fájdalmat próbálta volna kioltani. – Egy egészen rövid feljegyzést. Éppen csak hogy el tudtam olvasni. „Valamennyi hűséges nővérünk felszólíttatik, hogy közöljék velünk egy bizonyos Moiraine Damodred nevű nőszemély tartózkodási helyét! Nevezett személyt, hacsak lehetséges, le kell tartóztatni, bármilyen eszközt kell is ehhez igénybe venni, és a Fehér Toronyba kell szállítani, hogy ott feleljen az árulásért.” Valószínűleg ugyanígy hangzik Elayne körözése is.

– Ha Elaida azt akarja, hogy elfogják Moiraine-t, akkor az azt jelenti, megtudta, hogy Moiraine Randet támogatja, és ez nem tetszik neki. – Jól esett erről beszélni. Amíg beszél, addig nem fogja elhányni magát. Árulás. Ezért elcsendesítik az embert. Mindig is szerette volna látni Moiraine bukását. Erről most Elaida gondoskodott. – Nem fog segíteni Randnek.

– Nem bizony.

– Hűséges nővérek. Egwene, ez nagyon illik ahhoz, amit abból a Macurából szedtünk ki. Bármi is történt Siuannal, az ajahok nem álltak ki egységesen Elaida megválasztása mellett. Csak így történhetett!

– Így bizony. Ügyes vagy, Nynaeve. Erre nem is gondoltam volna. – Mosolya annyira boldognak tűnt, hogy Nynaeve visszanevetett.

– Siuan azt a... az amyrlin asztalán fekszik egy beszámoló a Kékek gyűléséről. Éppen azt olvastam, amikor meghallottam a sikolyodat. Lefogadom, hogy a Kékek Elaida ellen szavaztak.

A Kékek és a Pirosak még normális körülmények között is ellenszenvvel méregették egymást, élesebb helyzetben viszont csak kevés hiányzott ahhoz, hogy egymás torkának ugorjanak.

Amikor visszatértek a dolgozószobába, már sehol sem találták a keresett iratot. Számos papír hevert ott, például Joline ismét előbukkanó levele, amit elolvasva Egwene igencsak ráncolta a homlokát, ám amit kerestek, azt sehol sem találták.

– Emlékszel, mi volt benne? – kérdezte Egwene.

– Csak az első néhány sort olvastam el, mert meghallottam a sikításodat. Egyszerűen nem emlékszem.

– Próbáld meg, Nynaeve! Szedd össze magad!

– De hát azt csinálom, Egwene! De nem segít! Tényleg próbálom. – Ekkor Nynaeve rádöbbent, mit is mondott az előbb. Olyan volt, mint egy pörölycsapás. Mentegetőzött! Mentegetőzött egy olyan lány előtt, akinek még két évvel ezelőtt is jól elverte volna a fenekét, ha a lányra rájött a bolondóra. És egy pillanattal ezelőtt olyan büszke volt, mint a tyúk a frissen tojt tojás mellett állva, amiért Egwene megdicsérte! Jól emlékezett még arra a napra, amikor először változott meg valamicskét kettőjük viszonya. Azon a napon már nem a falu javasasszonya állt szemben egy kislánnyal, aki ugrott, ha a javasasszony azt akarta, hanem két ifjú nő volt ott, távol otthonuktól. Úgy tűnik, ez a viszony most még jobban megváltozott, és ez cseppet sem tetszett neki. Valamit sürgősen tennie kell, hogy helyreállítsa a régi állapotot.

Hazudott. Most fordult elő először, hogy tudatosan hazudott Egwene-nek. Ezért foszlott semmivé erkölcsi fölénye, ezért jött annyira könnyen zavarba, ezért volt képtelen megérteni magát.

– Megittam a teát, Egwene – a szavakat úgy kellett kipréselnie magából. Tényleg össze kellett szednie magát. – Ennek a Macurának a vágottgyökér teaját. Az a némber meg Luci úgy cipeltek fel bennünket az emeletre, mint a liszteszsákokat. Olyan tehetetlenek voltunk, mint a teli zsákok! Ha nem jött volna Thom meg Juilin, hogy a gallérunknál fogva kiragadjanak onnan, akkor valószínűleg még most is ott lennénk. Vagy úton a Fehér Torony irányába, úgy teletömve vágottgyökér teával, hogy csak ott ébrednénk fel. – Vett egy mély lélegzetet, és megpróbált határozott és biztos hangon beszélni, ami igencsak a nehezére esett, hiszen éppen az előbb vallotta be, milyen agyalágyultan is viselkedett. Ami kibukott belőle, az sokkal nyekergősebb volt annál, mint ahogy szerette volna. – Ha azonban egy szót is elárulsz ebből a Tudós Asszonyoknak, különösen Melaine-nek, akkor kapsz tőlem egy nyaklevest!

Szavaival tulajdonképpen fel kellett volna piszkálnia Egwene harci szellemét. A jelenlegi állapotnál még az is jobbnak tűnt, ha veszekedést provokál. Amikor veszekedtek, többnyire arról volt szó, hogy Egwene nem akart értelmesen viselkedni. Összetűzéseik többnyire keserű szájízzel értek véget, mert a leányzó rászokott arra, hogy semmi áron ne ismerje be, ha tévedett. Ezúttal azonban Egwene csupán mosolygott! Derűs mosollyal nézett rá! Lekezelőn derűs mosollyal!

– Sejtettem, Nynaeve. Hiszen éjjel-nappal a növényekről szoktál fecsegni, de sosem említetted a vágottgyökeret. Biztos voltam abban, hogy nem hallottál róla, míg az az asszony meg nem említette. Mindig is megpróbáltad szépíteni a dolgokat. Ha egyszer arccal belezuhansz a disznódagonyába, akkor is megpróbálod elhitetni az emberekkel, hogy szándékosan csináltad. Nos hát, amiről most döntenünk kellene...

– Nem szoktam ilyesmit csinálni! – Nynaeve valósággal forrt a dühtől.

– De mennyire, hogy szoktál! Ne is tagadd! Most azonban már abba is hagyhatnád a vinnyogást, hogy segíts dönteni...

Vinnyogást! Hát, nem úgy alakultak a dolgok, amire számított.

– Ez nem igaz! Én nem vagyok olyan! Sosem viselkedtem úgy, amiről beszéltél!

Egwene egy pillanatig némán nézett rá.

– Szóval, nem tudsz leszokni róla? Hát jó. Hazudtál nekem.

– Nem volt hazugság – morogta Nynaeve. – Legalábbis nem egészen.

Egwene nem törődött a közbeszólással.

– Ráadásul magadat is becsapod. Emlékszel, mit adtál nekem inni, amikor utoljára hazudtam neked? – Hirtelen egy csészét tartott a kezében, megtöltve méregzöld, sűrű valamivel. Olyan volt, mintha mocskos, rohadó állóvízből merítették volna. – Az volt az egyetlen alkalom, amikor hazudtam neked. Visszaemlékezve erre az ízre, nem egyszer segített, hogy igazat mondjak. Ha nem akarod az igazat még saját magadnak sem bevallani...

Nynaeve önkéntelenül is hátralépett, mielőtt összeszedte magát. Főtt macskajaj őrölt borókalevéllel. Már a puszta gondolattól is görcsbe rándult a gyomra.

– Nem is hazudtam igazából! – Miért keresi a kifogásokat? – Csak nem mondtam el a teljes igazságot. – Én vagyok a javasasszony! Én voltam a javasasszony, és ezt nem lehet csak úgy figyelmen kívül hagyni! – Nem gondolod komolyan... – Mondd meg neki! Hiszen nem vagy kisgyerek. Egészen biztosan nem fogod meginni! – Egwene, én... – Egwene közvetlenül az orra alá tartotta a csészét, így Nynaeve világosan érezte a gyomorkavaró bűzt. – Rendben – jelentette ki gyorsan. Ez egyszerűen nem lehet igaz. Ennek ellenére képtelen volt levenni tekintetét a csészét megtöltő kotyvalékról, és a torkából előtörő szavakat sem tudta visszafojtani. – Néha tényleg megpróbálom magam előtt is megszépíteni a dolgokat. Néha. Ám sosem akkor, ha valami fontos dologról van szó. És sosem – legalábbis fontos dolgokkal kapcsolatban nem – hazudtam. Soha! Erre esküszöm! Csak apróságok kapcsán.

A csésze eltűnt, és Nynaeve megkönnyebbülten felsóhajtott. Bolond, bolond nőszemély! Biztos nem tudott volna rákényszeríteni arra, hogy megigyam! Mi a fene ütött belém?

– Amit el kell döntenünk – jelentette ki Egwene, mintha egyáltalán nem történt volna semmi –, kinek számoljunk be a tapasztaltakról. Moiraine-nek természetesen tudnia kell, és természetesen Randnek is, de ha mindenki megtudná... az aielek mindig furcsán viselkedtek, ha az aes sedai-okra terelődött a szó, igaz, máskor is elég különösek voltak. Azt hiszem, továbbra is követni fogják, vagyis Azt, Aki a Napkeltével Érkezik. Mindegy, hogy mi történik, de ha megtudják, hogy szembefordult vele a Fehér Torony, akkor lehet, hogy alábbhagy kissé a lelkesedésük.

– Előbb vagy utóbb úgyis megtudják – morogta Nynaeve. Biztos, hogy nem sikerült volna neki megitatnia velem azt a löttyöt!

– Inkább később, mint korábban, Nynaeve. Ezért, ha lehet, ne árulj el mindent legközelebbi találkozásunkkor a Tudós Asszonyoknak, csak mert mérges vagy rájuk! Jobb lenne, ha meg sem említenéd nekik, hogy itt jártál a Toronyban. Akkor lehet, hogy sikerül titokban tartanod.

– Nem vagyok annyira bolond – válaszolta Nynaeve mereven, és érezte, hogy arca ismét lángra lobban, amikor Egwene kérdően a magasba húzta a szemöldökét. Biztos, hogy nem fogja megemlíteni ezt a látogatást a Tudós Asszonyok előtt! Nem mintha egyszerűbb lett volna a hátuk mögött utálni őket. Egyáltalán nem. És ezúttal biztos, hogy nem próbálta meg szépíteni a dolgot. Egyszerűen nem volt igazságos, hogy Egwene úgy ugrál Tel'aran'rhiodban, ahogy csak akar, miközben ő meg kénytelen elviselni a leckéztetést meg a kioktatást.

– Tudom én is – válaszolta Egwene. – Kivéve, ha elragad a pulykaméreg. Jobban kellene ügyelned az önuralmadra, és arra, hogy megőrizd a hidegvéredet, különösen, ha igaz, amit a Kitaszítottakról mondtál, főleg Moghedienről – Nynaeve dühös pillantást vetett rá, és már nyitotta is a száját, bebizonyítandó, hogy igenis képes megőrizni jeges önuralmát, és ha Egwene nem hiszi, akkor mindjárt kap egy óriási pofont, de a lány még csak esélyt sem adott neki: – Meg kell keresnünk a Kék nővérek gyülekezőhelyét, Nynaeve. Ha szembeszállnak Elaidával, akkor talán Randet is úgy fogják támogatni, mint Siuant korábban. Nem említett az írás egy várost vagy egy falut? Legalább egy országot?

– Azt hiszem... nem. Nem emlékszem ilyesmire. – Erőlködnie kellett, hogy ne beszéljen ennyire alázatosan. A Fényre, mindent bevallottam, bolondot csináltam magamból, és most még csak rosszabb a helyzet. – Megpróbálok visszaemlékezni.

– Jól van. Meg kell őket találnunk, Nynaeve – Egwene egy pillanatig csak vizsgálta, miközben Nynaeve azért hadakozott, hogy ne ismételje saját szavait. – Nynaeve, legyél kérlek nagyon óvatos Moghediennel kapcsolatban! Ne viselkedj úgy, mint egy medve tavasszal, csak mert Tanchicóban megszökött tőled!

– Nem vagyok bolond, Egwene! – válaszolta Nynaeve. Nehezére esett ennyire visszafognia magát, és nem akart még ostobábban ott állni.

– Tudom, ezt már mondtad az előbb. Próbálj erre akkor is visszaemlékezni, ha komolyra fordulnak az ügyek! Légy óvatos!

Egwene ezúttal nem elhalványult, hanem egyszerűen eltűnt, ugyanolyan gyorsan, mint Birgitte.

Nynaeve tátogva meredt arra a helyre, ahol az előbb a lány állt, és gondolatban még egyszer átismételte mindazt, amit tulajdonképpen mondania kellett volna. Végül rájött, hogy egész éjszaka itt ácsoroghatna, hiszen folyvást csak önmagát ismétli, és már úgysem volt kinek elmondani a véleményét, így aztán, miközben halkan morgott magában, kilépett Tel'aran'rhiodból, és visszatért saját ágyába, Siendába.

A teljes sötétségben Egwene kinyitotta a szemét. Csupán a füstkivezető nyíláson keresztül szivárgott be egy kevés holdfény. Örült, hogy egy egész halom takaró alatt fekszik, mert a tűz kialudt, és a sátorban jeges hideg volt. Lélegzete párafelhőként lebegett szája előtt. Anélkül, hogy felemelte volna a fejét, végigpillantott a sátor belsején. Nem jöttek be a Tudós Asszonyok. Még egyedül volt.

Amikor magányosan elindult Tel'aran'rhiodba, éppen ettől félt a legjobban. Hogy visszatérésekor már a sátorban vár rá Amys vagy valamelyik társnője. Hát, lehet, hogy nem ez a legszörnyűbb, hiszen az Álmok Világának rémségei tényleg olyan szörnyűek, ahogy azt Nynaeve-nak elmondta. Mégsem a büntetéstől félt, legalábbis nem attól a büntetéstől, amilyet Bair ki szokott szabni rá. Az ilyen büntetést örömmel elfogadta volna, ha ébredéskor valamelyik Tudós Asszonnyal nézett volna farkasszemet. Amys azonban a kezdet kezdetén világosan az értésére adta, elzavarják, ha csak egyetlen alkalommal is kíséret nélkül megy el Tel'aran'rhiodba. Megtagadnák, hogy tovább oktassák. Ettől jobban félt, mint a lehetséges büntetésektől. Mindezek ellenére fejlődnie kellett. Bármilyen gyorsan tanították is a Tudós Asszonyok, ő nem érte be ennyivel. Mindent akart tudni, de azonnal.

Kinyúlt az Egyetlen Hatalom után, meggyújtotta a lámpákat, és lángra lobbantotta a tűzgödröt. A gödörben ugyan nem volt tüzelő, de megcsomózta a fonatot, és hagyta tovább égni. Aztán csak feküdt, figyelte gőzölgő lélegzetét, és arra várt, hogy elég meleg legyen ahhoz, hogy felöltözhessen. Későre járt, de Moiraine talán még nem feküdt le aludni.

Még mindig elképesztette az, ami Nynaeve-val történt. Azt hiszem, tényleg megitta volna azt a löttyöt, ha rákényszerítem. Annyira félt attól, hogy Nynaeve kideríti, a Tudós Asszonyok engedélye nélkül, saját szakállára próbálta meg felderíteni az Álmok Világát. Biztosra vette, hogy pirulása elárulta, és azért pirított rá Nynaeve-ra olyan nagy lendülettel, mert nem akarta megengedni, hogy szóhoz jusson, és kellemetlen kérdéseket feltéve, talán rájöjjön az igazságra. Mivel rettenetesen megijedt a gondolattól, hogy Nynaeve mindezek ellenére rájön az igazságra – és az a nőszemély képes lett volna arra, hogy elárulja, miközben teli tüdővel bizonygatja, hogy ez az ő érdekét szolgálja –, ezért csak beszélt és beszélt, mert így akarta Nynaeve-ot sarokba szorítani. Bármennyire is dühbe gurult az egykori javasasszony, mégsem volt elég ereje ahhoz, hogy akár egyszer is ráordítson. És ezzel a taktikával tényleg sikerült győznie.

Ha jobban belegondolt, Moiraine is csak ritkán emelte fel a hangját, és amikor így tett, akkor az nem bizonyult igazán hatásosnak, és többnyire nem sikerült megvalósítania azt, amit célul tűzött maga elé. Ez már azelőtt is így alakult, hogy olyan különösen kezdett volna el viselkedni Randdel szemben. A Tudós Asszonyok sem kiabáltak senkivel – legfeljebb egymással üvöltöztek –, és bármennyit is panaszkodtak arról, hogy a főnökök már nem hallgatnak rájuk, szemmel láthatóan többnyire elérték céljaikat. Ismert egy régi közmondást, amit eddig nem nagyon értett. „Van, aki megpróbálja meghallani a suttogást, miközben nem hajlandó odafigyelni az üvöltésre.” Többé nem fog kiabálni Randdel. Egy nyugodt, határozott női hang – éppen erre volt szükség. És ami azt illeti, többé Nynaeve-val sem fog kiabálni, hiszen mégiscsak egy felnőtt nővel van dolga, nem pedig egy dacos kislánnyal. Azon kapta magát, hogy vihog. Nynaeve-val vitatkozva még szép, hogy nem fog kiabálni, ha ezzel a csendes, szemrehányó taktikával ilyen szép eredményeket érhet el.

Úgy tűnt, most már elég meleg a sátor, ezért kimászott a pokrócok alól, hogy felöltözzön. Miután a jéghideg vízzel kimosta az álmosságot az arcából, magára terítette a sötét gyapjú köpönyegét, és kioldozta a Tűz fonatait, hiszen a Tűz túlzottan veszélyes volt, ha az ember őrizetlenül hagyta. Amikor a lángnyelvek eltűntek, lehajolt, és kilépett a sátorból. A hideg megmarkolta, mint egy jeges tenyér, amikor keresztülsietett a táboron.

Csupán a legközelebb fekvő sátrakat látta. A sötét körvonalak mintha csak a dombos táj szerves részei lettek volna, ám a tábor minden irányban több mérföldnyire terjeszkedett a széles hegyháton. A magas, viharvert csúcsok azonban még nem a Világ Gerincének közelségét jelezték. Annak még magasabb csúcsai jó pár napi járóföldre feküdtek, innen nyugat felé.

Habozva közelítette meg Rand sátrát. A félrehúzott bejárati függöny mögül fény szűrődött ki. Amikor közelebb lépett, a Lándzsa egyik Hajadonja bukkant elő a semmiből. A harcosnő hátán viselte íját, csípőjén, a tegezben a nyílvesszőket, kezében pedig pajzsot és lándzsákat tartott. Egwene a sötétben nem látott más Hajadonokat, de tudta, hogy jó pár őr veszi körbe a sátrat, még itt, a hat törzs óriási táborának kellős közepén is, pedig a törzsek hűséget esküdtek a car'a'carnnak. A miagomák tőlük északra, velük párhuzamosan vonultak. Timolan még mindig nem árulta el, mire készül. Úgy tűnt, Randet nem érdekli, hol van a többi törzs. Kizárólag a jangai-hágó érdekelte.

– Ébren van, Enaila? – kérdezte Egwene.

A Hajadon arcán végigfutott a hold árnyéka, miközben válaszolt.

– Nem alszik eleget. Alvás nélkül egy férfi sem bírja sokáig.

Elég furcsa volt hallani, hogy pont ő beszél úgy, mint a fiáért aggódó anya.

A sátor mögött megmozdult egy árnyék, és Aviendha lett belőle. Nem viselte kendőjét. Úgy tűnt, a hideg nem zavarja, viszont nagyon fáradtnak látszott.

– Énekelnék neki egy altatót, ha azt hinném, hogy az hatna. Arról már hallottam, hogy egy nő kénytelen egész éjjel ébren maradni egy beteg gyermek miatt, ám egy felnőtt férfinak azért tudnia kellene, hogy mások is használni akarják a takarójukat.

A két aiel nő halkan nevetett.

Egwene a fejét csóválta a különös aiel szokások miatt, majd lehajolt, hogy belessen a nyíláson. A sátor belsejét több lámpa világította meg. Rand nem volt egyedül. Natael tompán csillogó, sötét szeme fáradtságot tükrözött. A zenész ásított egyet. Úgy tűnt, ő is szeretne már aludni. Rand egy aranyozott lámpatartó mellett feküdt, és egy igencsak megviselt, bőrkötésű könyvet olvasott. Ha Egwene jól emlékezett, akkor a fiú a Sárkány Próféciáinak egyik fordítását tartotta a kezében. Rand hirtelen visszalapozott, elolvasta a keresett részt, majd hangosan felnevetett. Egwene megpróbálta bebeszélni magának, hogy nem őrült kacajt hallott, hanem csupán a keserűség jelét.

– Remek tréfa – fordult a fiú Nataelhez. Összecsapta a könyvet, és odadobta a mutatványosnak. – Olvasd el a kétszáznyolcvanhetedik oldalt, és aztán a négyszázadikat, majd mondd meg, hogy ugyanaz-e a véleményed, mint nekem!

Egwene elfintorodott, amikor Rand kihúzta magát. Jobban vigyázhatna a könyveire! Most nem beszélhetett vele, a mutatványos előtt semmiképpen sem. Micsoda szégyen, hogy egy olyan férfi szolgált neki társaságul, akit szinte nem is ismert! Nem. De hiszen ott volt neki Aviendha, a törzsfők is rendszeresen jártak hozzá, mindennap odajött Lan és néha Mat is.

– Miért nem mész be hozzá, Aviendha? Ha te is bent lennél, akkor talán másról is beszélne, nem csak erről a könyvről.

– Egyedül akart maradni a mutatványossal, Egwene, mások előtt vagy előttem nem szokott beszélgetni vele. Ha nem jöttem volna ki, akkor Nataellel ők mentek volna máshová.

– Kis gyerek, kis gond, nagy gyerek, nagy gond! – nevetett Enaila. – A fiúgyerekek pedig a legrosszabbak! Lehet, hogy tőled fogom megtudni, mennyire igaz ez a közmondás, hiszen te feladtad a lándzsát!

Aviendha holdfényben úszó homlokán megjelent néhány rosszalló ránc, mire sértett macskaként, büszkén visszalépdelt helyére, a sátor mellé. Enaila ezt már megint remek tréfának tarthatta, mert valósággal az oldalát fogta a kacagástól.

Egwene magában morogva tett néhány keresetlen megjegyzést az aielek jellegzetes, érthetetlen humoráról, aztán elindult Moiraine sátra felé, amelyet Randétől nem messze állítottak fel. Ennek bejáratán is kiszűrődött egy vékony fénysugár, jelezve, hogy az aes sedai még ébren van. Moiraine éppen fókuszált. Csak egészen keveset használt fel az Egyetlen Hatalomból, de éppen eleget ahhoz, hogy Egwene megérezze. Lan a sátor mellett aludt. Színváltoztató őrzőköpenyébe burkolódzva egybeolvadt az éjszakával, csak a feje és a csizmája látszott. Az éjszaka részévé vált. Egwene összefogta a szoknyáját, és lábujjhegyen lépkedett, hogy ne ébressze fel a férfit.

Lan légzésritmusa nem változott meg, de amikor valami arra kényszerítette a lányt, hogy ismét az őrző arcára pillantson, akkor a holdfény megcsillant annak nyitott, figyelő szemén. Egyébként egyetlen izma sem moccant. Amikor a lány elfordította a fejét, szeme sarkából látta, hogy Lan szeme becsukódott, mintha férfi fel sem ébredt volna. Lan néha nagyon tudta idegesíteni. El sem tudta képzelni, mit láthatott benne Nynaeve.

Letérdelt a sátor bejárata mellett, és belesett. A szőnyegen ülő Moiraine-t körülvette a saidar izzó aurája. A parányi, kék drágakő, ami általában a homlokán ragyogott, most magasba emelt kezéből közvetlenül az arca előtt himbálódzott. A drágakő is ragyogott, és parányi fénye hozzáadódott a sátorban égő, egyetlen lámpás ragyogásához. A tűzgödörben már kihűlt a hamu, és a tűznek már az illata is eloszlott.

– Bejöhetek?

Meg kellett ismételnie a kérdést, mire Moiraine válaszolt.

– Természetesen – a saidar ragyogása eloszlott, és az aes sedai ismét a hajába fűzte a drágakövet tartó, vékony aranyláncot.

– Megint kihallgatta Randet? – Egwene leült a másik nő mellé. Itt, a sátorban ugyanolyan hideg volt, mint kint. A lány az Egyetlen Hatalom segítségével tüzet gyújtott a hamu fölött, és megkötötte a fonatot. – Megígérte, hogy nem tesz többé ilyet.

– Azt mondtam, hogy ha a Tudós Asszonyok amúgy is ellenőrzik az álmait, akkor mi nem turkálunk Rand gondolataiban. Az aiel asszonyságok nem kérték a segítségemet, amióta a fiú kizárta őket, és én nem is ajánlottam fel nekik. Gondolj arra, hogy nekik megvannak a saját céljaik, melyek nem feltétlenül azonosak a Torony céljaival.

Ezzel már el is jutottak a megfelelő témához. Egwene nem volt egészen biztos abban, hogyan mondjon el mindent anélkül, hogy elárulná magát a Tudós Asszonyok előtt. Valószínűleg a legjobb, ha mindent elmond, és utána majd kapásból reagál az eseményekre.

– Elaida az amyrlin, Moiraine. Nem tudom, mi történt Siuannal.

– Honnan tudod ezt? – kérdezte Moiraine halkan. – Álomjárás közben sikerült megtudnod valamit? Vagy pedig végre teljes értékű Álmodóvá váltál?

Ez jelenthette a kiutat. A Toronyban néhány aes sedai úgy vélte, Egwene-ből Álmodó lehet, olyan asszony, aki képes előre látni a jövőt. Tényleg látott olyan álmokat is, amelyekről tudta, hogy jelentenek valamit, de képtelennek bizonyult arra, hogy meg is fejtse jelentésüket. A Tudós Asszonyok azt mesélték, az ehhez szükséges tudás egyszer majd kivirágzik belőle, és az aes sedai-ok közül senki nem tudott segíteni neki. Egyszer látta Randet egy széken ülve, és valahogy azt is érezte, hogy a szék tulajdonosa hihetetlenül mérges s fiúra, mert elvette tőle ülőkéjét. Az egyetlen tény azonban, amit ebből az álomból biztosan ki tudott következtetni, az az volt, hogy a szék gazdája egy nő. Ennél többet nem tudott. Néha egészen összetett dolgokat álmodott. Látta Perrint, ölében Faile-lal, egy kastélyban, amint megcsókolja az álmában viselt, rövidre vágott szakállát simogató lányt. A hátuk mögött két zászló lobogott a szélben, egy vörös farkasfej, meg egy karmazsinpiros sas. Egy vakítóan sárga zubbonyt viselő férfi állt közvetlenül Perrin háta mögött. Bár kardot csatolt a hátára, Egwene tudta, hogy egy kolompárt lát. Pedig egy kolompár sosem érne kardhoz. Ebben az álomban valamiért minden kis részlet – kivéve a szakállt – fontosnak tűnt. A zászlók, a csók, a kolompár. Valahányszor a férfi közelebb mozdult Perrinhez, olybá tűnt, mintha a világvége jeges lehelete kezdett volna fújni. Egy másik álmában Matet látta véráztatta arccal kockázni. Széles karimájú kalapját annyira a szemébe húzta, hogy nem látszottak a sebhelyek. Mellette Thom Merrilin a tűzbe nyúlt kezével, hogy kivegye onnan azt a kis kék drágakövet, amelyet Moiraine szokott a homlokán viselni. Néha viharról álmodott. Hatalmas, sötét fellegek gyülekeztek az égen, pedig nem fújt a szél, nem esett az eső, miközben tökéletesen egyforma villámok szabdalták a földet. Már látta a megfelelő álmokat, de álmodóként egyenlőre tökéletesen csődöt mondott.

– Láttam egy körözőlevelet, amiben magát keresték, Moiraine. A körözést Elaida írta alá mint amyrlin. Nem közönséges álom volt. – Ez igaz is volt. Csak éppen nem felelt meg a teljes valóságnak. Hirtelen örülni kezdett, hogy Nynaeve nincs itt. Ha itt lenne, akkor most én meredhetnék a csészébe.

– A Kerék sző, a Minta jő. Lehet, hogy már nem is számít az, ha Rand átvezeti a Sárkányfalon az aieleket. Nem hiszem, hogy Elaida emiatt akár egyetlen uralkodóval is kapcsolatba lépne, még akkor se, ha tudná, hogy Siuan így cselekedett.

– Ez minden mondandója, Moiraine? Azt hittem, közeli barátnője volt Siuannak. Hát nem képes megkönnyezni?

Az aes sedai rápillantott, és hűvös, nyugodt tekintete elárulta, hogy Egwene-nek még sokat kell tanulnia, hogy egyszer ő is viselhesse ezt a méltóságot. Ültében a lány magasabb volt nála, és valamivel talán erősebb is az Egyetlen Hatalom használatában, de a fókuszálás még távolról sem volt egyenlő az aes sedai-sággal.

– Nincs időm könnyekre, Egwene. A Sárkányfaltól már csak néhány napi út választ el minket és Alguenya... Tudod, valamikor barátnők voltunk Siuannal, néhány hónap múlva lesz kereken huszonegy esztendeje, hogy keresni kezdtük az Újjászületett Sárkányt. Akkor csak ketten voltunk, éppen csak megkaptuk az aes sedai rangot, nem sokkal később választották meg amyrlinné Sierin Vayut, egy Szürke nővért, aki igencsak a Pirosak befolyása alatt állt. Ha megtudta volna, mire készülünk, akkor életünk hátralévő részében sem telt volna le a büntetőszolgálatunk, és még álmunkban is Piros nővérek vigyáztak volna ránk. Van egy közmondás Cairhienben, amit már egész messze, Tarabonban és Saldaeában is hallottam: „Fogd, amit akarsz, de fizess érte!” Siuan és én magunk választottuk azt az utat, amin elindultunk, és egyikünk sem kételkedett abban, hogy valamikor majd fizetni kell érte.

– Ennek ellenére sem értem, hogyan maradhat ilyen nyugodt. Lehet, hogy Siuan már halott, vagy elcsendesítették. Elaida vagy teljes mértékben ellenségének tekinti Randet, vagy megpróbálja valamilyen módon fogságban tartani az Utolsó Csatáig. Tudja jól, hogy Elaida semmiképpen sem engedi meg egy fókuszálni képes férfinak, hogy szabadon mászkáljon. Legalább nem mindenki állt ki Elaida mellett. A Kék ajah tagjai közül néhányan összegyűltek valahol. Nem tudom, hol, de azt hiszem, mások is elhagyták a Tornyot. Nynaeve beszámolt arról, hogy egy jelentés szerint valamennyi nővért felkérték arra, hogy térjen vissza a Toronyba. A Sárgák egyik ügynöke mondta el ezt neki. Ha a Sárgák és a Kékek is kivonultak, akkor bizonyára mások is elmenekültek. Ha pedig szembefordulnak Elaidával, akkor elképzelhető, hogy Randet támogatják.

Moiraine halkan felsóhajtott.

– Talán azt várod tőlem, hogy örüljek, amiért meghasonlott a Torony? Aes sedai vagyok, Egwene. Már akkor a Toronynak szenteltem az életemet, amikor még csak nem is sejtettem, hogy a Sárkány az én életem folyamán fog újjászületni. A Torony háromezer éven át védte a világot az Árnyéktól. Bölcs döntésekre bátorított uralkodókat, háborúknak vetett véget, mielőtt azok elkezdődhettek volna, másoknak, miután kirobbantak. Az, hogy az emberiség egyáltalán emlékszik a Sötét Úrra, az ő kiszabadulására, és a közeledő Utolsó Csatára, az kizárólag a Torony érdeme. A Torony egységes, teljes erejének! Szinte azt kívánom, bárcsak valamennyi nővér felesküdött volna Elaidára, bármi is történt Siuannal!

– És Rand? – Egwene ugyanilyen nyugodt, kiegyensúlyozott hangon beszélt. A lángok végre elkezdték valamelyest felmelegíteni a sátor levegőjét, de Moiraine közelében mintha minden lehűlt volna. – Az Újjászületett Sárkány. Hiszen éppen maga mondta, hogy nem készülhet fel az Utolsó Csatára, ha nem hagyják szabadon, hogy tanuljon, és a maga képére formálja a világot. A Torony egyesített ereje a Puszta valamennyi aielje ellenére is képes lenne legyűrni őt.

Moiraine halványan elmosolyodott.

– Gyorsan tanulsz. A hűvös elme többet ér, mint a forrófejű indulat, de elfelejted, hogy tizenhárom összekapcsolódott nővér kell ahhoz, hogy egy férfit elvágjanak a saidintól. Még arra sincs szükségük, hogy tudják, hogyan kell elkötni a fonatokat. És még ennyien sem kellenek ahhoz, hogy ezt a védőpajzsot tovább fenntartsák.

– Tudom, hogy nem adja fel, Moiraine! Mit tervez?

– Azt tervezem, hogy cselekszem, ha adódik valami, amíg csak tudok. Mindenesetre most már könnyebb lesz Rand mellett maradni, hiszen többé nem kell visszatartanom attól, amit tenni akar. Már annak is örülhetek, hogy nem velem szolgáltatja fel az ebédjét. Többnyire odafigyel rám, de nem lehet tudni, mi a véleménye a hallottakról.

– Azt hiszem, jobb, ha önre bízom, hogy beszámoljon neki Siuanról meg a Toronybeli eseményekről. – Ezzel talán elkerülheti a kellemetlen kérdéseket, mivel Rand, amilyen hihetetlenül beképzelt mostanában, lehet, hogy többet akarna tudni az álomjáró képességéről, mint amennyit ki tudna találni neki. – Van itt még valami. Nynaeve Kitaszítottakat figyelt meg Tel'aran'rhiodban. Moghedien és Asmodean kivételével valamennyi, még élő Kitaszítottat megemlítette. Még Lanfeart is. Úgy véli, a Kitaszítottak terveznek valamit, sőt, lehet, együtt készülnek valamire.

– Lanfear – jelentette ki Moiraine rövid hallgatás után. Mindketten tudták, hogy Lanfear Tearben meglátogatta Randet, és lehet, hogy később még többször is, amiről a fiú nem számolt be nekik. A Kitaszítottakról kevesen tudtak sokat, saját magukon kívül persze, mivel a Toronyban csupán a régi feljegyzések töredékeinek a töredékét tudták csak összegyűjteni. Abban viszont biztosak lehettek, hogy Lanfear szerette Lews Therin Telamont. Ők ketten és Rand tudták, ez a Kitaszított még mindig szereti a Sárkányt.

– Egy kis szerencsével – folytatta az aes sedai – nem kell törődnünk Lanfearrel. Egészen más a helyzet azokkal, akiket Nynaeve még látott. Nekünk kettőnknek annyira figyelnünk kell, amennyire csak lehet. Bárcsak több Tudós Asszony lenne képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat! – Halkan felnevetett. – Ezzel az erővel persze azt is kívánhatnám, bárcsak mind a Torony tanítványai lennének, vagy hogy örökké éljenek. Bizonyos dolgok vonatkozásában hihetetlenül erősek, míg más téren egyszerűen csődöt mondanak.

– Szép és jó, hogy állandóan figyelnünk kell, de ezenkívül mit tehetünk? Ha a hat Kitaszított egyszerre rátámad, akkor minden cseppnyi segítségre szüksége lesz, amit csak adhatunk neki!

Moiraine előrehajolt, és kezét a lány karjára tette. Szinte már szeretettel nézett rá.

– Nem foghatjuk állandóan a kezét, Egwene. Megtanult már járni. Megtanul majd elfutni is. Csak remélhetjük, hogy elég gyorsan ahhoz, hogy az ellenségei ne kapják el. És természetesen továbbra is ellátjuk tanáccsal. Vezetjük is, ha megengedi. – Kihúzta magát, nyújtózott egyet, és kezét a szája elé téve ásított. – Későre jár, Egwene. Arra számítok, hogy Rand néhány óra múlva ismét felzavar, akkor is, ha ő maga nem is aludt. Én azonban legalább annyit szeretnék aludni, hogy utána ne ájuljak le a lóról.

Egwene felállt, hogy menjen, de előtte még valamit meg akart kérdezni.

– Moiraine, miért csinál meg mindent, amit csak Rand mond? Ezt még Nynaeve sem tartja helyesnek.

– Igen, szóval nem tartja helyesnek? – morogta Moiraine álmosan. – Mégiscsak aes sedai lesz belőle, bárhogy is szeretne más lenni! Azért, mert emlékeztem arra, hogyan lehet a saidart irányítani.

Egy pillanatnyi gondolkozás után Egwene bólintott. A saidart csak akkor lehet irányítani, ha az ember előtte átadja magát neki.

Csak amikor a hidegtől remegve visszament saját sátrába, tudatosult benne, hogy Moiraine úgy beszélt vele, mintha egyenrangúak lennének. Lehet, hogy az időpont, amikor meg kell választania saját ajahját, sokkal közelebb volt, mint ahogy azt gondolta volna.

Tizenhatodik fejezet

Váratlan ajánlat

Az ablakon keresztül az arcába hulló napsugár ébresztette fel Nynaeve-ot. Egy pillanatig kényelmesen elnyújtózkodva feküdt a csíkos lepedőn. Elayne a másik ágyban aludt. A kora reggeli óra ellenére meleg volt, és éjjel sem volt sokkal hidegebb, ám mégsem ez okozta azt, hogy Nynaeve inge összegyűrődött és átizzadt. Nem jöttek túl szép álmai azután, hogy megbeszélte a tapasztaltakat Elayne-nel. A legtöbb álomban ismét a Toronyban járt, ahol az amyrlin elé rángatták. Néha Elaida volt az amyrlin, néha meg Moghedien. Némelyik álmában Rand kutyaként hevert az amyrlin íróasztala mellett, nyakörv, szájkosár és póráz volt rajta. Bizonyos módon Egwene-ről álmodni sem volt kellemesebb, mert a főzött macskajaj álmában is ugyanolyan rossz ízű volt, mint ébren.

Fáradtan odavánszorgott a mosdóasztalkához, lemosta az arcát, majd sóval és szódával fogat mosott. A víz ugyan nem volt forró, ám hűsítő nedűnek azért nem lehetett nevezni. Levette átázott ingét, és útibőröndjéből egy tisztát vett elő, meg egy kefét és egy tükröt. Megvizsgálva saját tükörképét, kezdte bánni, hogy kibontotta hajfonatát, azért, mert úgy kényelmesebben tudott aludni. Ez cseppet sem segített, és haja ráadásul gyűrötten lógott csípőjéig. Így aztán leült az egyik ládára, és nagy nehezen kioldozta a csomókat, mielőtt nekilátott volna alaposan megfésülködni.

Nyakától egészen a melléig három hosszú karmolás futott végig. Nem gyulladtak be annyira, mint amitől félt, hála a kenőcsnek – egy igazi csodagyógyszernek –, melyet attól a Macurától vett el. Elayne-nek azt mesélte, hogy a szederbokor tépázta meg ennyire. Butaság volt, hiszen úgy sejtette, Elayne nem hitte el a meséjét. Azt mesélte a lánynak, hogy Egwene távozása után még szétnézett a Toronyban, de ha nem jött volna ennyire zavarban, nem is próbálkozott volna ilyen ostoba mellébeszéléssel. Elayne-re többször is dühösen ráförmedt, bár semmi oka sem volt rá. Egyszerűen mérgesítette, hogy Melaine meg Egwene olyan tisztességtelenül bántak vele. Nem mintha nem lenne jó neki, ha időnként emlékeztetik arra, hogy itt most ő nem leányörökös. Ennek ellenére a lány nem követett el semmit, úgyhogy bántó szavait majd jóvá kell tennie.

A tükörben láthatta, ahogy Elayne felkelt, és mosakodni kezdett.

– Még mindig úgy vélem, hogy az én tervem a jobb – kezdte a lány, miközben megmosta az arcát. Hollófekete haja kicsit sem kócolódott össze. – Országúton sokkal hamarabb eljuthatunk Tearbe.

Elayne terve szerint otthagyják a hintót, mihelyt elérik az Eldart. Erre valószínűleg egy apró faluban kerülne sor, ahol nem sok fehérköpeny mászkál, és – ami legalább ugyanilyen fontos volt – a Fehér Torony ügynökei sem tartanák szemmel. Ott majd felszállnának egy folyami hajóra, amivel lehajóznának Ebou Darba, onnan pedig egy komolyabb járművel Tearbe. Most már egyikük sem kételkedett abban, hogy Tearbe kell menniük. Tar Valonnak még a közelébe sem mehetnek.

– Milyen sokáig tarthat, míg egy folyami hajó ott köt ki, ahol elérjük az Eldart? – töprengett Nynaeve nyugodtan. Úgy gondolta, a vitát már lezárták, amikor lefeküdtek aludni. Véleménye szerint legalábbis minden rendben volt. – Hiszen te magad mondtad, hogy nem mindegyik bárka köt ki ott. És vajon meddig kellene Ebou Darban várakoznunk, míg találunk egy hajót Tearbe?

Letette a kefét, és nekilátott, hogy befonja haját.

– A falusiak kiraknak egy zászlót, ha azt akarják, hogy kikössön egy bárka. A legtöbb bárka ki is szokott kötni. Egy akkora kikötőből pedig, mint Ebou Dar, a világ minden részébe mennek hajók.

Mintha ez a lány járt volna már valaha is nagyobb kikötőben azelőtt, hogy Nynaeve-val otthagyta a Tornyot! Nynaeve úgy vélte, hogy amit nem tanult meg Andor leányörököseként, azt sikerült elsajátítania a Fehér Toronyban, pedig a tapasztalatok gyakran ennek az ellenkezőjét bizonyították. És hogy merészel ilyen szemtelenül beszélni vele?

– A Kékek gyülekezőhelyét aligha találjuk meg egy hajóról, Elayne.

Nynaeve terve szerint továbbra is a hintóval kellene utazniuk. Átkelnének Amadicia egy részén, aztán Altarán és Murandyn keresztül egészen a Kintara-dombságon át Far Maddingig, aztán a Maredo alföldön egészen Tearig. Ez ugyan tovább tartana, de eltekintve attól a lehetőségtől, hogy így megtalálhatják a Kékek találkozóhelyét, egy hintó a legritkább esetben süllyed el. Nynaeve ugyan tudott úszni, de cseppet sem szerette, ha a látóhatárról eltűnik a szárazföld.

Elayne megtörölte az arcát, új inget vett fel, és odalépett mellé, hogy segítsen befonni a haját. Ezzel nem tudta becsapni Nynaeve-ot. Később majd úgyis újra a hajókról kezd el beszélni. Nynaeve gyomra nem viselte el a hajózást. Ez persze semmiben sem befolyásolta döntését. Ha meg tudná győzni az aes sedai-okat arról, hogy támogassák Randet, akkor az egészen biztosan megérné a hosszabb időt.

– Emlékszel már a névre? – kérdezte Elayne, Nynaeve hajával a kezében.

– Legalább arra emlékeztem, hogy szó volt egy névről. A Fényre, hagyj egy kis időt! – Biztos volt abban, hogy látott egy nevet. Valószínűleg egy kisvárosét, de lehet, hogy egy nagyobbét. Abban nem kételkedett, hogy ország nevét nem látta. Most azonban vett egy mély lélegzetet, és türelmetlenségét megfékezve, nyugodt hangon így szólt: – Majdcsak eszembe jut, Elayne! Csak egy kis időt kell hagyni rá.

Elayne semmitmondóan biccentett, és szorgalmasan tovább fonta Nynaeve haját. Egy idő múlva aztán megszólalt:

– Tényleg jó ötlet volt Birgittét Moghedienre uszítani?

Nynaeve a homlokát ráncolva komor oldalpillantást vetett a fiatalabb nőre, ám az lesiklott róla, mint víz az olajozott selyemről. Ha már témát kellett váltaniuk, akkor miért pont ezt?

– Jobb, ha mi találjuk meg őt, mint ő minket.

– Ez akár igaz is lehet. De mit teszünk, amikor megtaláltuk?

Nynaeve erre nem tudott mit mondani. Vadásznak lenni viszont mindig jobb volt, mint űzött vadnak, főleg, ha életre-halálra ment a játék. Megtanulta ezt, amikor a Fekete ajahot üldözte.

Az ivóban nem voltak túl sokan, amikor lementek, de a vendégek között még ebben a korai órában is sok fehér ruhás akadt. Ezek többnyire idős fehérköpenyek voltak – valamennyien tisztek. Úgy tűnt, jobban ízlik nekik az a reggeli, amit a fogadó konyhájából tettek az asztalukra, mint az, amit a táborban, a saját szakácsaik készítettek.

Nynaeve legszívesebben felhozatta volna az ételt, de szűk szobájuk leginkább egy egérlyukra emlékeztette. A férfiakat a reggelijükön kívül más nem érdekelte, ezalól a fehérköpenyek sem jelentettek kivételt. Csak nem lesz baj abból, ha itt esznek! A helyiséget megtöltötte a sült birka- és marhahús illata. A férfiak bizonyára már reggelire hússal akarták telepakolni a bendőjüket.

Alig lépett le Elayne a lépcsőről, Jharen asszonyság már oda is rohant hozzá, hogy felajánljon neki – vagyis Morelin úrhölgynek – egy külön étkezőt. Nynaeve rá sem tudott nézni a lányra, aki így szólt:

– Olyan ritkán nyílik alkalmam arra, hogy egy ivóban egyek. Biztosra veszem, hogy remek mulatság. Kérem, a szolgáival hozasson valamilyen frissítőt. Ha már kora reggel ilyen nagy a meleg, akkor attól félek, meg fogok főni, mire legközelebb megállhatunk.

Nynaeve mindig is csodálkozott azon, hogy nem dobják ki őket ezért a fennhéjázásért. Már éppen elég hölgyet és urat ismert meg ahhoz, hogy tudja, a legtöbben tényleg így viselkednek, de akkor is! Ő legalábbis nem tűrte volna. A gazdasszony azonban csak pukedlizett egyet, kicsit a kezét tördelte, majd odavezette őket egy asztalhoz, az utcára nyíló ablak mellé. Ezt követően már suhant is tovább, hogy teljesítse Elayne kívánságait. Lehet, hogy így állt bosszút a lányon. Mert ugyan külön ültek, távol a férfiaktól, de bárki, aki belépett az utcáról, megbámulhatta őket, és ha túlzottan forró lett volna a reggelijük, amit nem igazán hitt, mert ennél messzebb már nem ülhettek volna a konyhától, na akkor aztán csak a legnagyobb nehézségek árán tudtak volna méltatlankodni.

Amikor végre kihozták az ételt, akkor kiderült, hogy fehér vászonba csomagolt, igen jó ízű, de még forró tésztadarabkákat, sárga körtét, kissé löttyedtnek látszó, kék szőlőt, és valamilyen piros gyümölcsöt – melyet a szolgálólány földibogyónak nevezett, bár inkább a szamócára hasonlított, mintsem bármilyen bogyóra, amit Nynaeve addig látott. Egy kis tejszínhabbal ízük nem is emlékeztetett a földére. Elayne azt állította, hogy már hallott ilyesmiről, de hát ő mindig így csinált. Az enyhén fűszerezett borral, melyet állítólag a forrásban hűtöttek le – ez a forrás nem lehetett valami nagyon hűvös, állapították meg az első korty után – kifejezetten frissítő reggelit kaptak.

Hozzájuk legközelebb, legalább három asztallal arrébb ült egy férfi. A sötétkék gyapjúkabátot viselő alak valószínűleg tehetős kereskedő lehetett. A két nő ennek ellenére csendben maradt. Lesz majd idejük beszélgetni, ha majd útra kelnek, mert a hintóban senki sem hallgathatja ki őket. Nynaeve lényegesen hamarabb lett kész az evéssel, mint Elayne. Ahogy az a lány kényeskedve felszeletelte a körtét, úgy tűnt, mintha az egész napjuk másért sem lenne, csak hogy reggelizzenek.

Elayne szeme hirtelen tágra meredt a rémülettől, és a rövid nyelű hámozókés az asztalra koppant. Nynaeve megpördült, és látta, hogy az asztal túloldalán álló padra egy férfi telepedett.

– Tudtam, hogy te vagy az, Elayne, csak a hajad színe kissé megzavart.

Nynaeve rámeredt Galadra, Elayne féltestvérére. A rámeredés volt az ideillő kifejezés. A magas és acélrugószerűen karcsú férfi sötét hajával és sötét szemével jóképűbb volt bárkinél, akivel eddig megismerkedett. Az, hogy jóképű, még nem is fedte a valóságot. Egyszerűen lélegzetelállítóan nézett ki. Nynaeve tanúja volt, ahogyan a Toronyban Galad körül nyüzsögtek a nők, még az aes sedai-ok is, s mind úgy bámulták, mint az újszülött borjú az anyját. A többiekre gondolva, azonnal lehervadt a mosoly az arcáról. Mégsem tudott semmit sem tenni szívdobogása ellen, vagy azért, hogy ne pihegjen. Nem érzett semmit a férfi iránt, de az annyira szép volt! Szedd már össze magad!

– Mit keres itt? – Boldog volt, hogy nem remegett a hangja. Egyszerűen disznóság, ha egy férfi ennyire csinos.

– És miért hordasz ilyesmit? – Elayne halk, de maró hangon beszélt. Nynaeve-nak kiguvadtak a szemei, mert csak most vette észre, hogy a férfi ragyogó mellvértet és fehér köpenyt visel, amin két aranycsomó csillogott a napkorong alatt. Érezte, ahogy elvörösödik. Úgy megbámulta ezt a férfit, hogy észre sem vette az öltözékét. Szégyenében legszívesebben elfedte volna az arcát.

Galad elmosolyodott, és Nynaeve-nak elakadt a lélegzete.

– Azért vagyok itt, mert én is az északra visszahívott Gyermekek közé tartozom. Azért választottam a Fény Gyermekeit, mert ez tűnt a helyes útnak. Elayne, amikor te meg Egwene eltűntetek, nem sokáig tartott, amíg Gawynnal kiderítettük, hogy egyáltalán nem egy tanyára küldtek benneteket, büntetésül dolgozni, bár ezt akarták velünk elhitetni. Nem volt joguk arra, hogy behálózzanak a cselszövéseikkel, Elayne. Egyikőtöket sem!

– Úgy tűnik, elég gyorsan tiszti rangot kapott – jelentette ki Nynaeve. Hát nem veszi észre ez a bolond férfi, hogy a fejükbe kerülhet, ha tovább fecseg itt az aes sedai-ok cselszövéseiről?

– Eamon Valda úgy véli, hogy a tapasztalatom feljogosít erre, mindegy, hogy hol képeztek ki – vállának megvonásával jelezte, hogy a rang nem számít. Alapjában véve ezzel nem szerénykedett, de nem is mentegetőzött. A Toronybeli őrzők tanítványai között ő számított a legjobbnak, és ezenkívül kimagasló eredményeket ért el stratégiából és harcászati taktikából is, és Nynaeve nem tudott visszaemlékezni egyetlen alkalomra sem, amikor a tudásával kérkedett volna. Még tréfából sem. Nem érdekelte, hogy milyen sokra vitte, talán mert olyan könnyen ment minden.

– Tud anya erről? – tudakolta Elayne még mindig veszélyesen halk hangon. Arckifejezésével még egy vadkant is halálra rémíthetett volna.

Galad egy leheletnyi idegességgel megmoccant a széken.

– Még nem volt időm megírni neki. De nem hiszem, hogy ellenvetése lenne. Már nincsen olyan jó viszonyban északi szomszédainkkal, mint korábban. Úgy hallottam, hogy még a kitiltásukat is tervbe vette.

– Írtam neki egy levelet. – Elayne dühös pillantásának helyét kérdő tekintet vette át. – Meg kell értenie. Őt magát is a Toronyban képezték ki.

– Halkabban! – förmedt rá a férfi halk, határozott hangon. – Ne felejtsd el, hol vagy!

Elayne sötétvörös lett, és Nynaeve nem tudta, vajon a harag vagy a szégyen miatt.

Hirtelen rájött, hogy Galad is ugyanolyan halkan beszélt, mint ők, és alaposan megválogatta a szavait. Egyetlen alkalommal sem mondta ki azt, hogy „Torony” vagy hogy „aes sedai”. – Egwene veletek van? – folytatta.

– Nem – válaszolta Elayne, mire Galad felsóhajtott.

– Azt reméltem... Gawyn magánkívül volt az aggodalomtól, amikor eltűnt. Neki is nagyon fontos az a lány. Megtudhatom, merre jár?

Nynaeve figyelmét természetesen nem kerülte el az az „is”. Ez a fickó ugyan beállt a fehérköpenyek közé, de azért neki is nagyon fontos volt egy olyan nő, aki aes sedai akart lenni. A férfiak annyira különös lények, hogy néha nehéz elhinni, hogy ők is emberek.

– Nem mondjuk meg – felelte Elayne határozott hangon. Lassanként visszatért megszokott színe. – Gawyn is itt van? Képtelen lennék elhinni, hogy ő... – Még jobban lehalkította a hangját, de azért csak kimondta: – Hogy fehérköpeny lett belőle!

– Északon maradt, Elayne – Nynaeve úgy sejtette, hogy a férfi Tar Valonra gondolt, de hát Gawyn csak eljöhetett azóta onnan. Csak nem segíti Elaidát! – Nem tudhatod, mennyi minden történt, Elayne – folytatta féltestvére. – A hely romlottsága és rosszindulata végül is a felszínre tört. Így kellett történnie. Az asszonyt, aki elküldött benneteket, elintézték. – Végignézett rajtuk, és alig hallható suttogással folytatta, bár senki nem volt a közelükben, aki kihallgathatta volna őket: – Elcsendesítették és utána kivégezték. – Galad vett egy mély lélegzetet, és undorodva felszisszent: – Az a hely sosem volt jó számodra vagy Egwene számára, Elayne. Rövid ideje tartozom a Fény Gyermekei közé, de biztosra veszem, a kapitányom megengedi, hogy hazakísérjem a nővéremet. Ott a helyed, anyánk mellett. Mondd meg, hol van Egwene, és én majd gondoskodom arról, hogy őt is elvigyék Caemlynbe. Ott mind a ketten biztonságban lesztek.

Nynaeve arca fakószürkévé vált. Elcsendesítették. Kivégezték. Akkor hát nem baleset vagy betegség. Azt, hogy figyelembe vette ezt a lehetőséget is, még nem enyhítette megrázkódtatását. Rand lehetett az oka. Ha eddig halványan reménykedhetett is abban, hogy a Torony nem fordul a fiú ellen, akkor ez a remény most szertefoszlott. Elayne kifejezéstelen arccal bámult. Szeme a semmibe révedt.

– Úgy látom, a híreim megráztak benneteket – folytatta a férfi halkan. – Nem tudom, milyen mélyen vont bele benneteket a cselszövéseibe ez a nő, de most már végre megszabadultatok tőle. Én majd biztonságban Caemlynbe kísérlek benneteket. Senkinek nem kell megtudnia, hogy közelebbi kapcsolatban álltatok vele, mint a többi lány, akiket ott képeztek ki. Egyikőtök sem!

Nynaeve kivillantotta fogait, és reménykedett, hogy mosolynak nézik. Milyen jó, hogy a férfi végre kegyeskedett észrevenni! Legszívesebben behúzott volna neki egyet. Ha nem lett volna olyan fenemód jóképű!

– Ezen gondolkoznom kell – válaszolta Elayne megfontoltan. – Amit mondtál, nagyon értelmesnek tűnik, de időre van szükségem, hogy átgondoljam. Gondolkodnom kell rajta.

Nynaeve döbbenten nézett rá. Mi ebben az értelmes? Ez a lány bolondságot beszél!

– Hagyhatok egy kis időt – válaszolta Galad. – Bár nem sokat, hogyha engedélyt akarok kérni. Bármelyik pillanatban parancsot kaphatunk...

Hirtelen egy fekete hajú, szögletes állú fehérköpeny állt Galad mellett, és vigyorogva a vállára csapott. Az idősebb férfi is ugyanolyan rangjelzést viselt.

– Na, ifjú Galad, csak nem foglalhatod le a magad számára az összes csinos lányt! Az összes helybeli leányzó sóhajtozik, ha elmész előttük, és a legtöbbnek az anyja is majd' elájul! Mutassál be!

Galad hátratolta padját, és felállt.

– Én... azt hittem, hogy ismerem őket, amikor lejöttek, Trom, de bármit is gondolsz az én állítólagos varázserőmről, úgy tűnik, az semmilyen hatással nincs erre a nemeskisasszonyra. Nem kedvel engem, és azt hiszem, a barátaimért sem rajonganak. Ha ma délután velem gyakorolod a vívást, lehet, hogy te is fel tudsz szedni egyet vagy kettőt.

– Soha, ha te is ott vagy! – mennydörögte Trom jókedvűen. – És inkább megkérem a patkolókovácsot, hogy a kalapácsával üsse a fejemet, mint hogy kiálljak veled gyakorolni!

Ennek ellenére hagyta, hogy Galad kituszkolja az ajtón, s csupán egy sajnálkozó pillantást vetett a nőkre.

Alig léptek ki az ivóból, Elayne már fel is állt.

– Nana, fent van rád szükségem! – Jharen asszonyság azonnal ott termett mellettük, és érdeklődött, hogy ízlett-e a reggeli, mire Elayne csak ennyit válaszolt: – Azonnal szükségem van a kocsisomra és a lakájomra. Nana majd kiegyenlíti a számlát.

Már elindult a lépcső felé, mielőtt befejezte volna mondandóját.

Nynaeve utána pillantott, de aztán előszedte a pénzeszacskóját, és kifizette a fogadóst. Biztosította arról is, hogy úrnőjének nincs oka panaszra. Amikor azonban az árat meghallotta, kissé összerezzent. Mihelyt megszabadult a gazdasszonytól, már rohant is felfelé. Elayne éppen a bőröndjébe tömte holmijait, nem törődve azzal, mit hová tesz. Még az ágy korlátjára száradni kiakasztott, vizes ingeket is bevágta a többi közé.

– Elayne, mi történt?

– Azonnal indulnunk kell, Nynaeve. Azonnal! – Addig fel sem nézett, míg az utolsó ruhadarabot is el nem rakta. – Ebben a pillanatban, bárhol is járjon éppen, Galad egy olyan diót próbál meg feltörni, amilyennel még sosem találkozott. Két dologgal áll szemben, mindegyik helyes, ám egymásnak gyökeresen ellentmondó. Az ő felfogása szerint teljesen helyénvaló szükség esetén engem a vezetéklóra felkötve elvinni anyámhoz, hogy ezzel egyszerre csökkentse anyám aggódását, engem pedig megóvjon attól, hogy aes sedai legyek, akár akarom, akár nem. Ugyanakkor az is helyénvaló lenne, ha kiszolgáltat minket a fehérköpenyeknek vagy a királyi seregnek, esetleg mindkettőnek. Így szól Amadicia törvénye és a fehérköpenyek előírása is. Az aes sedai-okat itt üldözik, akárcsak azokat az asszonyokat, akiket a Toronyban képeztek ki. Anyám egyszer találkozott Ailronnal, hogy aláírjanak egy kereskedelmi szerződést, de erre csak Altarában kerülhetett sor, mert anyám nem léphetett Amadicia földjére. Megragadtam a saidart, amikor megpillantottam, és addig nem is fogom elengedni, míg jó messze el nem kerültünk tőle.

– Biztosan túlzol, Elayne. Hiszen a fivéred!

– Nem a fivérem! – Elayne vett egy mély lélegzetet, aztán lassan, nyugodtan kifújta a levegőt. – Ugyanaz az apánk – jelentette ki nyugodt hangon –, de attól ő még nem a testvérem. Nem ismerem el. Nynaeve, ezt mindig mondtam neked, de nem akarod felfogni. Galad mindig azt teszi, amit helyesnek és helyénvalónak tart. Mindig! Sosem hazudik. Hallottad, mit mondott annak a Trom nevű fickónak? Nem azt, hogy nem tudja, kik vagyunk. Minden egyes szó, ami elhagyta a száját, megfelelt a valóságnak! Azt teszi, ami helyénvaló, függetlenül attól, hogy ennek ki látja kárát. Még akkor is, ha ő szenved emiatt. Vagy én. Minden alkalommal beárult engem meg Gawynt, de saját magát is. Ha rossz döntést hoz, akkor a fehérköpenyek már a falu szélén várnak ránk!

Halk kopogás hallatszott az ajtó felől, és Nynaeve-nak elakadt a lélegzete. Galad csak nem...? Elayne határozott, mindenre elszánt képet vágott.

Nynaeve habozva résnyire nyitotta az ajtót. Thom és Juilin állt kint. Ez utóbbi kezében fogta ostoba kalapját.

– A kisasszony látni kívánt minket? – kérdezte Thom, hangjában azzal az alázattal, amit bármelyik, véletlen fültanújuk elvárhatott volna. Nynaeve végre újra kapott levegőt, és már nem érdekelte, ki hallgatózik.

– Befelé! Mind a kettőjükkel! – Lassan elege volt abból, hogy a két férfi állandóan összenéz, ha szól hozzájuk.

Mielőtt az ajtó teljesen bezáródhatott volna, Elayne megszólalt:

– Thom, azonnal indulnunk kell! – Arckifejezése nemcsak határozottnak, de ijedtnek is tűnt. Akárcsak a hangja. – Itt van Galad. Biztos emlékszik rá, micsoda szörnyeteg volt gyerekkorában. Hát, mostanra sem változott meg, ráadásul beállt a fehérköpenyek közé! Képes lenne...

Torkán akadt a szó. Csak nézte Thomot. A szája mozgott, de nem jött ki hang rajta. Igaz, a férfi ugyanolyan döbbenten bámult vissza rá.

Thom lehuppant az egyik úti ládára, de pillantását egy pillanatra sem vette le Elayne-ről.

– Én... – megköszörülte a torkát, majd folytatta: – Azt hiszem, észrevettem, ahogy a fogadót bámulta. Fehérköpeny. Emlékeztetett arra, milyen volt néha gyerekkorában. Azt hiszem, tulajdonképpen nincs mit csodálkoznunk azon, hogy fehérköpeny lett belőle.

Nynaeve az ablakhoz lépett. Elayne és Thom szinte észre sem vette, hogy átsétált közöttük. Az utcán lassan felélénkült a forgalom. Talicskát toló parasztok és falusiak vegyültek a fehérköpenyek és a katonák közé. Az utca túlsó oldalán egy fehérköpeny ült egy felfordított hordón. Tökéletes arcvonásait nem lehetett senki máséval sem összetéveszteni.

– És ő...? – Elayne nagyot nyelt. – És ő megismerte magát?

– Nem. Tizenöt esztendő jobban megváltoztat egy férfit, mint egy fiút. Elayne, azt hittem, hogy elfelejtetted.

– Tanchicóban az eszembe jutott, Thom – Elayne remegő kézzel előrenyúlt, és meghúzta a férfi hosszú bajszát. Thom legalább olyan bizonytalanul mosolygott, mint ő. Úgy tűnt, azt fontolgatja, hogy kiugrik az ablakon.

Juilin a fejét vakarta, Nynaeve pedig szerette volna legalább sejteni, hogy ezek ketten miről beszélnek, ám ennél sokkal fontosabb dolgokkal kellett most foglalkoznia.

– Akkor is el kell utaznunk, mielőtt ránk uszítja az egész helyőrséget. Nem lesz könnyű, ha így figyeli a fogadót. Nem láttam egyetlen olyan, más vendéget sem, aki hintóval jött volna.

– Csak a mi hintónk áll az udvarban – szólalt meg Juilin. Thom és Elayne még mindig egymást bámulták, és úgy tűnt, semmit sem hallanak.

Ezek szerint az sem jó, ha leeresztett függönnyel indulnak el. Nynaeve lefogadta volna, Galad már kiderítette, hogy Siendából jöttek.

– Nyílik hátsó ajtó az istállóból?

– Csak egy ajtó, ami éppen elég széles arra, hogy egyesével kijussunk rajta – felelte Juilin szárazon. – Azon túl meg csak egy vékony sikátor nyílik. Ebben a faluban amúgy sem akad két vagy három utcánál több, amin végighajthatnánk a hintóval. – Lepillantott piros kalapjára, melyet még mindig a kezében forgatott. – Elég közel mehetnék hozzá ahhoz, hogy megpróbáljam fejbe csapni. Ha készen állnak, akkor a nagy zűrzavarban elvágtathatnának. Később aztán az országúton utol tudnám érni önöket.

Nynaeve hangosan felhorkant.

– Aztán hogyan? Duzzogó hátán vágtatva? Még ha nem is esne le e nyeregből az első mérföld alatt, akkor is, hogy a csudába képzeli, hogy marad ideje lóra pattanni, miután fényes nappal megtámadott egy fehérköpenyt? – Galad még mindig lent ült, de most már a másik tiszt is csatlakozott hozzá. Valamiről izgatottan beszélni kezdtek. Nynaeve előrehajolt, és nagyot rántott Thom bajuszán. – Van valami mondanivalója? Esetleg egy elmés terve? Hiszen maga mindent kiszagol! Történt valami, ami segíthetne rajtunk?

Thom elrántotta a fejét, és sértődött pillantást vetett rá.

– Semmi, hacsak nem tartja fontosnak azt a tényt, hogy Ailron bejelentette igényét egy altarai határmenti falura. Egy egész földsávra, a határ mentén. Salidartól So Ebanon át, egész Mosráig. Ettől most okosabb lett, Nynaeve? Tényleg? Egyszerűen megpróbálta kitépni a bajszomat! A változatosság kedvéért egyszer magát is jól el kellene fenekelni!

– Miért akar megszerezni Ailron egy határ menti földsávot, Thom? – kérdezte Elayne. Lehet, hogy a lányt tényleg érdekelte a dolog, hiszen mindig is nagy érdeklődést tanúsított a politika és a diplomácia eseményei iránt. Persze, az is lehet, hogy ezzel csak egy veszekedésnek akarta elejét venni. Mielőtt elkezdett volna Thommal flörtölni, mindig is a békéltetés volt a kedvenc elfoglaltsága.

– Nem a király a ludas, gyermekem. – A férfi hangja sokkal lágyabb hangon csengett, ha hozzá szólt. – Pedron Niall mozgatja a bábukat. Ailron általában azt teszi, amit mondanak neki, bár ő meg Niall úgy tesznek, mintha a király szuverén lenne. A vitatott falvak nagy része a Fehérköpenyes Háború óta üresen áll. A Gyermekek ezt a háborút még mindig csak Összetűzésnek nevezik. Abban az időben Niall volt a seregük fővezére, és kétlem, hogy azóta is feladta a reményt, hogy meghódíthatja Altarát. Ha az ő kezében van az Eldar mindkét partja, akkor lezárhatja a folyami közlekedést Ebou Dar felé, ha pedig Ebou Dar a kezében van, akkor Altara maradéka érett gyümölcsként hullik az ölébe.

– Ez mind szép és jó – szólt közbe Nynaeve határozottan, mielőtt a lány bármit is válaszolhatott volna. Amit a férfi mondott, attól elméje legmélyén egy csengettyű kezdett el csilingelni, de nem tudta megmondani, hogy miért. Az biztos, hogy most nincs idejük történelem órákat venni, vagy Altara és Amadicia kapcsolatát elemezgetni, amíg lent áll Galad meg Trom, és szemmel tartják a fogadó bejáratát. Ezt el is mondta nekik, és még hozzáfűzte: – Mi a helyzet magával, Juilin? Maga elég otthonosan mozog az alvilágban. – A fürkész mindig megkereste a zsebtolvajokat, a betörőket meg az utcai útonállókat, ha beértek egy városba, mert azt állította, hogy ezek az emberek jóval többet tudnak a fontosabb eseményekről, mint bármelyik városi hivatalnok. – Vannak itt csempészek, akiket megvesztegethetnénk, hogy titokban kivigyenek minket innen, vagy... Na, szóval tudja, mire van szükségünk, jóember!

– Csak keveset sikerült megtudnom. Amadiciában rejtőzködnek a tolvajok. Amikor először elítélik őket, akkor bélyeget égetnek a bőrükbe, a második alkalommal levágják a jobb kezüket, a harmadik után pedig felakasztják őket, függetlenül attól, hogy a királyi koronát lopták el, vagy csak egy darab kenyeret. Egy ekkora helységben nem akad túl sok tolvaj, legalábbis nem olyan, aki ebből élne – Juilin megvetette az amatőr tolvajokat –, és ezek kizárólag két dologról akartak beszélni. Arról, hogy a Próféta tényleg eljön-e Amadiciába, ahogy azt a szóbeszéd állítja, meg arról, hogy jobb belátásra térnek-e a Tanács tagjai, és megengedik-e, hogy az az óriási menazséria bejöjjön előadást tartani a városba. Sienda túl messze van a határtól ahhoz, hogy csempészek...

Nynaeve hirtelen elégedett hangon a szavába vágott.

– Ez az, a menazséria!

Mindenki úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Magától értetődik – szólalt meg Thom feltűnően kedvesen. – Valahogy rávesszük Lucát, hogy jöjjön ide a kanbikáival, aztán, amikor kitör a zűrzavar, mert megint lerombolnak valamit, mi meglépünk. Nem tudom, mennyit adott neki a legutóbb, Nynaeve, de egy követ hajított utánunk, amikor eljöttünk tőlük.

Ez alkalommal Nynaeve megbocsátotta a férfi iróniáját, és azt, hogy az nem volt képes megérteni azt, amit ő látott.

– Ez így igaz is lehet, Thom Merrilin, de Luca mesternek adakozó kedvű támogatóra van szüksége. Majd Elayne meg én fogjuk támogatni. Ennek ellenére itt kell hagynunk a lovakat és a hintót. A hátsó ajtón át fogunk kiosonni. – Ez nagyon fájt neki, mert hintó és a lovak árából a Folyóközben remek házat vehetett volna. Felnyitotta a levél alakú zsanérokkal díszített bőrönd tetejét, és kotorászni kezdett a ruhák, a fazekak meg a fedők között. Amit csak lehetett, azt nem hagyott ott a festékszállító szekéren. Gondoskodott arról, hogy a lószerszámok kivételével a férfiak mindent bepakoljanak. Végre megtalálta az aranyozott dobozokat és a pénzeszacskókat. – Thom, menjen Juilinnal ki a hátsó ajtón, és keressen valamilyen szekeret, meg lovat hozzá! Vegyenek ennivalót is, és utána találkozzunk a Luca táborába vezető országúton!

Sajnálkozva aranypénzekkel töltötte meg Thom markát, és még csak nem is vette a fáradságot, hogy megszámolja a pénzt. Nem sejtette, mibe kerülnek a megrendelt dolgok, és nem akarta, hogy a mutatványos hosszas alkudozással pocsékolja az idejüket.

– Hát ez remek ötlet! – jelentette ki Elayne vigyorogva. – Galad két asszonyt fog keresni, és nem egy nagy csapat zsonglőrt meg állatokat. Soha nem jutna az eszébe, hogy Ghealdanba megyünk!

Ez Nynaeve-nak eszébe sem jutott. Arra gondolt, Lucát ráveszi, hogy egyenesen Tearbe menjenek. Egy olyan menazséria, mint amilyet a férfi megszervezett, akrobatákkal és zsonglőrökkel, meg azzal a rengeteg állattal, mindenütt szép pénzt kereshetett volna. Ebben nem kételkedett. Ha azonban Galad keresi őket, vagy utánuk küld valakit, akkor üldözőik bizonyára kelet felé indulnának el. Persze az a fickó talán elég ravasz ahhoz, hogy a cirkuszban is keresse őket. A férfiak néha meglepően okosak, főleg, ha az ember nem számít rá.

– Erre természetesen én is gondoltam, Elayne.

Megpróbált nem odafigyelni arra, hogy nyelvén hirtelen megérezte a főtt macskajaj és a keserű lötty enyhe ízét.

Thom és Juilin hevesen tiltakozott. Az elképzelés ellen nem volt kifogásuk, de úgy vélték, ha valamelyikük itt marad a nőkkel, akkor az képes lesz megvédeni őket Galaddal és a világ összes fehérköpenyével szemben. Az eszükbe sem jutott, hogy a két nő az Egyetlen Hatalom segítségével tízszer olyan erős, mint ők együttvéve. Alig lehetett őket meggyőzni, de végül Nynaeve-nak sikerült a két férfit szigorú hangon kiküldenie.

– És ne merjenek ide visszajönni! Majd az úton találkozunk!

– Ha rákényszerülünk arra, hogy az Egyetlen Hatalmat használjuk – jelentette ki Elayne halkan, amikor az ajtó bezáródott a férfiak mögött –, akkor hamarosan nyakunkon lesz az egész fehérköpenyes helyőrség, és talán a királyi katonák is. Az Egyetlen Hatalom nem tesz legyőzhetetlenné minket. Csak két, jól irányzott nyílvesszőre van szükség.

– Emiatt akkor fájjon a fejünk, ha már itt a baj – válaszolta Nynaeve. Remélte, hogy a férfiak nem gondoltak erre. Mert ha igen, akkor egyikük valószínűleg a közelben ténferegne, és ezzel felkelthetnék Galad gyanúját, ha nem lenne elég óvatos. Persze, elfogadná a segítségüket, ha kényszerhelyzetbe kerülnének. Megtanulta a leckét Ronde Macura csapdájából, bár még mindig utálkozva gondolt vissza arra, hogy a két férfinak tehetetlen macskakölykökként kellett kimentenie őket a kelepcéből. Azt viszont csak ő döntheti el, hogy szükség van-e a segítségnyújtásra.

Nynaeve lesietett, és megkereste Jharen asszonyságot. A nemeskisasszony meggondolta magát. Mégsem akarja olyan gyorsan kitenni magát újra az út porának és a nap hevének. Inkább még pihenget egy kicsit. Semmiképpen ne zavarják, míg este vacsorát nem rendel. Itt van a fizetség a következő napi szállásért. A gazdasszony nagy megértést tanúsított az úri hölgyek érzékeny természete és gyorsan változó szeszélyei iránt. Nynaeve úgy érezte, hogy Jharen asszonyság bármit hajlandó lenne – a gyilkosságon kívül – mosolyogva megérteni, ha azért pénzt kapna.

Nynaeve otthagyta a testes asszonyságot, s odaintette magához az egyik szolgálólányt. Néhány ezüstgaras gazdát cserélt, és a lány kötényét felhúzva elsietett, hogy vegyen neki két széles karimájú kalapot, amelyekről Nynaeve azt állította, hogy nagyon kellemesnek és hűvösnek tűnnek. Természetesen egy nemeskisasszony fel nem venne ilyet, de neki majd megfelel.

Mire visszaért a szobába, Elayne már a pokrócra helyezte az aranyozott dobozokat, azzal a sötéten csillogó ládikóval együtt, amelyikben a visszaszerzett ter'angreal és a pecsétet őrző viaszosvászon zsákocska rejtőzött. A másik ágyon a teli pénzeszacskók mellett Nynaeve gyógynövényes táskája hevert. Elayne feltekerte a pokrócot, és egy erős zsinórral rákötötte az egészet egyik bőröndjére. Nynaeve tényleg mindent összeszedett.

Ennek ellenére nagyon sajnálta, hogy olyan sok mindent itt kell hagyniuk. Nem azért, mert ezek olyan drága holmik voltak. Nem ez volt az egyetlen ok. Sosem lehetett tudni, mikor lesz az embernek szüksége valamire. Példának okáért arra a két gyapjúruhára, melyeket Elayne az ágyra fektetett. Ezek nem voltak elég finomak egy hölgy számára, egy szobalány viszont még csak nem is álmodhatott róluk. Ha ezeket otthagyták volna Mardecinben, ahogy azt Elayne akarta, akkor most komoly fejtörést okozna, hogy mit vegyenek fel.

Nynaeve térdepelve átkutatott egy másik bőröndöt. Egy pár alsóing és két gyapjú váltóruha. A két, vitorlavászon zsákba csomagolt, öntöttvas serpenyő még remek szolgálatokat tehetett volna, csak sajnos túl sokat nyomtak. A férfiak majd szereznek helyette mást. A szép berakásokkal díszített, apró dobozkában tárolt varrókészletet mindenképpen magával kellett vinnie, hiszen egy férfinak eszébe sem jutna, hogy akár csak egy gombostűt is vegyen. Igazából oda sem figyelt, miközben válogatott.

– Ismerted Thomot korábban? – kérdezte mintegy mellékesen. Legalábbis remélte, hogy közömbösnek tűnik a hangsúlya. Közben szeme sarkából alaposan megfigyelte Elayne-t, bár úgy csinált, mintha figyelmét teljesen lekötné a harisnyák becsomagolása.

A lány nekilátott kipakolni saját ruháit. Felsóhajtott, amikor félrerakta a selyemholmikat. A kérdést meghallva megdermedt, de nem nézett Nynaeve-ra.

– Udvari bárd volt Caemlynben, amikor még kicsi voltam – válaszolta nyugodtan.

– Aha. – Hát ettől nem lett okosabb. Hogy a csudába lehetett egy ilyen fontos emberből, egy udvari zenészből, aki muzsikájával a királyi családot szórakoztatta, s bizonyára csak kevés választotta el attól, hogy nemesi címet kapjon, ágrólszakadt mutatványos, aki faluról falura vándorolva kereste kenyerét?

– Anyám szeretője volt, miután apám meghalt.

Elayne ruháit válogatva ezt olyan nyugodtan mondta, mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga. Nynaeve-nak tátva maradt a szája. Társa még mindig nem nézett rá.

– Egészen Tanchicóig nem ismertem fel. Nagyon kicsi voltam. A bajusza árulta el, amikor elég közel álltam hozzá, az arcát figyelve, miközben részleteket adott elő a Nagy Hajtóvadászatból. Azt hitte, hogy utána elfelejtettem. – A lány arca kissé elpirult. – Én... túl sok bort ittam, és másnap reggel úgy csináltam, mintha nem emlékeznék semmire.

Nynaeve csak a fejét csóválta. Jól emlékezett arra az estére, amikor ez a buta lány a sárga földig leitta magát. Legalább ez nem ismétlődött meg azóta. Valószínűleg az ivást követő másnaposság örökre kigyógyította. Most már legalább értette, miért viselkedett így a lány Thommal. Otthon, a Folyóközben egy-két alkalommal már megfigyelt hasonló dolgot. Találkozott egy lánnyal, aki éppen elég idős volt ahhoz, hogy asszonynak vagy nőnek tartsa magát. Ki mással mérhette volna össze erejét, ha nem a saját anyjával? Kivel kelhetett volna versenyre, bebizonyítandó, hogy ő is nő? Ez többnyire ahhoz vezetett, hogy az ilyen lányok megpróbáltak mindent jobban csinálni, a főzéstől egészen a varrásig, s néha ártatlanul flörtölni kezdtek az apjukkal. Egy özvegy esetében azonban Nynaeve tanúja lehetett annak, ahogy az asszony alig felserdült lánya bolondot csinált magából, mert megpróbálta elcsábítani azt a férfit, akihez az anyja akart feleségül menni. A gondot csak az okozta, hogy Nynaeve még csak nem is sejtette, mit tehetne a lány ostobasága ellen. Hiába figyelmeztették többször is, hiába förmedt rá kemény hangon a Nőkör, Sari Ayellin addig nem nyugodhatott, míg az anyja újra férjhez nem ment, és az ő fejét is be nem kötötték.

– Úgy vélem, olyan lehet a számodra, mint egy új apa – jelentette ki Nynaeve tapintatosan. Úgy tett, mintha minden figyelmét lekötné a csomagolás. Thom legalábbis ilyen szemmel nézett a lányra. Ez sok mindent megmagyarázott.

– Én azonban nem így nézek rá – Elayne mintha azon töprengett volna, hány selyeminget vigyen magával, ám mégis szomorúnak tűnt. – Nem igazán emlékszem az apámra. Csecsemő voltam, amikor meghalt. Gawyn azt mesélte, hogy apánk csak Galaddal foglalkozott. Lini persze megpróbált szépíteni a dolgon, de tudom, hogy apánk sosem jött a gyerekszobába megnézni Gawynt meg engem. Tudom, hogy így tett volna, ha már elég idősek vagyunk ahhoz, hogy tanítson minket, mint Galadot. Ehhez azonban túl korán meghalt.

Nynaeve ismét próbálkozott:

– A korához képest Thom egészen jól tartja magát. Nagy gondban lennénk, ha a csúz gyötörné. Öregembereknek gyakran fáj minden tagjuk.

– Még mindig képes lenne hátraszaltózni, ha nem bicegne. Engem meg nem zavar, hogy sántít-e vagy sem. Okos, ismeri a nagyvilágot, és mindig talpraesett. Nagyon kedves, és biztonságban érzem magam mellette. Azt viszont nem hiszem, hogy ezt meg kellene neki mondanom, így is túlzottan odafigyel arra, hogy megvédjen.

Nynaeve nyögve feladta a dolgot. Legalábbis egyelőre. Thom ugyan csupán lányának tekinti Elayne-t, ám ha a leányzó továbbra is így folytatja, akkor az öreg rádöbbenhet, hogy tényleg nem a lánya, és akkor Elayne megnézheti magát.

– Thom nagyon kedvel téged, Elayne. – Itt az ideje témát váltani. – Biztos vagy Galadot illetően? Biztos vagy abban, hogy elárul minket?

A lány összerezzent, de már nem ráncolta a homlokát.

– Tessék? Galad? Biztosra veszem, Nynaeve! Ha pedig megtudja, hogy nem készülünk a kíséretében visszamenni Caemlynbe, akkor ez csak megkönnyíti majd a döntését.

Nynaeve valamit mormogott magában, és elővett egy selyem lovaglóruhát a bőröndjéből. Néha elfogta az érzés, hogy a Teremtő azért alkotta meg a férfiakat, hogy fejtörést okozzanak a nőknek.

Tizenhetedik fejezet

Fel, nyugatra

Amikor a szobalány megjött a kalapokkal, Elayne egy szál fehér selyemingben, elnyújtózva feküdt az egyik ágyon. Szemét nedves törülköző fedte. Nynaeve úgy csinált, mintha annak a világoszöld ruhának a szegélyét varrná, amelyet Elayne viselt. Minden második öltésnél megszúrta a hüvelykujját. Mások előtt persze sosem ismerte volna be, de nem volt valami ügyes kézimunkázó. Ő maga persze megszokott ruháját viselte, mivel házicselédeknek nem illett úgy meztelenkedniük, mint az úrihölgyeknek, de a haját ő is kiengedte. Látszott, egy jó darabig nem kívánnak kilépni a szobából. Suttogva köszönetet mondott a leányzónak, nehogy felébresszék a kisasszonyt, aztán egy újabb ezüstgarast nyomott a markába. Ezt még megtetézte az utasítással, hogy a nemes hölgyet semmiképpen sem szabad zavarni.

Mihelyt bezáródott az ajtó a szobalány mögött, Elayne felugrott, és kiszedte az ágy alól a csomagját. Nynaeve félrelökte a selyemruhát, és hátranyúlt, hogy kigombolja öltözékét. Pillanatok alatt elkészültek. Nynaeve a zöld, Elayne a kék gyapjúruhát vette fel. Csomagjukat a hátukra vetették. Nynaeve hozta azt, amiben a gyógynövények és a pénz volt, Elayne cipelte a pokrócba tekert dobozokat. A széles karimájú, mélyen a szemükbe húzott kalap annyira eltakarta arcukat, hogy Nynaeve úgy vélte, nyugodtan elsétálhatnak benne akár Galad mellett is. A férfi biztosan nem ismerné fel, hiszen kibontotta a haját is, Galad meg csak a feltűnő hajfonatra emlékezhet. Jharen asszonyság viszont bizonyára megállítana két ismeretlen nőszemélyt, akik jókora batyukkal igyekeznek ki a fogadójából.

A hátsó lépcső kívül vezetett le a földszintre. A keskeny kőlépcsők valósággal a falhoz tapadtak. Nynaeve-ot egy pillanatra elfogta az együttérzés Thom meg Juilin iránt, amiért azoknak ezen a szűk helyen kellett felszenvedniük a súlyos ládákkal. Közben szemét le nem vette volna az udvarról és az istálló palatetős épületéről. A nagy hőségben egy sárga kutya hevert a hintó árnyékában, de az istállószolgák közül egy sem dugta ki az orrát. A nyitott istállóajtó mögül mintha mozgás látszott volna, de ki nem jött senki sem. Bent azért csak hűvösebb volt valamennyivel.

Gyorsan átszaladtak az udvaron az istállót a magas kőfaltól elválasztó keskeny sávig. Egy megrakott, légyfelhőbe burkolódzó trágyásszekér – majdnem olyan széles, mint ez a sáv – döcögött el mellettük. Nynaeve úgy vélte, hogy Elayne-t körülveszi a saidar ragyogása, bár ezt látni persze nem láthatta. Ami azt illeti, ő csak abban reménykedett, hogy a kutya nem kezd el ugatni, és senki sem jön elő a konyhából vagy az istállóból. Ha Elayne az Egyetlen Hatalom használatára kényszerül, akkor már nem tűnhetnek el feltűnés nélkül a fogadóból, de az is nyomot hagyott volna Galad számára, ha csak beszélgetni is leálltak volna valakivel.

Az istálló mögötti sávot egy durva faajtó zárta le. Csak a riglit kellett félrehajtaniuk, és már kiléphettek az utcára, ahol néhány gyerektől eltekintve nem járt senki sem. A fiúk figyelmét egy játék kötötte le, aminek az lehetett a lényege, hogy nagyokat rúgjanak egy kitömött baboszsákba. Rajtuk kívül csak egy ember látszott az utcán, egy férfi, aki derékig kihajolva a padlásablakon, a dúcbeli galambokat etette. Sem ő, sem a fiúk nem törődtek a két nővel, amikor azok bezárták maguk után az ajtót, és végigsétáltak az utcán, mintha maguk is idevalósiak lettek volna.

Már jó öt mérföldet megtettek a Siendából nyugatra vezető országúton, amikor Thom és Juilin beérte őket. Thom valami olyasmit vezetett, ami leginkább egy kolompár lakókocsijára emlékeztetett, ám ezt a járművet egységesen halványzöldre festették. A festék számos helyen lepergett róla. Nynaeve örült, amikor csomagját bedughatta a bak alá, és felülhetett Thom mellé az ülésre. Az már nem tetszett neki annyira, hogy Juilin megint Duzzogó nyergében ült.

– Nem megmondtam, hogy ne menjenek vissza a fogadóba! – förmedt a férfira, miközben szentül megfogadta, hogy azonnal a fejéhez vágja az első keze ügyébe eső dolgot, ha Thomra mer pillantani, mielőtt válaszolna neki.

– Nem is mentem vissza – magyarázta a férfi, nem is sejtve, hogy csak kevéssel úszott meg egy jókora zúzott fejsebet. – Megmondtam az istállómesternek, hogy az úrnőnk friss falusi epret szeretne, és nekem azonnal indulnom kell a kocsissal együtt, hogy szerezzek neki. Ez pont olyan ostobaság, ami annyira jellemző a neme... – Elhallgatott, és megköszörülte a torkát, amikor Elayne hűvös pillantást vetett rá Thom másik oldaláról. A fürkész néha elfelejtette, hogy a lány maga is főnemes.

– Valamit csak kellett mondanunk, miért hagyjuk el a fogadót meg az istállót! – szólt közbe Thom, és nagyot csördített az ostorral, hogy gyorsabb mozgásra bírja a lovakat. – Hallani véltem, amint azt mondja annak a két nőszemélynek, hogy le kívánnak feküdni a szobájukban, de legalábbis azt, hogy Morelin kisasszony gyakran szenved ájulási rohamoktól. Az istállószolgák ennek ellenére csodálkoztak volna, miért mászkálunk ilyen hőségben az utcákon, ahelyett hogy szépen, kényelmesen elheverednénk a szalmakazal árnyékában, és innánk egy jó pofa sört. Így nem fognak beszélni rólunk.

Elayne hűvös pillantást vetett Thomra is, valószínűleg az állítólagos ájulások miatt, ám az öreg úgy csinált, mintha nem vette volna észre. Lehet, hogy tényleg nem vette észre. A férfiak gyakran bizonyultak vaknak, ha éppen az tetszett nekik. Nynaeve dühösen szipákolt egyet. Ezt nem lehetett nem meghallani. Válaszul Thom még nagyobbat csördített az ostorral, és a lovak fokozták az iramot. Az egész csak mellébeszélés volt, hogy felváltva lovagolhassanak. Ez megint annyira jellemző a férfiakra! Mindenféle kifogásokat keresnek, csak hogy azt tehessék, amit akarnak. Elayne legalább most bírálóan a magasba vonta szemöldökét, és nem éppen csodálattal eltelve bámulta a férfit.

– Van még valami, amit tegnap tudtam meg – folytatta Thom. – Pedron Niall megpróbálja Rand ellen összefogni az országokat.

– Nem mintha nem hinnék magának, Thom – felelte Nynaeve. – De hogy sikerült ezt kiderítenie? Nem hiszem, hogy valamelyik fehérköpeny egyszerűen a fülébe suttogta ezt az értesülést.

– Túl sok ember mondta ugyanazt, Nynaeve. Tearben van egy hamis Sárkány. Csak egy hamis Sárkány, szó sem esett Tear Kövének elfoglalásáról vagy Callandorról. Ez a fickó állítólag túl veszélyes, ezért az országoknak össze kell fogniuk ellene, éppúgy, mint az Aiel-háborúban. Ki más lehetne alkalmasabb, hogy vezesse a sereget a hamis Sárkány ellen, mint Pedron Niall? Ha ilyen sokan beszélnek ugyanarról, akkor az ötlet egész magas helyről származik, és Amadiciában még Ailron sem mond véleményt semmiről anélkül, hogy előtte ki ne kérte volna Niall engedélyét.

A vén mutatványos igyekezett mindent összekombinálni – a pletykákat, amiket az emberek csak suttogva mertek elmondani –, és az esetek többségében a megfelelő következtetést vonta le. Nem, hiszen nem is egyszerű mutatványos. Erről nem szabad megfeledkezni. Bármit is állított magáról, valamikor udvari bárdként szolgált, és saját szemével látta, saját bőrén érezhette a nemesség cselszövéseit. Talán maga is kivette a részét a játékból, ha egyszer Morgase szeretője volt. Nynaeve oldalról végignézett a férfin. Cserzett arcbőr, bozontos fej, ősz szemöldök, hosszú bajusz, ami ugyanolyan hófehér volt, mint a férfi haja. Bizonyos nőszemélyek ízlésén csak csodálkozni lehetett.

– Erre már régóta számítanunk kellett volna. – De nem számított rá. Pedig számítania kellett volna rá.

– Anyám Randet fogja támogatni – jelentette ki Elayne. – Ezt biztosra veszem! Hiszen ismeri a Próféciákat. És ő legalább olyan befolyásos, mint Pedron Niall.

Thom enyhe fejcsóválása valószínűleg ez utóbbinak szólt. Morgase ugyan egy gazdag országban uralkodott, de a fehérköpenyek minden birodalomban felbukkantak, és minden országból toborozták tagjaikat. Nynaeve rádöbbent, hogy a jövőben jobban oda kell figyelnie Thomra. Lehet, hogy tényleg olyan sokat tudott, mint amennyit sejtetni engedett.

– Csak nem gondolod, hogy Galad kíséretében Caemlynbe kellett volna mennünk?

Elayne előrehajolt, hogy Thom előtt határozatlan pillantást vethessen társnőjére.

– Azt azért nem. Egyrészt nem lehetünk biztosak abban, hogy így dönt. Másrészt... – kihúzta magát, és ezzel elbújt a férfi mögé. Mintha magában beszélt volna, vagy mintha visszaemlékezett volna valamire. – Amennyiben anyám tényleg szembefordult a Fehér Toronnyal, akkor a jelen helyzetben csak levél útján kívánok értekezni vele. Képes lenne arra, hogy mindkettőnket, kizárólag állítólagos érdekünkben, fogva tartson a palotában. Ő maga ugyan nincs abban a helyzetben, hogy fókuszálja az Egyetlen Hatalmat, de nem kívánok szembefordulni vele, míg nem vagyok teljes értékű aes sedai. És talán akkor sem.

– Határozott asszony – jelentette ki Thom közömbös hangon. – Morgase gyorsan móresre tanítaná magát, Nynaeve.

Nynaeve ismét csak egy hangos szipákolással válaszolt. Vállára lógó, kibontott haját egyszerűen nem lehetett rendesen megrántani. A vén bolond meg csak vigyorgott.

A nap már magasan állt az égen, amikor odaértek a menazsériához. A csepűrágók még mindig azon a helyen táboroztak, ahol otthagyták őket, az út menti tisztáson. Az izzó hőségben mozdulatlanná kocsonyásodott levegőben még a tölgyfák is fonnyadtnak látszottak. A lovakon és a hatalmas, szürke kanbikákon kívül valamennyi állat a ketrecben pihent, és az embereket sem lehetett felfedezni. Remekül illett hozzájuk, hogy a hőség elől lakókocsijaikban kerestek menedéket. Nynaeve és a többiek már lekecmeregtek a bakról, mire végre előkerült Valan Luca, még mindig abban a nevetséges, vörös selyemköpenybe burkolózva.

Ezúttal elmaradt a cirkalmas megszólítás, és a köpenylengető meghajlás is. A férfi döbbenten bámult, amikor felismerte Thomot és Juilint, de résnyire húzta a szemét, amikor észrevette a dobozszerű lakókocsit a hátuk mögött. Ekkor előrehajolt, és belesett a nők kalapjának karimája alá. Mosolya cseppet sem tűnt kellemesnek.

– Ó, kezdünk kissé elzülleni, Morelin kisasszony? Vagy tán sosem sikerült felkapaszkodnunk az uborkafára? Loptuk talán a hintót, meg a szép ruhát? Jaj, de kellemetlen lenne, ha bélyeget égetnének erre e csinos homlokra! Errefelé ez a szokás, ha nem tudna róla, hacsak nem valami szörnyűbb. Mivel úgy tűnik, kegyedéket leleplezték, és mi másért futottak volna világgá, azt ajánlanám, hogy sürgősen menjenek tovább! Ha azt az átkozott garast szeretnék visszakapni, akkor az ott fekszik az úton. Maguk után hajítottam, és felőlem az Utolsó Csatáig is ott heverhet.

– Bőkezű támogatókra volt szüksége – jelentette ki Nynaeve, amikor a férfi elfordult. – Mi majd támogatni fogjuk.

– Maguk? – gúnyolódott a férfi, de legalább megállt. – Nem mintha az a pár érme, amit valamelyik nagyúr erszényéből elloptak, segítene rajtam, el sem fogadnám a lopott pénzt...

– Álljuk minden költségét, Luca mester – szakította félbe Elayne a rá oly gyakran jellemző, hűvösen beképzelt hangon. – És ezenkívül még száz aranymárkát fizetünk, ha elkísérhetjük Ghealdanig, és beleegyezik abba, hogy a határig nem áll meg sehol sem!

Luca döbbenten meredt rá, majd nyelvével megnyalta a száját.

Nynaeve csendben felnyögött. Száz márka, mégpedig aranyban! Száz ezüsttallér teljesen elég lett volna Ghealdanig, sőt, még tovább is, bármennyit is zabáljanak ezek a kanbikák!

– Ilyen sokat loptak? – kérdezte Luca óvatosan. – Ki a fene jár a nyomukban? Nem állok le szórakozni a fehérköpenyekkel vagy a királyi sereggel! Azok mindannyiunkat bebörtönöznének, az állatokat meg megölnék.

– A bátyám – válaszolta Elayne, mielőtt Nynaeve dühösen tiltakozhatott volna a lopás vádja ellen. – Úgy tűnik, előkészítették az esküvőmet, amíg nem voltam otthon, és a bátyámat küldték, hogy hazakísérjen. Nincs szándékomban visszatérni Cairhienbe, hogy hozzámenjek egy férfihoz, aki egy fejjel alacsonyabb nálam, ráadásul háromszor olyan nehéz és háromszor olyan idős! – Arca enyhén elpirult. Hiába próbált meg keserűnek látszani. Akkor már jobb, ha érdes hangon folytatja. – Az apám arról álmodik, hogy megszerzi magának a Naptrónt, ha elegen támogatják. Én azonban egy vöröshajú, andori férfiról álmodozom, akihez feleségül megyek, bármit is szóljon ehhez az apám. És ez minden, Luca mester, amit tudnia kell rólam – talán már így is túl sokat mondtam.

– Lehet, hogy önök tényleg azok, akiknek kiadják magukat – felelte Luca megfontoltan –, de lehet, hogy nem. Mutassanak valamit abból az állítólagos pénzből, amit odaígértek nekem! Ígéretekért csak egészen kis kupa bort lehet kapni.

Nynaeve dühösen belenyúlt a táskájába, elővette a legvaskosabb pénzeszacskót, és a férfi orra alá tartotta. Amikor azonban az meg akarta ragadni a pénzt, a nő gyorsan újra a táskájába süllyesztette.

– Megkapja, amire szüksége van, mihelyt eljön az ideje. A száz márkát pedig, amikor elértünk Ghealdanba!

Száz aranymárka! Kénytelen lesz megkeresni egy pénzváltót, és beváltatni vele Elayne egyik hitellevelét, ha ez így folytatódik. Luca csalódottan felmordult:

– Loptak vagy nem, de az biztos, hogy menekülnek valaki elől. Nem szívesen teszem kockára a társulatomat a maguk kedvéért, kövessen bennünket akár a sereg vagy valamilyen cairhieni nagyúr. A nemesúr még rosszabb is lenne, mert esetleg azt gondolhatja, hogy én csábítottam el a húgát. Kerülni kell a feltűnést, és vigyázni minden lépésükre – számító mosoly ült ki az arcára. Biztos, hogy nem felejtette el azt az ezüstgarast. – Aki velem utazik, annak dolgoznia is kell, és ez magukra is érvényes, ha nem akarnak feltűnni. Ha a többiek megtudják, hogy pénzért jönnek velünk, abból könnyedén szóbeszéd támadhat, és maguk azt ugye, szeretnék elkerülni? Szóval akkor a ketreceket kell pucolniuk, hiszen a lóápolók amúgy is mindig panaszkodnak, hogy túl sok a dolguk. Már megyek is, és megkeresem azt a garast. Hogy tudjak fizetséget adni a trágyahordásért. Ne mondhassa senki, hogy Valan Luca nem nagyvonalú!

Nynaeve már arra készült, hogy egy csapásra elmagyarázza a fickónak, eszük ágában sincs fizetni és dolgozni, amikor Thom a karjára tette a kezét. A férfi szó nélkül lehajolt, felszedett pár kavicsot az útról, és zsonglőrködni kezdett velük. Hat kődarab repült, kört alkotva a levegőben.

– Van már zsonglőröm – jelentette ki Luca. A hat körből nyolc lett, aztán tíz, aztán egy tucat. – De azért nem rossz! – A körből két, egymásba fonódó ív lett. Luca töprengve dörzsölni kezdte az állát. – Lehet, hogy alkalmazni tudom.

– Tüzet is tudok nyelni – felelte Thom, és elejtette a köveket. – A késhez is értek – folytatta, miközben széttárta üres kezét, majd úgy tett, mintha Luca füléből kihúzott volna egy követ –, és még jó pár más dologhoz.

Luca megpróbálta leplezni elégedett vigyorát.

– Maga akkor már rendben is volna, de mi újság a többiekkel? – úgy tűnt, mérges magára, amiért egy pillanatra elfogta a lelkesedés.

– Hát, az ott micsoda? – kérdezte Elayne, és előremutatott. A két magas oszlopot, amit Nynaeve korábban annyira megbámult, már felállították, és kötelekkel rögzítették. Fent mindkettőre apró platformot szereltek, melyek közé egy harminc láb hosszú kötelet feszítettek. Mindkét platformról kötélhágcsó lógott alá.

– Ez Sedrin állványa – válaszolta Luca és a fejét csóválta. – Sedrin a kötéltáncos, aki tíz láb magasban valóságos mutatványokat produkál a vékony kötélen. A bolond.

– Végig tudok menni rajta – jelentette ki Elayne. Thom megragadta a lány karját, aki levette a kalapját, és elindult, de amikor Elayne mosolyogva biccentett, már el is engedte.

Luca volt, aki eléállt.

– Hallgasson ide, Morelin, vagy akárhogy is hívják! Lehet, hogy túl csinos a pofikája ahhoz, hogy bélyeget égessenek bele, de a nyaka egészen biztosan többet ér annál, mint hogy kitörjön. Sedrin tudta, mit csinál, és alig egy órája temettük el. Ezért van mindenki a kocsijában. Az igaz, hogy túl sokat ivott múlt este, miután kizavartak minket Siendából, de akkor is láttam a kötélen szökdécselni, amikor már a fülén folyt ki az ital. Mondok én valamit. Nem kell a ketreceket tisztogatnia. Beköltözik hozzám a kocsiba, és mindenkinek azt mondom, hogy a szeretőm. Csak a látszat kedvéért, persze.

Csalafinta mosolya elárulta, hogy eléggé komolyan szándékozik venni ezt a látszatot.

Elayne mosolya dermesztő volt, mint a jég.

– Köszönöm az ajánlatot, Luca mester, de ha most lenne kedves elállni az utamból... – A férfi tudta, ha nem áll arrébb, akkor a lány félre fogja lökni.

Juilin két kézzel gyűrögette piros kalapját, majd ismét a fejébe csapta, amikor a lány elkezdett felmászni az egyik kötéllétrán. Elayne nem nagyon törődött a szoknyájával. Nynaeve tudta, mire készül a lány. A férfiak is sejthették volna, legalábbis Thom, de ő olyan ugrásra készen állt ott, mint aki arra készül, hogy odarohan, és elkapja, ha leesik. Luca is közelebb óvakodott, mintha ugyanez a gondolat járt volna az ő fejében is. Elayne egy pillanatra megállt a platformon, és elsimította a szoknyáját. Most, hogy fenn állt a magasban, a platform sokkal kisebbnek tűnt. Ezután kissé magasabbra húzta a szoknyáját, mint aki sárba készül lépni, és elindult a vékony kötélen. Ezzel az erővel akár az országúton is sétálhatott volna. Nynaeve tudta, hogy ez a hasonlat egészen találó. Nem látta ugyan a saidar izzását, abban viszont nem kételkedett, hogy Elayne hidat emelt a két árboc közé, valószínűleg a Levegőből. Ez a híd ugyanolyan szilárd volt, mintha kőből lett volna.

Elayne hirtelen nekilódult, és kétszer cigánykerekezett. Hollófekete haja kört írt le, és selyemharisnyába bújtatott lába felvillant a napfényben. Egy pillanatig, amikor éppen felegyenesedett, a szoknyája mintha egy láthatatlan felületre borult volna, de már feljebb is húzta a szövetet. Még két lépés, és elérte a másik árbocot.

– Tudott ilyet Sedrin, Luca mester?

– Ő szaltózni is szokott! – kiáltotta vissza a férfi. Sokkal halkabban még hozzátette: – De nem volt ilyen lába. Még hogy kisasszony! Húha!

– Nem én vagyok az egyetlen, aki képes erre! – kiáltotta Elayne. – Juilin, és... – Nynaeve vadul csóválta a fejét. Az Egyetlen Hatalom segítségével vagy anélkül, a gyomra odafent ugyanúgy fellázadna, mint egy viharba került hajó fedélzetén. – Mi ketten már gyakran csináltunk ilyesmit. Jöjjön fel, Juilin! Mutassa meg nekik!

A fürkész olyan képet vágott, mint aki inkább puszta kézzel kitakarítja a ketreceket. Az sem zavarta volna, ha az oroszlánketrecben bent vannak a lakói. Becsukta a szemét, elmondott egy néma imát, és olyan képet vágva, mint aki a vesztőhelyre készül, elindult felfelé, a kötéllétrán. Amikor felért, Elayne-re pillantott, majd a kötélre, és ismét vissza. Iszonyú összpontosítás és félelem érződött rajta. Aztán elindult, gyors léptekkel haladt, mindkét karját oldalra kinyújtva, pillantását le nem véve Elayne-ről, egy újabb, néma imával ajkán. Elayne valamivel lejjebb ereszkedett, hogy helyet adjon neki a platformon. Amikor a férfi odaért, segített neki lábával megtalálni a létra fokait. Így kísérte le a földre.

Thom büszkén rávigyorodott, amikor a lány visszaért, és átvette kalapját Nynaeve kezéből. Juilin úgy nézett ki, mint akit forró vízbe mártottak, és utána kifacsartak.

– Ez jó volt – jelentette ki Luca, és töprengve az állát vakargatta. – Nem olyan jó, mint Sedrin, ezt tudniuk kell, de azért jó. Nekem különösen az tetszett, hogy kegyed úgy tett, mintha az egész könnyű lenne, miközben – Juilin? – Juilin úgy csinált, mintha megőrülne a félelemtől. A közönség odalesz érte! – Juilin kényszeredetten rávigyorgott a férfira. Vigyoráról mindenkinek éles kések jutottak az eszébe. Luca, vörös köpönyegét elegánsan meglengetve, Nynaeve-hoz fordult. Rendkívül elégedettnek látszott. – És kegyed, kedves Nana? Milyen területen tanúsít kegyed meglepő jártasságot? Csak nem akrobata? Vagy lenyeli a kardot?

– Én osztom ki a pénzt! – jelentette ki Nynaeve, és erszényére csapott. – Kivéve persze, ha engem akar magával vinni a lakókocsijába! – Olyan mosolyt dobott a férfi felé, hogy az kővé dermedt. Utána gyorsan még hátra is lépett kettőt.

Időközben előbukkantak a többiek is a kocsikból. Mindenki Luca köré gyűlt, aki bemutatta az új artistákat a társulat tagjainak. Nynaeve esetében eléggé óvatosan fogalmazott, és azt mondta, hogy ez a nő meglepő dolgokra képes. Előbb-utóbb komolyan el kell vele beszélgetnie.

Az állatgondozók, ahogy Luca azokat az embereket nevezte, akikből hiányzott az artisták tehetsége, eléggé lerongyolódott és rosszkedvű csapatot alkottak, talán, mert nem fizették meg őket rendesen. Egyébként, a kocsik számával összevetve, nem is voltak túl sokan. Kiderült, a munkából mindenki kiveszi a részét, akkor is, ha a kocsikat kell hajtani. Egy utazó menazsériában amúgy sem lehetett túl sok pénzt keresni. A többiek meglehetősen vegyes társaságnak tűntek.

Petra, a társulat legerősebb tagja volt a leghatalmasabb termetű férfi, akit Nynaeve valaha is látott. Nem túl magas, viszont annál szélesebb. Bőrmellényéből fatörzs vastagságú karok nyúltak elő. Az ő felesége volt Clarine, a kövér, barna arcú asszonyság, aki a kutyákat idomította. Férje mellett kifejezetten soványnak tűnt. A medvékkel dolgozó Latelle rövidre nyírta a haját. A sötét szemű, szigorú arcú asszony ajkán megvető mosoly ült. Aludra, a karcsú nő lehet, hogy igazat mondott, amikor azt mondta, hogy az illuminátorok céhének a tagja. Haját nem taraboni módra, vékony fonatokba kötve hordta, de ezen nem volt miért csodálkozni, figyelembe véve, mennyire kedvelték az amadiciaiak a taraboniakat. Taraboni nyelvjárásban beszélt, és ki tudhatta, hogy valójában mi történt az illuminátorok céhével? Az biztos, hogy a céh központját Tanchicóban bezárták. Az akrobaták azt állították, hogy valamennyien fivérek, és Chanava a nevük. Bár mind zömök, izmos férfiak voltak, nem hasonlítottak egymásra. Közéjük tartozott a zöld szemű Taeric, akinek kiugró pofacsontja és horgas orra egyértelműen saldaeai származásra utalt, de Barit is, akinek a bőre sötétebb volt, mint Juiliné, és olyan tetoválások díszítették a kezét, mint amilyet a Tengeri Nép fiai hordtak, bár ő legalább fülbevalót vagy orrkarikát nem aggatott magára.

Latelle kivételével valamennyien melegen üdvözölték az újonnan érkezetteket. Ha több artista lép fel, akkor vonzóbb az előadás, és ez hosszú távon több pénzt hoz a konyhára. A két zsonglőr, Bari és Kin – ahogy kiderült, ők is fivérek voltak – azonnal szakmai beszélgetésbe mélyedt Thommal, amikor megtudták, hogy nem ugyanazzal lép fel, mint ők. Több nézőt becsalogatni egy dolog, a szakmai konkurencia meg másik. Mindenekelőtt a kanbikákra felügyelő, világosszőke hajú nő keltette fel Nynaeve érdeklődését. Cerandin többnyire félrehúzódott, és nem sokat beszélt. Luca állítása szerint a nő Sharából jött a nagydarab állatokkal. Elnyújtott, puha kiejtését hallva Nynaeve azonnal hegyezni kezdte a fülét.

Beletellett egy kis időbe, míg sikerült kocsijukat besorolni a többiek közé. Thom és Juilin igen örült annak, hogy ebben igénybe vehették az állatgondozók segítségét, bár azok elég mogorvának bizonyultak. Nynaeve és Elayne egyből számos meghívást kapott. Petra és Clarine teázni hívta őket, ha már sikerült berendezkedniük. A Chanavák vacsorára invitálták a két nőt, akárcsak Bari és Kin. Ezt látva az addig is savanyú képet vágó Latelle kifejezetten dühbe gurult. A meghívásokat barátságosan elhárították. Elayne talán valamivel barátságosabban, mint Nynaeve. Az egykori javasasszonynak még mindig az járt az eszében, hogy elvesztette fejét Galad láttán, ezért a többi férfival szemben most alig tudta megőrizni a jó modor látszatát. Luca is kirukkolt egy meghívással, de ő csak Elayne-t hívta volna be magához, amikor Nynaeve nem volt a közelben. Válaszul jókora pofont kapott, Thom pedig fenyegetően játszadozni kezdett a hirtelen a kezében termett késsel, míg Luca morogva és arcát simogatva el nem kotródott.

Nynaeve magára hagyta a holmiját rendezgető Elayne-t – a saját dolgait csak úgy bevágta a kocsiba –, és elindult a kanbikák irányába. A hatalmas, szürke jószágok egészen békés benyomást keltettek, de ha a falusi fogadó megrongálódott bejáratára gondolt, akkor elfogta a kétely, hogy az állatok lábát összefogó bőrszíj használhatna-e bármit is. Cerandin éppen a hímet vakargatta a rézveretű, kampós bottal.

– Tulajdonképpen mi az igazi nevük? – kérdezte Nynaeve, miközben megsimogatta a hatalmas teremtés hosszú orrát vagy száját, vagy hívják bárhogy is. A két agyar olyan vastag volt, mint a Nynaeve lába. Nagyságuk ellenére csak egy arasznyival tűntek nagyobbnak a nőstény agyaránál. Az orr szimatolni kezdte a szoknyáját, mire sietve hátrább lépett.

– S'redit – válaszolta a fakó hajú nő. – S'redit a nevük, de Luca mester szerint jobb, ha könnyebben kimondható nevet választunk nekik.

Ezt az elnyújtott kiejtést semmi mással sem lehetett összetéveszteni.

– Sok s'redit él Seanchanban?

A pálca egy pillanatra megdermedt, de aztán folytatta munkáját.

– Seanchanban? Az meg mi? Ezek a s'reditek Sharába valóak, akárcsak én. Sosem hallottam...

– Lehet, hogy jártál Sharában, Cerandin, de nem nagyon hiszem. Te seanchan vagy. Ha nem tévedek, részt vettél a Falme elleni támadásban, Tomafőn, a többiek meg itt hagytak.

– Ehhez nem férhet kétség – jelentette ki Elayne, aki éppen ekkor bukkant fel mellettük. – Hallottuk a seanchanokat beszélni, Cerandin. Nem fogunk bántani.

Nynaeve nem lett volna hajlandó ilyesmit ígérni. Nem igazán akadtak kellemes élményei a seanchanokkal kapcsolatban. Az egyikük viszont segített neked, amikor szükséged volt rá. Tehát nem mind gonosz. Csak a legtöbbjük.

Cerandin mély lélegzetet vett, és kissé magába roskadt. Mintha csak megszűnt volna benne a feszültség, ami olyan régen kínozta, hogy már nem is vett igazán tudomást róla.

– Azok közül az emberek közül, akikkel beszélhettem, csak igazán kevesen tudnak bármit is a Visszatérésről és Falméról. Már vagy száz történetet hallottam, az egyik vadabb, mint a másik, de a valóságot soha. Aminek csak örültem. Engem ugyanúgy itt hagytak, mint a s'reditek egy részét. Ezt a hármat tudtam csak összegyűjteni. Nem tudom, mi történhetett a többivel. A bika neve Mer, a nőstényé Sanit, a borjúé Nerin, de neki nem Sanit az anyja.

– Azelőtt is ezt csináltad? – kérdezte Elayne. – A s'rediteket idomítottad?

– Vagy sul'dam voltál? – tette hozzá Nynaeve, mielőtt a nő válaszolni tudott volna.

Cerandin a fejét csóválta.

– Engem is megvizsgáltak kislány koromban, de semmire sem mentem az a'dammel. Örültem, amikor kiválasztottak, hogy a s'reditekkel dolgozzak. Csodálatos állatok. Maguk ketten sok mindent tudhatnak, ha még a sul'damokról meg a damanekról is hallottak. Még nem találkoztam olyan valakivel, aki tudott volna róluk. – Nem mutatta, hogy félne, de lehet, hogy már egyszerűen kiégett belőle a félelem, amikor egyedül hagyták egy idegen országban? Másrészt lehet, hogy hazudott.

A seanchanok ugyanúgy viselkedtek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó asszonyokkal szemben, mint az amadiciaiak, sőt, talán még rosszabbul is. Nem űzték el vagy ölték meg őket, nem, fogságba ejtették és felhasználták a nőket. Egy a'dam nevű nyakörv segítségével, amelyikről Nynaeve biztosra vette, hogy egyfajta ter'angreal lehet, alázatos rabszolgává lehetett tenni a fókuszálni tudó nőket. Egy másik nő irányította őket. Ezeket az irányítókat sul'damnak hívták, akik arra kényszerítették a damanekat, hogy arra használják az Egyetlen Hatalmat, amire a seanchanok kívánják. Még harcolhattak is vele. A damane csak állat volt, még ha jól is bántak vele. És a seanchanok minden, de minden asszonyból damanet csináltak, aki csak képes volt fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, vagy akár csak a lehetőség leheletnyi szikrája megvolt benne. A seanchanok Tomafőt is alaposabban átfésülték, mint ahogy azt a Fehér Torony valaha is megtehette volna. Nynaeve majdnem elhányta magát, amikor eszébe jutott az a'dam, a sul'dam és a damane.

– Tudunk egy keveset – fordult Cerandin felé –, de még többre vagyunk kíváncsiak. – A seanchanok elmentek, Rand elűzte őket, de ez még nem jelenti azt, hogy egy napon ne térhetnének vissza. Egyelőre csak távoli veszélynek tűntek, figyelembe véve, mik leskelődnek rájuk ebben a pillanatban is, de az, hogy valakinek tövis ment a lábába, még nem jelenti azt, hogy karján a vágás ne gyulladhatna be. – Jobban jársz, ha az igazat válaszolod a kérdéseinkre!

Úton észak felé lesz idejük érdeklődni.

– Megígérem neked, hogy nem történhet bajod – tette hozzá Elayne. – Meg foglak védeni, ha a szükség úgy hozza.

A nyilvánvalóan szőkített hajú nő pillantása egyikről a másikukra vándorolt, majd Nynaeve legnagyobb meglepetésére leborult Elayne elé, a földre.

– Maga ennek az országnak egy főúrnője. Pontosan úgy, ahogy azt Luca mondta. Bocsásson meg nekem, főúrnő! A szolgája vagyok.

Ezzel megcsókolta a földet Elayne lába előtt. A lány guvadó szemmel bámulta.

Nynaeve biztosra vette, hogy ő sem nézhetett okosabban.

– Állj fel! – sziszegte, és gyorsan körbenézett, hogy figyeli-e őket valaki. Luca természetesen, a fene essen beléje, és Latelle, aki ugyanolyan savanyú képet vágott, mint eddig. Ezen már nem lehetett változtatni. – Állj fel! – A nő meg sem moccant.

– Kelj hát fel, Cerandin! – mondta Elayne. – Ebben az országban senki előtt nem kell leborulni. Még egy uralkodó előtt sem. – Miközben Cerandin felkelt, még hozzátette: – Megtanítalak a helyes viselkedésre, ha cserébe válaszolsz a kérdéseimre.

A nő térdére tette a kezét, és lehajtott fejjel meghajolt.

– Igenis, főúrnő. Azt történik, amit mond. Rendelkezzen velem!

Nynaeve mélyet lélegzett. Szép, hosszú út vár rájuk Ghealdanig.

Tizennyolcadik fejezet

Az Árnyék kopója

Liandrin végigügetett Amador nyüzsgő utcáin. Megvetően lebiggyesztett, duzzogó ajkát elrejtette kalapjának mélyen szemébe húzott karimája. Nem örült annak, hogy le kellett mondania számtalan, apró hajfonatáról, és egyszerűen mit sem tudott kezdeni ennek az ütődött országnak az esztelen divatjával: a piros-sárga kalap és a hozzá tartozó lovaglóruha még elment, de hogy ehhez hosszú bársonymasnikat kelljen viselnie! Hát, a kalap legalább eltakarta a szemét, és ez jól jött, mert mézszőke haja és barna szeme azonnal elárulta volna taraboni származását, és ez mostanában Amadiciában nem számított jó ajánlólevélnek. A kalap karimája egy sokkal veszélyesebb dolgot is elrejtett: jellegzetes aes sedai arcát. Így rejtőzve, titokban ránevethetett a fehérköpenyekre, és errefelé az utcán sétáló, minden ötödik férfi az lehetett. Nem, mintha a sétálók másik ötödét kitevő katonák kevésbé lettek volna veszélyesek. Természetesen egyiküknek sem jutott eszébe, hogy belessen a kalapja alá. Az aes sedai-okat itt kiátkozták, ami azt jelenti, hogy itt akkor elő sem fordulhatnak.

Ennek ellenére mégis némi megkönnyebbülést érzett, amikor bekanyarodott Jorin Arene házának díszes, kovácsoltvas kapuján. Ismét hiába lovagolt ki, hogy értesüléseket szerezzen a Fehér Toronyból. Semmi újat nem tudott meg azóta, amióta Elaida úgy vélte, átvette a hatalmat a Toronyban, és amióta azt a Sanche némbert elintézték. Persze, Siuan megszökött, de most már annyit sem számított, mint egy marék szemét.

A szürke kőfal mögötti kert tele volt virágokkal, ám ezek a szárazság miatt igen megbarnultak. A sövényt csodaszép mintákra vágták. Kockákat és gömböket látott, az egyik bokorból pedig vágtázó lovat alakítottak ki. Persze, csak egyet. Az Arene-hez hasonló kereskedők gyakran utánozták a nemeseket, de óvakodtak attól, hogy túl messzire elmenjenek, nehogy bárki azt higgye, túlzottan önteltek vagy veszélyesek. A jókora faházat díszes erkélyekkel ékesítették. A tetőt piros cserepekkel fedték, és a bejáratot egy sor oszlop övezte. A nemesi házakkal ellentétben itt minden utánzatnak tűnt. Ennek megfelelően a kő talapzat is alig tíz láb magas lehetett. Nevetséges próbálkozás, hogy egy nemes úr otthonát utánozzák vele!

A szikár, ősz hajú férfi, aki alázatosan odasietett, hogy az asszony kengyelét tartsa, amíg az leszáll, tetőtől talpig feketébe öltözött. Ezt a viseletet az utca emberei orrukkal fintorogva kalmárzubbonynak nevezték. Liandrin ugyanúgy lenézte az öreg fekete kabátját, mint Arene házát vagy Arene-t magát. Egy szép napon majd igazi udvarháza lesz. Valósággal palotái. Ezt ígérték neki, meg az ezzel járó hatalmat.

Lehúzta kezéről a lovaglókesztyűt, és végigsétált a nevetséges emelkedőn, amely az épület alapja mentén egészen az indadíszítésű kapuig húzódott. A nagyurak erődített udvarházai büszkélkedhettek ilyen feljárókkal, ezért egy magára valamit is adó kereskedő nem érhette be egy sima lépcsővel. Egy fekete ruhás, ifjú szobalány átvette a kerek előszobában a kesztyűt és a kalapot. Innen számos ajtó nyílott a ház belseje felé. A teremben remekül faragott, tarkára festett oszlopok álltak, fent pedig erkély húzódott körbe. A mennyezetet úgy festették be, hogy egy mozaikra hasonlítson: csillagok, nagyobb csillagok belsejében. Minden arany és fekete.

– Egy óra múlva megfürdöm – szólt a nőnek. – Ezúttal azonban nem lesz gond a víz hőmérsékletével, igaz?

A szobalány elsápadt, gyorsan pukedlizett, valami bocsánatkérést dadogott, aztán gyorsan elsietett.

Amellia Arene, Jorin felesége lépett a terembe egy hófehér kötényt viselő, hájas, kopaszodó férfival beszélgetve. Liandrin megvetően szipákolt egyet. És ez a nő tartja magát sokra, miközben személyesen szóba áll a szakáccsal! Kihozza a férfit a konyhájából, felcipeli ide, hogy megbeszélje vele a fogások sorrendjét! Úgy bánt a szolgával, mint egy baráttal!

A dagadt Evon vette észre először. A hájas férfi nagyot nyelt, és malacszemével azonnal másfelé nézett. Liandrin nem kedvelte, ha a férfiak ránéznek, és ezt már az első nap éles hangon elmagyarázta a szakácsnak, amikor annak pillantása túl sokáig nyugodott rajta. Tagadta ugyan, de Liandrin jól ismerte a férfiak mocskos szokásait. Anélkül, hogy megvárta volna, míg úrnője elengedi, Evon gyorsan kisietett a teremből.

A kereskedő enyhén őszülő hajú felesége, egy szigorú, komoly arcú asszony, már akkor is itt volt, amikor Liandrin és társai megjöttek. Most benedvesítette az ajkát, és teljesen feleslegesen lesimította masnikkal díszített, zöld selyemruháját.

– Van fent náluk valaki, asszonyom – szólalt meg alázatosan. Az első nap még azt hitte, csak úgy tegezheti Liandrint. – Az elülső pihenőszobában. Azt hiszem, Tar Valonból jöhetett.

Liandrin nem tudta, ki lehet az illető, ezért elindult a legközelebbi csigalépcső felé. Csak pár embert ismert a többi Fekete nővér közül. Erre biztonsági okokból volt szükség, mert amit a többiek nem tudnak, azt nem is képesek elárulni. A Toronyban csak azt a tizenkettőt ismerte, akik vele tartottak, amikor eljött. Ketten már meghaltak, és tudta, hogy ezt kinek köszönheti: Egwene al'Vere-nek, Nynaeve al'Mearának és Elayne Trakandnak! Tanchicóban minden annyira félresikerült, hogy már komolyan azt hitte, ez a három beképzelt beavatott ott is belekeveredett a dolgokba, de hát annyira csak nem lehettek ostobák, hogy csak úgy, kétszer egymás után belesétáljanak a csapdájába. Az, hogy elszöktek, nem volt igazán fontos. Ha eljöttek volna Tanchicóba, holtbiztos, hogy elkapták volna őket, mindegy, hogy állítólag mit látott Jeaine. Ha legközelebb összefutnak, egyikük sem menekülhet. Lezárja ezt a történetet, függetlenül attól, hogy egészen másra kapott parancsot.

– Nagyságos asszonyom – dadogta Amellia –, a férjem, úrhölgyem, a férjem, Jorin. Kérem, egyikük nem tudna segíteni rajta? Nem rossz szándékkal cselekedett, hölgyem! Már megkapta a büntetését.

Liandrin, egyik kezével a faragott korláton, megállt, és visszanézett rá.

– Nem lett volna szabad azt hinnie, hogy ilyen egyszerűen semmibe veheti a Sötétség Nagyurának tett esküjét, igaz?

– Felfogta, nagyságos asszonyom, felfogta! Kérem! Egész nap a takarók alatt fekszik, és a hőség ellenére remeg. Zokogni kezd, ha valaki hozzáér, vagy a suttogásnál hangosabban beszél a szobában.

Liandrin úgy csinált, mintha töprengene, aztán kegyesen bólintott.

– Megkérem Chesmalt, hogy nézze meg, mit tehet érte. Azt azonban ne gondolja, hogy bármit is megígértem ezzel! – A nő bizonytalan hálálkodása végig követte, fel a lépcsőn. Temaile kissé elragadtatta magát. A Szürke ajah tagja volt, mielőtt átállt volna a Feketék oldalára, és mindig nagy jelentőséget tulajdonított annak, hogy alapos munkát végezzen, ha már fájdalmat okozott. Közvetítőként rendkívül sikeresnek bizonyult, de egyszerűen élvezte, ha fájdalmat okozhatott. Chesmal úgy vélte, a férfi néhány hónap múlva eljut arra a szintre, hogy képes lesz kisebb feladatokat elvégezni, ha azok nem túl nehezek, és közben senki sem szól hangosan rá. Mivel a Sárgák között nemzedékek óta nem akadt még egy olyan jó Gyógyító, mint ő, valószínűleg tudta, miről beszél.

Igencsak meglepődött, amikor belépett a dúsan díszített nagyterembe. A vele együtt érkezett tíz Fekete nővér közül kilenc ott állt a gazdag faragásokkal ékesített és festett fali faburkolat előtt, bár az aranyrojtos szőnyegen elegendő selyempárnákkal megrakott szék várt rájuk. A tizedik, Temaile Kinderode éppen teát nyújtott át egy porceláncsészében egy sötét hajú, férfiasan jóképű, ismeretlen asszonynak. Az idegen bronzszínű, hosszú ruhát viselt. Liandrin mintha ismerte volna a nőt, pedig az nem volt aes sedai. Úgy tűnt, az idegen valamivel idősebb a többieknél, ám arcának feszes bőre nem hasonlított az aes sedai-ok kortalan külsejére.

A teremben lévők hangulata azonnal felkeltette Liandrin gyanakvását. Temaile megtévesztően gyengének tűnt nagy, kék gyermekszemével, ami azonnal megszerezte számára az emberek bizalmát. A kék szemek most aggódva, de legalábbis nyugtalanul néztek, és a csésze remegett a csészealjon, mielőtt az idegen elvette volna tőle. Valamennyi arcon nyugtalanság tükröződött, kivéve a különös módon ismerősnek tűnő asszonyét. A rézként csillogó bőrű Jeaine Caide, aki a házban egy undorító domani ruhát viselt, mintha sírt volna az előbb. Ő valamikor a Zöldekhez tartozott, de még a legtöbb Zöldnél is szívesebben mutogatta magát a férfiaknak. Rianna Andomeran, az egykori Fehér nővér, aki még akkor is hűvös és arrogáns maradt, amikor éppen végzett valakivel, idegesen újra és újra megérintette bal füle fölött az amúgy hollófekete hajában látszó, egyetlen világos tincset. Mintha kiverték volna belőle az arroganciát.

– Hát itt meg mi történik? – tudakolta Liandrin. – Ki maga, és mit...? – Hirtelen felvillant egy emlék. Az árnybarátok egyike, egy tanchicói szolgálónő, aki képtelen volt rendesen viselkedni. – Gyldin! – hördült fel. Ez a szolgálónő valami módon követte őket, és most bizonyára úgy csinált, mintha a Fekete nővérek futárja lenne. Valószínűleg rossz hírt hozott. – Ezúttal túl messzire merészkedtél! – Kinyúlt a saidar után, ám abban a pillanatban a jellegzetes ragyogás tűnt fel az idegen asszony körül, és Liandrin hiábavalóan igyekezett, mert beleütközött egy kőkemény, láthatatlan falba, ami azonnal elvágta az Egyetlen Forrástól. A Forrás ugyanolyan jól látszott, és ugyanolyan elérhetetlen volt a számára, mint a ragyogó napkorong.

– Ne bámulj már annyira, Liandrin! – mondta a nő nyugodtan. – Olyan vagy, mint egy partra vetett hal. Nem Gyldin vagyok, hanem Moghedien. Kevés a méz a teámban, Temaile!

A rókaképű, karcsú nő zihálva odaugrott, hogy elvegye a csészét. Igaznak kellett lennie. Ki más tudta volna ennyire leigázni a többieket? Liandrin végignézett rajtuk, ahogy rémülten ott sorakoztak a fal mellett. A kerek képű Eldrith Jhondar ez alkalommal távolról sem tűnt mélázónak, bár most is tintafoltos volt az arca. Élénken bólogatott. A többiek mozdulni sem mertek. Lerítt róluk a rettegés. Hogy a Kitaszítottak egyike – ezt a kifejezést tulajdonképpen nem lett volna szabad használniuk, mégis ezt tették, ha maguk között voltak –, vagyis hát Moghedien mi okból rejtőzhetett el egy szolgálónő álarca mögé? Liandrin ezt képtelen volt megérteni. Hiszen ennek a nőnek megvolt mindene, és bármit megkaphatott, amit csak akart. Nemcsak az Egyetlen Hatalmat volt képes olyan mértékben irányítani, amiről Liandrin csak álmodhatott, hanem övé volt a tiszta hatalom is. Uralkodott a többieken, uralkodott a világ felett. A halhatatlanság. Uralom egy egész, végtelen életen át. Nővéreivel már többször is megvitatták a Kitaszítottak közötti ellentéteket. A parancsok ellentmondtak egymásnak, és más árnybarátok utasításai megint csak értelmetlennek tűntek. Lehet, hogy Moghedien a többi Kitaszított elől bujkált?

Liandrin a lehető legnagyobb mértékben szétterítette kék színű lovaglóruháját, miközben mélyet pukedlizett.

– Örülünk, hogy eljött közénk, úrnőnk! Ha a Kiválasztottak vezetnek minket, győzni fogunk, mielőtt még visszatérne a Sötétség Nagyura!

– Hát ezt szépen mondtad – válaszolta Moghedien szárazon, és ismét elvette a csészét Temaile-től. – Igen, így már sokkal jobb.

Temaile megdöbbentően hálásnak és megkönnyebbültnek tűnt. Mit művelhetett vele Moghedien?

Liandrinnak hirtelen eszébe jutott valami, amitől minden jókedve elillant. Hiszen az egyik Kiválasztottat szolgálónőnek tartotta, és így is bánt vele.

– Fenséges úrnő, Tanchicóban nem tudtam, hogy kegyed...

– Még szép, hogy nem tudtad! – válaszolta Moghedien idegesen. – Mi értelme lenne időmet az Árnyékban töltenem, ha te meg a többiek tudnátok rólam? – Hirtelen gúnyos mosoly jelent meg ajkán. Arca ettől azonban továbbra is hideg maradt. – Csak nem azért aggódsz, mert olyan sokszor leküldted Gyldint a szakácshoz, hogy az jól megverje? – Liandrin arcán hirtelen izzadságcseppek kezdtek folyni. – Komolyan gondolod, hogy megengedtem volna? A derék ember persze jelentést tett neked, de csak arról számolhatott be, amire emlékezett, amire megengedtem neki, hogy emlékezzen. Nagyon sajnálta Gyldint, amiért ilyen csúnyán bánt vele az úrnője. – Úgy tűnt, hogy ezt mulatságosnak találja. – Adott nekem néhányat azokból a csemegékből, amit neked készített. Örülnék, ha még élne a fickó.

Liandrin megkönnyebbülten fellélegzett. Akkor nem kell meghalnia.

– Fényességes úrnő, nincs szükség arra, hogy elszigeteljen! Én is a Sötétség Nagyurát szolgálom. Már azelőtt felesküdtem rá, mielőtt bekerültem volna a Fehér Toronyba. Azóta kerestem a Fekete ajahot, amikor megtudtam, hogy képes vagyok fókuszálni az Egyetlen Hatalmat.

– Szóval te lennél az egyetlen ebben a rosszul vezetett falkában, akinek nem kellett bebizonyítanom, hogy ki itt a főnök? – Moghedien a magasba húzta a szemöldökét. – Tőled nem erre számítottam. – Megszűnt körülötte az izzás. – Feladatom van a számotokra. Mindegyikőtöknek. Elfelejtitek, amit eddig tenni akartatok. Ahogy Tanchicóban kiderült, tehetségtelen söpredék vagytok! Ha korbáccsal hajtalak benneteket, talán majd jobban vadásztok.

– Azt várjuk, hogy parancsok jöjjenek a Toronyból, fényességes úrnőm! – válaszolta Liandrin. Még hogy tehetségtelenek! Már majdnem megszerezték azt, amiért Tanchicóba mentek, de akkor valósággal lángba borult a város, és az óriási zűrzavar kellős közepén éppen csak hogy elkerülhették azt, hogy olyan aes sedai-ok végezzenek velük, akik valahogy tudomást szereztek a tervükről. Ha Moghedien ott felfedte volna magát előttük, és valamiképpen beavatkozott volna, akkor az események könnyen kedvező fordulatot vehettek volna. Diadalmaskodhattak volna. Ha valaki hibás a bukásban, akkor az maga Moghedien! Liandrin kinyúlt az Igazi Forrás felé, de nem azért, hogy alámerüljön benne, hanem hogy ellenőrizze, ott van-e még a gát. Lehet, hogy csak látszólag engedte el, de nem, a gát tényleg eltűnt. – Nagy felelősséget helyeztek a vállunkra. Nagy tetteket kell végrehajtanunk. Biztosan az lesz az utasítás, hogy folytassuk, amit...

Moghedien éles hangon a szavába vágott:

– Azt a Kiválasztottat szolgáljátok, akinek éppen szüksége van rátok. Az, aki a Fehér Toronyból a parancsait küldi nektek, valószínűleg most már valamelyikünktől kapja azokat. És alighanem hason csúszik, amikor kézhez veszi az utasításokat. Te engem fogsz szolgálni, Liandrin, erre mérget vehetsz.

Moghedien tehát nem tudta, ki irányítja a Fekete ajahot. Ez fontos felismerés! Moghedien sem tud mindent. Liandrin mindig is azt hitte, hogy a Kitaszítottak szinte mindenhatóak, tudásuk messze meghaladja a közönséges halandókét. Lehet, hogy ez a némber valójában menekült a többi Kitaszított elől? Ha a kezükre adná, azért cserébe komoly jutalomra számíthatna. Lehet, hogy maga is Kiválasztottá válhatna. Még a gyerekkorából ismert egy trükköt. És most már megérinthette az Igazi Forrást.

– Fényességes úrnőm! Mi ugyanúgy a Sötétség Nagyurát szolgáljuk, mint kegyed. Nekünk is megígérték az örök életet és a hatalmat, ha a Sötétség Nagyura...

– Azt gondolod, hogy egyenrangú vagy velem, kis nővér? – Moghedien undorodva elfintorodott. – Álltál talán a Végzet Kráterében, hogy lelkedet odaadd a Sötétség Nagyurának? Érezted a diadal ízét Paaran Disenben? Megkóstoltad Asar Don keserű hamuját? Rosszul felnevelt kutyakölyök vagy, nem pedig a kopók vezére! Ugrani fogsz, ha csettintek, azt csinálod, amit mondok, míg úgy nem döntök, hogy megérdemelsz egy jobb helyet. A többiek is azt gondolták, hogy többet érnek. Szeretnéd az erődet összemérni az enyémmel?

– Ó, dehogyis, fényességes úrnőm! – Nem, ha a Kitaszított feszülten figyel, és kész lecsapni. – Én csak...

– Előbb-utóbb úgyis megpróbálod, és én jobban szeretem egyből elintézni az ilyesmit. Most, az elején. Mit gondolsz, miért ilyen boldogok a társnőid? Mindegyikük megkapta tőlem már a maga adagját. Nem fogom kivárni, amíg rákényszerülök arra, hogy téged is móresre tanítsalak. Intézzük el itt, és most! Próbáld meg!

Liandrin idegesen megnyalta az ajkát, és ránézett a fal előtt álló asszonyokra. Csak Asne Zeramene mert megmoccanni: alig észrevehetően a fejét csóválta. Asne ferde vágású szeme, kiugró pofacsontja és jókora orra egyértelműen mutatta, hogy Saldaeából származik, és tényleg olyan bátor volt, mint amit honfitársairól beszéltek. Ha ő maga is azt tanácsolja, hogy ne próbálkozzon, ha sötét szemében ott csillog a rettegés, akkor tényleg jó lesz addig csúszni-mászni, míg Moghedien elégedett lesz, és lanyhul valamit ébersége. És ugye, itt volt még ez az apró trükk.

Lehajtott fejjel térdre esett. Aztán rettegő pillantást vetett a Kitaszítottra, és rettegését csak részben játszotta meg. Moghedien nyugodtan ült a székén, és a teáját kortyolgatta.

– Fényességes úrnő, kérem, bocsásson meg, ha beképzelt voltam! Tudom, hogy csak féreg vagyok felséges talpa alatt! Csak azt kérem, hogy hadd lehessek hűséges vadászkopója, csak azt kérem, hogy bocsásson meg ennek a tévelygő kutyakölyöknek – Moghedien ekkor a csészébe pillantott, miközben Liandrin, még ki sem ejtve száján az esdeklő szavakat, villámgyorsan magához rántotta az Egyetlen Hatalmat, és Moghedien felé irányította, hogy rést keressen a Kitaszított önbizalmán, megtalálja azt a rést, amelyik ott tátongott az erő és a hatalom valamennyi fellegvárában.

Abban a pillanatban, amikor lecsapott, a másik asszonyt körülvette a saidar ragyogása, és Liandrint iszonyú kín öntötte el. Összeesett a lépcsőn, és megpróbált hangosan üvölteni, de a minden addigi rettenetet és szörnyűséget meghaladó kínszenvedés tágra nyílt szájjal elnémította. Szeme ki akart robbanni a fejéből, a bőre le akart szakadni a húsáról. Egy örökkévalóságig fetrengett, és amikor az iszonyat ugyanolyan hirtelen véget ért, ahogy megkezdődött, csak remegve, némán, tátott szájjal fetrengeni tudott.

– Kezded végre megérteni a helyzetet? – kérdezte Moghedien nyugodtan, és az üres csészét átnyújtotta Temaile-nek. – Nagyon finom volt. Legközelebb azonban erősebben kérem! – Úgy tűnt, Temaile mindjárt elájul. – Nem vagy elég gyors, Liandrin, nem vagy elég erős, és nem tudsz eleget. Ez a nyomorúságos támadás, amellyel meg akartál lepni! Akarod látni, hogy kell ezt csinálni?

Szőni kezdte a szálakat.

Liandrin hódolattal eltelve nézett fel rá. Négykézláb odakúszott hozzá, és az áhítattól zokogva megszólalt:

– Bocsásson meg nekem, fényességes úrnőm! – Ez a csodálatos asszony olyan volt, mint egy csillag az égen, mint egy ragyogó üstökös, magasan a királyok és királynők felett, hihetetlen káprázatában. – Kérem, bocsásson meg! – könyörgött, újra és újra megcsókolva Moghedien szoknyájának szegélyét. Két csók között tovább vinnyogott: – Bocsásson meg nekem! Aljas szuka vagyok! Undorító kis pondró! – Halálra szégyellte magát, mert az előbb is ilyesmit mondott, de akkor nem gondolta komolyan. Pedig milyen igaz volt! Ez előtt a csodalény előtt minden igaz volt. – Hadd szolgáljam magát, fényességes úrnőm! Engedje meg, hogy szolgáljam, kérem, kérem!

– Én nem vagyok Graendal! – válaszolta Moghedien, és bársonypapucsba bújtatott lábával durván félrelökte.

A következő pillanatban semmivé foszlott a csodálat. Liandrin zokogva hevert ott, mint egy halom szerencsétlenség. Túlzottan jól emlékezett arra, mennyire imádta az előbb ezt a nőt. Rettegve nézte a Kitaszítottat.

– Meggyőztelek, Liandrin?

– Igenis, fényességes úrnőm! – valóban meggyőzte. Meggyőzte arról, hogy ne próbálkozzon egy újabb támadással, míg rendesen fel nem készült rá. A trükkje csak gyenge lenyomata volt annak, amit Moghedien az előbb művelt vele. Ha képes lenne megtanulni ezt...

– Majd meglátjuk. Azt hiszem, te azok közé tartozol, akiknek nem elég egyetlen lecke. Imádkozzál azért, hogy ne legyen még egyszer szükség rá, Liandrin, mert másodszor már nem bánok kesztyűs kézzel veled. Állj be a többiek közé! Látni fogod, hogy az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos tárgyak közül néhányat eltávolítottam a szobádból. A többi játékszert megtarthatod. Hát nem vagyok kegyes veled?

– Fényességes úrnőm olyan kegyes hozzánk! – bizonygatta Liandrin hörögve, és még mindig zokogott, egyszerűen nem tudta elfojtani a sírást.

Kimerülve és elgyötörten feltápászkodott, és a falhoz tántorgott, ahol beállt Asne mellé. A fal faburkolata segített abban, hogy állva maradjon. Látta, amint fonatokat szőnek a Levegőből, csak a Levegőből, de mégis összerezzent, amikor szája bezáródott, és füle süketté vált. Gondosan odafigyelt arra, hogy ne próbáljon meg szembeszegülni ezzel. Még azt sem engedte meg, hogy egyáltalán a saidarra gondoljon. Ki tudhatta, mire képes egy Kitaszított? Lehet, hogy a gondolatait is olvassa. Ettől a gondolatmenettől majdnem vinnyogni kezdett. De nem. Ha Moghedien képes lenne olvasni a gondolataiban, akkor már rég megölte volna. Vagy még mindig sikítva a padlón fetrengene. Vagy Moghedien talpát csókolgatná, és azért könyörögne, hogy szolgálhassa. Liandrin ismét remegni kezdett. Ha nem szorította volna össze száját a légbilincs, akkor foga hangosan vacogott volna.

Rianna kivételével Moghedien mindannyiukat gúzsba kötötte. Riannát egy intéssel magához szólította. A nő térdre rogyott. Egy idő múlva Rianna felállt, és távozott. Most Marillin Gemalphint szabadította ki a kötelek közül, és hívta oda magához.

Ahol állt, onnan látta az arcokat, bár a szájuk hang nélkül mozgott. Nem kételkedett abban, hogy minden nő olyan parancsokat kap, amiről a többiek nem tudhatnak. Az arcukról azonban alig lehetett bármi mást is leolvasni. Rianna csupán leheletnyi megkönnyebbüléssel figyelte az utasításokat. Aztán néma egyetértéssel meghajtotta a fejét, és távozott a helyiségből. Marillin először meglepettnek tűnt, aztán lelkesen bólogatott, de hát ő Barna nővér volt valamikor, és a Barnák mindenért lelkesednek, ami azzal jár, hogy sikerül előkaparniuk valahonnan a rég elveszett tudás egy darabkáját. Jeaine Caide arcát lassan elborította az iszonyat. Először a fejét rázta, és megpróbálta kezével eltakarni erkölcstelenül áttetsző ruháját, ám ekkor Moghedien arcvonásai megkeményedtek, mire Jeaine hevesen bólogatni kezdett, és menekült, bár nem annyira lelkesen, mint Marillin, de legalább annyira gyorsan. A szinte már betegesen sovány Berylla Naron, a Torony egyik legtehetségesebb cselszövője és Falion Bhoda, ez a nyilvánvaló rémülete ellenére is hűvös arckifejezésű asszony, ugyanolyan kevés érzelmet mutatott, mint előttük Rianna. A sötét hajú Ispan Shefar, aki Liandrinhoz hasonlóan Tarabonból származott, még Moghedien szoknyájának a szegélyét is megcsókolta, mielőtt felemelkedett volna.

Ekkor eltűntek Liandrin körül a fonatok. Azt gondolta, most ő következik, hogy valamilyen feladattal elzavarják, hadd szolgálja az Árnyékot. Ekkor azonban észrevette, hogy vele együtt a hátralévő, valamennyi nőt is elengedték a kötelékek. Moghedien fejedelmi gesztust tett ujjával, mire Liandrin letérdelt Asne és a magas, csinos, sötét hajú és szemű Chesmal Emry közé. Chesmal, az egykori Sárga nővér ugyanolyan könnyedén Gyógyított, mint ahogy gyilkolt, de abból, amilyen összpontosítással figyelte Moghedient, meg abból, ahogy kezével görcsösen szoknyáját szorította, Liandrin tudta, hogy társnője most csak az engedelmességre gondol.

Mindent alaposan meg kell figyelnie, és megfigyeléseiből le kell vonnia a megfelelő tanulságot – gondolta Liandrin. Életveszélyes lenne bármelyik társának is említést tennie arról, hogy esetleg megkísérelhetnék Moghedient kiszolgáltatni valamelyik másik Kitaszítottnak, hiszen bármelyik Fekete nővér úgy dönthetne, hogy szívesebben lesz Moghedien ölebe, és egyszerűen beárulja. Amikor eszébe jutott, milyen lehet, amikor az előzőhöz hasonlóan ismét kioktatják, akkor majdnem újra vinnyogni kezdett.

– Titeket magam mellett tartalak – magyarázta a Kitaszított. – Mégpedig azért, mert tiétek a legfontosabb feladat. Amivel a többieket megbíztam, talán majd édes gyümölccsel tölti meg kosarunkat, de rátok vár, hogy betakarítsátok az igazán fontos termést. Egészen különös vadra uszítalak benneteket. Akad egy némber, a neve Nynaeve al'Meara – Liandrin felkapta a fejét, mire Moghedien sötét szemének pillantása azonnal lecsapott rá. – Mit tudsz róla?

– Mélységesen megvetem – válaszolta Liandrin a valóságnak megfelelően. – Csak egy mocskos vad, akit sosem lett volna szabad beengedni a Toronyba. – Az összes vadat megvetette. Miközben arról álmodozott, hogy a Fekete ajah tagja legyen, majdnem egy évig próbálkozott egyedül megtanulni az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mielőtt elment volna a Toronyba, de ezért őt persze még nem lehetett volna vadnak nevezni.

– Nagyon jó. Ti, öten, megkeresitek nekem. Élve akarom. Ismétlem, élve kell elfogni! – Moghedien mosolyát látva Liandrin megborzongott. Lehet, hogy kifejezetten hasznos lesz átadni a Kitaszítottnak Nynaeve-ot és a két másik ribancot. – Tegnapelőtt vagy hatvanmérföldnyire keletre, egy Sienda nevű faluban tartózkodott egy másik, ifjú nő társaságában, aki talán szintén érdekes lehet a számomra. Mind a ketten eltűntek. Ti pedig...

Liandrin megadóan hallgatta. Ami ezt az ügyet illeti, megbízható vadászkopó lesz. Ami a másikat, nos, egy darabig még türelmesen kell várakoznia.

Tizenkilencedik fejezet

Emlékek

– Királynőm?

Morgase felpillantott az ölében fekvő könyvből. A napsugarak ferdén estek be a hálószobája melletti nappali ablakán keresztül. Nagy volt a forróság, és még enyhe szellő sem kerekedett. Arcán izzadság gyöngyözött. Mindjárt itt a dél, és még ki sem mozdult innen. Ez egyáltalán nem volt jellemző rá. Már nem is emlékezett arra, miért döntött úgy, hogy egy könyvvel a kezében átlustálkodja az egész délelőttöt. Mostanában nem nagyon tudott igazából az olvasásra összpontosítani. A kandalló párkányán álló aranyóra szerint már egy óra is eltelt azóta, hogy utoljára lapozott volna. Nem emlékezett arra sem, mit olvasott. Valószínűleg a hőség az oka.

A piros-arany szőnyegen térdelő, rövid, piros zubbonyt viselő, ifjú gárdatiszt valahogy ismerősnek tűnt. Valamikor ismerte a palotában szolgálatra rendelt, minden egyes gárdista nevét. Lehet, hogy túl sok az új arc.

– Tallanvor – jelentette ki, és maga is meglepődött. Magas és jó felépítésű fiatalember támaszkodott fél kézzel a szőnyegre, de nem tudta volna megmondani, miért éppen rá emlékezett. Réges-régen odavezetett valakit hozzá? Valamikor régen? – Martyn Tallanvor gárdahadnagy.

A férfi meglepően feldúlt pillantást vetett rá, mielőtt lesütötte volna a szemét.

– Királynőm, bocsássa meg nekem, de megijesztett, hogy felséged a ma reggeli hírek ellenére itt maradt.

– Milyen hírek? – Jó lenne végre valami mást is hallani, nem csak Alteima fecsegését a teari udvarról. Néha úgy tűnt, mintha meg akart volna kérdezni valamit ettől a nőtől, de a másik csak fecsegett a többi udvarhölggyel együtt, ami korábban nem volt errefelé szokás. Úgy tűnt, Gaebrilnek tetszik, ha a többieket hallgatja. Olyankor a férfi keresztbetett lábbal ült a kandalló előtti, magas támlájú széken, elégedetten mosolygott, és hallgatta őket. Alteima mostanában meglehetősen merész szabású ruhákat kezdett el hordani. Morgase kénytelen lesz komolyan elbeszélgetni vele. Homályosan mintha valami olyasmire emlékezett volna, hogy erre már azelőtt is gondolt. Butaság! Ha gondoltam volna rá, akkor már megtettem volna. Megcsóválta a fejét, de aztán rájött, hogy szinte teljesen elfeledkezett az ifjú tisztről. Az beszélni kezdett, de aztán elhallgatott, amikor észrevette, hogy Morgase nem is figyel rá. – Mondja el még egyszer! Nem figyeltem. És keljen már fel!

A férfi haragos arccal felállt. Pillantása valósággal égette, mielőtt ismét lesütötte volna a szemét. A királynő végignézett magán, hogy megállapítsa, hová bámult az előbb a férfi, és ekkor elvörösödött, mert egy egészen mélyen kivágott ruhát hordott. Gaebrilnek persze tetszett, ha ilyen öltözéket viselt. Erre gondolva már nem is érdekelte, hogy szinte félmeztelenül áll egyik tisztje előtt.

– Fogja rövidre a mondandóját! – csattant fel. Hogy merészelt így rám nézni? Meg kellene korbácsoltatnom! – Milyen hír lehet annyira fontos, hogy emiatt betör a szobámba, mintha az csak egy fogadó ivója lenne? – A férfi arca még jobban elsötétedett, és a királynő nem tudta, hogy ez most az illő zavar vagy csupán a fokozódó düh jele lehet. Hogy merészel dühös lenni a királynőjére? Azt hiszi tán, semmi más teendőm nincs, mint hogy őt hallgassam?

– Lázadás, királynőm – jelentette ki a férfi kifejezéstelen hangon, mire a királynő azonnal elfeledkezett a haragról és a szemtelen pillantásról.

– Hol?

– A Folyóközben, királynőm. Valaki kitűzte Manetheren ősi zászlaját, a vörös sast. Ma reggel jött a hírnök.

Morgase ujjaival dobolt a könyvön, de úgy tűnt, gondolatai hirtelen kitisztultak. A Folyóközzel kapcsolatban valami idegesítette, de nem tudott rájönni, hogy micsoda. Ez a terület nem igazán volt szerves része Andornak, már több nemzedék óta. Neki ugyanúgy nehézségei támadtak, mint az őt megelőző három királynőnek, hogy legalább félig-meddig az irányítása alatt tarthassa a Ködhegység bányáit és kohóit. És ez sem sikerülhetett volna, ha másik út is vezethetne ki abból az isten háta mögötti zugból, amely segítségével elszállíthatták volna a megtermelt fémet, mint az Andor szívén keresztül futó út. Nem esett nehezére eldönteni, mit akar inkább: továbbra is ellenőrizni a bányákból érkező aranyat, vasat és a többi fémet, vagy inkább a folyóközi gyapjúval és dohánnyal foglalkozni. Más dolog volt azonban egy felkelés, amelyikre nem figyelt oda, még akkor is, ha az birodalmának egy olyan szegletében tört ki, amelyik felett csak névleg uralkodott. Egy ilyen lázadás futótűzként átterjedhetett volna az igazán fontos tartományokra is. A Trallok Háborúk idején megsemmisült Manetheren még mindig számos ember fejében kísértett. Ezenkívül a Folyóköz az övé. Akkor is, ha hosszú időn keresztül hagyta őket a maguk útján menni, azok az emberek mégis az alattvalói közé tartoztak.

– Értesítették Gaebril nagyurat? – Természetesen nem. Hiszen akkor Gaebril azonnal odajött volna hozzá, hogy javaslatokat tegyen a felkelés elfojtására. Az ő javaslatai és ötletei mindig is jónak tűntek. Javaslatok? Valahogy mintha arra emlékezett volna, mintha a férfi egyszerűen megmondta volna neki, hogy mit csináljon. Ez természetesen lehetetlen.

– Értesítették, királynőm. – Tallanvor hangja még mindig nyugodtnak tűnt, ellentétben arcával, amelyik továbbra is tűzvörösen égett. – A nagyúr nevetett. Azt mondta, a Folyóközben állandó a zűrzavar, és egy napon majd komolyan foglalkoznia kell az ottaniakkal. Ám úgy vélte, hogy ez a csekély jelentőségű esemény még várhat, hiszen sokkal fontosabb teendői is akadnak.

A könyv a padlóra esett, amikor a nő felugrott. Morgase úgy vélte, komor elégedettség villant fel Tallanvor arcán, amikor elrohant mellette. Egy szolgálólánytól megtudta, merre találja meg Gaebrilt, így aztán egyenesen bevonult az oszlopokkal körülvett, belső udvarba, a márvány szökőkúthoz, melynek medencéjében halak és vízililiomok úszkáltak. Itt hűvösebb volt, és egy kevés árnyékot is talált.

Gaebril a szökőkút széles, fehér peremén üldögélt, körülötte pedig az udvarhölgyek és az udvaroncok álldogáltak. Még az emberek felét sem ismerte fel. Ott állt a sötét hajú, szögletes állkapcsú Jarid, a Sarand házból, mellette pedig civakodó, szőke felesége, Elenia. Meglátta a barna őzikeszemét hamis érdeklődéssel meregető, selypítő Arymillát, a Marne házból, mellette a Caeren házat képviselő, csontos Nasin kecskeképét. Az ősz hajú férfi még mindig nagy nőcsábásznak számított. Naean, az Arawn házból, akinek gúnyos mosolya valamelyest elcsúfította sápadt szépségét, aztán Lir a Baryn házból. Ez a szívós, erőtől duzzadó férfi meglepő módon kardot viselt az oldalán. Ott állt az Anshar házbeli Karind is, akiről azt mondták, hogy mérges pillantásával már három férjét is a sírba küldte. A többieket nem ismerte, és ez már magában is elég furcsa volt. Azt a néhányat viszont, akiket felismert, a legnagyobb ünnepek kivételével sosem engedte volna be a palotába.

A trónviszályok idején mindannyian ellene fordultak. Elenia és Naean maga is igényt formált az Oroszlán Trónra. Mi a csudát gondolhatott Gaebril, ha ezeket begyűjtötte ide?

– ...cairhieni birtokaink nagysága, nagyuram – mondta Arymilla éppen, és szinte ráhajolt Gaebrilre, amikor Morgase odalépett hozzájuk. Egyikük sem törődött különösebben vele. Mintha csak egy boroskupával érkező szolgálólány lett volna.

– Meg akarom veled beszélni, mi történik a Folyóközben, Gaebril. Négyszemközt.

– Ezt már elintéztük, kedvesem – válaszolta a férfi egykedvűen, és kezét belelógatta a vízbe. – Éppen más dolgokkal foglalkozom. Ha jól tudom, olvasgatni akartál, amíg tart ez a nagy hőség. Térj vissza lakosztályodba, míg meg nem jön a hűvöset hozó este, már ha egyáltalán számíthatunk ilyesmire, amíg tart ez az időjárás.

Kedvesem. Ezek előtt a jöttmentek előtt kedvesemnek nevezte. Bármennyire is szerette, ha négyszemközt így szólítja... Elania kezével takarta el száját.

– Nem hiszem, hogy így cselekszem, Gaebril nagyúr! – jelentette ki Morgase jeges hangon. – Te pedig most velem jössz! Mire visszajövök, a többiek eltűnnek a palotámból, különben kitiltatom őket Caemlynből.

A férfi felpattant. Valósággal fölé tornyosult. Morgase képtelen volt pillantását elszakítani Gaebril sötét szeméről. A bőre égett, mintha jeges szél süvített volna végig az apró udvaron.

– Most visszamész, és vársz rám, Morgase! – A férfi hangja olyan volt, mint a távoli mennydörgés, mindent túlzengett. – Mindent elintéztem, amit el kellett intézni. Ma este meglátogatlak. Most menj!

Morgase felemelte a kezét, hogy kinyissa hálószobájának ajtaját, amikor rájött, hogy hol van. Amikor rájött, hogy mi történt. A férfi megparancsolta, hogy menjen, és ő engedelmeskedett. Elképedve bámulta az ajtót, lelki szemeivel látva a férfiak szemtelen vigyorát, és néhány nő nem is leplezett mosolyát. Mi történt velem? Hogyan gyengülhetek el ennyire egy férfitől? Még mindig kényszert érzett, hogy bemenjen, és Gaebrilre várjon.

Egészen kábultan kényszerítette magát arra, hogy megforduljon, és ellépdeljen. Ez rengeteg erejébe került. Lelke legmélyén vonyítani akart a fájdalomtól, mert elképzelte, mennyire csalódott lesz Gaebril, ha nem találja meg bent. Ott, ahol arra számít, hogy rá vár. Amikor rájött, hogy ilyesmit forgat a fejében, fájdalma csak még jobban megnövekedett.

Először még csak nem is sejtette, miért és hova megy, de az biztos, hogy nem hajlandó egyszerűen csak várakozni, sem Gaebrilre, sem a világ egyetlen férfijára vagy nőjére. Újra és újra eszébe jutott a szökőkutas, kis belső udvar, ahogy a férfi megparancsolta, hogy menjen, és a jelenlévők gyűlölködő, de egyben elégedett pillantásai. Mintha köd borult volna elméjére. Nem értette, hogyan és miért történhetett meg mindez. Kényszerítette magát, hogy valami olyasmire gondoljon, amit ért, amivel megbirkózhat. Jarid Sarandra, meg a többiekre.

Amikor végre trónra léphetett annak idején, kegyelmet hirdetett mindazért, ami a trónviszály alatt történt. A kegyelem azokra is vonatkozott, akik szembeszálltak vele. Úgy tűnt, ez a legjobb útja annak, hogy elássák a régi ellentéteket, mielőtt azok a cselszövések és az összeesküvések futótüzévé válhatnak, ahogy az oly sok birodalomban már megtörtént. A Házak Játékának, Daes Dae'marnak nevezték ezt, vagy a Nagy Játéknak. Ez a játék a nemesi házak közötti végtelen és könyörtelen háborúhoz vezetett, és nem egy uralkodói család bukott már meg miatta. A cairhieni polgárháború is a Nagy Játék miatt robbant ki, és ez nem kis szerepet játszott az Arad Domani és a taraboni lázongásokban is. Az egykori kegyelemnek mindenkire ki kellett terjednie, nehogy Andorban is lendületet kapjon a Daes Dae'mar, ha azonban valakit szívesen a hóhér kezére adott volna, akkor azok éppen heten lettek volna.

Gaebril mindezt tudta. A nyilvánosság előtt Morgase természetesen nem mutatta volna ki, mennyire nem kedveli őket, de négyszemközt persze erről is szót váltottak. Rá kellett kényszeríteni őket arra, hogy letegyék a hűségesküt, és jól látta, hogy hazudnak. Bármelyikük két kézzel nyúlna az alkalom után, hogy megszerezzék a trónt. Heten együtt pedig...

Mindezekből csupán egyetlen egy dologra következtethetett: arra, hogy Gaebril ellene fordult. Bizonyára nem azért, hogy Eleniát vagy Naeant ültesse a trónra helyette. Nem, hiszen már az övé vagyok, gondolta keserűen, és én úgy viselkedem, mintha az ölebe lennék! Valószínűleg el akarja tüntetni a királynőt, hogy ő legyen Andor első királya. Ennek ellenére Morgase továbbra is úgy érezte, vissza kell mennie a szobába, hogy Gaebrilre várhasson. Még mindig annyira vágyott az érintésére.

Csak amikor észrevette a ráncos arcokat, a többnyire görnyedt hátakat, a sok idős embert, jött rá, hogy merre is jár. A kiöregedett szolgák szállásán. A szolgák egy része őszülő fejjel visszatért a családjához, míg mások már olyan hosszú időt töltöttek a palotában, hogy nem igazán tudták elképzelni azt, hogy elmenjenek innen. Mindegyik kapott egy apró szobát, egy saját kertecskét és egy jókora, közös udvart. Akárcsak a korábbi királynők, Morgase is segített rajtuk, igyekezett feljavítani kevéske nyugdíjukat azzal, hogy megengedte nekik, a palota konyháján a rendes árnál olcsóbban vegyék meg ennivalójukat, és panaszaikkal is nyugodtan fordulhattak a királyi ispotályhoz. Lassú meghajlások és csúzos pukedlik kísérték Morgase útját, meg a halk mormogás:

– A Fény világítsa királynőnk útját! A Fény áldása kísérje királynőnket! A Fény óvja a királynőt!

Szinte oda sem figyelve köszönt nekik. Most már tudta, hová igyekezik.

Lini ajtaja pont úgy nézett ki, mint a többi a zöld csempés folyosón. Csupán egyetlen ágaskodó oroszlán díszítette. Nem is gondolt arra, hogy bekopogjon, hiszen ő volt ennek a palotának a királynője. Régi nevelőnője nem tartózkodott a szobában, de a tűzhelyen rotyogó teáskanna elárulta, hogy nem járhat nagyon messze.

A két kellemes kis szobában katonás rend uralkodott. Az ágynemű élét mintha vasalóval húzták volna meg, a két szék a legmegfelelőbb helyen állt az asztal előtt, aminek a tetején, pontosan középen virág nyílott a kék vázában. Morgase lefogadta volna, hogy a ruhásszekrényben a ruhák pontosan egyenlő távolságban lógnak egymástól, és a kandalló melletti szekrényben is mértani pontossággal helyezték el a főzőedényeket. A kandalló párkányán, apró fatartókon, nyílegyenes sorban hat, elefántcsontra festett arckép sorakozott. Hogy Lininek hogyan tellett ilyesmire nevelőnői fizetéséből, azt Morgase most se nagyon tudta elképzelni, de hát az ilyesmire nem illett rákérdezni. A hat festmény három újszülöttet és három ifjú nőt ábrázolt. Elayne is köztük volt, meg ő maga is. Levette azt a képet, amelyik tizennégy éves korában ábrázolta, és rámeredt, mert nem tudta elhinni, hogy valaha is ennyire ártatlannak tűnhetett. Ezt az elefántcsont színű ruhát akkor viselte, amikor elindult a Fehér Toronyba. Akkortájt még csak nem is álmodott arról, hogy valaha királynő lesz belőle. Csupán abban reménykedett haloványan, hogy egyszer majd megkapja az aes sedai-ok gyűrűjét.

Öntudatlanul megsimogatta a Nagy Kígyót ábrázoló gyűrűt a bal kezén. Az ékszer tulajdonképpen nem illette meg, hiszen az nem járt azoknak a nőknek, akik nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Azonban a tizenhatodik születésnapja előtt nem sokkal vissza kellett térnie, hogy a Trakand ház nevében beavatkozzon az Andor rózsakoronájáért folyó küzdelembe. Amikor két esztendővel később trónra léphetett, a gyűrűt is átnyújtották neki. Ősi hagyománynak számított, hogy az ország leányörökösét a Fehér Toronyban képezték ki, így – elismerve azt a hosszú és állhatatos támogatást, amit Andor nyújtott a Toronynak – ajándékul megkapta a gyűrűt, függetlenül attól, hogy nem tudott fókuszálni.

A helyére tette saját képmását és levette a harmadik nőét, aki a képen talán két évvel lehetett idősebb, mint ő a másikon. Lini a Trakand asszonyok három nemzedékét szolgálta nevelőnőként. Maighdin Trakand ragyogóan mosolygott az első képen. Morgase még jól emlékezett erre a mosolyra, és a sugárzó jókedvre. Tulajdonképpen Maighdint illette volna meg az Oroszlántrón. Ám egy váratlan, halálos betegség közbeszólt, és egy tizenhat éves ifjú lány hirtelen azon kapta magát, hogy ő a Trakand ház feje, akinek be kellett vetnie magát a trónért folyó küzdelembe. Csak a ház vazallusai és az udvari bárdja támogatta. Megszereztem az Oroszlántrónt, és nem adom ki a kezemből. Andort ezer esztendőn át asszonyok irányították. Így lesz ez ezután is. Férfi nem ülhet a trónra.

– Már megint a holmijaim között turkálsz, gyermek?

A hang rég elfelejtettnek hitt reflexeket élesztett fel. Morgase gyorsan a háta mögé dugta a képet, mielőtt észbe kapott volna. Bűntudatosan megcsóválta a fejét, és a festményt visszatette tartójába a kandallópárkányra.

– Már nem vagyok kislány, Lini. Ne felejtsd el, mert egy napon még valami olyat találsz mondani, amit nem ereszthetek el a fülem mellett.

– Vékony a nyakam, és öreg – válaszolta Lini, és egy répával meg hagymával teli hálót tett az asztalra. Törékenynek tűnt, tiszta, szürke ruhájában. Fehér haját kontyba tűzte, bőre pedig pergamenként feszült keskeny arcára. Azonban kihúzott derékkal járt, hangja tisztán és határozottan csengett, és sötét szemének pillantása ugyanolyan átható volt, mint régen. – Ha át akarsz adni a hóhérnak vagy a bakónak, akkor csak rajta! Nekem már úgysincs sok hátra. Ám ne feledd, egy bütykös, vén ág kicsorbítja a bárdot, ami könnyedén átmetszi a fiatal ágat.

Morgase felsóhajtott. Lini sosem fog megváltozni. Még akkor sem pukedlizett, ha az egész udvar látta őket.

– Te nem öregszel, csak egyre szívósabbá válsz. Nem hiszem, hogy lenne a hóhérnak olyan bárdja, ami elég erős a nyakadra.

– Hosszú ideje nem látogattál meg, de hát gondolom, valami nagyon lekötött. Amikor még én voltam a nevelőnőd, és később is, mindig engem kerestél meg, ha valamivel nem tudtál megbirkózni. Készítsek egy kanna teát?

– Hosszú ideje nem látogattalak meg, Lini? Hiszen minden héten eljövök ide, ami valóságos csoda, figyelembe véve, hogy hogy viselkedsz velem. Andor legelőkelőbb hölgyeit is száműzetésbe küldeném, ha csak fele ennyit is megengednének maguknak.

Lini nyugodtan nézett vissza rá.

– Tavasz óta nem jártál nálam. És én úgy beszélek, ahogy mindig is szoktam. Öreg vagyok ahhoz, hogy megváltozzam. Kérsz teát?

– Nem – Morgase zavartan a fejéhez kapott. Hiszen minden héten meglátogatta Linit. Világosan emlékezett rá, hogy... Nem, igazából nem is emlékezett. Gaebril annyira kitöltötte az idejét, hogy nehezére esett a férfin kívül bármi másra is gondolnia. – Nem, nem kérek teát. Magam sem tudom, miért jöttem ide. Úgysem tudnál segíteni.

Öreg nevelőnője felhorkant, de valahogy sikerült elérnie, hogy még ez a hang is finomnak és elegánsnak tűnjön.

– Gaebrillel van bajod, igaz? Ne szégyelld elmondani! Kislányom, a bölcsőben én cseréltem a pelenkáidat, én ápoltalak, amikor beteg voltál és fellázadt a hasad, és én tanítottalak meg mindarra, amit a férfiakról tudnod kellett. Sosem szégyelltél hozzám fordulni tanácsért, és most már túl késő van ahhoz, hogy ezen változtassunk.

– Gaebril – Morgase tágra nyílt szemmel meredt rá. – Hát róla meg honnan tudsz? Honnan?

– Ó, gyermekem – felelte Lini szomorúan. – Mindenki tudja, de senki sem meri megmondani neked. Én szóltam volna, ha nem kerültél volna el annyira, és hát ilyesmivel nem rohanhattam csak úgy oda hozzád. Ez megint olyasmi, amit egy nő nem hinne el, míg a saját bőrén nem tapasztalja.

– Tulajdonképpen miről beszélsz? – kérdezte Morgase. – Kötelességed lett volna odajönni hozzám, ha megtudtál valamit! Mindenkinek ez a kötelessége! A Fényre, hát én vagyok az utolsó, aki megtud bármit is? Lehet, hogy most már túl késő ahhoz, hogy bármit is tegyek!

– Túl késő? – nézett rá Lini hitetlenkedve. – Már miért lenne túl késő? Egyszerűen dobd ki Gaebrilt a palotából és Andorból, és legjobb, ha utána zavarod Alteimát meg a többieket. Ezzel az ügy lezárult. Túl késő! Hogy ne kacagjak!

Morgase-nek egy pillanatra elakadt a szava.

– Alteima? – nyögte ki végül. – És a... többiek?

Lini döbbenten nézett rá, aztán undorodva megcsóválta a fejét.

– Micsoda vén bolond vagyok! Bizonyára elment az eszem! Mindegy, most már te is tudsz a dologról. Ha a méz kicsöpögött a kaptárból, már nem lehet visszarakni. – Jóval kedvesebben, de ugyanakkor tárgyszerűen folytatta. Így közölte Morgase-zel annak idején, hogy a pónija kitörte a lábát, ezért meg kell adni neki a kegyelemdöfést. – Gaebril ugyan veled tölti a legtöbb éjszakát, de Alteimára legalább ugyanannyi időt szán, mint rád. A másik hat némberre alig marad ideje, de azért valami csak marad. Öt közülük a palotában lakik, hogy gyorsabban eljusson hozzájuk. A hatodikat, egy egész fiatal, nagy szemű teremtést, titokban csempészi ki és be, és a lánynak még ebben a hőségben is csuklyát kell viselnie. Lehet, hogy férjnél van. Nagyon sajnálom, leányzó, de ez az igazság. Jobb szembefordulni a medvével, mint elfutni előle.

Morgase-nek megroggyant a térde, és ha Lini nem tolt volna egészen gyorsan egy széket alá, alighanem összeesett volna. Alteima! Most már egészen más fényben tűnt fel előtte, hogy a férfi mennyire szerette elnézni őket, miközben csevegnek. Mintha csak két kedvenc macskáját bámulta volna játszadozás közben. És még hat másik szerető! Düh támadt fel benne, olyan düh, amit még akkor sem érzett, amikor azt hitte, hogy a férfi a trónjára pályázik. Azon még hűvösen, hideg fejjel elgondolkozhatott volna, már amennyire képes volt ilyesmire, azzal a kihívással higgadtan nézhetett volna szembe. Viszont ezzel! Ez a gazember beköltöztette a szeretőit a palotába! Lealacsonyította, mintha ő is csak az egyik cédája lenne! A férfi fejét akarta. Azt kívánta, hogy elevenen megnyúzzák, de a Fény szerelmére, ugyanakkor hihetetlenül vágyott az érintésére. Megőrülök!

– Ezt a többi üggyel együtt elintézem – jelentette ki hűvösen. Sok függött most attól, kit ér el Caemlynben, és ki van a vidéki birtokán. – Hol van Pelivar nagyúr? Abelle nagyúr? Arathelle úrnő? – A három erős ház vezetőit számos vazallus támogatta.

– Száműzetésben – válaszolta Lini megfontoltan, miközben furcsa pillantást vetett rá. – Tavasszal kitiltottad őket a városból.

Morgase döbbenten nézett rá. Semmi ilyesmire nem emlékezett. Csak mintha most merült volna fel benne valami halvány emlék.

– Ellorien úrnő? – kérdezte lassan. – Aemlyn úrnő és Luan nagyúr? – Újabb erős házak. Olyan családok, amelyek már akkor is a háta mögött álltak, amikor még nem ült a trónra.

– Száműzetésben – válaszolta Lini ugyanolyan megfontoltan. – Ellorient megkorbácsoltattad, amikor megkérdezte, hogy miért kell száműzetésbe mennie. – Előrehajolt, és elsimította Morgase haját az arcából. Érdes ujjával egy pillanatra megérintette a nő halántékát, mint akkor, amikor azt nézte, hogy nem lázas-e Morgase. – Jól érzed magad, leányzó?

Morgase bizonytalanul bólintott, mivel lassacskán kezdett visszaemlékezni a dolgokra. Ellorien, amint sikít a felháborodástól, amikor letépik a hátáról a ruhát. A Traemane ház az elsők közé tartozott, akik támogatták a Trakand nemzetséget, az élén álló gömbölyded, csinos asszony csak pár évvel volt idősebb Morgase-nél. Ellorien a királynő egyik legjobb barátja volt. Vagyis hát... tényleg csak volt. Elayne-t Ellorien nagyanyjáról nevezték el. Halványan most már arra is emlékezett, hogy többen is elhagyták a várost, elfordultak tőle, ahogy ez mostanában nyilvánvalóvá vált. És akik megmaradtak? Vagy olyan házak, akik túl gyengék voltak ahhoz, hogy hasznára lehessenek, vagy csupán csúszómászók. Arra is kezdett emlékezni, hogy számos oklevelet aláírt, rengeteg nemesi rangot adományozott. Ezeket a papírokat Gaebril tette elé. Gaebril talpnyalói és Morgase ellenségei. Teljesen valószínűnek tűnt, hogy Caemlynben ma már minden hatalom az ő kezükben van.

– Nem érdekel, hogy mit mondasz – jelentette ki Lini határozottan. – Nincs lázad, de akkor is van valami bajod. Egy aes sedai Gyógyítóra van szükséged, ez világos.

– Nem kell aes sedai! – Morgase hangja még keményebben csengett. Egy pillanatra megérintette a gyűrűjét. Tisztában volt azzal, hogy a Torony iránt érzett ellenszenve időközben értelmetlen módon megduzzadt, ám egyszerűen képtelen volt magát arra kényszeríteni, hogy megbízzon olyan valakikben, akik megpróbálták elrejteni előle a saját lányát. Arra a levelére, amelyben azt követelte az új amyrlintől – az amyrlintől senki sem mert semmit sem követelni, de ő mégis ezt tette –, hogy azonnal adják vissza Elayne-t, még mindig nem érkezett válasz. Lehet, hogy a levél csak most jutott el Tar Valonba. Az viszont egyértelmű volt, hogy nem tűrt meg aes sedai-t a maga közelében. Ennek ellenére nem tudott úgy Elayne-re gondolni, hogy ne érzett volna bizonyos büszkeséget. Ilyen rövid idő alatt máris bejutott a beavatottak közé! Lehet, hogy ő lesz egyszer majd az első olyan andori királynő, akit nem egyszerűen csak kiképzett a Fehér Torony, hanem aki teljes joggal viselheti az aes sedai-ok rangját. Semmi értelme nem volt egyszerre ennyire távoli dolgokra gondolnia, de most semminek sem volt értelme. A lánya pedig sohasem ülhet fel az Oroszlántrónra, ha az anyja nem gondoskodik erről.

– Azt mondtam, hogy nem kell aes sedai, és ezért még nem kell így rám meredned, Lini! Most nem fogsz tudni rávenni arra, hogy lenyeljek valamilyen rosszízű orvosságot. Ezenkívül nem hinném, hogy egész Caemlynben akár egyetlen aes sedai is akadna. Nehezen találnál Gyógyítót. – Saját hívei elhagyták a várost. Ő maga írta alá a kiutasításukat. Elkeseredett ellenségeivé váltak azok után, amit Elloriennel művelt. Ismeretlen hölgyek és urak nyüzsögnek a palotában. Új arcok a gárdában. Hányan maradtak hűségesek hozzá? – Ismersz egy bizonyos Tallanvor gárdahadnagyot, Lini? – Amikor az öregasszony gyorsan bólintott, folytatta. – Keresd meg, és hozd ide! Ha pedig valaki más engem keresne, akkor tudasd mindenkivel itt, az idős szolgák szállásán, hogy nem vagyok itt.

– Szóval, akkor csak lesz valami ezzel a Gaebrillel, meg a barátnőivel, igaz?

– Menj már Lini, és igyekezz! Nem maradt sok időnk. – Az ablak mögött látható, fákkal szegélyezett kertben lassan elmozduló árnyék alapján a nap már túljutott delelőjén. Nemsokára itt az este. Jön az este, és Gaebril keresni fogja.

Amikor Lini elment, Morgase merev háttal ült a széken. Nem mert felkelni. A térde már nem remegett, de attól tartott, ha feláll és lép egyet, akkor addig nem tud megállni, míg vissza nem ért lakosztályába, hogy Gaebrilre várjon. Ilyen erős volt a vágy, különösen most, hogy magára maradt. Ha pedig a férfi újra rápillant, amikor hozzáér, biztos, hogy mindent megbocsátana neki. Talán mindenről el is feledkezne, ha jobban belegondol abba, milyen elmosódott és hiányos emlékeket őriz az elmúlt időszakról. Ha nem tudta volna, hogy ez lehetetlen, azt gondolhatta volna, hogy a férfi valamilyen módon az Egyetlen Hatalmat használta fel ellene. Bár ez képtelenség! Egyetlen fókuszálni tudó férfi sem él olyan sokáig, mint Gaebril.

Lini gyakran mondogatta, minden nő számára teremtettek egy férfit, valahol a nagyvilágban, aki mellett úgy viselkedik majd, mint egy eszement bolond, de Morgase sosem gondolta volna, hogy ez rá is igaz lehet. Valójában sosem volt valami szerencsés, amikor kiválasztotta a férfiakat, még ha kezdetben úgy tűnt, ennek az ellenkezője az igaz.

Taringail Damodredhez politikai okokból ment hozzá. A férfi azelőtt a leányörökös, Tigraine férje volt, akinek eltűnése Modrellen halála után kiváltotta a trónviszályt. A házasság összeköttetést teremtett a régi királynővel, és elcsitította legtöbb ellenfelét. Ezen felül, ami még fontosabb volt, sikerült így fenntartani a szerződést, ami véget vetett a végtelen cairhieni háborúknak. A királynők már csak így választják ki férjeiket. Taringail hideg, megközelíthetetlen férj maradt, és két, csodálatos gyermekük ellenére, sosem szerettek egymásba. Szinte megkönnyebbülést érzett, amikor egy vadászat során férjét halálos baleset érte.

Thomdril Merrilin, a család házi, majd az udvar hivatalos bárdja először a tiszta örömet jelentette, amilyen okos és szellemes volt, egy kacagó férfi, aki arra használta a Házak Játékát, hogy trónra segítse Morgase-t, és amikor már a trónon ült, megerősítse Andort. Kétszer olyan idős volt, mint ő, de talán még így is hozzáment volna feleségül – Andorban nem számított ritkaságnak a nemesek és az alacsony rangúak házassága –, ha a férfi nem tűnt volna el szó nélkül, ami miatt Morgase majd felrobbant a dühtől. Sosem tudta meg, miért hagyta el, de ez igazából nem is volt fontos. Amikor végül a férfi visszatért, a királynő bizonyára érvénytelenítette volna az elfogatóparancsot, ám az udvari bárd ahelyett, hogy lágy, határozott szavakkal kioltotta volna haragját, olyan keményen válaszolt, és olyan dolgokat mondott, amit a királynő sosem tudott neki megbocsátani. Még most is lángolt a füle, ha visszagondolt arra, hogy a férfi elkényeztetett gyereknek nevezte, és Tar Valon bábjának. A bárd megragadta, és alaposan megrázta. Őt, a királynőt!

Ezután Gareth Bryne következett, egy erős és tehetséges férfi, aki kemény volt, mint az arcvonásai, és ugyanolyan makacs, mint a királynő. Róla meg kiderült, hogy áruló bolond. Kitaszította az életéből. Mintha csak évek teltek volna el, amióta utoljára látta, nem pedig csak egy fél esztendő. Végül pedig Gaebril. Balfogásaira ezzel tette fel a koronát. A többiek legalább nem próbálták meg letaszítani a trónjáról, hogy maguk üljenek a helyére.

Nem túl sok férfi egy asszony élete során, de mégis több a kelleténél. Nem számított, hogy Lini oly gyakran mondogatta, a férfiak csak három dologra jók. Ők nagyon is jók voltak. Morgase már akkor a trónon ült, mielőtt Lini elég érettnek tartotta arra, hogy egyáltalán elárulja neki ezt a három dolgot. Ha megmaradtam volna a táncolásnál, gondolta szárazon akkor sok mindent elkerülhettem volna.

Az ablakon túl elterülő kertben az árnyékok nagyjából egy óra elteltét mutatták, amikor Lini végre visszatért az ifjú Tallanvorral, aki már akkor térdre ereszkedett, mikor bezáródott mögötte az ajtó.

– Először egyáltalán nem akart jönni – panaszkodott az idős nő. – Ötven évvel ezelőtt alighanem megvillantottam volna valamit abból, amit te most csak így kipakolva hordasz, és akkor valószínűleg csak úgy rohant volna a nyomomban, de manapság kénytelen vagyok az emberek értelmére hagyatkozni.

Tallanvor elfordult, és savanyú pillantással nézett fel az öregasszonyra.

– Azzal fenyegetett, hogy bottal fog idehajtani, ha nem jövök vele. Örülhet, vénasszony, hogy kíváncsi lettem, mi lehet ennyire fontos, ahelyett hogy valakivel elvitettem volna az ispotályba! – A nő dühös szipákolása a legkisebb mértékben sem zavarta. Metsző pillantásában harag égett, amikor ismét Morgase felé fordult. – Úgy látom, fenséged találkozása Gaebrillel nem járt kedvező eredménnyel, királynőm. Én... másra számítottam.

A férfi a szemébe nézett, de Lini megjegyzése miatt Morgase-nek ismét eszébe jutott, milyen ruhát visel. Az volt az érzése, izzó nyilak mutatnak fedetlen keblére. Komoly erőfeszítésébe került, hogy kezét nyugodtan az ölében tartsa.

– Te okos legény vagy, Tallanvor! Hűséges is, úgy vélem, különben nem jöttél volna hozzám a folyóközi lázadás hírével.

– Nem vagyok már ifjú legény – förmedt rá a férfi, és kihúzta magát, miközben térdelt. – Életemet a királynő szolgálatára tettem fel.

Morgase elveszítette a türelmét, valósággal ráförmedt:

– Ha már nem vagy kölyök, viselkedj férfihoz méltón! Állj fel, és válaszold meg királynőd kérdéseit, próbáld nem elfelejteni, hogy én a királynőd vagyok, ifjú Tallanvor! Bármi is történhetett szerinted, attól még én maradtam Andor királynője!

– Bocsásson meg nekem, királynőm! Figyelek és engedelmeskedem. – A szavak megfeleltek az előírásoknak, bár hangja cseppet sem tűnt megbánónak. A férfi szálfaegyenes derékkal felállt, és dacosan nézett rá, mint mindig. A Fényre, ez a férfi ugyanolyan makacs volt, mint Gareth Bryne!

– Hány hűséges emberünk van még a palotában a Gárda katonái között? Hányan maradnak hűségesek esküjükhöz, és követnek engem?

– Csak én – válaszolta a férfi halkan, és hirtelen eltűnt tekintetéből a harag, bár még mindig egyenesen a szemébe nézett. – Ami a többieket illeti... ha hűséges katonákat akar találni, akkor a távoli helyőrségekben kell keresni őket, talán a határvidéken. Caemlynből néhány gárdistát a Cairhienbe vezényelt csapatokkal küldtek, de akik itt maradtak a városban, azok kivétel nélkül Gaebril emberei. Az új... az új esküjüket a trónra és a törvényre teszik, nem pedig a királynőre.

A helyzet rosszabbnak tűnt, mint amire számított, de még annál is, amitől tartott. Bárki is legyen, Gaebril nem volt ostoba.

– Akkor el kell mennem valahová, hogy ismét kezembe vehessem az ország irányítását. – Nehéz lesz visszanyerni a házak támogatását a száműzetések és Ellorien esete után, de meg kell tenni. – Gaebril lehet, hogy megpróbálja megakadályozni, hogy elhagyjam a palotát. – Halványan felrémlett benne két alkalom, amikor megpróbált távozni, de Gaebril mind a kétszer megakadályozta. – Ezért szerzel nekünk két lovat, és a déli istállósor mellett, az úton vársz rám! Ott találkozunk, mintha csak kilovagolnánk.

– Túl feltűnő – felelte a férfi. – És túl közel van. Gaebril emberei lehet, hogy felismerik felségedet, bármilyen álruhát viseljen is. Ismerek egy embert... Megtalálná a Királynő Áldása fogadót az Újváros nyugati részében?

Az Újváros csupán a Belvároshoz képest számított újnak, melyet gyűrűként ölelt körül.

– Persze, hogy meg! – Morgase nem szerette, ha ellentmondanak neki, még akkor sem, ha azt jó okkal tették. Bryne volt ilyen. Nagy örömére fog szolgálni, ha megmutathatja ennek a fiatalembernek, mennyire ügyesen tudja álcázni magát. Szokása volt, hogy évente egyszer egyszerű asszonynak öltözve kiosont a palotából, hogy kicsit saját maga is érezhesse a város szívverését. Ha jobban belegondolt, ebben az évben nem kerített sort erre a kirándulásra. Igaz, azelőtt egyetlen alkalommal sem ismerték fel. – De megbízhatunk-e ebben az emberben, ifjú Tallanvor?

– Basel Gill annyira hűséges fenségedhez, mint én. – A férfi habozott, de a vívódás helyére gyorsan visszaköltözött a harag. – Miért várt ilyen sokáig? Hiszen látnia kellett! Miért várta meg, hogy Gaebril marka megszoruljon Andor torkán? Miért kellett ennyit várni?

Aha. Szóval jogos haragot érzett a fiú. Jogos kérdések, amire tisztességes választ kellett volna adnia. Csak sajnos maga sem tudott olyan választ adni rá, amit elmondhatott volna.

– Nincs jogod megkérdőjelezni uralkodód döntéseit, fiatalember – mondta lágyan, de határozottan. – Egy hűséges alattvaló, olyan, mint te, kérdések nélkül teszi kötelességét.

A férfi hosszan, nehezen fújta ki a levegőt.

– A fogadó istállójában várok fenségedre.

Aztán egy meghajlással, ami bármelyik udvari bálon a becsületére vált volna, sietve távozott.

– Miért szólítod mindig ifjúnak? – kérdezte Lini. – Ettől csak megmakacsolja magát. Csak egy bolond tesz tövist a nyerge alá, mielőtt lovagolni indulna.

– De hát fiatal, Lini. Elég fiatal ahhoz, hogy a fiam lehessen.

Lini felhorkant, és az ezúttal cseppet sem tűnt finomnak és nőiesnek.

– Pár évvel még idősebb is Galadnál, és Galad túl öreg ahhoz, hogy a fiad lehessen. Te még babákkal játszottál, amikor Tallanvor megszületett, és akkoriban szentül hitted, hogy a bébik ugyanúgy látják meg a napvilágot, mint a babák.

Morgase felsóhajtott, és arra gondolt, hogy ez a nő valószínűleg már az anyjával is így bánt. Minden bizonnyal. Ha pedig Lini még megéri – és ebben sem nagyon kételkedhetett, mert Linit az örökkévalóság számára teremtették –, hogy egyszer Elayne üljön a trónon, akkor majd őt is így fogja ugráltatni. Ez persze azt feltételezte, hogy megmarad a trón, amit majd Elayne-re hagyhat.

– A kérdés csak annyi, hogy tényleg annyira hűséges-e, Lini? Csak ő maradt hűséges, amikor mindenki más megbízható embert elküldtek? Ez hirtelen túl szépnek tűnik ahhoz, hogy igaz legyen.

– Letette az új esküt! – Morgase már szóra nyitotta volna a száját, de Lini megelőzte. – Utána láttam hátul, az istállóban. Azért tudtam, ki az, akit keresel. Megkérdeztem a nevét. Nem akkor, később. Ott térdelt és zokogott. Bocsánatot kért tőled, és többször is megismételte a régi esküt. Nem egyszerűen Andor királynőjének, hanem Morgase-nek, Andor királynőjének! Az ősi módon esküdött, a kardjára, és fel is hasította a bőrét, hogy jelezze, készen áll az utolsó csepp véréig küzdeni érted, mintsem hogy megszegje az esküjét. Tudok egy keveset a férfiakról, leányzó. Ez a legény mindhalálig követni fog téged. Akkor is, ha puszta kézzel kell nekimennie egy seregnek.

Jól esett ilyesmit hallania. Ha ebben a férfiban sem bízhatna, akkor már Lini hűségében is kételkednie kellene. Na nem, Liniében azért nem. Szóval az ősi módon esküdött meg? Ez szinte már legendás cselekedet lehetett. A gondolatai már megint elkalandoztak, pedig már nem Gaebrilen járt az esze, most, hogy ennyi mindent megtudott. Akkor meg miért rimánkodott énjének egy része azért, hogy visszamenjen a lakosztályába, és ott várjon a férfira? Össze kellett szednie magát.

– Szükségem van egy egyszerű ruhára, Lini. Nem kell túl jól állnia. Meg egy kevés korom a kandallóból.

Lini ragaszkodott ahhoz, hogy vele jöjjön. Morgase tudta, oda kellene kötnie egy székhez, ha azt akarja, hogy itt maradjon. Az öregasszony ugyan törékenynek tűnt, de valójában sokkal erősebb és szívósabb volt annál, mint amilyennek látszott. Amikor kiosontak a kis oldalbejáraton, még Morgase sem ismert volna magára. Egy kevés korom feketére varázsolta csillogó, aranyvörös haját. Most rendetlennek és ápolatlannak tűnt. Az arcán patakzó izzadság megtette a magáét. Senki sem hitte volna el, hogy egy királynő izzad. Az álruhát egy igen durva szövésű, szürke vászonból készült zsákruha és egy nadrágszoknya tette teljessé. Még az alsó ingét és a harisnyáit is durva gyapjúból szőtték. Pont úgy nézett ki, mint egy vásározó parasztasszonyság, aki a piacozás után kicsit még szétnézett a városban. Lini úgy nézett ki, ahogy mindig. Szálegyenes derékkal jött mellette. Bár zöld gyapjúból készült lovaglóruhát viselt, annak szabása a tíz évvel azelőtti divatot követte.

Morgase magában amiatt mérgelődött, hogy nem állhatott le vakarózni, de a néma szidalmakból kijutott Lininek is, amiért túlságosan is szó szerint vette, hogy a ruhának nem kell túl jól állnia. Mély mellkivágású ruhája az ágy alatt hevert, miközben egykori nevelőnője valami olyasmit emlegetett, hogy minek olyan portékát kirakni a kirakatba, amit nem is akar eladni. Amikor Morgase megvádolta azzal, hogy ezt a közmondást abban a pillanatban találta csak ki, a nő így válaszolt:

– Figyelembe véve életkoromat, ha én most kifundálok egy mondást, akkor az egyből igen ősi közmondásnak számíthat.

Morgase nem tudott megszabadulni a gyanútól, hogy ezt a kormos, kényelmetlen rongyot büntetésül viseli az előző, hivalkodóan kivágott ruhájáért.

A Belvárost dombok oldalára építették, és az utcák követték a magaslatok természetes hajlatait, időnként jókora, fákkal és szobrokkal teli parkokra, máskor meg csillogó cseréppel fedett tornyokra engedve kilátást, melyek a napfényben ezer színben pompáztak. A páratlan magaslatokról szinte egész Caemlynt belátták, sőt a távolban meghúzódó tájakat is. Morgase nem törődött a látvánnyal, amikor elvegyültek az utcákon nyüzsgő tömegben. Máskor odafigyelt volna az utca hangjaira, hogy így szerezzen értesülést a nagyváros hangulatáról, ám most csak hangos zsongásnak tűnt az egész. Az eszébe sem jutott, hogy megkísérelje fellázítani a népet. A sokezres, dühöngő tömeg, még ha csupán botokat és köveket szorongat is markában, képes lenne ugyan végezni a palota őreivel, de éppen az előző tavasszal – amikor felfigyelt Gaebrilre – meg az azt megelőző, csak nagy kínnal-keservvel levert zavargások idején tapasztalhatta meg, mire képes az őrjöngő tömeg. Uralkodni akart Caemlynben, nem pedig felperzselni a várost.

A Belváros fehér falán túl feltárult előttük az Újváros sajátos szépsége. Magas, karcsú tornyok fehér és aranyszínű kupoláin csillogott a nap fénye, a piros cserepek tengere és az egész mögött a városfal méltóságteljes szürke tömbje, a márványborítású mellvédekkel és a sok apró toronnyal. Emberek, kocsik és hintók töltötték meg a középen pázsittal vagy fasorral elválasztott főútvonalakat. Morgase észrevette, hogy a fű kipusztult a szárazság miatt, de különösebben nem törődött a látvánnyal. Felhasználta régebbi városi kirándulásainak tapasztalatait, gondosan megválogatta azokat az embereket, akiktől megérdeklődte az útirányt. Többnyire férfiakat választott. Tudta, milyen hatással van a férfiakra, még így kormos hajjal is. A nők annyira féltékenyek lennének, hogy esetleg rossz irányba küldenék. A férfiak viszont mindent megtettek azért, hogy a helyes irányba kalauzolva imponáljanak neki. Elkerülte az öntelt és a durva alakokat. Az ilyenek vagy megsértődtek, mintha maguk nem gyalog mászkáltak volna a városban vagy azt hitték volna, hogy az útirány felől érdeklődő nő valami egészen mást forgat a fejében. Egy nagyállú fickó, aki varrókészletet árult a mellén lógó deszkáról, vigyorogva utána fordult:

– Nem mondta még neked senki, hogy a királynőre hasonlítasz? Nagy bajba kevert minket, de azért szép asszony, akárki megmondhatja.

Morgase elégedetten és kissé kihívóan nevetett, ami miatt Lini morcos pillantást vetett rá.

– Dicsérje inkább a feleségét. Azt mondta, hogy a második kereszteződés balra? Köszönöm. És köszönet a bókért!

Ahogy keresztülfurakodott a tömegen, egyre jobban elsötétedett az ábrázata. Túl sokszor hallott ilyen beszédet. Nem azt, hogy úgy néz ki, mint a királynő, hanem azt, hogy Morgase nagy gondot okoz az ország népének. Úgy tűnt, Gaebril radikálisan megemelte az adókat, hogy legyen miből eltartania a hadseregét, de a nép ezt az ő számlájára írta, egyébként teljes joggal. A felelősség a királynőt terheli. Ugyanígy a palotában találták ki azokat a törvényeket, melyeknek nem sok értelmük volt, de alaposan megnehezítették az alattvalók életét. Hallotta, hogy titokban erről fecsegnek, meg arról, hogy Andort túl hosszú idő óta uralták királynők. Csak szóbeszéd, de ha valaki ezt suttogva el merte mondani, akkor legalább ennyien értettek titokban egyet vele. Lehet, hogy mégsem lenne olyan egyszerű a népet Gaebril ellen uszítania, mint ahogy azt gondolta.

Végül megtalálta, amit keresett, egy jókora épületet, melynek bejárata fölött, a cégéren egy térdeplő férfit látott, aki előtt egy aranyhajú, rózsakoronás nő állt. A nő a férfi fejére tette a kezét. A Királynő Áldása. Ha a kép őt akarta ábrázolni, akkor nem nagyon sikerült. Túl teltnek látszott.

Csak amikor megtorpant a fogadó előtt, vette észre, hogy Lini hangosan zihál mellette. Túl gyorsan ment, és a nevelőnő már nem volt éppenséggel egy ifjú hölgy.

– Bocsáss meg, Lini. Nem lett volna szabad...

– Ugyan már, ha nem tudok lépést tartani veled, akkor hogyan akarhatnék Elayne újszülöttjeiről gondoskodni? Mi az, gyökeret vertél? Rest lábak nem láthatják az út végét! A legény azt mondta, hogy az istállóban vár majd rád.

Az ősz hajú nő büszkén tovább lépdelt, Morgase pedig a nyomába szegődve megkerülte az épületet. Mielőtt belépett volna az istállóba, tenyerével beárnyékolta szemét, és a nap felé nézett. Még talán két óra napnyugtáig. Két óra, míg Gaebril észreveszi, hogy elszökött. Már ha még nem kezdte el kerestetni.

Tallanvor nem egyedül várt rá az istállóban. Amikor zöld ruhájában, a zubbony fölé csatolt kardját oldalra tolva letérdelt Morgase elé, két férfi és egy nő is csatlakozott hozzá, kissé bizonytalanul ugyan, de valószínűleg csak az álruha miatt. A rózsás képű, kopaszodó, testes férfi Basel Gill lehetett, a fogadós. Bőrvértet húzott magára és kardot is kötött. A fémszegecsekkel kivert vért majd szétpattant a hasán.

– Királynőm, nagyon régóta nem fogtam kardot – az Aiel-háború óta –, de kitüntetésnek veszem, ha elkísérhetem.

Tulajdonképpen nevetségesen kellett volna hatnia, de mégsem tűnt annak.

Morgase most a másik kettőt vette szemügyre. A jól megtermett, durva szövésű ruhát viselő férfi orrát jó pár alkalommal eltörték már, duzzadt szemöldöke és barázdált arca viharos múltra utalt. Mellette csinos, még csak középkorúnak sem mondható asszony állt. A nő szemmel láthatóan az utcai vagányhoz tartozott, bár olyan szép szabású, finom ruhát viselt, amit semmiképpen sem kaphatott tőle.

Bár a törött orrú férfi eléggé bambán meredt maga elé, Morgase kételye azért nem kerülte el a figyelmét.

– Királynőm hű szolgája vagyok. A nevem Lamgwin, királynőm. Ami történt, az helytelen, és mi készen állunk Breane-nel követni fenségedet. Mind a ketten követjük, bizony.

– Emelkedjetek fel – szólította meg őket. – Sok nap eltelik addig, míg nyíltan királynőtöknek szólíthattok. Elfogadom a szolgálatodat, Gill mester és a tiédet is, Lamgwin mester, de a feleséged számára biztonságosabb lesz, ha Caemlynben marad. Veszélyes út áll előttünk.

Breane lesöpörte szoknyájáról a szalmaszálakat, és éles pillantást vetet rá meg Linire.

– Átéltem én már nehéz időket – jelentette ki cairhieni tájszólással. Ha Morgase nem tévedett, akkor a nő ereiben nemesi vér csörgedezett. Valószínűleg menekült lehetett. – Addig fogalmam sem volt arról, milyen a jó férj, míg meg nem találtam Lamgwint. Vagy amíg ő meg nem talált engem. Én tízszer annyi hűséget érzek iránta, amennyit ő érez fenséged iránt. Ő követni fogja a királynőjét, én meg vele tartok. Nem maradok itt.

Morgase vett egy mély lélegzetet, de aztán beleegyezően bólintott. Nem úgy tűnt, mintha terve megváltoztatására rábírta volna venni a nőt. Micsoda remek nekiindulás! Ebből lesz majd a serege! Ők adják vissza a trónját: egy fiatal katona, aki állandóan csak kritizálja, egy dagadt fogadós, aki már vagy húsz éve nem ült lóháton, egy utcai vagány, akiről azt hinné az ember, mindjárt állva elalszik, meg egy menekült cairhieni nemes, aki azonnal jelezte, hogy őt csak a férje érdekli. Meg persze Lini. Lini, aki úgy bánt vele, mintha még most sem nőtt volna ki a gyerekcipőből. Valóban, remek kis sereg.

– Merre tovább, királynőm? – kérdezte Gill, miközben kivezette a már felnyergelt lovakat az állásokból. Lamgwin meglepően gyorsan és könnyedén mozogva nekilátott, hogy egy oldalt erőteljesen a magasba húzott női nyerget tegyen fel az egyik lóra Lini számára. Morgase rémülten azon kapta magát, hogy neki ez nem is jutott az eszébe. Gaebril ennyire nem vehette el az eszemet! Közben még mindig kínozta az érzés, hogy vissza kellene mennie hozzá. Nem a férfin múlott. Morgase már akkor is szenvedett, amikor kijött a palotából, és eljutott idáig. Valamikor régen ilyen helyzetben Ellorienhez vagy Pelivarhoz, esetleg Arathelléhez menekült volna. Most viszont először hihetően el kellett volna magyarázni nekik, miért is küldte száműzetésbe őket.

Mielőtt megszólalhatott volna, Tallanvor beszélni kezdett:

– El kell mennünk Gareth Bryne-hez. A Nemes Házak szemben állnak fenségeddel, de ha Bryne követi a királynőt, akkor ismét engedelmességet fogadnak, már csak azért is, mert tudják, Bryne még nem veszített csatát.

Morgase az ajkába harapott, nehogy azonnal tiltakozni kezdjen. Bryne áruló. Ugyanakkor a korszak legkiválóbb hadvezére is egyben. Jelenléte valóban kedvező hatású lehetne, ha el akarja feledtetni Pelivarral meg a többiekkel, amit velük tett. Hát legyen. Az a fickó persze majd ki akarja használni az alkalmat arra, hogy újra ő legyen a Királyi Gárda főparancsnoka, de ha nem megy, akkor boldogul nélküle is.

Amikor a nap megcsókolta a látóhatárt, már ötmérföldnyit megtettek a Caemlynből Koreforrás felé vezető úton.

Padan Fain éjszaka érezte a legjobban magát. Amikor végigosont a Fehér Torony hímzett faliszőnyegekkel díszített folyosóin, úgy érezte, mintha a sötétség védelmező varázsköpenyként eltakarná ellenfelei elől, pedig az aranyozott tükörlámpások igyekeztek fényükkel megvilágítani a folyosókat. Csalóka érzés, ezt maga is tudta. Mindenütt ellenségek lestek rá. Még ebben a pillanatban, ébren is tisztán érezte Rand al'Thort, pedig milyen messze járt tőle. Nem tudta, hol lehet, de érezte, hogy még él. Még mindig. Ezt az adottságot, hogy érezze Rand al'Thort, Shayol Ghulban, a Kárhozat Kráterében kapta.

Értelme visszariadt annak emlékétől, amit ott tettek vele. Darabokra tépték, és újra összerakták. Később aztán Arytholban újjászületett. Újjászületett, hogy megsemmisítse a régi és az új ellenségeket.

Még valamit érzett, miközben nesztelenül végiglopakodott az alvásba burkolózó Fehér Torony üres folyosóin, valamit, ami az övé volt, de ellopták tőle. Ebben a pillanatban a mohóság hajtotta előre, ami erősebb volt annál a vágyánál, hogy halni lássa Rand al'Thort, hogy elpusztítsa a Tornyot, vagy hogy bosszút álljon ősi ellenségein. Éhes vágy fogta el, hogy ismét teljes legyen, kiegészüljön.

A nehéz, bordázott fa ajtót vastag zsanérok és erős vasalat tartotta, a fekete lakat pedig majdnem akkora volt, mint a feje. A Toronyban csak ritkán zárták be az ajtókat, hiszen ki merészelne bármit is ellopni az aes sedai-ok között? Még itt is akadtak azonban olyan dolgok, melyeket túl veszélyesnek ítéltek meg ahhoz, hogy bárkinek szabad bejárása legyen hozzájuk. Ezek közül is a legveszélyesebbeket e mögött az ajtó mögött őrizte az erős zár.

Halkan vihogva két vékony, görbe fémszálat vett elő kabátja zsebéből. Bedugta őket a kulcslyukba, enyhén megnyomta a végüket, tapogatózott, majd elfordította a fémet. Halk kattanással kinyílt a lakat. Egy pillanatig hörgő nevetéssel támaszkodott az ajtón. Mit ér az erős lakat? Az aes sedai-ok erődjének a szívében a puszta fémre bíztak valamit. Ebben a késői órában bizonyára már a szolgák és a novíciák is befejezték szolgálatukat, de lehet, hogy még valaki ébren van és erre jár. A görcsös nevetés hullámai még akkor is meg-megrázták, amikor álkulcsait visszatette a zsebébe, és előhúzott egy vastag viaszgyertyát. A kanócot az egyik közeli állólámpás tüzénél gyújtotta meg.

Magasra tartotta a gyertyát, és bezárta maga mögött az ajtót. Most már körülnézhetett. A falakat borító polcokon, a széles deszkákon az egyszerű fadobozoktól kezdve a művészien díszített ládikókig mindenféle nagyságú és alakú tárolóedény állt, csontból, elefántcsontból és valamilyen sötét anyagból készült, apró figurák, meg a gyertya fényében csillogó és villogó, fémből, üvegből és kristályból kialakított tárgyak hevertek. Semmi sem tűnt veszélyesnek. Mindent por borított. Még az aes sedai-ok is csak ritkán jártak ide, másnak pedig nem engedték, hogy belépjen az ajtón. Az, amit keresett, mágikus erővel vonzotta. Az egyik, derékmagasságban elhelyezett polcon egy sötét fémdoboz feküdt. Felnyitotta, és megpillantotta a háromujjnyi vastag ólomfalat, ami éppen csak annyi helyet hagyott középen, hogy elférjen ott az aranytokba bújtatott, ívelt pengéjű tőr, melynek markolatát jókora rubin díszítette.

Sem az arany, sem a vérszínben csillogó rubin nem érdekelte. Sietve viaszt csöpögtetett a láda mellé, és belenyomta a gyertya alját, nehogy eldőljön, aztán kivette a tőrt. Felnyögött, amikor hozzáért, és nagy élvezettel kinyújtózott. Ismét egésszé vált, eggyé azzal, amit oly hosszú idővel ezelőtt magához kötött, eggyé azzal, ami egészen valóságos módon élettel töltötte meg.

A vas zsanérok halkan megcsikordultak, mire Fain kihúzott pengével az ajtó mögé osont. Az ajtót kinyitó, sápadt, ifjú nőnek csak annyi ideje maradt, hogy tágra nyissa a szemét és a száját, és megpróbáljon hátraugorva elmenekülni előle. A penge így is felszántotta az arcát. A férfi elejtette a hüvelyt, és megragadta a nő karját, hogy berángassa maga után a raktárhelyiségbe. Kipillantott a folyosóra, és körülnézett. Senki sem járt arra.

Visszahúzta a fejét, és bezárta az ajtót. Tudta, mit fog látni. A fiatal nő a kőpadlón vergődött, megpróbált sikítani, de egy hang sem jött ki a torkán. Kezével saját arcát tépte, ami időközben megfeketedett, és a felismerhetetlenségig megduzzadt. A sötét duzzanatok, mint a rohadó olaj, egészen a válláig elterjedtek. Hófehér, színes csíkokkal díszített szegélyű szoknyáját darabokra szaggatta rángatózó lábával. A férfi lenyalta a csuklójára fröccsent vért, és vihogott, miközben felemelte a hüvelyt.

– Micsoda bolond vagy!

Fain, kezében a késsel villámgyorsan megperdült, de ebben a pillanatban megkocsonyásodott körülötte a levegő, és nyakától a csizmája talpáig úgy megszorult körülötte, mintha kőből lett volna. Megdermedt. Lába csak a lábujjaknál érte el a talajt, a tőrét a magasba emelte, mintha szúrni készülne, de csak bámulni tudott Alviarinra, aki bezárta az ajtót, és hátát nekivetve, alaposan megvizsgálta. Azt ajtó most nem csikorgott. A haláltusáját vívó lány papucsának halk súrlódó hangja nem olthatta volna ki az ajtó zaját. A férfi pislogott, amikor hirtelen izzadság kezdte égetni a szemét.

– Tényleg azt hitted – folytatta az aes sedai –, hogy senki sem őrzi ezt a termet? A lakatot az Egyetlen Hatalom szövete biztosította. Ma este ez a bolond, ifjú teremtés volt soron, neki kellett volna ellenőriznie a fonatot. Ha azt tette volna, amit elvártak tőle, akkor most egy tucat őrző és ugyanennyi aes sedai állna az ajtó mögött. Megfizetett ostobaságáért.

A férfi háta mögött elcsitult a zaj, mire ő hunyorogni kezdett. Alviarin bizonyára nem Sárga nővér volt, de akkor is megpróbálhatta volna megmenteni a fiatal nőt. És nem is riadóztatta a többieket, ahogy ezt a beavatottnak kellett volna tennie, hiszen akkor már nem egyedül állnának itt.

– Maga a Fekete ajah tagja! – suttogta.

– Veszélyes gyanúsítás – válaszolta a nő hűvösen. Persze, az nem derült ki egyértelműen, hogy kire is jelentett veszélyt. – Siuan Sanche próbálkozott az állítással, hogy létezik a Fekete ajah, amikor kínvallatásnak vetették alá. Valósággal könyörgött azért, hogy erről beszámolhasson nekünk. Elaida nem akart erről hallani, és a jövőben sem akar. A Fekete ajahról szóló híresztelések kivétel nélkül aljas rágalmak, melyek a Fehér Torony ellen irányulnak.

– Maga a Fekete ajah tagja! – ismételte meg Fain, most már hangosabban.

– Ezt akartad ellopni? – Mintha meg sem szólalt volna. – Nem sokat ér ez a rubin, Fain! Vagy bárhogy is hívjanak. A penge annyira mérgező, hogy csak egy bolond nyúlna hozzá harapófogó nélkül, és csak egy őrült tartaná magánál a szükségesnél hosszabb ideig. Hiszen látod, mit művelt Verine-nel. Szóval, miért jöttél le ide, és miért pont ezt ragadtad meg, amikor nem is tudhatnál arról, hogy létezik? Egyszerűen nem lehetett időd arra, hogy mindent átkutassál!

– Elintézhetném Elaidát magának. Egy érintés ezzel, és még az Egyetlen Hatalom sem menti meg. – Megpróbált gesztikulálni a tőrrel, de még csak hajszálnyira sem tudta a kezét megmozdítani. Ha le tudott volna csapni vele, Alviarin már nem élt volna. – Maga lehetne az első a Toronyban, és nem csak a második!

A nő kinevette. Mintha csak hűvös, megvető harangocskák csendültek volna fel.

– Azt hiszed, nem lehetnék az első, ha azt akarnám? Nekem nagyon is megfelel a második helyezés! Hadd gondolja Elaida, őt illeti meg a dicsőség az állítólagos sikerekért, és hadd szenvedjen ő a sikerek miatt. Tudom, hogy hol van az igazi hatalom. Gyerünk, válaszolj gyorsan a kérdéseimre, különben holnap itt két hullát találnak!

Mindenképpen két halottat találnak majd, mert a nő semmiképpen sem szándékozta életben hagyni a férfit, akár hihető hazugságokat hall tőle, akár nem.

– Láttam Thakan'dart. – Rettentően fájt kimondani ezt, mert a felbukkanó emlékek keserű agóniával töltötték el. Megpróbált nem vinnyogni, hanem folytatta: – A hatalmas ködtengert, ami némán nekizúdul a fekete szikláknak, a magas tengerárt, a kovácsműhelyek tüzét, a vörös izzást, az égből lezúduló villámokat, melyektől megőrül az ember. – Nem akarta folytatni, de aztán kényszerítette magát, hogy megszólaljon. – Végiggyalogoltam, egészen Shayol Ghul gyomráig, végig a hosszú úton, miközben kőagyarak súrolták fejemet, a lángoló tó és az olvadt szikla találkozásáig... – Ne! Nem akarom újra! –, amelynek végtelen mélyén várakozik a Sötétség Nagyura. Shayol Ghul fölött az ég már délben is fekete a lélegzetétől.

Alviarin egyenes derékkal, de tágra nyílt szemmel állt előtte. Tekintetében nem félelem, hanem elismerés csillogott.

– Hallottam arról... – kezdte halkan, de aztán megrázkódott, és átható pillantást vetett rá. – Ki vagy te? Mit keresel itt? Az egyik Kita... Kiválasztott küldött? Miért nem értesítettek?

A férfi harsogva nevetett.

– Tudhatnának talán a hozzád hasonlók az olyan feladatokról, amit a hozzám hasonlók kapnak? – Most már tegezte. Egyre világosabban lehetett hallani lugardi kiejtését. Bizonyos értelemben tényleg ez volt a szülővárosa. – Talán mindent az orrodra kötnek a Kiválasztottak? – Az elméjében valami sivítani kezdett, hogy helytelenül cselekszik, de gyűlölte az aes sedai-okat, és az a valami a belsejében osztozott ezen az érzésen. – Legyél óvatos, csinos kis aes sedai, mert játékszerül odavetnek egy Myrddraalnak!

A nő pillantása úgy vágott belé, mint egy jégcsákány.

– Majd meglátjuk, Fain mester! Először el kell takarítanom azt a szemétdombot, amit okoztál, aztán majd meglátjuk, kit tartanak fontosabbnak kettőnk közül a Kiválasztottak. – Rövid pillantást vetett a tőrre, majd kihátrált az ajtón. A férfit gúzsba kötő légbilincs csak egy perccel azután foszlott semmivé, hogy a nő eltűnt.

A férfi hangosan felmordult. Bolond! Leáll játszani az aes sedai-ok játékát, csúszik-mászik előttük, aztán egy dühös pillanatban az egészet kockára teszi! Visszadugta a tőrt a tokjába, miközben kicsit megvágta az ujját. Öntudatlanul is megnyalta a sebet, mielőtt a fegyvert elrejtette volna a zubbonya alatt. Nem volt ő az, aminek a nő gondolta. Igaz, egyszer maga is az árnybarátok közé tartozott, de hol van az már? Messze, és azóta magasra emelkedett. Valami más volt. Több mint azelőtt. Ha ez a ribanc képes arra, hogy kapcsolatba lépjen az egyik Kitaszítottal, mielőtt végezhetne vele... Jobb, ha ezzel nem próbálkozik! Nem maradt ideje arra, hogy megkeresse Valere Kürtjét. Követői a város határán vártak rá. Legalábbis ott kellene várakozniuk. Végül is, eléggé megfélemlítette őket. Remélte, hogy néhányan közülük még életben vannak.

Mire felkelt a nap, már nem volt többé a Toronyban, és Tar Valon szigetét is elhagyta. Al'Thor valahol kint várt rá. És ő most már ismét egész volt.

Huszadik fejezet

A Jangai-hágó

A Világ Gerince előhegyei között Rand al'Thor felfelé ügetett Jeade'en hátán a köves lejtőn a Jangai-hágó irányába. A Sárkányfal mélyen belemetszett az égbe, hozzá képest törpének tűnt a többi hegylánc. Magas csúcsain a hó dacolt az izzó délutáni napsütéssel. A legmagasabb csúcs messze a csalfa felhők fölé tornyosult. Ezek a fellegek az eső ígéretével kecsegtették a sivatagos pusztát, de ez az eső sohasem jött meg. Rand nem értette, miért akarná bárki is megmászni ezeket a hegyeket, de azt mesélték neki, hogy igenis léteznek ilyen emberek, akik aztán fent elpusztulnak, mert nem kapnak levegőt vagy elfogja őket a páni félelem. Azt viszont egész jól el tudta képzelni, hogy valaki azért nem kap levegőt, mert elfogja a rettegés, amikor észreveszi, milyen magasra mászott fel.

– ...és bár Cairhien nemeseit jelenleg leköti a Házak Játéka, azért követni fognak – hallotta a háta mögül Moiraine hangját. – Légy hozzájuk szigorú. Szigorú, de igazságos. Az a fejedelem, aki szem előtt tartja az igazságot...

Megpróbált nem törődni vele, ahogy igyekezett kizárni elméjéből a többi lovast is, meg Kadere lassan döcögő szekereinek őrjítő nyikorgását, amitől majd szétszakadt a levegő. A puszta mélyen szabdalt síksága már a hátuk mögött volt, de a meredek, erősen tagolt, pusztaságukkal a sivatagot is megszégyenítő hegyhátak semmivel sem tették egyszerűbbé az ekhós szekerek mozgását. Az elmúlt húsz év során senki sem járt erre.

Moiraine napkeltétől napnyugtáig beszélt hozzá, ha megengedte neki. Kitanította az élet apróbb dolgairól, milyenek például az udvari viszonyok Saldaeában vagy Cairhienben vagy másutt, de mesélt a nagyobbakról is, a fehérköpenyek befolyásáról vagy arról, miképpen határozza meg a kereskedelem azt, hogy hadba vonulnak-e vagy sem a királyok és a királynők. Úgy tűnt, olyan alapos képzésben kívánja részesíteni, amilyen akár egy nemes úrnak is becsületére válhatott volna, mielőtt átérnének a hegyek túlsó oldalára. Randet meglepte, hogy a Moiraine szavaiból elé táruló világ gyakran viselkedett úgy, ahogyan azt odahaza, Emondmezőn a józan paraszti ész alapján elképzelték volna. Más esetekben viszont a dolgok egészen másként működtek.

Néha azonban Moiraine igencsak meg tudta lepni. Azzal például, hogy a Fehér Toronyban senkiben se bízzon meg rajta, Nynaeve-on, Egwene-en és Elayne-en kívül. Meg amikor csak úgy közölte, hogy most már Elaida az amyrlin. Akár kötötte az esküje, akár nem, azt bizony nem árulta el, hogyan jutott ezekhez az információkhoz. Csupán annyit mondott, hogy a hírek valaki mástól származnak. Ez a valaki azonban nem kívánja felfedni magát, ő pedig nem árulhatja el kilétét. Rand az aiel álomjárókra gyanakodott, de amikor erre rákérdezett, Moiraine mélyen a szemébe nézve nem mondott sem igent, sem nemet. Bárcsak a Tudós Asszonyokkal is letetethetne egy olyan esküt, mint Moiraine-nel. Állandóan beavatkoztak, amikor a törzsfőkkel tárgyalt, mintha csak azt akarták volna, hogy kizárólag rajtuk keresztül tárgyaljon a törzsek vezetőivel.

Ebben a percben azonban nem akart a Tudós Asszonyokra vagy Elaidára gondolni, sőt Moiraine leckéje sem érdekelte. Minden figyelmét az előttük elterülő, mély, szaggatott vonalú hágó tanulmányozásának akarta szentelni. Olyan volt ez a hosszú, repedezett, kanyargó mélyedés, mintha egy tompa fejszével újra és újra lesújtottak volna a hegyre, hogy átvágják a gerincét, de ez nem sikerült a fejszés óriásnak. Még néhány perc lovaglás, és beér a sziklák közé.

A hágó bejárata előtt egy száz lépés hosszúságú meredek sziklaszakaszt valaki simára csiszolt, és egy képet faragott bele. Egy hatalmas kígyó tekeredett egy, vagy háromszáz hossznyi magas bot köré. Figyelmeztetés vagy emlékmű lett volna, esetleg egy uralkodó címere? Az biztos, hogy egy rég letűnt nemzet állított itt magának emléket, egy birodalom, ősibb Sasszárny Artur hódításánál, de talán még a Trallok háborúknál is. Rand már gyakran találkozott olyan országok emlékeivel, melyeket rég elsöpört az idő szele. Gyakran még Moiraine sem ismerte a jelek értelmét és származását.

Magasan, fent, a másik oldalon, de olyan nagy magasságban, hogy akár azt is gondolhatta, a szeme káprázik, húzódott, közvetlenül a hóhatár alatt valami egészen különös. Valami, ami mellett a többezer éves emlékmű egészen hétköznapi apróságnak tűnt. Rand esküdni mert volna rá, hogy ott fent romba dőlt épületek maradványait látja, világosszürke színük elütött a hegy sziklájának szürke tónusától, és valamit, ami még ennél is különösebbnek tűnt, egy hosszú rakpartot, ugyanolyan anyagból készült mólókkal támaszkodni a meredek hegyoldalra. Ha nem csak képzelődött, akkor azok a romok a Világtörés előtti időkből származnak. Abban a szörnyű korszakban megváltozott a világ képmása, könnyen lehet, hogy ez itt valamikor tengerpart volt. Meg kell majd kérdeznie Asmodeantól. Bár, még ha jutott is volna ideje rá, akkor sem tervezte azt, hogy felmászik és szétnéz abban a nagy magasságban.

A hatalmas kígyó aljában feküdt Taien, egy közepes nagyságú, magas falakkal körbevett város, annak az időnek a hajótöröttje, amikor Cairhien kereskedőinek még megengedték, hogy karavánokat küldjenek a Háromszoros Földre. Akkoriban Shara kincse a Selyemúton folyt nyugat felé. A város fölött mintha madarak köröztek volna, és a szürke falon szabályos távolságban sötét foltok látszottak. Mat felállt Pipi kengyelében, a széles karimájú kalap árnyékában előrebámult, és a homlokát ráncolta. Lan kemény arcvonásai nem tükröztek érzelmet, de úgy tűnt, hogy ugyanolyan figyelmesen néz előre. Egy széllökés, amely itt már valamelyest enyhülést hozott magával, a testére szorította színváltoztató köpenyét, és az őrző egy pillanatra vállától a csizmaszáráig eltűnt, mert a köpeny színe egybeolvadt a köves lejtővel és a satnya, tövises bokrokkal.

– Figyelsz rám egyáltalán? – kérdezte Moiraine hirtelen, és fehér kancájával közelebb léptetett Randhez. – Figyelned kell... – vett egy mély lélegzetet. – Kérlek, Rand! Olyan sok dolog van, amit el kell neked mondanom, olyan sok dolog, amit meg kell tanulnod!

A nő hangjában csengő, leheletnyi kérés miatt Rand felkapta a fejét, és ránézett. Még jól emlékezett arra az időre, amikor valósággal lenyűgözte a nő jelenléte és személyisége. Mostanában fejedelmi viselkedése ellenére Moiraine egészen kicsinek tűnt. Nagy butaság lenne, ha feltámadna benne a vágy, hogy elkezdje védelmezni az aes sedai-t.

– Lesz még elég időnk erre, Moiraine – mondta lágyan. – Nem hiszem, hogy ugyanolyan sokat tudnék világunkról, mint maga. Azt akarom, hogy mostantól kezdve mindig a közelemben legyen! – Csak egészen halványan tudatosodott benne, milyen nagy különbség ez ahhoz képest, hogy nemrég még a nő akarta azt, hogy mindig ott legyen mellette. – Most azonban éppen valami máson jár az eszem.

– Természetesen – sóhajtott fel a nő. – Ahogy kívánod. Van még időnk.

Rand megsarkantyúzta almásderesét, a többiek pedig követték példáját. Az ekhós szekerek is mozgásba lendültek, bár felfelé a lejtőn már nem tudták tartani ezt a tempót. Asmodean – Jasin Natael – színpompás mutatványos köpenye zászlóként lebegett a háta mögött, ugyanúgy, mint az a vászondarab, melynek nyelét a kengyelének támasztotta. A ragyogóan vörös szövet közepét a régi aes sedai-ok fekete-fehér jelképe díszítette. A férfi savanyú képet vágott, mert cseppet sem tetszett neki, hogy őt jelölték ki zászlótartónak. Rhuidean jóslata arról szólt, hogy Rand e jel alatt kezdi meg hódításait, és talán nem rémíti annyira halálra az embereket, mint a sárkányos lobogó, Lews Therin zászlaja, amelyet Tear Köve fölött hagyott kitűzve. Ezt a jelvényt csak kevesen ismerik fel majd egyből.

Taien városfalán a sötét foltok az agóniában meggörnyedt, a napon felfúvódott holttestek voltak. Az egész várost körbeölelő gyűrűben akasztották fel őket. A város fölött köröző madarak mélyfeketén csillogó tollazatú hollók meg véráztatta fejű és nyakú keselyűk voltak. Némelyik holló belekapaszkodott a holttestekbe, és zabált tovább, anélkül hogy zavartatta volna magát az újonnan érkezettektől. A rohadás édes szaga megmérgezte a száraz levegőt. Még jól érződött a füst maró illata. A vasveretű kapuk nyitva álltak, és látni engedték a mögöttük megbúvó rommezőt, a kormos kőépületeket és a beszakadt tetőket. A madarakon kívül más nem mozdult.

Pont olyan, mint Mar Ruois. Megpróbálta kiverni fejéből ezt a gondolatot, de lelki szemeivel látta a visszafoglalt óriásvárost, az elfeketedő és összeomló, hatalmas tornyokat, a kegyetlen tűztenger parazsában izzó utakat. Ott megkötözték, és elevenen a tűzbe hajították azokat, akik megtagadták, hogy felesküdjenek az Árnyékra. Akkor is tudta, hogy kinek az emlékezetéből származnak ezek a képek, ha erről nem is beszélt Moiraine-nel. Rand al'Thor vagyok. Lews Therin Telamon háromezer éve halott. Én saját magam vagyok! Ezt a csatát mindenképpen meg akarta nyerni. Ha már Shayol Ghul tövében kell meghalnia, akkor saját maga haljon meg ott. Kényszerítette magát, hogy valami másra gondoljon.

Két hét telt el azóta, hogy felkerekedtek Rhuideanból. Fél hónap, pedig az aielek napkeltétől napnyugtáig olyan tempóban haladtak, hogy az még a lovaknak is nehezükre esett. Couladin azonban már egy héttel azelőtt elindult, hogy Rand hírét vette az útra kelésének. Ha nem sikerül behozni a lemaradást, akkor a shaidóknak egy teljes hetük lesz arra, hogy vérbe borítsák Cairhient, mielőtt Rand odaérne. Talán még több is, mert akkor már velük is harcba kell szállnia. Nem túl boldogító gondolat.

– A bal kéz felőli sziklák mögül valaki megfigyel minket – mondta Lan halkan. Úgy tűnt, le sem vette a pillantását Taien romjairól. – Nem aiel, mert akkor valószínűleg nem vettem volna észre.

Rand boldog volt, hogy Egwene-t és Aviendhát hátul hagyta, a Tudós Asszonyok mellett. A város látványa csak megerősítette döntését, ám ez a megfigyelő jól illett eredeti tervébe, amikor még abban reménykedett, hogy Taien esetleg megmaradt. Egwene még mindig Aviendhához hasonlóan aiel öltözéket viselt, és Taienben az aieleket bizonyára már a támadás előtt sem kedvelték. A túlélők meg végképp nem.

Hátrapillantott a szekerek felé, melyek valamivel lejjebb, a lejtő alján egymás után megálltak. Izgatott beszélgetés foszlányai jutottak el a füléhez, mivel most már a kocsisok is jól kivehették a várost és a falak szörnyű díszeit. Kadere, aki hatalmas testét ismét fehér ruhába burkolta, jókora zsebkendőbe fújta ki óriási karvalyorrát. A látvány cseppet sem zavarta, de mintha gondolkodóba esett volna.

Rand biztosra vette, hogy Moiraine-nek új kocsisokat kell keresnie, mihelyt átértek a hegyeken. Kadere és az emberei az első adandó alkalommal meg fognak szökni. És ő nem akadályozhatja meg őket. Ez helytelen volt, ellentétes az erkölccsel és az igazságérzetével, de ugyanakkor elkerülhetetlen is, mert védeni kellett Asmodeant. Mióta is kellett egyre azt tennie, amit a szükség diktált, ahelyett, hogy azt tenné, amit tennie kellett volna? Egy igazságos világban ez a kettő ugyanazt jelentette volna. Ettől a gondolattól felnevetett. Olyannak tűnt nevetése, mintha hörögve köhögött volna. Már rég nem tarthatta magát az egykori falusi legénykének, de ez a legényke néha belopódzott érzései közé. A többiek rámeredtek, és ő nagy nehezen ellenállt a késztetésnek, és nem kezdte el magyarázni nekik, hogy még nem őrült meg.

Hosszú percek teltek el, míg két ingujjra vetkőzött férfi és egy nő lépett elő a sziklák árnyékából. Mindhárman szakadt, koszos ruhát viseltek és mezítláb voltak. Habozva közeledtek, ijedt pillantásuk végigfutott a lovasokon, a szekerek felé suhant, aztán vissza, ijedten, mintha készen állnának arra, hogy bármelyik pillanatban futásnak eredjenek. Beesett arcuk és bizonytalan járásuk az éhezésről és a kimerültségről árulkodott.

– A Fénynek legyen hála – szólalt meg végül az egyik férfi. Öregember volt, arcát mély ráncok barázdálták. Egyikőjük sem volt fiatal. Az ősz hajú férfi végigmérte Asmodean csipkéit és tarka köpenyét, de aztán arra gondolhatott, hogy a karaván vezetője aligha ülne öszvéren, és nem ő cipelné a zászlót. Így végül ijedten megkapaszkodott Rand kengyelében.

– A Fénynek legyen hála, hogy kivezette kegyedéket abból a rettenetes országból, fiatalúr! – Ez a rang bizonyára Rand selyemkabátjának szólt, amit azért elég arany díszített, bár lehet, hogy egyszerűen csak hízelegni akart, hiszen nem tarthatta őket másnak, csak kalmároknak, még ha jól öltözött kalmároknak is. – A gyilkos vadak újra elszabadultak. Kirobbant az új Aiel-háború! Éjjel már akkor átmásztak a falakon, mielőtt bárki észrevehette volna őket, és legyilkoltak mindenkit, aki megpróbált ellenállni. Elraboltak mindent, amit csak mozdítani tudtak.

– Éjjel? – kérdezte Mat durván széles karimájú kalapjának takarásából. – Állítottatok őröket? Csak nem hagytátok őrizetlenül a falakat, itt az ősi ellenség szomszédságában? Még az aieleknek se lehetett volna egyszerű a támadás, ha az őrök nem alszanak!

Lan egy oldalpillantást vetett a fiúra.

– Nem, ifjú uram. – Az ősz hajú férfi ugyan tudomásul vette Mat jelenlétét, de figyelme még mindig Randre irányult. Mat zöld selyemkabátja egy úrfinak is becsületére vált volna, de kinyitva, rendetlenül hordta, és a kabát olyan gyűrött volt, mintha abban aludt volna. – Mi... Olyan régóta nem láttuk a vadembereket. Minden kapuban csak egyetlen őr állt. Ám most... Amit nem vittek el, azt felgyújtották, minket meg kihajtottak oda, hogy éhen dögöljünk. A mocskos állatok! A Fénynek legyen hála, hogy erre járt, fiatalúr, hogy megmentsen minket. Tal Nethin a nevem. Nyerges vagyok... vagyis voltam. Jó mesterember, uram. Ez meg itt a nővérem, Aril és a férje, Ander Corl. Nagyon szép csizmákat készít.

– Mindenkit elhajtottak, uram – folytatta a nő érdes hangon. Valamivel fiatalabb lehetett a férfiaknál, talán csinos is volt valamikor, de a rettenet és a nélkülözés mély árkokat szántott az arcára, olyan nyomokat, amelyekről Rand azt sejtette, hogy sohasem fognak onnan eltűnni. A férjének olyan tompán csillogott a szeme, mintha igazából nem tudná, hol is van. – A lányomat, jó uram, és a fiamat. Minden fiatalt elvittek, aki tizenhat évnél idősebb volt, de néhányat még a kétszer olyan idősek közül is. Azt mondták, hogy ők mostmár gai... valami gai-dolog. Letépték a ruhájukat, és meztelenül elhajtották őket. Jó uram, hát képes lenne...

Nem fejezte be a mondatot, és becsukta a szemét, mert rájött, hogy lehetetlen, amit kérni akar. Megingott. Borzasztóan csekély volt annak valószínűsége, hogy valaha is viszontlássa a gyermekeit.

Moiraine villámgyorsan leugrott a nyeregből, és Aril mellé lépett. A kimerült nő hangosan felnyögött, amikor hozzáért az aes sedai. Egész testében remegett. Csodálkozó pillantása minden szónál ékesebben beszélt, de Moiraine csak némán tartotta, mintha nem akarná, hogy elessen.

A nő férje hirtelen tágra nyílt szemmel, tátott szájjal bámult Randre, amikor észrevette a fiú aranyozott övcsatját, Aviendha ajándékát.

– Ugyanaz a jel van a karján! Ugyanaz a jel! Tekereg rajta, mint a csörgőkígyó!

Tal bizonytalanul nézett fel Randre.

– A vadak vezetője, jó uram! Neki... ugyanilyen jelek voltak a karján. Olyan furcsa ruhát viselt, mint amilyet ők hordanak, de levágta az inge ujját, és mindenkinek mutogatta a jeleit.

– Ajándék, amit a Pusztában kaptam – válaszolta Rand. Megpróbálta tenyerét nyugodtan a nyeregkápán tartani, mert a kabátjának ujja a fejük kivételével eltakarta az ő sárkányait. A sárkányfőket azonban mindenki láthatta, aki kicsit figyelmesebben megnézte a kezét. Aril időközben már el is felejtette, hogy meg akarta kérdezni Moiraine-t, mit is művelt vele, és látszott, hogy mind a hárman bármelyik pillanatban elszaladhatnának. – Mikor mentek el?

– Hat napja, jó uram – válaszolta Tal idegesen. – A szörnyűségeket egyetlen éjszaka és egyetlen nap lefolyása alatt követték el. A következő napon elmentek. Mi is elmenekültünk volna, de hát mi történik, ha beléjük futunk, amikor jönnek vissza? Seleanban csak visszaverik őket!

A hágó túlsó végében emelkedő várost hívták így. Rand nem igazán hitte volna, hogy Selean mostanra már jobb állapotban van, mint Taien.

– Rajtatok kívül hány túlélő maradt?

– Talán százan, jó uram. Talán több. Senki sem számolta meg őket.

Randet hirtelen elöntötte a düh, bár megpróbált uralkodni magán.

– Százan vagytok? – hangja csikorgott, mint a rozsdás vas. – Hat nap óta? Akkor miért zabálják még mindig hollók a halottaitokat? Miért lógnak még mindig holttestek a falakon? Saját népetek rohadásának szaga facsarja az orrotokat!

A három ember közelebb állt egymáshoz, és hátrálni próbáltak előle.

– Nagyon féltünk, jó uram – felelte Tal érdes hangon. – Elmentek ugyan, de visszajöhetnek. Azt parancsolta nekünk... az, akinek jelek voltak a karján, az azt mondta, hogy semmihez sem nyúlhatunk.

– Üzenet – vette át a szót Ander halkan. – Egyszerűen csak kiválogatta azokat, akiket fel akart akasztatni, összeszedett annyi embert, míg elegen nem voltak ahhoz, hogy a város egész falát beboríthassa a holttestekkel, férfiakat és nőket, nem érdekelte, hogy kicsodát. – Pillantása még mindig Rand csatjára tapadt. – Azt mondta, üzenetet hagy annak a férfinak, aki a nyomában jár. Azt mondta, tudatni akarja azzal a férfival... tudatni akarja, mi fog történni a Világ Gerincének túloldalán. Azt mondta... azt mondta, sokkal kegyetlenebbül bánik majd el azzal az emberrel.

Aril hirtelen felsikoltott, és mindhárman tágra nyílt szemmel figyeltek Rand háta mögé. Mindhárman sikítva megfordultak, és rohanni kezdtek. Azok mögül a sziklák mögül, ahonnan előjöttek, fekete kendős aielek emelkedtek fel, és a három jajgató menekülőt a másik irányba kényszerítették. Azonban ott is kendős aielek bukkantak fel, mire a három kétségbeesett taieni egymást átölelve, zokogva összeroskadt. Az aielek körbeállták őket. Moiraine arca nyugodt és hűvös maradt, de pillantása izzott.

Rand hátrafordult a nyeregben. A lejtőn Rhuarc és Dhearic sétált felfelé. A törzsfők levették a kendőjüket, és shoufájukat a fejük köré tekerték. A nagy orrú Dhearic valamivel kövérebb volt Rhuarcnál, és aranyszőke hajába már néhány ősz tincs vegyült. A reyn aielek élén csatlakozott Randhez, ahogy azt Rhuarc megjósolta.

Timolan és a miagomák három napon keresztül párhuzamosan haladtak velük, időnként kicserélték értesüléseiket, de még nem árulták el szándékaikat. A codarrák, a shiandék és a darynék kissé lemaradva, keleten követték őket, bár valamivel lassabban haladtak, ahogy azt a Tudós Asszonyaikkal álmában megbeszélést folytató Amys kiderítette. Ezek a Tudós Asszonyok ugyanolyan keveset tudtak a törzsfők szándékáról, mint amit Rand tudott Timolanról.

– Szükség volt erre? – kérdezte, amikor a két főnök mellélépett. Először ő is ráijesztett ezekre az emberekre, amire jó oka volt, de egyiküknek sem kellett azt gondolnia, hogy meg fog halni.

Rhuarc csak vállat volt, Dhearic viszont így szólt:

– Láthatatlanul lándzsákat küldtünk az erőd köré, úgy, ahogy azt kívántad, de már nem láttuk okát a várakozásnak, hiszen itt biztosan nincs senki, aki eljárná velünk a lándzsa táncát. Ezenkívül ezek amúgy is csak Fagyilkosok.

Rand vett egy nagy levegőt. Mindig is tudta, hogy ebből előbb-utóbb ugyanakkora gond lehet, mint amilyent a shaidók jelentettek. Majdnem ötszáz évvel ezelőtt az aielek Cairhiennek ajándékozták az Avendesora fa egyik hajtását, felruházva őket azzal a joggal, melyet egyetlen másik nemzet sem kapott meg, hogy a Pusztán keresztül kereskedhessenek Sharával. Nem mondták meg, miért tettek így, hiszen a vízföldiekkel nem igazán törődtek, de a ji'e'toh ezt követelte meg az aielektől. A vándorlás hosszú évei alatt, mielőtt eljutottak volna a Pusztába, egyetlen olyan nép akadt, amelyik sosem támadt rájuk, amelyik megengedte nekik, hogy annyi vizet vegyenek, amennyire csak szükségük van, amikor pedig a világ kiszáradni látszott. Végül sikerült rájönni, hogy kik e nép utódai: a cairhieni emberek.

Ötszáz éven keresztül így selyem és elefántcsont képében áradt a gazdagság Cairhienbe. Ötszáz esztendőn át virágzott az Avendoraldera Cairhienben. Aztán Laman király kivágatta a fát, hogy trónt készíttessen magának belőle. Az országok pontosan tudták az okot, amiért az aielek húsz évvel ezelőtt átkeltek a Világ Gerincén. Laman bűnének vagy Laman kevélységének nevezték. Azzal viszont csak kevesen voltak tisztában, hogy az aielek számára ez nem is volt háború. Csupán négy törzs kelt útra, hogy megbüntessenek egy esküszegőt, és amikor megölték, visszatértek a Háromszoros Földre. Azonban megvetésük a fagyilkosok, az esküszegők iránt tovább élt. A tény, hogy Moiraine aes sedai, feledtetni látszott az aielek szemében cairhieni származását, de hogy milyen mértékben, azzal Rand nem volt tisztában.

– Ezek az emberek sosem szegtek esküt – mondta az aieleknek. – Keressétek meg a többieket! A nyerges úgy véli, hogy több százan lehetnek. Ne legyetek durvák hozzájuk! Ha néhányan közülük észrevették a többieket, akkor már lehet, hogy elmenekültek a hegyek közé. – A két aiel már elfordult, amikor Rand még hozzátette: – Hallottátok, miről beszéltek? Mit gondoltok arról, amit Couladin itt tett?

– Többet öltek annál, mint amire szükség volt – válaszolta Dhearic, miközben undorodva csóválta a fejét. – Mint a fekete menyét, ha a szakadékban megtalálja a hegyi tyúk fészkét.

Ölni ugyanolyan könnyű, mint meghalni – tartották az aielek. Minden bolond ért hozzá.

– És a másik? Embereket fogságba vetni? A gai'shainok?

Rhuarc és Dhearic egy pillanatra összenéztek, és a testesebb férfi elfintorodott. Nyilvánvalóan már hallottak erről, és cseppet sem tetszett nekik a dolog. Az azért már jelentett valamit, ha egy aiel elfintorodik.

– Ez így nem lehetséges – mondta Rhuarc végül. – Viszont ha mégis igaz, akkor... Gai'shainnak lenni becsületbeli kérdés. A ji'e'toh követeli meg. Senkiből sem lehet gai'shaint csinálni, ha nem a ji'e'toh útját járja. Különben csak ember alakú jószág lenne, mint amilyeneket a sharaiak tartanak.

– Couladin elhagyta a ji'e'toh útját. – Dhearic szájából ez úgy hallatszott, mintha azt állította volna, hogy szárnya nőtt a köveknek.

Mat combja egyetlen mozdulatával közelebb irányította Pipit. Sosem volt túl jó lovas, de néha, ha valami egészen más járt az eszében, úgy lovagolt, mintha nyeregben született volna.

– Ez meglepi magukat? – kérdezte. – Azok után, amit eddig tett? Ez az alak még a saját anyját is becsapná kockázás közben!

Az aielek hidegen néztek fel rá. Szemük kék drágakőként ragyogott. Az aielek bizonyos módon egyek voltak a ji'e'tohhal. Bármit is tett Couladin, a szemükben megmaradt aielnek. A nemzetség fontosabb volt a törzsnél, a törzs fontosabb volt a kívülállóknál, és az aielek többet értek a vízföldieknél.

A Lándzsa Hajadonjai közül közeledtek néhányan feléjük, Enaila, Jolien, Adelin és a szívós, ősz hajú Sulin, akit Rhuideanban megválasztottak a Lándzsa Hajadonjai házúrnőjének. Ő azonban azt javasolta a hátramaradó Hajadonoknak, hogy keressenek maguknak egy másikat, és most ő vezette az útra kelőket. Megérezve a feszült hangulatot, nem szóltak semmit, csak türelmesen a földbe szúrták lándzsáikat. Ha egy aiel nyugodtnak akar látszani, akkor hozzá képest még egy sziklatömb is hebehurgyának látszik.

Lan törte meg a csendet.

– Ha Couladin arra számít, hogy a nyomába eredsz, akkor lehet, hogy csapdát állított a hágón. A legszűkebb helyen száz ember egy egész sereget feltartóztathat. Ezren pedig...

– Akkor itt táborozunk – döntött Rand. – Felderítőket küldünk előre, megnézni, hogy szabad-e az út. Duadhe Mahdi'in?

– Vízkeresők – értett vele egyet vidáman Dhearic. Mielőtt törzsfővé választották volna, ő is ennek a harcostársaságnak a tagja volt.

Sulin és a többi Hajadon elégedetlen pillantással kezdte méregetni Randet, miközben a reynek törzsfője elsietett a hegyhát felé. Az elmúlt három nap folyamán mindig más harcostársaságból választotta ki a felderítőket, mivel félt attól, hogy olyasmire bukkannak, amit itt talált. Nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy a Hajadonok pontosan tudták, hogy Rand nem egyszerűen csak a többieket is edzésben akarta tartani. Megpróbálta nem észrevenni a pillantásaikat. Sulin esetén ez különösen nehezen ment, mivel a fakókék szemű nő tekintetével egy szöget is be tudott volna verni a falba.

– Rhuarc, kérlek, gondoskodj arról, hogy enni kapjanak a túlélők, és ne bántsák őket! Magunkkal visszük őket. – Pillantása végigsiklott a városfalon. Néhány aiel már ívelt szaruíjával elkezdte lelőni a hollókat. Az Árnyék szolgái néha hollókat és más dögevőket használnak kémkedésre. Az Árnyék szemei, ahogy az aielek nevezték őket. Az itteni dögevők csak akkor hagyták abba a zabálást, amikor keresztülhasított rajtuk egy nyíl. Okos ember nem kockáztatja meg, hogy életben hagyja a hollókat és a patkányokat. – Gondoskodj arról is, hogy eltemessék a halottakat!

Most legalább ugyanazt kívánta meg a józan ész és a tisztesség.

Huszonegyedik fejezet

Penge, ajándékba

Gyorsan felverték a tábort a Jangai-hágó bejáratánál, de a lehető legmesszebb Taientől. A tábor nemsokára beborította a dombhátat. A sátrakat a szétszórt, tövises bokrok között verték fel, de jutott belőlük még a hegyek oldalára is.

Nem mintha bármi is nagyon látszott volna, attól eltekintve, ami a hágó belsejében volt. Az aiel sátrak olyan remekül egybeolvadtak a sziklás talajjal, hogy az ember még akkor is elment volna mellettük, ha tudta, hogy hol keresse őket. A hegyekben az aielek törzseik szerint elkülönülve táboroztak, a hágóban azonban harcostársaságok szerint. Többségük Hajadon volt, bár a férfi harcostársaságok is elküldték képviselőiket, mindegyik ötven embert, akik jóval a taieni romok felett, egymástól jól elkülönülve állították fel sátraikat. Mindenki megértette, legalábbis úgy gondolták, hogy megértik, miért a Hajadonok képviselik Randet, de azért az összes harcostársaság őrizni akarta a car'a'carnt.

Moiraine – Lan társaságában – elment, hogy Kadere város alatt letelepedő kocsijaira felügyeljen; az aes sedai legalább annyit fontoskodott azon, mi van a kocsikban, mint amennyit Rand körül tett-vett. A kocsisok morogtak és káromkodtak a város bűze miatt, és igyekeztek nem pillantani az aielek által legyilkolt emberek városfalon függő tetemeire. A pusztában töltött hónapok után azonban szemmel láthatóan jólesett nekik, hogy a civilizációnak legalább ennek a halvány utánzatához értek.

A gai'shainok a Tudós Asszonyok – Amys, Bair és Melaine – sátrait a város alatt, a hegyekből felfelé vezető, alig látszó ösvény mellett verték fel. Rand biztos volt benne, hogy az asszonyok azt mondanák, azért választották így táborhelyüket, hogy bármikor elérhetőek legyenek a számára, na meg a lejjebb lakó, számtalan tucat egyéb Tudós Asszony számára, a fiú azonban úgy gondolta, nem véletlen, hogy bárkinek, aki a hegyekből hozzá érkezik, először a három nő táborhelyén át vagy azt megkerülve kell elmennie. Rand kicsit meglepődve látta, hogy Melaine irányítja a fehér köpenyes alakokat. Csupán három napja történt, hogy a nő férjhez ment Baelhez. Az esküvői szertartás folyamán nem csupán a férfi felesége lett, hanem Bael első feleségének, Dorindhának asszonytársa is egyben. A dolognak ez a része szemmel láthatóan épp olyan fontos volt, mint maga az esküvő. Rand csodálkozását látva, Aviendha megdöbbent, sőt, mérgesnek látszott.

Amikor Egwene megérkezett szürke kancájával, a mögötte ülő Aviendhával, a két, bő szoknyáját térd fölé hajtó nő szinte testvérpárnak nézett ki, annak ellenére, hogy más volt szemük és hajuk színe. Aviendha annyival magasabb volt Egwene-nél, hogy könnyedén kilátott a lány válla felett anélkül, hogy nyújtózkodnia kellett volna. Mindketten csupán egy elefántcsont karperecet és egy nyakláncot viseltek. A falra függesztett holttesteket éppen elkezdték leszedni. A hollók többsége holtan feküdt, a földet fekete tollcsomók borították, a többi elrepült, de azok a keselyűk, amelyek annyira telezabálták magukat, hogy képtelenek voltak a levegőbe emelkedni, még mindig ott ténferegtek a városfalak között, a hamuban.

Rand azt kívánta, bárcsak valahogyan megakadályozhatná, hogy a két nő megpillantsa az eléjük táruló képet, ám legnagyobb meglepetésére egyikük sem rohant el, hogy könnyítsen felkavarodott gyomrán. Persze, Aviendhától nem is számított másra; az aiel lány már elég halottat látott, sőt, osztogatta is a halált nem egyszer. A lány arca ezúttal is kifejezéstelen maradt. Arra azonban nem számított, hogy Egwene arcán is csupán sajnálatot lát, amint a lány a falról leszedett, eltorzult holttesteket figyelte.

Egwene odairányította Ködöt Jeade'en mellé, és áthajolt, hogy kezét a fiú karjára tegye.

– Sajnálom, Rand, de sehogy sem tudtad volna megakadályozni.

– Tudom – felelte a fiú. Rand nem is tudott ennek a városnak a létezéséről, egészen öt nappal azelőttig, amikor Rhuarc csak úgy mellékesen megemlítette – addig a törzsfőkkel folytatott tanácskozásai mind arról folytak, hogyan tudnának még hosszabb utat megtenni egy nap alatt, és hogy mit fog tenni Couladin, ha átkelt a Jangai-on –, addigra pedig a shaidók elvégezték itt az öldöklést, és továbbálltak. Akkor Rand ostobaként átkozta magát.

– Csak emlékeztetni akartalak rá, hogy nem a te hibád – mondta Egwene, majd megsarkantyúzta Ködöt, és még mielőtt hallótávolságon kívül értek volna, így szólt Aviendhához: – Örülök, hogy ilyen jól fogja fel a dolgot. Megvan az a rossz szokása, hogy akkor is bűntudatot érez, ha nem tudja befolyásolni a dolgokat.

– A férfiak mindig meg vannak győződve róla, hogy mindent ők befolyásolnak – felelte Aviendha. – Amikor pedig egyszer rájönnek, hogy nem így van, azt hiszik, az ő hibájuk, ahelyett hogy beismernék azt az egyszerű tényt, amit a nők kezdettől fogva tudtak.

Egwene kuncogott.

– Ez az igazság. Amikor megláttam azokat a szerencsétlen embereket, azt hittem, valahol öklendezés közben találunk rá.

– Ilyen érzékeny a gyomra? Én...

Ahogy a kanca tovább léptetett, a két nő beszélgetése elhalt. Rand feljebb tornázta magát a nyeregben, és közben elvörösödött. Úgy viselkedik, mint egy idióta! Megpróbálta kihallgatni őket! Ennek ellenére mogorván nézett a távozó nők után. Hiszen ő mindig csak azért vállalta a felelősséget, amiért valóban felelős volt. Még magában is. Csak azzal törődött, amivel kapcsolatban tenni tudott valamit. És amivel kapcsolatban tennie kellett bármit. Nem szerette, ha róla beszélnek. Akár a háta mögött tették ezt, akár az orra előtt. Csak a Fény tudja, még mi mindent fecseghettek róla!

Leszállva nyergéből, kantárszáron vezetve lovát, keresni kezdte Asmodeant, aki valamerre elkódorgott. Annyi, nyeregben töltött nap után kellemes volt gyalogolni. A hágó mentén sátrak számtalan csoportját állították fel, és annak ellenére, hogy a sziklák és emelkedők komoly akadályt jelentettek, az aielek úgy verték fel táborhelyüket, mintha azokból az irányokból is számíthatnának támadásra. Rand eleinte megpróbált az aielekkel együtt gyalogolni, de félnapi kutyagolás meggyőzte arról, hogy visszaüljön nyergébe. Még lovon is nehéz volt velük lépést tartani, hiszen bármikor lehagyhatták az állatot, ha nagyon nekiveselkedtek.

Mat is leszállt nyergéből. Egyik kezében a kantárt tartotta, azt a fekete nyelű lándzsát pedig keresztben, a térdén. A fiú a nyitott kapukat bámulta, és magában valamit mormogva a várost figyelte, miközben Pipi megpróbált legelészni a közeli, tüskés bokorról. Mat nem egyszerűen bámészkodott, de tanulmányozta a várost. Vajon honnan jött ez a járőrökre jellemző viselkedése? Mat időnként fura dolgokat beszélt, azóta, hogy először látogattak el Rhuideanba. Rand azt kívánta, bárcsak barátja több hajlandóságot mutatna arra, hogy megvitassák, mi történt vele akkor, de a fiú most is tagadta, hogy bármi is történt volna, a rókafejes medál, a lándzsa és a nyakán körbefutó vörös csík ellenére is. Melindhra, a shaido Hajadon, akit Mat felcsípett, ott lépdelt a fiú másik oldalán, és barátját figyelte, egészen addig, míg oda nem jött Sulin, hogy elzavarja a nőt valamilyen feladattal. Rand kíváncsi volt, vajon Mat tudja-e, hogy a Hajadonok mostanában arra fogadnak, vajon Melindhra feladja-e a lándzsát a fiú kedvéért. Na meg arra, hogy vajon a nő megtanítja-e Matet énekelni, bár a Hajadonok csak nevettek Randen, valahányszor megkérdezte, tulajdonképpen mit is jelent ez utóbbi.

A hárfa hangja után megtalálta Asmodeant, aki hangszerével a térdén egy kiugró gránittömbre telepedett. A vörös zászló rúdját belenyomta maga elé a porhanyósabb talajba, és hozzákötötte az öszvért.

– Ahogy látod, Sárkány nagyuram – jelentette ki érdes hangon –, zászlótartód szigorúan tartja magát a kötelességéhez. – Ekkor megváltozott a hangsúlya és az arca, majd így folytatta: – Ha már mindenképpen mutogatnod kell ezt a dolgot, akkor miért nem adod oda inkább Matnek vagy Lannak? Vagy esetleg Moiraine-nek? Ő biztosan örülne annak, ha a magasba tarthatná a lobogódat, és kipucolhatná a csizmádat. Légy óvatos azzal a nővel! Kétszínű teremtés. Ha egy nő magától azt mondja, hogy engedelmeskedni fog neked, akkor jól teszed, ha állandóan éber maradsz, és még a hátadra is szemeket növesztesz!

– Neked kell hoznod, mert téged választottalak ki, Jasin Natael mester! – Asmodean összerezzent, és gyorsan körülnézett, bár a többiek túl messze foglalkoztak a dolgukkal ahhoz, hogy hallgatózzanak. Rajtuk kívül senki sem érthette meg, miről beszélnek. – Mit tudsz azokról a romokról, ott a hóhatár közelében? Bizonyára a Legendák Korából származnak.

Asmodean még csak a hegyek felé sem pillantott.

– Ez a világ sokban különbözik attól, amelyikben... elaludtam. – Fáradtnak tűnt, és enyhén borzongott. – Amit az előttünk fekvő dolgokról tudok, azt én is csak a felébredésem után tudtam meg. – Hárfáján felcsendültek a gyászinduló szomorú hangjai. – Ha jól tudom, ezek itt akár annak a városnak a romjai is lehetnek, ahol megszülettem. Shorelle kikötőváros volt.

Még nagyjából egy óráig tarthat, míg a nap lenyugszik a Világ Gerincének túloldalán. Ilyen magasan a hegyek között korán leszállt az este.

– Ma túl fáradt vagyok ahhoz, hogy szokás szerint elbeszélgethessünk. – Asmodean leckéit beszélgetésnek nevezték, még akkor is, ha senki sem volt a közelükben. Ha ehhez még hozzászámítjuk azokat az órákat, amikor Rand Lannal vagy Rhuarckal gyakorolta a közelharcot, akkor a tanulás miatt alig maradt ideje aludni, amióta elindultak Rhuideanból. – Menj a sátradba, ha aludni készülsz, aztán majd holnap találkozunk! A zászló is legyen nálad!

Nem volt senki más, aki vihette volna az átkozott vásznat. Talán majd Cairhienben talál valakit, akire rábízhatja.

Amikor megfordult, Asmodean éles hangot csalt elő hangszeréből.

– Ma éjjel nem lesznek lángoló hálók a sátram körül? Lehet, hogy elkezdtél megbízni bennem?

Rand nem nézett vissza.

– Úgy bízom benned, mint a fivéremben. Egészen addig a napig, amíg elárulsz. Jutalmul azért, amire megtanítasz, megkegyelmeztem neked, és ez jóval több annál, mint amit megérdemelsz. Azon a napon viszont, amikor ellenem fordulsz, széttépem a kegyelmedet, és veled együtt eltemetem! – Asmodean már nyitotta a száját, de Rand megelőzte. – Most én beszélek, Natael! Rand al'Thor! A folyóközi emberek nem szeretik az olyanokat, akik megpróbálják hátba döfni őket.

Dühösen megrántva az almásderes kantárját, megfordult, és elvágtatott, mielőtt a zenész bármit is felelhetett volna. Nem lehetett biztos abban, mennyit tud Asmodean arról, hogy egy halott ember megpróbálja átvenni az elméjét, és nem is kívánta elárulni ezt neki. Asmodean időközben meggyőződhetett arról, hogy a vesztes oldalán áll. Ha esetleg az az érzése támadna, hogy Rand már nem ura saját elméjének, és már kezd megőrülni, akkor a Kitaszított abban a pillanatban cserben hagyná, pedig még olyan sok dolog akadt, amit Randnek meg kellett tanulnia!

Aviendha utasításai alapján fehér ruhás gai'shainok építették fel Rand sátrát, messze, hátul, a hágó bejáratánál, közvetlenül a magasba ágaskodó óriáskígyó alatt. A gai'shainoknak is megvolt a maguk sátra, de azt természetesen csak legutoljára építik fel. Adelin és egy tucatnyi Hajadon a közelben kuporgott, és mindent szemmel tartva, arra vártak, hogy az álmát őrizhessék. Bár minden éjjel ezernél is több Hajadon táborozott körülötte, ennek ellenére még mindig őrizték a sátrát.

Mielőtt lesétált volna a sátrához, a kabátja zsebében tartott angrealon keresztül kinyúlt a saidin felé. Tulajdonképpen nem lett volna szüksége rá, hogy megérintse a kardot tartó, parányi, kövér emberke szobrát. Elborította az édes szenny áradata, a dühöngő tűzözön, a jég fojtogató lavinája. Akárcsak minden este, amióta elhagyták Rhuideant, most is szőni kezdte az Egyetlen Hatalom szálait, és őrfonalakkal vette körül az egész tábort. Nemcsak a hágó bejáratánál álló sátrakat, hanem valamennyit a lenti dombokon, és a hegyoldalakon is. Egy ekkora őrszövet megszövéséhez még szüksége volt az angrealra, de már csak egy kicsit. Kevés kellett ahhoz, hogy ez egyedül is sikerüljön. Már azelőtt is erősnek tartotta magát, de attól, amire Asmodean megtanította, még hatalmasabb lett. Ha ember vagy állat keresztülhalad ezen a szöveten, akkor semmit sem érez, de ha az Árnyék valamelyik teremtménye érne hozzá, akkor a felhangzó vészjelzést minden sátorban meghallanák. Ha ezt Rhuideanban is megtette volna, akkor az árnykopóknak sosem sikerült volna behatolniuk hozzá anélkül, hogy jó előre ne tudott volna érkezésükről. Ami az emberi ellenségeket illeti, rájuk majd az aielek figyelnek. Az őrszövetek egészen vékony, de rendkívül összetett fonalakból álltak össze. Valószínűleg használhatatlanná váltak volna, ha valaki megpróbálta volna egynél több feladat elvégzésére bírni őket. Úgy is megszőhette volna a fonalakat, hogy azok megöljék az árnyfattyakat, ahelyett, hogy egyszerűen csak jelezték volna érkezésüket, de ez valóságos világítótoronyként hatott volna az esetleg őt kereső Kitaszított férfiakra, de a Myrddraalok is azonnal észrevették volna. Semmi szüksége arra, hogy az ellenségeit odavezesse magához, ha azok végre egyszer nem sejtik, merre járhat. Ezt a szövetet egy Kitaszított is csak akkor venné észre, ha közvetlenül előtte áll, egy Myrddraal pedig csak akkor, amikor már besétált a csapdába.

Ismét minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy elengedhesse a saidint, hiába érezte benne a romlás undorító bűzét, mert ott tombolt a mindent magával ragadó erő, ami miatt úgy érezte magát, mint az őrjöngő folyóba hulló kődarab, attól félt, hogy elég vagy megsemmisül. Keresztüllebegett az üresség végtelen semmijén, miközben minden egyes hajszálával érezte a legenyhébb fuvallatot is, pontosan látta a gai'shainok testét beburkoló szövet erezetét, és orrát megcsapta Aviendha meleg illata. Még többet akart. Ugyanakkor jól érezte Taien megperzselődött romjait, az elégetett holttesteket, azoknak a rothadását, akiket még nem égettek el, de azokét is, akiket már eltemettek, és az egészbe belekeveredett a sírok száraz földjének illata. Ez segített. Egy darabig, miután elengedte a saidint, csak állt, mély lélegzeteket vett, beszívta a forró, száraz levegőt, de az előző élményhez képest a halál illatát már nem lehetett érezni, és a levegő maga pedig tiszta és csodálatos volt.

– Nézd csak, mi lakott itt előttünk! – szólította meg Aviendha, amikor egy alázatos tekintetű, fehér ruhás nő elvezette Jeade'ent. Egy döglött, barna kígyót emelt a magasba, három lépés hosszút s majdnem olyan vastagot, mint Rand alkarja. A vérkígyó nevét harapása hatásáról kapta. Az áldozat vére néhány perc alatt megalvadt. Ha Rand nem tévedett, azt a hosszú, vágott sebet Aviendha kése ejtette. Adelin és a többi Hajadon egyetértően pillantott a lány felé.

– Egyetlen percig sem gondoltál arra, hogy esetleg megharaphatott volna? – kérdezte Rand. – Nem jutott eszedbe, hogy az Egyetlen Hatalmat használd az átkozott késed helyett? Miért nem csókoltad meg a hüllőt? Hiszen eléggé közel voltál hozzá!

A lány mereven kihúzta magát, és hatalmas, zöld szeme szinte megelőlegezte az éjszaka hidegét.

– A Tudós Asszonyok szerint nem jó túl gyakran használni az Egyetlen Hatalmat. – A válasz ugyanolyan hidegen hangzott, ahogy szeme pillantott. – Azt mondják, megtörténhet, hogy túl sok energiát fogad magába az ember, és ez káros hatású lehet. – Ezután homlokát enyhén ráncolva, még hozzáfűzte, bár tulajdonképpen inkább saját magának, mint Rand számára: – Bár még távolról sem fogadtam annyit magamba, mint amennyire képes lennék. Ebben biztos vagyok.

A fiú megcsóválta a fejét, és lehajolva, belépett a sátorba. Ez a nő egyszerűen képtelen értelmesen gondolkodni.

Alig ült le a még meg sem gyújtott tűzhely mellé, egy selyem párnára, amikor Aviendha utána jött, szerencsére a vérkígyó nélkül. Ezzel szemben óvatosan behozott valamit, amit vastag, szürke csíkos gyapjútakaróba burkoltak.

– Aggódtál miattam – jelentette ki semmitmondó hangon. Arca sem tükrözött érzelmet.

– Egy cseppet sem – hazudta Rand. Ostoba nőszemély! Egyszer még elpusztítja magát, annyira óvatlan és meggondolatlan, amikor pedig óvatosnak kellene lennie. – Bárki más miatt ugyanennyit aggódtam volna. Nem akarom, hogy bárkit is megmarjon egy vérkígyó!

A lány egy pillanatig csak kételkedve nézte, azután gyorsan bólintott.

– Jó, amíg nem én állok a középpontban. – Lába elé lökte a pokrócba csomagolt valamit, és leguggolt a tűzgödör túlsó oldalán. – Nem akartad elfogadni az övcsatot, hogy kiegyenlíthessem a tartozásomat...

– Aviendha, nem tartozol semmivel! – Azt hitte, a lány végre elfelejtette ezt a dolgot, ám az úgy folytatta, mintha Rand meg sem szólalt volna:

– ...ez talán majd véglegesen kiegyenlíti a számlát.

Rand sóhajtva kicsomagolta a csíkos pokrócot. Óvatosan, hiszen a lány az előbb egészen idegesen tartotta a kezében a csomagot, pedig még a mérgeskígyóval is csak úgy bánt, mintha az csupán egy fadarab lett volna. Amikor félrehajtotta a szövetet, elakadt a lélegzete. Egy kard feküdt előtte. A tokját olyan sok rubinnal és holdgyönggyel borították, hogy alig lehetett látni az alattuk csillogó aranyat, talán csak annak a helynek a kivételével, ahol a sugárkoszorúban úszó, felkelő napot vésték bele. A jó kétmaroknyi hosszú, elefántcsont markolatba további arany felkelő napot foglaltak, és a keresztvasat számtalan, apróbb napocska díszítette. Ezt a fegyvert nem harcolni készítették. Ezt azért alkották meg, hogy bámulják az emberek.

– Egy vagyonba kerülhetett... Aviendha, hogy tudtad ezt kifizetni?

– Olcsó volt – vágta rá a lány, olyan daccal, hogy egyértelműnek tűnt, nem mond igazat.

– Egy kard! Hogy a csudába szereztél kardot? Hogy szerezhet magának kardot egy aiel? Ne akard bemesélni nekem, hogy eddig Kadere rejtegette az egyik szekéren!

– Pokrócba csomagoltam, és úgy hoztam. – A lány hangja még inkább megbántottnak és idegesebbnek tűnt, mint az előbb, amikor az árról beszélt. – Még Bair is azt mondta, hogy jó lesz így, amíg nem érek igazából hozzá. – Idegesen megvonta a vállát, és megigazította a kendőjét. – Ez a fagyilkos kardja. Laman kardja. Elvették tőle, halálának jeleként, mert a fejét nem lehetett elvinni, hiszen az megrohadt volna. Azóta a kard egyre körbe járt. Fiatal férfiak, vagy a Lándzsa ostoba Hajadonjai szerették volna maguknál tudni halála bizonyítékát. Egy idő múlva azonban mindegyikük rájött, mi is ez, és ilyenkor az egyik bolond eladta a másiknak. Az ára erősen lecsökkent, azóta, hogy először adták tovább. Egyetlen aiel sem érne hozzá. Még azért sem, hogy kitörje belőle a drágaköveket!

– Hát, nagyon szép! – felelte Rand, amilyen tapintatosan csak tudta. Csak egy hihetetlenül beképzelt alak hordana ennyire cicomás fegyvert. Az elefántcsont nyél csúszna, ha izzad az ember tenyere, vagy ha véres. – De nem tudom tőled ezt elf... – Elhallgatott, mert miközben megszokásból néhány ujjnyira kihúzta a kardot a tokjából, hogy alaposabban megnézze és megvizsgálhassa a penge élességét, észrevette, hogy a csillogó acélba egy darut metszettek, a kardmesterek jelét. Valamikor neki is volt ilyen kardja. Hirtelen le merte volna fogadni, hogy ez a kard tökéletesen olyan, mint az a másik, vagy mint Mat fekete lándzsájának hollóval megjelölt pengéje. Olyan fémből készült, amelyet az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsoltak, ami sosem repedt meg, és nem kellett élezni sem. A legtöbb kardmester pengéje csupán az ilyen kardok másolata volt. Lan egészen biztosan meg tudta volna mondani róla az igazat, de Rand magában már tudta, hogy egy ilyen ősi fegyvert tart a kezében.

Teljesen kihúzta a hüvelyből, és a tűzgödör fölé hajolt, hogy a lány lába elé helyezhesse a tokot.

– Elfogadom a pengét, hogy azzal kiegyenlíthesd a tartozásodat, Aviendha! – A hosszú, enyhén ívelt pengének csak az egyik felét élezték ki. – Csak a pengét. A markolatát is visszakaphatod.

Cairhienben majd készíttethet új markolatot, és talán egy új hüvelyt is. Lehet, hogy a taieni túlélők között is akad egy ügyes kovács.

A lány döbbent szemmel nézte hol a hüvelyt, hol a fiút. Nyitott szájjal bámulta, és most fordult elő, amióta Rand csak megismerte, hogy Aviendha döbbentnek látszott.

– Hiszen ezek a kövek sokkal, de sokkal értékesebbek annál, amit én... Majd megint megpróbálsz az adósoddá tenni, Rand al'Thor!

– Ez nem igaz! – Ha ezt a pengét több, mint húsz éven keresztül ki sem húzták a hüvelyből, és még csak rozsdásodni sem kezdett, akkor csak az lehetett, aminek tartotta. – Nem fogadtam el a hüvelyt, tehát még mindig a tied. – Magasba dobta az egyik selyempárnát, és ültében elvégezte a „Könnyű szél támad” vágógyakorlatot. Tollak záporoztak, amikor a penge keresztül hasított a párnán. – És a markolatot sem fogadom el, tehát az is a tied. Ha ezzel nyereségre tettél szert, akkor azt csak magadnak köszönheted.

Ahelyett, hogy boldogan vigyorgott volna, amiért ilyen jó üzletet csinált – Rand úgy sejtette, a lány teljes vagyonát odaadta a kardért, és most csupán a hüvelyért annak százszorosát visszakaphatta volna –, ahelyett, hogy boldog lett volna, vagy hálálkodni kezdett volna Randnek, Aviendha olyan dühös pillantást vetett rá, keresztül az alálebegő tollak fátylán, mint egy folyóközi háziasszony, akinek bemocskolták a padlóját. Dühösen összeütötte a tenyerét, mire azonnal megjelent egy gai'shain, aki térdre esve hozzálátott a tollak összegyűjtésének.

– Ez az én sátram! – hangsúlyozta Rand. Aviendha szipákolt egyet, amivel remekül utánozta Egwene-t. Ez a két nő határozottan túl sok időt tölt el egymással.

A sötétség beköszöntével meghozták a vacsorát is. A szokásos, világos színű kenyérlepényt, és a szárított paprikából, babból és szinte fehér húsdarabokból készült egytálételt kapott. Rand éppen csak rávigyorgott a lányra, amikor megtudta, hogy vacsorájába belefőzték a vérkígyót is. Amióta megérkeztek a pusztába, már gyakran evett kígyót, és ennél szörnyűbb dolgokat is. Véleménye szerint a legrosszabb a gara, ez a mérges harapású óriásgyík volt. Nem az íze miatt, ami a csirkére hasonlított, hanem mert a gyík az gyík maradt. Néha az volt az érzése, hogy a pusztában több mérgező dolog – kígyó, gyík, pók vagy növény – található, mint a világ többi részén együttesen.

Aviendha csalódottnak tűnt, amiért Rand nem köpte ki a húst. Persze, néha igencsak nehéz volt rájönni, mit is forgat a fejében a lány. Időnként mintha élvezte volna, hogy zavarba hozza Randet. Ha valaha is megpróbálkozott volna azzal, hogy aielnek vallja magát, akkor Aviendha egészen biztosan mindent megtett volna azért, hogy bebizonyítsa, ez távolról sincs így.

Rand elfáradt, és aludni szeretett volna. Csupán a kabátját és a csizmáját vette le, mielőtt bemászott a takarók alá, és hátat fordított Aviendhának. Lehet, hogy az aiel férfiak és nők együtt járnak a gőzfürdőbe, de rövid shienari tartózkodása idején, tapasztalva az ottani szokásokat, arra a meggyőződésre jutott, hogy ez nem neki való. Valószínűleg annyira elvörösödne, hogy abba bele is pusztulna. Megpróbált nem odafigyelni a lány ruhájának suhogására, amikor saját takarói alatt levetkőzött. Aviendha legalább ebből a szempontból megpróbált erkölcsösnek látszani, ám Rand a biztonság kedvéért nem fordult meg felé.

A lány azt állította, azért kell nála aludnia, hogy folytathassa az oktatást. Szerinte Rand napközben túl sok időt tölt a törzsfőkkel ahhoz, hogy tovább tanuljon az aielek szokásairól és hagyományairól. Mindketten tudták, hogy ez hazugság, bár Rand el sem tudta képzelni, mit akarnak ily módon kideríteni a Tudós Asszonyok. A lány felmordult, amikor valamit megrántott, aztán csak magában morgott.

Hogy ne kelljen ezeket a halk zajokat hallania, és hogy elfeledhesse, minek is hallja éppen a zaját, Rand így szólt:

– Melaine esküvője pompásra sikeredett. Bael tényleg nem tudott addig semmit, míg Melaine és Dorindha be nem avatták?

– Még szép, hogy nem! – válaszolta a lány meglepve. Aztán elhallgatott, és Rand úgy vélte, most éppen egyik harisnyáját húzza le. – Miért kellett volna megtudnia azelőtt, hogy Melaine a lába elé helyezte a menyasszonyi koszorút, és megkérte a kezét? – Hirtelen felnevetett. – Melaine majdnem őrületbe kergette saját magát, meg Dorindhát, mert ragaszkodott ahhoz, hogy a menyasszonyi koszorút segade virágokból fonja. A Sárkányfalhoz ennyire közel nem nagyon nő ez a növény.

– Van ennek valami különleges jelentősége? A segade virágoknak? – Ő is ilyet küldetett a lánynak, ám az egy szót sem vesztegetett erre.

– Csak az, hogy ez egy természeténél fogva érzékeny növény, és olyan is akar maradni. – Ismét elhallgatott, és most magában mormolt valamit. – Ha az édesgyökér levelét vagy virágait küldte volna, akkor az azt jelentette volna, hogy édes és kedves teremtés. A szeder jelentése, hogy a menyasszony alázatos... egyszerűen túl sok ahhoz, hogy felsoroljam. Napokig is eltartana, míg felsorolnám az összes lehetséges kombinációt. Hiszen nincs is erre szükséged! Te nem fogsz aiel nőt feleségül venni. Te Elayne-é vagy.

Rand majdnem csuklani kezdett, amikor meghallotta, hogy Aviendha az „alázatos” szót használta. Nemigen tudott volna olyan tulajdonságot elképzelni, amit távolabb áll egy aiel nőtől, mint ez. Lehet, hogy ez csak azt jelenti, hogy udvariasan figyelmeztet, mielőtt beléd vágja a kését.

Az előző mondat végén a lány hangja egészen tompán csengett. Rand rájött, hogy valószínűleg éppen akkor húzta le a blúzát. Hirtelen nagyon örült volna, ha már nem égnek a lámpák. De nem, az csak még szörnyűbbé tette volna a helyzetet. Másrészt viszont minden éjjel eljátszották ezt a játékot, amióta elhagyták Rhuideant, és minden éjszaka nehezebbnek tűnt. Előbb-utóbb véget kell vetnie ennek. Jobb lenne, ha ez a lány a Tudós Asszonyoknál aludna, ahogy ez illik. Akkor is tanulna tőle, amennyit csak bírna. Persze, ha jobban belegondol, pontosan ilyen gondolatok forogtak a fejében az elmúlt tizenöt este során is.

Rand megpróbálta elhessegetni ezeket a képeket a fejéből, majd megszólalt:

– És ami a végén történt? Miután kimondták az igent. – Az ifjú pár alig hallgathatta meg a féltucatnyi Tudós Asszony jókívánságait, amikor előrontott Melaine száz vérrokona, és körbefogták a nőt. Valamennyien lándzsát viseltek. Baelt is körbevették rokonai, százan, és óriási csetepaté tört ki. Baelnek keresztül kellett verekednie magát a feleségéig. Persze, senki sem kendőzte el az arcát, de bőven folyt vér mind a két oldalon. – Alig néhány perccel előtte esküdött meg Melaine arra, hogy szereti, de amikor a férfi odajött hozzá, úgy küzdött ellene, mint egy sarokba szorított hegyi oroszlán. – Ha Dorindha nem húzott volna be neki egy jókorát gyomorszájba, akkor Rand szerint Bael sosem lett volna képes arra, hogy a hagyományok szerint a vállára dobja, és elcipelje a nőt. Bael még mindig biceg, és lila az egyik szeme. Jócskán ellátták a baját.

– Jobb lenne, ha egy puhány fickó lenne? – kérdezte Aviendha álmosan. – Tudnia kell, mennyit ér a felesége. Egy nő nem valami olcsó ékszer, amit úgy egyszerűen csak zsebre lehet vágni.

Ásított egy hatalmasat, és Rand hallotta, hogy befúrja magát takarói alá.

– Mit jelentett az a kifejezés, hogy „megtanítani egy férfit énekelni”? – Az aiel férfiak nem szoktak énekelni, ha már elég idősek ahhoz, hogy lándzsát fogjanak, kivéve persze a harci indulókat és a gyászénekeket.

– Mat Cauthonra gondolsz? – Aviendha vihogni kezdett. – Néha egy-egy férfi feladja a lándzsát egy Hajadon kedvéért.

– Ugye most tréfálsz? Ilyenről sosem hallottam.

– Na jó, tényleg nem azt jelenti, hogy szó szerint feladja a lándzsát. – A lány hangja már egészen tompa volt a kimerültségtől. – Néha egy férfi szeretne egy olyan Hajadont feleségül venni, aki nem akarja a kedvéért feladni a Lándzsát. Ilyenkor ravaszul elintézi, hogy a Hajadon gai'shainja legyen. Ez persze bolondság. A Lándzsa egyetlen Hajadonja sem lenne hajlandó még csak szóba állni sem egy gai'shainnal. A fickó persze kegyetlenül csalódik. Keményen kell dolgoznia, és kötelező rá nézve az engedelmesség. Legelőször énekelni tanítják meg, hogy szórakoztassa a nővéreket evés közben. A Hajadonok éppen ezért beszélnek arról, hogy egy férfit megtanítanak énekelni, dalra fakasztanak, ha az éppen arra készül, hogy az egyik nővérük miatt bolondot csináljon magából.

Micsoda furcsa népség!

– Aviendha? – Hiszen Rand elhatározta, hogy nem fogja megkérdezni tőle. Lan azt mondta, a nyaklánc jellegzetes kandori munka. Ott hópehelynek nevezik az ilyet. Lehet, hogy zsákmányolt holmi, egy északi portya emléke. – Kitől kaptad a nyakláncot?

– Egy barátság záloga ez az ajándék, Rand al'Thor. Ma már nagyon sokat gyalogoltunk, és holnap megint korán felébresztesz minket. Aludj jól, és ébredj fel holnap reggel, Rand al'Thor!

Csak egy aiel képes úgy jó éjszakát kívánni, hogy annak a reményének ad hangot közben, a másik nem pusztul el az éjjel.

Rand az Egyetlen Hatalom segítségével egy kisebb, de jóval bonyolultabb őrfonalat szőtt az álmai köré, eloltotta a lámpákat anélkül, hogy felkelt volna, és megpróbált elaludni. Egy barátság záloga. A reynek jöttek északról. Hiszen már Rhuideanban is viselte ezt a nyakláncot. De tulajdonképpen miért is töpreng ezen? Aviendha lassú és egyenletes légzése szinte már zavarta, míg el nem aludt. Ekkor újra zavaros álmot látott, Minről és Elayne-ről, akik segítettek neki, hogy a nyaklánctól eltekintve meztelen Aviendhát a vállára vegye, miközben a lány segade virágokból font menyasszonyi koszorúval ütötte a fejét.

Huszonkettedik fejezet

Csicsergés az éjszakában

Mat csukott szemmel, hason feküdt a pokrócain. Élvezte Melindhra tenyerének érintését, miközben a nő a hátát masszírozta. Semmi sem volt kellemesebb, mint egy kiadós masszázs az egész napos lovaglás után. Na jó, lehet, hogy akadt még ennél is kellemesebb valami, de ebben a pillanatban a masszírozás jobban esett.

– Kemények az izmaid, ahhoz képest, hogy ennyire kis ember vagy, Matrim Cauthon.

A fiú kinyitotta a szemét, és a nőre nézett, aki a derekán ült. Melindhra a szükségesnél kétszer nagyobb tüzet rakott, amitől az izzadság patakzott a testén. Vékony szálú aranyhaja a hátul viselt, jellegzetes aiel lófaroktól eltekintve a fejére tapadt.

– Ha túl kicsi vagyok neked, keress magadnak másikat!

– Pont ekkora legénykére vágytam! – A nő felnevetett, és összekócolta Mat haját. A fiú haja hosszabb volt, mint az övé. – Ezenkívül olyan édes is vagy! Lazíts egy kicsit! Nem segít a masszírozás, ha ideges vagy.

Mat morogva becsukta a szemét. Édes? A Fényre! Még hogy kicsi. Csupán az aielek mondják rá, hogy alacsony. Bármilyen más földön, ahol eddig megfordult, valamivel magasabb volt az átlagos termetű férfiaknál, még ha csak egy kicsivel is. Emlékezett arra, milyen volt szálfatermetűnek lenni. Magasabb volt Randnél akkor, amikor Sasszárny Artur ellen vonult harcba. Egy tenyérnyivel pedig alacsonyabb, amikor Maecine mellett az aelgarik ellen harcolt. Szóba hozta a dolgot Lan előtt, azt állítva persze, hogy csak hallotta valahol a neveket. Az őrző azt mondta, Maecine Eharon királya volt, a Tíz Nemzet egyikének ura – ezt Mat is tudta – négy vagy ötszáz évvel a Trallok háborúk előtt. Lan kételkedett abban, hogy ennél akár a Barna ajah is többet tudna. A Trallok háborúk idején sok tudás elpusztult, és még több a Százéves háború alatt. Abból az időből származtak a legelső és időben hozzá legközelebb eső emlékek, amelyeket a fejébe raktak. Semmi sem később Artur Paendrag Tanreallnél, és semmi sem korábban Maecine eharoni király idejénél.

– Te fázol? – kérdezte Melindhra hitetlenkedve. – Hiszen remegsz! – Lemászott a fiúról, aki hallotta, hogy fát rak a tűzre. Itt elég száraz fadarab hevert szanaszét, amit elégethettek. A nő nagyot csapott Mat fenekére, mielőtt visszamászott rá. Közben ezt mormolta: – Jó a felépítésed!

– Ha így folytatod – mordult fel Mat –, még a végén elhiszem, hogy vacsorára nyársra húzol, ahogy azt a trallokok csinálják. – Hiszen Mat nagyon is élvezte, hogy együtt lehet Melindhrával, kivéve, ha a nő nem kezdett el azon erősködni, hogy mennyivel magasabb nála. Most azonban mégsem érezte kellemesen magát.

– Téged nem fognak ám nyársra húzni, Matrim Cauthon! – A nő hüvelykujjai keményen belenyomódtak a vállába. – Hát nem jó ez neked? Lazíts kicsit!

Mat tényleg azt tervezte, hogy egy nap majd megnősül, és letelepedik. Ez volt a követendő út. Feleség, ház, család. Élete végéig egy helyen élni. Még sosem hallottam olyan feleségről, aki szerette volna, ha a férje iszik vagy kockázik. Na de éppen ezzel kapcsolatban mondtak azok a különös emberek valamit annak a ter'angrealnak, annak az ajtónak a túlsó oldalán. A sors azt akarja, hogy a Kilenc Hold Leányát vegye feleségül. Hát, előbb vagy utóbb minden férfinak meg kell házasodnia. Ahhoz viszont semmi kedve nem volt, hogy egy aiel nőt vegyen feleségül. Annyi nővel akart táncolni, amennyivel csak lehetett, mindaddig, amíg erre lehetősége nyílt.

– Téged nem fognak nyársra húzni, mert rád nagy dicsőség vár, azt hiszem! – mondta Melindhra halkan.

– Ez máris sokkal jobban hangzik. – A gond csak annyi, hogy mostanában képtelen egyetlen nőt is rávenni arra, hogy akárcsak a szemébe nézzen. Sem a Lándzsa Hajadonját, sem mást. Úgy tűnt, mintha Melindhra egy táblát akasztott volna a nyakába, amelyen az állt, hogy: A SHAIDÓK JUMAI NEMZETSÉGÉBE VALÓ MELINDHRA TULAJDONA. Na, azt, hogy shaido, talán itt és most nem írta volna fel rá. Na, de hát, ki tudhatja, hogy mit tenne egy aiel, különösen pedig a Lándzsa egyik Hajadonja? A nők amúgy is másként gondolkoztak, mint a férfiak, az aiel nők gondolkodásmódja pedig senki máséhoz nem hasonlított az egész világon.

– Különös, hogy annyira megmaradsz a háttérben, és nem kezdesz semmit magaddal.

– Hogy a háttérben maradok? – morogta Mat. Nagyon kellemes volt érezni a nő kezét. Olyan csomókat gyúrt ki az izmaiból, amelyekről nem is tudott. – Már hogyan? – Lehet, hogy ez összefügg a nyaklánccal? Úgy tűnt, Melindhra nagyon örül annak, de legalábbis büszke, hogy tőle kapta. Persze, sosem viselte az ékszert. Ez nem volt jellemző a Hajadonokra. Ennek ellenére a táskájában hordta, és megmutatta minden nőnek, aki csak látni akarta. Ilyenek pedig elég sokan akadtak.

– Nem lépsz elő Rand al'Thor árnyékából.

– Nem vagyok senkinek sem az árnyékában – válaszolta oda sem figyelve. Mégsem a nyaklánc miatt lehet. Más nőknek is ajándékozott már ékszert, a Lándzsa Hajadonjainak, meg másoknak is, hisz szívesen adott csinos lányoknak csinos dolgokat, akkor is, ha csak egy mosolyt kapott válaszul. Ennél többre nem is számított. Ha egy nő nem szeret annyira csókolózni, meg enyelegni, mint ő, akkor miért bánkódjon emiatt?

– Természetesen van abban is dicsőség, ha a car'a'carn árnyékában állhatsz. Ha a hatalmasok közelében akarsz lenni, akkor be kell állnod az árnyékukba.

– Árnyék – bólogatott Mat, miközben oda sem figyelt. A nők néha elfogadták az ajándékait, néha meg nem, de ezért még egyikük sem tett úgy, mintha a személyes tulajdonuk lenne. Ez volt az, ami igazán zavarta. Nem volt hajlandó elviselni, hogy egyetlen nő is a tulajdonának tekintse, mindegy, hogy milyen csinos volt az illető. És az sem számított, ha az a valaki csodálatosan értett a hátmasszázshoz.

– A forradásaidnak dicsőséges sebhelyeknek kellene lenniük, amelyeket saját magadért küzdve szereztél, nem úgy, mint ezeket! – A nő végighúzta ujját Mat nyakán, azon a forradáson, amit a hóhér kötele hagyott. – Ezeket a car'a'carn szolgálatában szerezted?

Mat ellökte a nő kezét, fél könyökre emelkedett, és megfordult, hogy a szemébe nézhessen.

– Biztos vagy abban, hogy nem mond neked semmit az, hogy a Kilenc Hold Leánya?

– Hiszen ezt már mondtam! Nem tudom, mit jelent ez. Feküdj vissza!

– Ha hazudsz, akkor esküszöm, hogy jól elfenekellek!

A nő csípőre tett kézzel, fenyegetően nézett le rá.

– Gondolod, hogy te... el tudnád látni a bajomat, Mat Cauthon?

– Megpróbálnám, mire vagyok képes! – Valószínűleg keresztül szúrná egy lándzsával. – Esküszöl, hogy sosem hallottál a Kilenc Hold Lányáról?

– Még sosem hallottam róla – válaszolta az aiel nő megfontoltan. – Kicsoda ő? Vagy micsoda? Feküdj le, és hagyd, hogy...

Egy rigó kezdett csicseregni, látszólag egyszerre a sátorban és odakint, és egy pillanattal később egy vörösbegy. A Folyóköz kedves madarai. Rand onnan választotta a riadó jelzéseit, ahonnan tudta. Errefelé, a pusztában nem éltek ilyen madarak.

Melindhra egy ugrással lelendült a fiúról, a feje köré tekerte a shoufáját, eltakarta az arcát, miközben másik kezével felkapta pajzsát és lándzsáit. Kirohant a sátorból.

– Vér és hamu, hogy a fene vinné el – káromkodott Mat és megpróbálta magára ráncigálni a nadrágját. A vörösbegy hangja déli irányból fenyegető veszélyt jelzett. Ő meg a tábor déli felében építette fel sátrát Melindhrával, a chareenek között, a lehető legtávolabb Randtől, de még a tábor területén. Annyira azért nem bolond, hogy meztelenül kirohanjon a tövisbokrok közé, mint Melindhra. A rigófütty északi támadást jelzett. Ott a shaaradok táboroztak. Az ellenség tehát két irányból támadott.

Amennyire az alacsony sátor megengedte, megpróbálta lábát állva beleerőltetni a csizmába, miközben pillantása a fekhelye mellett csillogó rókafejes nyakláncra esett. Kintről kiabálás, és fémhez ütődő fém zaja hallatszott be. Mat időközben rájött, hogy a rókafej akadályozta meg Moiraine-t abban, hogy első alkalommal az Egyetlen Hatalom erejével gyógyítsa meg. Amíg ez a nyakában lóg, addig a Hatalom szálai nem tudnak mit kezdeni Mattel. Bár nem hallott olyan árnyfattyakról, akik képesek lettek volna fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, de ott voltak ugye még a Fekete ajah nővérei, legalábbis Rand szerint, és Mat ezt készségesen elhitte neki, aztán meg komolyan fennállt annak a lehetősége, hogy valamelyik Kitaszított nyíltan szembeszáll Randdel. Így aztán a nyakába akasztotta a bőrszíjat, úgy, hogy a rókafej a mellére lógjon, megragadta a holló jelével díszített lándzsát, és lehajolva kiugrott a sátorból.

Nem maradt ideje arra, hogy megborzongjon a jeges hidegben. Még ki sem jött igazából a sátorból, de máris majdnem a fejét vette egy sarlószerű trallok kard. A penge a haját súrolta, miközben Mat lehajolva előrevetette magát. Megpördült, kihúzta magát, és harcra készen tartotta a lándzsát.

Az első pillantásra hatalmas termetű, magas férfinak lehetett volna nézni ebben a sötétben a trallokot, olyan nagydarabnak, hogy még az aieleknél is nagyobbnak látszott egy féltestnyivel. Fekete vértjének könyök- és vállrészéből szarvak álltak ki. Sisakját mintha hosszú kecskeszarv díszítette volna, ám a csontkinövés valójában a túlságosan is emberi koponyából ágaskodott elő. A fej alsó része azonban egy bakkecske pofájára hasonlított.

A trallok hörögve Mat felé sújtott, miközben egy emberi szájjal artikulálhatatlan nyelv szitkait harsogta. A fiú megpörgette a lándzsát, mint egy vívóbotot, félreütötte a nehéz pengét, majd a fegyvert meglendítve gyomron szúrta a szörnyeteget. Az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsolt penge ugyanolyan könnyen hasította a fekete vértet, mint az alatta lévő húst. A kecskefejű trallok felhördült, Mat pedig sietve kirántotta a pengét, és oldalt ugrott, amikor a hatalmas test előrezuhant.

Körülötte mindenütt meztelen vagy félig felöltözött aielek harcoltak a farkaspofájú, sascsőrű, vicsorgó agyarú vadkankoponyájú trallokok ellen. Arra azért maradt idejük a puszta harcosainak, hogy fekete kendőjüket arcuk elé kössék. Némelyik fejen szarv, másokon kakastaréj vagy tollcsomó éktelenkedett. Valamennyien furcsán ívelt kardot, tövises fejszét, háromágú szigonyt vagy lándzsát lengettek. Néhány olyan trallok is feltűnt, aki hatalmas íjával rövid lándzsának is beillő, kampós nyílvesszőket lőtt ki. Emberek is harcoltak a trallokok oldalán. A durva ruhás, kardot forgató alakok ugyanolyan kétségbeesetten üvöltöttek, amikor meghaltak a tövises bokrok között.

– Sammael!

– Sammael és az Arany Méhek!

Az árnybarátok gyorsan meghaltak, általában azonnal, ha szembeszálltak egy aiellel, de a trallokokkal nem lehetett ilyen könnyen végezni.

– Nem vagyok én átkozott hős! – üvöltötte Mat. Ezt nem egy bizonyos valakivel akarta közölni, egyszerűen csak kikívánkozott belőle, miközben egy szőrös fülű, medvepofájú trallokkal küzdött. Ez volt a harmadik. A bestia hosszúnyelű fejszét lengetett, amelynek pengéje elég széles volt ahhoz, hogy egy fát kettéhasítson vele. A baltafej hátsó részéből féltucatnyi tövis állt ki. Olyan könnyedén mozgott vele, mintha a súlyos fegyver csupán könnyű játékszer lett volna hatalmas, szőrös mancsában. Rand közelsége sodorta állandóan bajba Matet. Mert hát mit várt ő az élettől? Jó bort, jó játékot, egy-két-három csinos lányt. – Semmi közöm az egészhez! – Főleg akkor nem, ha Sammael is a közelben jár. – Halljátok?

A trallok elmetszett torokkal zuhant a földre, és Mat hirtelen egy Myrddraallal találta szembe magát, aki éppen végzett az előtte rátámadó két aiellel. Az Enyész úgy nézett ki, mint egy ember, csupán sápadt arca világított, és egymásra tapadó, fekete pikkelyekből készített páncélja olyan volt, mint a kígyó bőre. Úgy is mozgott, mint egy kígyó. Folyamatosan, elegánsan, fürgén, mintha nem is lennének csontjai. Éjfekete köpenye mozdulatlanul csüngött le, függetlenül attól, hogy milyen gyorsan mozgott. És nem volt szeme. Csupán egy lárvafehér bőrcsík ott, ahol a szemének kellett volna lennie.

A szemnélküli arc pillantása Matre zúdult, aki megborzongott. A csontja velejéig remegni kezdett. A határvidéki közmondás szerint „A Szemnélküli pillantása maga a félelem.” Ők csak tudják. Még az aielek is elismerték, hogy egy Myrddraal pillantása őket is borzongással tölti el. A teremtménynek ez volt az egyik fegyvere. Most folyamatos mozgással Mat felé iramodott.

Mat hatalmas üvöltéssel szemberohant vele. A lándzsa vívóbotként keresztülsüvített a levegőn, döfött és folyamatosan mozgásban maradt. A szörnyeteg kezében kard villant, fekete, mint a köpenye, egy penge, melyet Thakan'dar elátkozott műhelyében kovácsoltak. Ez a fegyver halálos sebet ejt, és hacsak Moiraine véletlenül nem jár a közelben, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével meggyógyítsa, akkor nincs menekvés. Egyetlen biztos módja volt annak, hogy legyőzze az Enyészt. Le kellett rohanni, és össze kellett zúzni, mielőtt megpróbálkozhatott volna az ellentámadással. A védekezés felért az öngyilkossággal. Matet annyira lefoglalta a küzdelem, hogy még egy pillantást sem mert megkockáztatni a körülötte tomboló, éjszakai csatára.

A Myrddraal pengéje gyors volt, mint a kígyó nyelve, lecsapott, mint egy fekete villám, de nem azért, hogy támadjon, hanem hogy hárítsa Mat támadását. Ha a holló jelével díszített, az Egyetlen Hatalom izzásában kikovácsolt penge lecsapott Thakan'dar fémjére, sistergő, kék villámok cikáztak elő.

Mat döfése hirtelen húst ért. A fekete kard a rátapadó, sápadt kézzel együtt elrepült. Mat balról visszarántotta a pengét, elvágva a Myrddraal torkát anélkül, hogy megtörte volna mozgása ívét. Szíven szúrta, majd elmetszette egyik, utána a másik lábszárát. Villámgyorsan történt. Csak ekkor lépett hátra a földön fetrengő test mellől, amelyik még mindig vadul csapkodott bal kezével és jobbjának csonkjával. A sebekből tintaszerűen sötét vér spriccelt. A Félemberek csak nagyon sokára hajlandóak beismerni, hogy meghaltak, és haláltusájuk általában napnyugtáig eltartott.

Mat körülnézett, és rájött, hogy a támadás véget ért. A még életben lévő árnybarátok és trallokok bizonyára már elmenekültek. Az aieleken kívül senkit nem látott állni. Közülük is néhányan a földön feküdtek. Lerángatta az egyik halott árnybarát nyakáról a kendőt, hogy letörölje a Myrddraal vérét lándzsájának hegyéről. Ha az sokáig rajta marad, még kikezdené a fémet.

Az éjszakai támadás teljesen értelmetlennek tűnt. Figyelembe véve a holdfényben fekvő hullákat, akár az embereket, akár a trallokokat nézte, alig jutott el közülük egy-kettő a tábor belsejébe. Ha csak ilyen kevesen támadtak, még csak nem is remélhették, hogy sikerrel járnak.

– Mit kiabáltál? Carai micsoda? Az Ősi Nyelven?

Mat megfordult, és Melindhrára nézett. A nő levette a kendőjét, de ezen kívül továbbra sem vett fel egyetlen ruhadarabot sem. A közelükben az összes férfi és nő is ugyanígy, többé-kevésbé meztelenül mászkált, és ezzel cseppet sem törődtek. Legtöbbjük már úton volt vissza a sátrába. Egyszerűen nem ismerték a szégyenérzetet. Ez lehetett az oka. Egy cseppnyi szemérem sem szorult beléjük. Melindhra mintha a hideget sem érezte volna, pedig lélegzete ködként lebegett a szája előtt. Mat ugyanúgy megizzadt, mint a nő, viszont ő majd megfagyott, amikor már a csata heve nem terelte el a figyelmét.

– Csak hallottam valahol – válaszolta a nőnek. – Tetszett a hangzása. Carai an Caldazar! Dicsőség a Vörös Sasnak! Manetheren ősi csatakiáltása. – Emélkeinek nagy része Manetherenből származott. Némelyikre már azelőtt emlékezett, hogy keresztülment volna azon az átkozott ferde ajtón. Moiraine azt állította, hogy az Ősi Vér tör elő belőle. Hát, amíg az ereiben marad...

A nő Mat vállára tette a kezét, és elindultak vissza a sátorba.

– Láttalak az Árnyfutárral harcolni, Mat Cauthon. – Az aielek így is nevezték a Myrddraalokat. – Olyan nagy vagy, amekkorának egy férfinak lennie kell.

Mat vigyorogva átölelte a nő csípőjét, de nem tudott megfeledkezni a támadásról. Szeretett volna másra gondolni, hiszen ezek a gondolatok túlságosan is elvitték a fejében megbúvó, idegen emlékek irányába, de nem tudott másra gondolni. Mit akartak elérni ezzel az értelmetlen támadással? Csak egy bolond támad meg ok nélkül egy túlerőben lévő ellenséget. Egyszerűen nem tudta kiverni a fejéből ezt a gondolatot. Senki sem támad ok nélkül.

A madárcsicsergést meghallva Rand azonnal felriadt, és már akkor megragadta a saidint, mielőtt félrelökhette volna a takaróit, és kabát nélkül kirohant. A hideg, éjszakai égbolton fényesen sütött a hold. A hágó előtti dombok irányából távoli csatazaj hallatszott fel hozzá. Körülötte az aielek felbolydult hangyabolyra emlékeztetve rohangáltak, aztán sietve eltűntek az éjszakában, abban az irányban, ahol az ellenség megtámadhatta a hágót. Az őrfonat ismét riadóztathatna – ezúttal a széncinke csicseregne, ha árnyfattyak bukkannának fel a hágón –, a védelem addig működik, míg reggel meg nem szüntetik. Nem látta okát, hogy elhamarkodott lezárásával felesleges kockázatot vállaljon.

Nemsokára visszatért a nyugalom a hágó környékére. A gai'shainok nem jöttek ki a sátrukból, mert még ilyen körülmények között sem nyúlhattak fegyverhez. A többi aiel azon a helyen gyülekezett, ahol valószínűleg újabb támadásra kellett számítani. Még Adelin és a többi Hajadon is eltűnt, mintha csak tudták volna, hogy Rand visszatartja őket, ha találkoznak. Halk beszélgetés zaja ütötte meg Rand fülét a városfal közelében álló szekerek irányából. Ám sem a kocsisok, sem Kadere nem mutatkozott. Nem is számított erre. A halk csatazaj – üvöltések, halálsikolyok – két irányból hallatszott. Az összecsapásokra jóval lejjebb, elég messze került sor. A Tudós Asszonyok sátrai körül is nagynak tűnt a zűrzavar. Az ottani aielek is a hangok felé fordultak.

A lenti támadásnak nem volt értelme. Nem is a miagomák csaptak le rájuk, kivéve persze, ha Timolan árnyfattyakat fogadott be a törzsébe, de ennek annyi volt a valószínűsége, mintha egy trallok fehérköpenynek szeretne beállni. Visszafordult a sátra irányába, és még az üresség védőburkában is összerezzent.

Aviendha előjött a holdfényben. Csupán egy pokrócot tekert a teste köré. A lánnyal szemben egy magas, sötét köpenybe burkolózó alak állt. Árnyak úsztak sápadt arcán. Túl nagy volt a szeme. Édes ének hangzott fel, és a köpeny szétnyílt, mint egy denevér hatalmas bőrszárnya. Aviendha mintha csak álmodna, lassan elindult a csalogató ölelés irányába.

Rand megragadta az Egyetlen Hatalmat, és az öröktűz ujjnyi vastagságú sugara, a folyékony fém lövedéke csapott le a draghkar fejére. A vékony sugár hatása csak lassan, de nem kevésbé hatékonyan mutatkozott meg, mint amikor az árnykopókkal végzett. A szörnyszülöttnek megváltozott a színe, feketéből fehér lett, fehérből ismét fekete, aztán villódzó fénypontokra bomlott, melyek táncra perdültek, majd elenyésztek a holdfényben.

Aviendha megrázkódott, amikor elhalt az ének, és a semmivé foszló, utolsó fénypontokra bámult. Aztán Rand felé fordult, szorosabban maga köré tekerte a takarót. Hirtelen magasra emelte a kezét, és egy tűzsugár, olyan vastag, mint Rand feje, zúdult a fiú felé.

Még az üresség ölelésében is meglepődött, eszébe sem jutott, hogy az Egyetlen Hatalmat használja, hanem a perzselő lángok elől a földre vetette magát. A tűz egy pillanattal később kialudt.

– Hát te meg mit művelsz? – üvöltötte olyan dühösen, olyan ijedten, hogy az Üresség szétpattant, és a saidin cserbenhagyta. Feltápászkodott, és remegő lábbal elindult a lány felé. – Ennyire még te sem lehetsz hálátlan! – Úgy meg akarta rázni a lányt, hogy összekoccanjanak a fogai. – Éppen megmentettem az életedet, ha ezt nem vetted volna észre! És ha eközben megszegtem valami idióta aiel szabályt, akkor az annyira sem érdekel...

– Legközelebb – vicsorgott rá a lány – majd hagyom, hogy a nagy car'a'carn mindennel egymaga küzdjön meg!

Ügyetlenül még jobban összehúzta a pokrócot, és a dühtől remegve belépett a sátorba.

Rand ekkor végre körülnézett. Csak most vette észre a másik draghkart, amelyik összegörnyedve a földön füstölt. A fiú olyan dühös volt, hogy meg sem hallotta, amikor a lény lángba borult, és nem érezte meg az égett hús undorító illatát. Még csak a háta mögötti, iszonyatos gonoszságot sem vette észre. A draghkar úgy gyilkolt, hogy először kiszívta áldozatának a lelkét, aztán az életét. Ehhez egész közel kellett jönnie, meg kellett érintenie áldozatát, de ez a szörny alig állhatott két lépésnyivel Rand háta mögött az előbb. Nem tudta, hogy a draghkar éneke és ölelése arra is ugyanolyan hatással van-e, akit eltölt a saidin, de örült, hogy ezt nem neki kell kiderítenie.

Vett egy mély lélegzetet, és letérdelt a sátor bejárata mellé.

– Aviendha! – Nem tudott csak úgy bemenni. Bent égett egy lámpa, és előfordulhatott, hogy a lány ott ült meztelenül, gondolatban apró darabokra szaggatva Randet, ahogy ezt meg is érdemelte. – Aviendha, nagyon sajnálom! Bocsánatot kérek! Bolond voltam, hogy olyan szavakat használtam, és nem kérdeztem meg, miért is cselekedtél így. Tudnom kellett volna, hogy nem akarsz bántani, és én... én... én bolond vagyok! – fejezte be, meglehetősen együgyű módon.

– Hogy te milyen sokat tudsz már, Rand al'Thor! – jött a halk válasz. – Tényleg bolond vagy!

Hogyan kérnek bocsánatot az aielek? Ezt nem kérdezte meg a lánytól. De ha a ji'e'tohra gondolt, arra, hogy énekelni tanítják a férfiakat, meg az esküvői szokásokra, akkor talán jobban jár, ha nem teszi fel ezt a kérdést.

– Igen, az vagyok. És bocsánatot kérek! – Nem kapott választ. – Betakaróztál már? – Csend.

Rand halkan morgott, és felegyenesedett. Csizma nélkül, csak harisnyában állt a jéghideg földön. Mindaddig kint kell maradnia, míg meg nem győződött arról, hogy a lány tisztességesen felöltözött. Csizma és kabát nélkül. A rohadással mit sem törődve, kinyúlt a saidin után, hogy az Üresség langyos semmijébe menekülhessen a farkasordító hideg elől. A Tudós Asszonyok három álomjárója odarohant hozzá, és természetesen velük jött Egwene. Valamennyien megbámulták a lángoló draghkart, és nagy ívben kikerülték. Szinte azonos mozdulattal húzták szorosabbra maguk körül a kendőjüket.

– Csak egy – jelentette ki Amys. – A Fénynek legyen hála, de azért meglep.

– Ketten voltak – válaszolta Rand. – Én... megsemmisítettem a másikat. – Tulajdonképpen miért habozott? Azért, mert Moiraine azt tanácsolta, hogy ne használja az öröktüzet? Ez is egy fegyver, mint bármi más. – Ha Aviendha nem végzett volna ezzel, akkor talán elkapott volna engem.

– Megéreztük, hogy az Egyetlen Hatalmat használja, ezért idesiettünk – magyarázta Egwene. Tetőtől talpig végigmérte Randet. Először azt hitte, hogy sebesüléseket keres rajta, de a lány feltűnő érdeklődéssel kezdte bámulni csizmátlan lábát, majd jelentőségteljes pillantást vetett a sátor felé, amiből a bejárati résen keresztül kiszivárgott a lámpafény.

– Már megint megbántottad, igaz? Megmentette az életedet, és te... férfiak! – undorodó arckifejezéssel megcsóválta a fejét, majd bemászott a sátorba. Rand hamarosan halk hangokat hallott bentről, de nem értette, miről beszélnek.

Melaine megrántotta a kendőjét.

– Ha nincs ránk szükséged, akkor szétnézünk, mi történt ott lent – elsietett, anélkül, hogy a másik kettőre várt volna. Bair hangosan felvihogott, amikor Amysszal a nyomába eredt.

– Akarsz fogadni arról, hogy kit néz meg először? Felteszem az ametiszt nyakláncomat, ami annyira tetszik neked, a zafír karkötődért.

– Elfogadom. Azt hiszem, először Dorindhához megy.

Az idősebbik Tudós Asszony ismét vihogni kezdett.

– Még mindig csak Bael jár a fejében. Az anyavér az anyavér, de hát az újdonsült férj...

A két nő lassan hallótávolságon kívülre sétált, mire Rand lehajolt a sátor bejáratához. Még mindig nem értette, miről beszélnek bent. Talán, ha fülét a rés elé tartotta volna. Ilyet azonban nem tenne. Aviendha bizonyára már felöltözött, hiszen Egwene bent ült nála. Bár amennyire Egwene hozzászokott az aiel hagyományokhoz, lehet, hogy mostanra már ő is levette a ruháit.

A puha talpak nesze a kemény talajon Moiraine és Lan érkezését jelezte. Rand kiegyenesedett. Bár mindkettőjük lélegzetét és Moiraine lépteinek neszét meghallotta, az őrző lépéseit szinte alig lehetett hallani. A nő haja arcába hullott, és mellén szorosan összehúzta selyem hálóköntösét. Lan teljesen felöltözött, és kardját is derekára kötötte. Ezenfelül köpenyét is magára öltötte, így szinte az éjszaka részévé vált. Világos. A harci zaj csak lassan halt el.

– Csodálkozom, hogy nem hamarabb jött, Moiraine – Rand hangja hidegen csengett. Inkább a hangja hűljön ki, mint ő maga. Az éjszaka dermesztő hidege miatt megtartotta a saidint, pedig küzdenie kellett ellene. Pontosan érzékelte testét, minden egyes szőrszálat alkarján, amelyik a hideg miatt most szinte szúrta, bár magát a hideget nem érezte meg. – Általában azonnal jön és szimatol körülöttem, ha csak enyhe baj közeledtét is érzi.

– Sohasem szoktam elmondani, mit miért teszek vagy éppen nem csinálok – válaszolta a nő a megszokott hűvös és titokzatos hangján, de azt még a holdfényben is lehetett látni, hogy elpirult. Lan aggódva nézett maga elé. Bár ezt az ő esetében csak nehezen lehetett megállapítani. – Nem foghatom örökké a kezedet. Egyszer majd meg kell tanulnod megállni a saját lábadon.

– Hiszen most éppen ezt tettem, nem? – Zavar siklott végig az Üresség felszínén, mert amit mondott, abból úgy tűnhetett, mintha a diadalt magának akarta volna kisajátítani, ezért még gyorsan hozzáfűzte: – Aviendha ezt itt majdnem a hátamról perzselte le.

A draghkar teste már nem égett.

– Még szerencse, hogy itt volt. Rám tehát nem volt szükséged? – válaszolta Moiraine nyugodtan.

Ez a nő nem fél, ebben Rand nem kételkedett. Látta már berohanni az árnyfattyak közé, olyan természetes könnyedséggel használva fegyvernek az Egyetlen Hatalmat, ahogy Lan a kardját forgatta. Túl sokszor élt át a nővel kapcsolatban ilyesmit ahhoz, hogy azt higgye, a félelem tartotta vissza attól, hogy korábban jöjjön. Akkor meg miért nem sietett ide, amikor megérezte a draghkar jelenlétét? Éreznie kellett a szörnyeteget, és vele együtt Lannak is, hiszen ez a tulajdonság egyike volt annak az adománynak, amelyet az őrző kap, amikor hozzákötik az aes sedai-hoz. A sarokba szoríthatná, hivatkozhatna a nő esküjére, arra, hogy megígérte, csakis az igazat fogja neki mondani. Nem, erre képtelen lenne. Senkivel sem tenne ilyet azok közül, akik végül is csak segíteni akartak neki.

– Legalább most már tudjuk, mit akartak elérni a lenti támadással – jelentette ki. – El akarták terelni a figyelmemet, hogy azt higgyem, lent zajlik a csata, miközben a draghkar szépen becserkészett volna. Ezzel már a Hidegszikla erődben is megpróbálkoztak, és ott sem jártak sikerrel. – Na itt majdnem sikerült nekik. Már ha valóban szándékosan tették mindezt. – Azt hinné az ember, hogy valami újjal próbálkoznak. – Couladin még mindig előtte járt, a Kitaszítottak pedig, a jelek szerint mindenütt ott voltak. Miért nem szállhatott egyesével szembe velük?

– Ne kövesd el azt a hibát, hogy lebecsülöd a Kitaszítottakat – figyelmeztette Moiraine. – Végzetes tévedés lenne! – Fázósan összehúzta magán a hálóköntöst, mintha csak azt kívánta volna, bárcsak egy melegebb kabátot vett volna fel. – Későre jár. Ha tovább már nincs szükséged rám...?

Aielek szivárogtak vissza, amikor az aes sedai és az őrző távozott. A draghkar kiváltott egy kis feltűnést, szóltak is a gai'shainoknak, hogy takarítsák már el, de a legtöbben egy rövid pillantás után visszamentek a sátrukba. Úgy tűnt, az ő közelében már nem lepődnek meg az ilyesmin.

Amikor Adelin visszatért a Hajadonokkal, akkor valósággal sugárzott róluk a vonakodás és a zavar. Jól megnézték maguknak a draghkart, amint fehér ruhás férfiak elcipelték, és zavartan bámulták egymást, mielőtt Rand felé fordultak volna.

– Itt fent nem számítottunk támadásra – jelentette ki Adelin habozva. – Lent dúlt a harc. Árnybarátok és trallokok.

– Hallottam, amint azt kiabálják, hogy Sammael meg az Arany Méhek – szólalt meg egy másik Hajadon. Mivel teljesen eltakarta arcát a kendő, Rand nem tudhatta ki az. Fiatal hangnak tűnt, de hát a Hajadonok egy része alig múlt el tizenhat éves.

Adelin vett egy mély lélegzetet, majd az egyik lándzsáját határozott mozdulattal maga elé tartva odanyújtotta Rand felé. A többiek ugyanígy tettek, mind egy-egy lándzsát markolt.

– Mi... én – kezdte Adelin – csődöt mondtam. Itt kellett volna lennem, amikor a draghkar jött. Ehelyett lerohantunk, mint az éretlen gyerekek, hogy a Lándzsa táncát járhassuk.

– És ezekkel most mit tegyek? – kérdezte Rand a lándzsákra pillantva.

Adelin pillanatnyi habozás nélkül válaszolt:

– Amit csak akarsz, car'a'carn. Mindenre készen állunk, nem fogunk védekezni.

Rand a fejét csóválta. Átkozott aielek és átkozott ji'e'toh!

– Fogjátok a lándzsákat, és menjetek vissza a sátram köré őrködni. Világos? Na gyerünk! – Hosszan farkasszemet néztek, mielőtt a Hajadonok engedelmeskedtek volna. Ugyanolyan kelletlenül mentek el, ahogyan jöttek. – És valamelyikőtök mondja meg Aviendhának, hogy azonnal bemegyek a sátorba, mihelyt visszajöttem.

Ezzel büszkén arrébb sétált. Nem fog egész éjjel itt ácsorogni miatta. Sajgó, harisnyás lába alatt nagyon hideg volt a kemény szikla.

Asmodean sátra nem volt túl messze a sajátjától. Innen egy nesz sem hallatszott ki. Rand lehajolt és félrehajtotta a függönyt. Asmodean a száját harapdálva ült a sötétben. Összerezzent, amikor Rand belépett. Azonnal beszélni kezdett.

– Ugye, te sem gondoltad komolyan, hogy közbelépek? Éreztem a draghkarokat, de ezekkel magad is boldogulsz, magad is boldogultál, ugye! Sosem kedveltem a draghkarokat, nem lett volna szabad megteremtenünk őket. Még a trallokoknál is ostobábbak. Adsz nekik egy parancsot, de még ekkor is előfordulhat, hogy azt ölik meg, aki a legközelebb áll hozzájuk. Ha kimentem volna, hogy csináljak valamit... Lehet, hogy valaki észrevett volna? Mi van akkor, ha észreveszik, hogy nem te fókuszálod az Egyetlen Hatalmat? Én...

– Jól tetted, hogy nem jöttél ki – szakította félbe Rand, miközben keresztbe tett lábakkal leült a sötétben. – Ha ma éjszaka megéreztem volna, hogy megragadtad a saidint, akkor lehet, hogy megöltelek volna.

A férfi nevetése kissé erőltetettnek tűnt.

– Erre nem is gondoltam.

– Sammael küldte ma éjjel nyakunkra a támadókat. Legalábbis a trallokokat és az árnybarátokat.

– Egyáltalán nem jellemző Sammaelre, hogy ilyen könnyelműen elpocsékolja az emberei életét – felelte Asmodean megfontoltan. – Másrészt egy pillanatig sem habozna, hogy feláldozzon tízezer vagy még tízszer annyi életet is, ha úgy gondolja, az elérhető siker megér ennyit. Lehet persze, hogy valaki más akarja Sammaelre kenni a dolgot. Ha esetleg az aielek foglyokat ejtettek volna... A trallokok nem gondolkodnak, az árnybarátok meg elhiszik, amit mondanak nekik.

– Pedig ő volt az. Egyszer már ugyanilyen módon próbált meg végezni velem, Serendaharban – Ő, a Fényre. A gondolat végigsiklott az Üresség felszínén. Hát nem azt mondtam, hogy velem? Fogalma sem volt arról, hol lehet ez a Serandahar, vagy hogy mi történt ott, de a saját szavait megismerte. Azokat, amelyeket éppen most mondott.

Hosszas hallgatás után Asmodean megszólalt:

– Ezt nem tudtam.

– Tudni akarom, miért! – Rand óvatosan megválogatta a szavait, miközben azt remélte, hogy a saját szavait használja. Jól emlékezett Sammael arcára. Ezek nem az én emlékeim! Az alacsony, köpcös, de igen izmos férfi rövidre nyírt, szőke szakállt hordott. Asmodean részletesen mesélt minden Kitaszítottról, de Rand tudta, hogy ezt a képet nem a hallottak alapján alkotta meg. Sammael mindig is szeretett volna nagyobbra nőni, és rendkívül elkeserítette, hogy erre még az Egyetlen Hatalom révén sem volt képes. Erről azonban Asmodean nem mesélt. – Az alapján, amit elmondtál róla, Sammael csak akkor fogja nyíltan összemérni az erejét velem, ha biztos lehet a győzelemben. Talán még akkor sem. Ahogy te mondtad, legszívesebben a Sötét Úrra bízná, hogy végezzen velem. Akkor meg mitől ennyire biztos a dolgában? Miért akarja, hogy üldözőbe vegyem?

Még órákon át vitatkoztok a sötétben anélkül, hogy meggyőző eredményre jutottak volna. Asmodean kitartott a véleménye mellett, hogy valaki más támadott rá, azt akarván, hogy Rand Sammaelt tartsa a tettesnek, így megszabadulhatott volna az egyikőjüktől, de talán mind a kettőjüktől is. Legalábbis Asmodean azt állította, hogy ezt gondolja. Rand végig magán érezte a férfi sötét szemének kutató pillantását. Az előbb túlzottan nyilvánvalóan elszólta magát ahhoz, hogy megpróbálja letagadni.

Amikor végül visszatért a saját sátrához, Adelin meg a többi hajadon azonnal felugrott az érkezésére. Mindenki azonnal magyarázni kezdte, hogy Egwene már elment, Aviendha már elaludt és igen mérges Randre. Hogy mind a ketten mérgesek Randre. Azonnal tanácsokkal halmozták el, arról, miként lehet visszanyerni a nők kegyét. Összevissza, egyszerre beszéltek, míg végül Rand már egy szót sem értett. Végül elhallgattak, és jelentőségteljes pillantásokat váltottak egymással, majd Adelin megszólalt:

– Beszélnünk kell még a mai estéről. Arról, amit tettünk, és arról, amit elmulasztottunk. Mi...

– Semmi sem történt – válaszolta Rand. – Ha pedig mégis valami szörnyűség volt, akkor már megbocsátottam érte, és el is felejtettem. A változatosság kedvéért szeretnék pár órát aludni. Ha mindenképpen beszélni akartok még róla, akkor menjetek Amyshoz vagy Bairhez. Biztosra veszem, ők nálam sokkal jobban értik, miről is beszéltek.

Meglepő módon ettől tényleg elhallgattak, és hagyták bemenni a sátorba.

Aviendha a takarói alatt feküdt. Egyik karcsú, meztelen lába kilógott. Rand megpróbált sem a lányra, sem a lábára nem nézni. Nagy örömmel bemászott a pokrócok alá, és az Egyetlen Hatalom segítségével eloltotta a lámpásokat. Aztán elengedte a saidint. Ismét Aviendháról álmodott. A lány tűzcsóvákat hajigált, bár most nem a draghkarra. Sammael Aviendha mellett ült, és harsányan kacagott.

Huszonharmadik fejezet

„Ötödrésztek én adom majd”

Egwene kancájával felléptetett egy fűvel benőtt magaslatra, és onnan nézte a mellette vonuló aielek tengerét, ahogy leözönlöttek a Jangai-hágó felől. A nyereg miatt a szoknyája ismét felcsúszott térde fölé, de már szinte észre sem vette. Bármelyik pillanatban újra lehúzhatta volna. És harisnyát is hordott. Ez nem ugyanolyan, mintha a meztelen lábát mutogatná.

Az aielek menetoszlopai gyors ütemben haladtak el mellette. A harcosokat szigorúan törzsük, klánjuk és harcostársaságaik szerint csoportosították. Ezrek és újabb ezrek jöttek megrakott teherhordó lovakat és öszvéreket terelve maguk előtt. Ott vonultak a gai'shainok, akik a táborokkal törődtek, miközben a többiek harcba vonultak. A hatalmas menetoszlop legalább egy mérföld széles lehetett. Aielek meneteltek, messze a hátuk mögött, a hágón, és annyira előttük, hogy a lány már nem látta őket. Bár nem voltak itt nők meg gyermekek, mégis úgy tűnt, mintha egy egész nép kerekedett volna útra. Az országút itt valamikor a Selyemút része volt, az ötven lépés széles utat jókora fehér kőlapokkal borították be. Nyílegyenesen húzódott a dombok között. Időnként még a magaslatokat is elhordták, hogy az út egyenesen, azonos síkon haladhasson. Mára már sok utcakő elferdült, egyiknek kiemelkedett, a másiknak lesüllyedt a sarka, és jól látszott rajtuk az elmúlt évek okozta kopás. Utoljára talán húsz évvel ezelőtt jártak erre mások, mint a helyi parasztok szekerei és néha-néha egy-egy ekhós szekér. Az út most alig látszott az aielek lába alatt, bár az aielek szívesebben gyalogoltak a fűben.

Nagyszerű élmény volt újra fákat látni, igazi fákat, a magasba nyúló tölgyeket és bőrlevelűeket, melyek ráadásul itt igazi, apró ligetekben nőttek, s feledtették a hegy túloldalán látott széltépázta, csenevész, korcs kis növényeket. Az enyhe szélben hullámzani kezdett a fű a dombokon. A sivatagos puszta forrósága után csodálatosan hűvösnek és nedvesnek tűnt itt a levegő, bár a fák barna levelei és a fűben felfedezhető, jókora kiégett foltok elárulták a lánynak, hogy ezen a vidéken most forróbb és szárazabb az idő, mint amilyennek ebben az évszakban lennie kellene. Ennek ellenére Cairhien tájai dús paradicsomnak tűntek, ha a Sárkányfal túlsó oldalán elterülő, kietlen vidékkel hasonlította össze.

Egy alacsony híd alatt parányi patak kanyargott észak felé. Mindkét oldalán jól látszott, hogy medre jóval szélesebb. Abban az irányban, nem túl sok mérföldnyire, folyt a Gaelin, egy valamivel nagyobb folyó. Egwene-t elfogta a kíváncsiság, vajon hogyan viselkednek az aielek, ha egyszer elérik azt a folyót. Egyszer már látott vizet bámuló aieleket. A parányi, félig kiszáradt erecske is azt eredményezte, hogy megtorpantak a jó ütemben haladó menetoszlopok. A férfiak és a Lándzsa Hajadonjai is megálltak, és döbbenten bámulták, mielőtt átugrottak volna rajta.

Kadere szekerei dübörögtek most el mellette az úton. Az eléjük befogott öszvéreknek keményen meg kellett dolgozniuk, de ennek ellenére lemaradtak az aielek mögött. Négy napba tellett, míg átjutottak a hágó számtalan kanyarulatán és fordulóján, és Rand nyilvánvalóan azt tervezte, hogy kihasználja a hátralévő világosságot, és amennyire csak lehet, behatol Cairhienbe. Moiraine és Lan a szekerek mellett lovagolt. Nem legelöl, és nem is Kadere apró, fehér, dobozszerű lakókocsija mellett, az élen, hanem a második szekér mellett, amelyiken a vitorlavászon ponyvával letakart, ajtószerű ter'angreal körvonala világosan elütött a rakomány többi részétől. A szállítmány számos darabját gondosan becsomagolták, és azokba a dobozokba és hordókba zárták, melyeket Kadere árukkal tele hozott el a pusztába. Más dolgokat egyszerűen odaraktak, ahol még hely volt – különös formájú fém- és üvegtárgyakat, egy piros kristályszéket, két akkora szobrot, mint egy-egy kisgyermek, melyek egyike egy meztelen férfit, a másik egy meztelen nőt ábrázolt, csontból és elefántcsontból készült botokat, és mindenféle hosszúságú és keménységű, fekete anyagból készült tárgyakat. Mindenféle holmi hevert a szekereken, köztük olyan is, melyeket Egwene aligha tudott volna leírni, olyan különösen néztek ki. Moiraine kihasznált minden helyet az összes szekéren.

Egwene szívesen megtudta volna, miért vigyáz az aes sedai annyira erre a kocsira. Lehet, hogy rajta kívül senki más sem vette észre azt, hogy Moiraine ezzel az eggyel annyit foglalkozik, mint az összes többivel együttesen. Nem valószínű, hogy ezt egyhamar ki tudja majd deríteni. Új rangja, mely közvetlenül Moiraine mellé emelte, meglehetősen bizonytalan lábakon állt. Ez akkor vált nyilvánvalóvá, amikor a hágó közepén rákérdezett a szekér tartalmára, és csak azt a választ kapta, hogy túlzottan élénk a fantáziája, és ha arra is jut ideje, hogy egy aes sedai után kémkedjen, akkor itt az ideje annak, hogy Moiraine elbeszélgessen egy kicsit a Tudós Asszonyokkal arról, hogy kicsit erőteljesebben folytassák Egwene kiképzését. Természetesen azonnal szabadkozni kezdett, és bocsánatot kért, ami szemmel láthatóan hatott. Amys és a többiek nem dolgoztatták több éjszakán keresztül, mint eddig.

A Taardad törzsből vagy száz Far Dareis Mai sietett el az úton mellette. Könnyed mozgással meneteltek. Kendőjüket leengedték, de készen álltak arra, hogy villámgyorsan elrejtsék arcukat. Csípőjükről teli tegezek lógtak le. Néhányan kezükben tartották felajzott íjaikat, a húrra illesztett nyílvesszővel, míg mások a hátukon viselt tokban cipelték az íjat. A lándzsák és a pajzsok a futás ritmusára ütemesen fel-le mozogtak. Mögöttük egy tucatnyi gai'shain igyekezett rábírni a málhás állatokat arra, hogy lépést tartsanak velük. Csak egyvalaki viselt fekete ruhát a fehér helyett: Isendre. Ő keményebben dolgozott, mint bárki más. Egwene felismerte Adelint, és még kettőt vagy hármat azok közül a Hajadonok közül, akik a támadás éjszakáján Rand sátrára vigyáztak. A fegyverükön kívül mindegyik egy babát tartott a kezében. A nem túl ügyesen elkészített babák szoknyát és fehér blúzt viseltek. A Lándzsa Hajadonjai még a megszokottnál is zárkózottabbak voltak, és kőmerev arccal próbáltak meg úgy tenni, mintha nem tudnák, mi is van a kezükben.

Egwene nem tudta, mit is jelent ez az egész. A Hajadonok, akiknek azon az éjszakán őrségbe kellett állniuk, a szolgálat leteltével odamentek Amyshoz és Bairhez, és hosszú időt töltöttek el velük. Másnap reggel, amikor röviddel pirkadat előtt, a még szürke ég alatt nekiláttak a táborbontásnak, a Hajadonok hozzáfogtak a babák elkészítéséhez. Természetesen nem akart közvetlenül rákérdezni ennek okára, de megemlítette egyikük előtt. Maira, a Tomanelle törzs Serai klánjába tartozó, vörös hajú nő azt mondta, a baba majd emlékezteti őket arra, hogy már nem gyerekek. Hangsúlyából világosan kiderült, hogy nem kíván részletesebb magyarázkodásokba bocsátkozni. A babát készítő Hajadonok egyike alig lehetett több tizenhat évesnél. Maira ezzel szemben legalább olyan idős lehetett, mint Adelin. Nem volt semmi értelme, és ez felbőszítette Egwene-t. Valahányszor már azt hitte, hogy érti az aielek szokásait és hagyományait, mindig az orra alá dörgölték, hogy semmit sem ért.

Akaratlanul is visszafordult a hágó bejárata felé. A karók még mindig ott sorakoztak, éppen a látóhatár peremén. Végigfutottak az egyik hegyháton, keresztül a következőig, kivéve egy-két helyet, ahol az aielek ledöntötték. Couladin újabb üzenetet hagyott nekik. Karóba húzott férfiakat és asszonyokat, azon az úton, ahol jönniük kellett. Hét napon át rohadtak a karókon. A hágótól jobbra Selean magas, szürke városfala tornyosult az ég felé. Mögötte egyetlen tető, egyetlen torony sem látszott. Moiraine azt állította, hogy ez a város csak gyenge lenyomata egykori nagyságának, de még így is jóval nagyobb, mint Taien. Ebből semmi nem maradt. Azokon kívül, akiket elhurcoltak, a shaidók senkit sem hagytak életben. Lehet, hogy néhány embernek talán sikerült elmenekülnie. Ezeken a dombokon valamikor tanyák álltak, de az Aiel Háború után Cairhien keleti részeit többnyire feladták. Egy városnak azonban szüksége volt a tanyákra, hogy élelmiszerhez jusson. Ezek helyén most már csak a füstös kémények emelkedtek ki az üszkös romok alól. Egyik helyen megmaradt néhány megfeketedett keresztgerenda a kőből épült istálló felett, amott a csűrök ugyanúgy összeomlottak a tűz izzásában, mint a lakóház. A domb, amin állt, valamikor birkalegelő lehetett. A domb tövében, a kerítés közelében még mindig légyrajok keringtek a mészárlás maradványai felett. Egyetlen állat sem állt azonban a legelőn, még egy tyúk sem maradt meg az udvarokon. A beérett búzamezőkből csak az üszkös föld maradt meg.

Couladin és a shaidók is aielek voltak. Bár Aviendha, Bair, Amys és Melaine is aiel volt, és Rhuarc is, aki azt mondta, hogy Egwene az egyik lányára emlékezteti. Bár kissé taszította őket a karóba húzott emberek látványa, de úgy gondolták, hogy a shaidók legfeljebb egy kicsikét túlzásba estek a fagyilkosokkal szemben. Lehet, hogy az aieleket csak akkor lehet megismerni, ha az ember maga is aielnek születik.

Még egy utolsó pillantást vetett a lerombolt városra, aztán lassan leügetett a terméskőből emelt kerítésig. Kinyitotta a kaput, és merő megszokásból bezárta a háta mögött a bőrszíjjal. A sors iróniája volt, hogy Moiraine azt hitte, Selean esetleg csatlakozik Couladinhoz. A Daes Dae'mar állandóan változó csataterein ha az ember a mérleg egyik serpenyőjébe teszi az aiel hódítót, míg a másikban az az alak van, aki Cairhienbe küldte a tearieket, akkor a mérleg nyelve bármelyik irányba elmozdulhat. Couladin azonban nem hagyott nekik lehetőséget arra, hogy maguk döntsenek.

Egwene továbbügetett a széles utcán, míg majdnem odaért Randhez. A fiú ma vörös zubbonyát viselte. Egwene Aviendhával és Amysszal, meg vagy harminc, vagy annál is több Tudós Asszonnyal lovagolt tovább, akiket a három álomjáró kivételével nem is ismert közelebbről. Mindannyian kevéssel Rand mögött vonultak. A fiú mögött ott lovagolt jellegzetes kalapjában, kezében fekete nyelű lándzsájával Mat, és Jasin Natael is, akinek hátán jól látszott a hárfa bőrtokja. Ő a szélben vidáman lobogó, vörös zászló rúdját tartotta a kezében. Rand a kantárnál fogva vezette almásderesét, és gyalogolva tárgyalt a törzsfőkkel. A siető aielek már mind a két oldalon utolérték őket. Szoknya vagy sem, a Tudós Asszonyok könnyedén lépést tudtak volna tartani a mellettük siető lovasokkal, azonban enyvként tapadtak Rand sarkára. Szinte pillantásra sem méltatták Egwene-t, olyan nagy összpontosítással figyelték a fiút és a hat főnököt.

– ...és mindenki, aki Timolan után jön át, tudja meg ugyanezt – jelentette ki Rand határozott hangon. A Taienben megfigyelőként hátrahagyott kőkutyák beszámoltak arról, hogy a miagomák egy nappal utánuk elérték a hágót. – Azért jöttem, hogy Couladint megakadályozzam az ország elpusztításában, nem azért, hogy kiraboljam ezt a földet.

– Ez az üzenet megfekszi majd a gyomrát – válaszolta Bael. – Ugyanúgy, ahogy a miénket, ha ezzel azt akarod mondani, hogy ezúttal nem vehetjük el a dolgok ötödrészét zsákmányul.

Han és a többiek bólintottak. Még Rhuarc is csatlakozott hozzájuk.

– Ötödrészeteket én adom majd – Rand nem emelte meg a hangját, de szavai úgy hangzottak, mintha szögeket verne a fába –, de az élelmiszer nem része a zsákmánynak. Azt esszük, amit elejtünk vagy vásárolunk. Már ha bárkinek is maradt eladó élelmiszere, míg a teariekkel több ennivalót tudok ideszállíttatni Tearből. Minden embert, aki egyetlen garassal is többet vesz el az egyötöd résznél, akár csak egy darab kenyeret fizetés nélkül vesz el, vagy felgyújt egy fakunyhót, mert annak lakója fagyilkos, vagy megöl valakit, aki nem támadt rá, azt felakasztatom, bárki is legyen az!

– Nehéz dolog ilyet közölni a törzzsel – válaszolta Dhearic, majdnem ugyanolyan kőkemény arckifejezéssel. – Azért jöttem, hogy kövessem Azt, Aki a Napkeltével Érkezik, nem pedig, hogy az esküszegőket kényeztessem.

Bael és Jheran már nyitotta a száját, hogy egyetértsenek vele, de meglátván, hogy a másik is így tesz, gyorsan elhallgattak, mintha csak ráharaptak volna a nyelvükre.

– Jól jegyezd meg, amit mondok, Dhearic! – jelentette ki Rand. – Azért jövök, hogy megmentsem ezt a földet, nem azért, hogy tovább pusztítsam. Amit parancsolok, az minden törzsre vonatkozik, a miagomákra is és azokra is, akik utánuk jönnek. Minden törzsre! Jól jegyezzétek ezt meg!

Ezúttal senki sem szólt semmit, mire Rand Jeade'en nyergébe vetette magát. Csődöre hátán lépésben haladt tovább a főnökök között. Az aiel arcokon nem látszott félelem.

Egwene mély lélegzetet vett. Ezek a férfiak valamennyien elég öregek voltak ahhoz, hogy bármelyikük apja vagy nagyapja lehessen Randnek. Népük fölött királyként uralkodtak, bár ezt tagadták, és harcedzett háborús veteránok is voltak. Mintha csak tegnap lett volna, hogy Rand még csak egy fiú volt – nem a kora miatt – egy legényke, aki kérdezett és reménykedett, ahelyett, hogy parancsokat osztogatott volna, a feltétlen engedelmesség biztos tudatában. Gyorsabban változott, mint eddig bármikor, s Egwene alig tudott lépést tartani vele. Ettől függetlenül nagyon is jó dolog, ha képes lesz rábírni ezeket az embereket arra, hogy ne tegyék ugyanezt más városokkal, mint amit Couladin művelt Taiennel és Seleannal. Legalábbis ezzel hitegette magát. Ugyanakkor azt is szerette volna, ha Rand nem válna napról napra beképzeltebbé. Mikor fogja tőle is azt követelni, hogy ugyanúgy engedelmeskedjen neki, mint Moiraine? Mikor akarja ezt az összes aes sedai-tól? Egwene azt remélte, hogy ez csak beképzeltség.

Szeretett volna kicsit beszélgetni, ezért kivette egyik lábát a kengyelből, és odanyújtotta kezét Aviendhának, de az aiel lány csak a fejét csóválta. Tényleg nem szívesen lovagolt. Ráadásul lehet, hogy a körülöttük nyüzsgő Tudós Asszonyok miatt habozott. Némelyik közülük akkor sem ülne lóra, ha mindkét lábát eltörné. Egwene felsóhajtott, leszállt, és kantárszáron vezette tovább lovát, miután morogva megigazította szoknyáját. A puha, térdig érő aiel csizmák, mint amilyet ő is viselt, kényelmesnek tűntek, és azok is voltak, de nem voltak igazán alkalmasak arra, hogy sokat gyalogoljon bennük a kemény, egyenetlen kövön.

– Kézben tartja mindegyiket – jelentette ki. Aviendha le sem vette pillantását Rand hátáról.

– Nem ismerem elég jól. Hogyan is ismerhetném? Nézd meg, mit hord magánál!

Ezzel persze a kardra gondolt. Rand nem kötötte a derekára, a nyeregkápáról lógatta le. A penge most már egy egyszerű, disznóbőr hüvelyben pihent, és hosszú markolatát is bőrrel vonták be. Még így is felért a fiú csípőjéig. A markolatot és a hüvelyt egy taieni férfivel készíttette, miközben átlovagoltak a hágón. Egwene kíváncsi volt arra, miért fárad Rand ennyit ezzel, hiszen az Egyetlen Hatalom segítségével bármikor előhívhatott volna egy tűzből készült kardot. Rengeteg olyan dologra volt képes, melyekkel összehasonlítva egy igazi kard csak játékszernek tűnt.

– Hiszen te adtad neki a kardot, Aviendha!

Barátnője savanyú arcot vágott.

– Rá akar beszélni, hogy vegyem vissza a markolatot is. Használta, tehát az övé. Az orrom előtt használta, mintha csak karddal a kézben akart volna gúnyolódni velem.

– Te nem is a kard miatt vagy olyan mérges rá! – Ezt legalábbis nem hitte. Aviendha erről egy szót sem szólt azon az éjszakán Rand sátrában. – Még mindig iszonyúan mérges vagy, mert úgy rád üvöltött. De hiszen értelek. Viszont azt is tudom, hogy sajnálja, amit tett. Néha gondolkodás nélkül eljár a szája, de ha elfogadod a bocsánatkérését...

– Hallani sem akarom a bocsánatkérését – morogta Aviendha. – Nem akarom... nem bírom tovább elviselni! Nem aludhatok továbbra is a sátrában! – Hirtelen megragadta Egwene karját, és ha Egwene nem ismerte volna jobban az aieleket, akkor azt hihette volna, hogy barátnője sírni készül. – Beszélj velük rólam! Amysszal, Bairrel meg Melaine-nel. Hiszen te aes sedai vagy! Rád hallgatni fognak. Meg kell engedniük, hogy visszatérjek a sátrukba! Meg kell engedniük!

– Kinek kell mit csinálnia? – kérdezte Sorilea, aki lemaradt a többiektől, és most mellettük ment. A Shende erőd vékony szálú, ősz hajú Tudós Asszonyának az arca olyan volt, mintha bőrt feszítettek volna egy koponyára. Tiszta zöld szemével tízlépésnyiről fel tudott volna borítani egy lovat. Általában mindenkire így nézett. Ha Sorilea dühbe gurult, a többi Tudós Asszony elhallgatott a biztonság kedvéért, a törzsfők pedig mindenféle ostoba kifogásokat kerestek, hogy eltűnjenek a közeléből.

Melaine és egy másik Tudós Asszony, egy őszülő hajú Fekete Víz nakai szintén csatlakozni akart hozzájuk, de Sorilea rájuk nézett a maga jellegzetes módján.

– Ha képes lennél bármi másra is gondolni, Melaine, mint a vadonatúj férjedre, akkor tudnád, hogy Amys beszélni akar veled! Veled is, Aeron – Melaine arca tűzvörös lett, de visszasietett a többiekhez, és az idősebb asszony még nála is hamarabb ért oda. Sorilea csendben figyelte visszavonulásukat, majd minden figyelmét Aviendhára összpontosította. – Most végre nyugodtan beszélgethetünk. Szóval nem akarsz valamit megtenni, mégpedig olyan dolgot, amit megparancsoltak neked. És azt gondolod, hogy ez a gyerekképű aes sedai segíthet neked kiszedni a fejedet a hurokból.

– Sorilea, én... – Aviendha csak ennyit tudott mondani.

– Az én időmben egy lány, ha a Tudós Asszony azt mondta neki, hogy ugráljon, akkor azonnal ugrált, és addig nem hagyta abba, míg meg nem engedték neki. Mivel még életben vagyok, ez itt még az én időm. Fejezzem ki ennél is világosabban magam?

Aviendha vett egy mély lélegzetet.

– Nem, Sorilea – válaszolta alázatosan.

Az idős asszony pillantása most Egwene-re tapadt.

– És te? Gondolod, hogy meg tudnád kímélni valamitől ezt a leányzót, itt?

– Nem, Sorilea. – Egwene-t elfogta az érzés, hogy pukedlizzen egyet.

– Jó – jelentette ki Sorilea. Nem elégedettnek, inkább közömbösnek tűnt. Bizonyára így is lehetett. – Most már végre arról beszélhetek veled, amiről tényleg akartam. Úgy hallottam, hogy a car'a'carn rubinokkal és holdgyöngyökkel ajándékot adott neked, hogy megmutassa, mennyire érdeklődik irántad.

Aviendha összerezzent, mintha egy egér mászott volna fel a lábán. Na jó, valószínűleg egy olyan helyzetben nem ijedt volna meg, viszont Egwene-t kitörte volna a frász. Aiel barátnője hadarva magyarázni kezdte a Tudós Asszonynak, mit tett Laman kardjával meg a hüvelyével, de olyan gyorsan, hogy szinte a nyelvére harapott.

Sorilea megigazította a kendőjét, és magában mormogott valamit azokról a buta lányokról, akik képesek hozzáérni egy kardhoz, még akkor is, ha az takaróba volt csavarva. Jutott az szidásból az „ifjú” Bairnek is, akivel majd el kell beszélgetnie.

– Szóval akkor nem vetettél szemet rá? Kár. Ez hozzánk kötné őt. Manapság túl sok nép tartja őt a magáénak. – Egy pillantással alaposan végigmérte Aviendhát, tetőtől talpig. – Felhívom Feran figyelmét rád. Az ő nagyapja a húgom fia. Neked más kötelességeid is vannak népeddel szemben, mint hogy csak Tudós Asszony légy. Ezt a csípőt azért teremtették, hogy gyerekeket szüljél.

Aviendha megbotlott egy kiálló kőben, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát.

– Én... majd gondolkozom a dologról, ha lesz rá időm – felelte elakadó lélegzettel. – Még sok mindent kell tanulnom ahhoz, hogy Tudós Asszony lehessek, és Feran a Sheia Doon tagja, Feketeszemű. Ők megfogadták, hogy addig nem alszanak sem sátorban, sem házban, míg Couladin meg nem halt – Couladin is a Feketeszeműek közé tartozott.

A cserzett arcú asszony bólintott, mintha ezzel minden lényegeset megbeszéltek volna.

– És te, ifjú aes sedai? Úgy mondják, jól ismered a car'a'carnt. Megteszi, amivel fenyegetőzött? Képes akár egy törzsfőt is felakasztatni?

– Azt hiszem... talán... megteszi – Egwene valamivel gyorsabban még hozzátette: – Abban viszont biztos vagyok, hogy észérvekkel meg lehet győzni.

Ebben persze nem volt egészen biztos, még abban sem, hogy lehetne észérveket találni, de a maguk módján Rand szavai helyesek voltak. Másrészt azzal semmit sem érne el, ha a shaidók mellett még másokat is maguk ellen fordít.

Sorilea meglepetten nézett rá, aztán gyors pillantást vetett a Rand lova körül gyülekező főnökökre. Kész csoda, hogy tekintete nem lökte fel őket.

– Félreértettél. Meg kell mutatnia ennek a veszett farkascsordának, hogy ő a farkasfőnök. A törzsfőnek keményebbnek kell lennie a többi férfinál, a car'a'carnnak viszont még a törzsfőknél is keményebbnek kell lennie. Nem múlna el nap, hogy néhány harcost vagy Hajadont ne fogna el a szomorúság, de ők csak a vasfa törzsének puha, külső kérgét jelentik. Ami megmarad, az a belső, a kemény mag, és csak egy kemény ember vezetheti őket.

Egwene rájött, hogy a nő saját magát és a többi Tudós Asszonyt nem sorolta fel azok között, akiket vezetni kell. Sorilea még mormogott valamit a veszett farkasokról, de nemsokára már újra ott állt a többi Tudós Asszony között, akik figyelmesen hallgatták menetelés közben. Bármit is mondott, az sajnos nem hangzott el a két lányig.

– Ki ez a Feran? – kérdezte Egwene. – Még sosem hallottam, hogy meséltél volna róla. Hogy néz ki?

Aviendha még mindig komor pillantással méregette az összegyűlt Tudós Asszonyok között szinte teljesen eltűnő Sorileát, és oda sem figyelve válaszolt.

– Úgy néz ki, mint Rhuarc, csak fiatalabb, magasabb és hosszú, vörös haja van. Tulajdonképpen jobban néz ki, mint Rhuarc. Több, mint egy éven át próbálta felhívni magára Enaila figyelmét, de azt hiszem, az a lány előbb tanítja meg énekelni, mint hogy feladná érte a lándzsát.

– Ezt nem értem. Arra készülsz, hogy megosszad Enailával? – Furcsa érzés volt ilyen egykedvűen beszélni ezekről a különös dolgokról.

Aviendha ismét megbotlott, majd döbbenten Egwene-re meredt.

– Hogy osztozkodjak rajta? Nekem aztán nem kell! Az arca vonzó, de úgy nevet, mint egy iázó öszvér, és állandóan az orrában turkál!

– Bár ahogy Sorileával beszéltél róla, abból azt gondoltam, hogy... tetszik neked a fiú. Miért nem mondtad meg neki, amit éppen elmeséltél nekem?

Az aiel lány nevetése kissé kényszeredettnek tűnt.

– Egwene, ha azt hitte volna, hogy mentségeket keresek, akkor saját maga fonta volna meg a menyasszonyi koszorút, és a gallérunknál fogva cipelt volna Ferannal az esküvőnkre. Átélted, hogy bárki is nemet mondott volna Sorileának? Te képes lennél rá?

Egwene már nyitotta a száját, hogy megmondja, igenis képes lenne ilyesmire, de aztán újra gyorsan becsukta. Nynaeve-ot meghátrálásra bírni egy dolog, de hogy Sorileának ellentmondjon... Ez ugyanolyan, mintha egy földrengés útjába állna, és azt parancsolná neki, hogy álljon meg, mielőtt elsöpörné.

Témát akart váltani, ezért így szólt:

– Beszélni fogok Amysszal meg a többiekkel, és majd meglátjuk, hátha belátóbbak ebben az ügyben. – Maga sem hitte, hogy el fog érni valamit. Ezt már jóval korábban meg kellett volna tennie. Aviendha legalább belátta, mennyire illetlen ez az egész. Talán... – Ha együtt odamegyünk hozzájuk, biztosan hallgatnak ránk.

– Nem, Egwene. Engedelmeskednem kell a Tudós Asszonyoknak. A ji'e'toh ezt követeli tőlem. – Pont úgy tett, mintha egy hónappal ezelőtt nem nyavalygott volna már emiatt. Mintha nem hiányzott volna kevés ahhoz, hogy térden állva könyörögjön a Tudós Asszonyoknak, hogy ne kelljen Rand sátrában aludnia. – A népemmel szembeni kötelességem miért nem esik soha egybe a kívánságaimmal? Miért mindig olyasmi, amit semmiképpen nem akarok megtenni?

– Aviendha, senki sem kényszeríthet téged arra, hogy férjhez menj vagy hogy gyerekeket szülj! Még Sorilea sem.

Egwene tisztában volt azzal, hogy ez utóbbi érve kicsit gyengére sikeredett, és nem tűnt túl meggyőzőnek.

– Ezt te nem értheted – válaszolta a másik lány halkan –, és nem is tudom elmagyarázni neked.

Aviendha megigazította vállán a kendőt, és többé egy szót sem szólt a dologról. Hajlandó lett volna a tanításról beszélni, vagy arról, hogy Couladin megfordul-e és vállalja-e a harcot, de arról is, hogy megváltoztatta-e a házasság Melaine-t – látszott, az a nő szinte kényszeríti magát arra, hogy ugyanolyan rosszkedvűnek tűnjön, mint korábban –, bármi másról hajlandó lett volna beszélni, kivéve arról, amit nem tudott vagy nem akart megmagyarázni.

Huszonnegyedik fejezet

Az átadott üzenet

A táj megváltozott, ahogy lenyugodni készült a nap. A dombok ellapályosodtak, és egyre több lett az erdővel benőtt rész. Az egykori szántóföldeket jelző, fűvel benőtt kőkerítések között gyakran nőttek elvadult bokrok. Elburjánzó sövények húzódtak a hosszú, erdős sávok között, melyekben ugyanúgy lehetett tölgyet és bükköt, mint bőrlevelűt és diófát látni. Egwene ismeretlen fajtákat is felfedezett. A megmaradt tanyákról eltűnt a tető, és belsejükben tíz-tizenöt hossznyi fák nőttek. Ezekben az apró, körbefalazott erdőkben csiripelő madarak és bozontos, fekete farkú mókusok éltek. Az időnként felbukkanó patakok ugyanúgy álmélkodásra kényszerítették az aieleket, mint az erdők meg a fű. Hallottak ugyan meséket a Vízföldekről, és olvashattak ilyesmit azokban a könyvekben is, amelyeket a házalóktól meg a Hadnan Kadere-hez hasonló utazó kalmároktól vásároltak, de Laman megbüntetése óta csak kevesen láthatták ezeket az országokat. Persze, elég hamar alkalmazkodtak az új környezethez. Sátraik szürkésbarna színe összeolvadt a fák alatt szőnyegként elterülő, száraz avarral, az elszáradt fűvel és gazzal. A tábor minden irányban több mérföldnyire kiterjedt. Az aranyszínű alkonyatban ezernyi, apró tűz égett.

Egwene igencsak boldog volt, amikor a gai'shainok végre felállították a sátrát, és ő bemászhatott. Bent égtek a lámpások, és a tűzgödörben is izzott a parázs. Kifűzte puha csizmáját, a gyapjúharisnyákkal együtt levette, és szinte dorombolva leheveredett a vastag, tarka pokrócokra. Nagyot sóhajtva mozgatni kezdte a lábujjait, és azt kívánta, bárcsak lenne itt egy dézsa, hogy lábat mosson. Természetesen nem próbált úgy csinálni, mintha ugyanolyan szívós lenne, mint az aiel nők, de amikor a lába alig néhány órányi gyaloglás után azt az érzést keltette, mintha a duplájára duzzadt volna, akkor szívesen visszatért volna puhány szokásaihoz. A víz itt most már nem okozhatott gondot. Vagy mégis? Eszébe jutott a meglehetősen soványka patak. Azért csak kellett annyi víznek lennie benne, hogy egy fürdőre elég legyen.

A fehér köpenyében alázatosan és csendben belibbenő Cowinde hozta a vacsoráját: a zemai lisztből készült, világos lepénykenyeret és egy főzelékkel teli, piros csíkos tálat. Szó nélkül megette az ételt, bár tulajdonképpen álmos volt, nem éhes. Felismerte a száraz paprika csíkjait és a babot, de a biztonság kedvéért nem kérdezte meg, milyen húst raktak bele. Nyulat, próbálta meg határozottan rábeszélni magát, és csak remélte, hogy nem tévedett. Az aielek olyan dolgokat is megettek, amitől neki égnek állt a haja. Lefogadta volna, hogy Rand rá sem nézett az ételére. A férfiak sokkal finnyásabbak, mint a nők. Mihelyt megette a főzeléket, elnyújtózkodott az egyik, művészi gonddal elkészített ezüstlámpás mellett, melynek fényét egy ragyogóan fényesre csiszolt tükör szórta szét a sátorban. Kicsi bűntudatot érzett, mivel a legtöbb aiel sátrában a parázson kívül semmi sem ad fényt. Csak kevesen hoztak magukkal lámpást és olajat, csupán a Tudós Asszonyok, a törzsfők és a klánok vezetői. Ugyanakkor értelmetlen lett volna a tűz pislákoló fényében ülni, ha egyszer rendesen is világíthatott. Erről valami más is az eszébe jutott. Itt nem volt olyan nagy különbség az éjszaka és a nappal hőmérséklete között, mint a sivatagos pusztában. A sátorban máris kellemetlenné vált a meleg.

Egy pillanatra kinyúlt az Egyetlen Hatalomért. A Levegőből szőtt fonalak elfojtották a tüzet. Aztán megkereste a nyeregtáskájában azt a kopott, bőrkötéses könyvet, amit Aviendhától kapott kölcsön. Az apró, vastag könyvet egészen kis betűkkel nyomták tele, ezért csak jó világításban lehetett olvasni. Ezzel szemben bármilyen zsebben elfért. A Láng, a Penge és a Szív – így hangzott a címe. Az összegyűjtött történetek hősei között felismerte Birgittét és Gaidal Caint, Anselant és Barashelle-t, Sasszem Rogosht és Dunsinint, meg még egy tucat más személyt. Aviendha azt állította, hogy neki a kalandok és a csaták miatt tetszett a könyv, ami igaz is lehet, de minden egyes történet egy férfi vagy egy nő szerelméről szólt. Egwene nem habozott beismerni, hogy neki éppen ez tetszett. A halhatatlan szerelem néha viharos, néha meg lágy hullámai. Legalábbis maga előtt nem csinált titkot ebből. Persze, ez nem olyan dolog volt, amit egy tisztességes asszony hideg fejjel a nyilvánosság előtt beismert volna.

Valójában olvasni sem volt nagyobb kedve, mint enni. Igazából most fürdeni és aludni szeretett volna, bár nem kételkedett abban, hogy az elsőről le kell mondania. Ma este Amys társaságában találkoznia kell Nynaeve-val Tel'aran'rhiodban. Bárhol is járhat Nynaeve, útban Ghealdan felé, ott csak később fog esteledni, ezért akarva-akaratlan várakoznia kellett.

Amit Elayne mesélt a menazsériáról, az egészen izgalmasnak hangzott, amikor utoljára találkoztak. Ő maga ugyanakkor úgy vélte, Galad felbukkanása még nem ok arra, hogy lélekszakadva elmeneküljenek. Azt gondolta, hogy Elayne és Nynaeve egyszerűen túlságosan is hozzászokott a kalandokhoz. Ami Siuannal történt, azt sajnálta, mert két társnőjének szüksége volt a keménykezű irányításra ahhoz, hogy végre felnőjenek. Különös, hogy így gondolt Nynaeve-ra. Azelőtt éppen ő volt a keménykezű nevelő. Amióta azonban legutóbb találkozott vele Tel'aran'rhiodban, már nem tartotta Nynaeve-ot ugyanannak, akivel meg kellett küzdenie.

Lapozás közben bűntudatosan ismerte fel, hogy előre örül annak, amiért Nynaeve-val találkozhat az éjszaka. Nem azért, mert Nynaeve a barátnője, hanem mert látni akarta, hogy megváltozott-e vele szemben Nynaeve viselkedése. Ha az idősebb nő megint megrántja a hajfonatát, akkor majd hűvös pillantást vet rá, és felhúzza a szemöldökét... A Fényre! Remélem, hogy működni fog! Ha bármit is elárul titkos kirándulásomról, akkor Amys, Bair és Melaine egymást váltva nyúzzák le a bőrömet, hacsak nem dobnak ki egyszerűen.

Olvasás közben ismét lecsukódott a szeme. Mintha elmosódott álmokat látott volna, amikor a történetekre gondolt. Ő is volt olyan erős, mint ezek a nők, ugyanolyan erős és bátor, mint Dunsinin vagy Nerein vagy Melisinde, sőt, olyan erős, mint Birgitte, vagy éppen, mint Aviendha. Lesz elég esze Nynaeve-nak ahhoz, hogy ma este tartsa a száját Amys előtt? Elfogta a félelem, hogy Nynaeve nyakon ragadja, és jól megrázza. Micsoda butaság! Nynaeve évekkel idősebb volt, mint ő. Hűvösen felvonni a szemöldökét. Ha! Dunsinin. Birgitte. Ugyanolyan kemény, mint a Lándzsa Hajadonjai.

Egwene feje előrehanyatlott, rá a nyitott könyvre. Megpróbálta még az apró kötetet kiszedni maga alól, de légzése mind egyenletesebbé vált, és végül elszunnyadt.

Egwene meglepődve összerezzent, amikor hirtelen a Kő Szívében, az óriási homokkő oszlopok között találta magát. Minden Tel'aran'rhiod különös fényében fürdött. Még jobban meglepte, hogy cadin'sort viselt. Amysnak nem tetszene, ha ebben látná, nem, egészen biztosan nem örülne neki. Sietve megpróbált újabb ruhát képzelni magára, és igencsak meglepődött, mert öltözéke csillogva, folyamatosan változott. Először algode blúzt viselt, meg a Tudós Asszonyok hozzá tartozó, bő, gyapjú szoknyáját, aztán egy elegánsabb darabot, brokátcsíkokkal díszített kék selyemből. Végül az aiel öltözéknél kötött ki. Ehhez hozzátartozott az elefántcsontból faragott, lángnyelves karkötő, és az aranyból és elefántcsontból készült nyaklánc. Régóta nem volt ennyire bizonytalan.

Egy pillanatra arra gondolt, hogy ismét elhagyja az Álmok Világát, de úgy gondolta, hogy már mélyen aludhat a sátrában. Valószínűleg saját álmai egyikébe csúszna vissza, és ott nem mindig tudatosult benne, hogy csupán egy álomban jár. Ha ez történne, akkor nem tudna visszatérni Tel'aran'rhiodba. Semmiképpen nem akarta Amyst egyedül hagyni Nynaeve-val. Ki lehet a megmondhatója, mit nem árult volna el Nynaeve, ha Amys vallatóra fogja. Ha megérkezik a Tudós Asszony, egyszerűen azt mondja neki, hogy ő is most jött. A Tudós Asszonyok eddig mindig egy kicsit gyorsabbnak bizonyultak, mint ő, vagy éppen vele egyszerre érkeztek meg, de ha Amys elhinné, hogy ezúttal csak egy pillanattal korábban jött, akkor azért nem neheztelne meg rá.

Szinte már hozzászokott ahhoz, hogy láthatatlan szemek figyelik ebben a csarnokban. Csak az oszlopok, meg az árnyék, és ez a tátongó, hatalmas üresség. Ennek ellenére azt remélte, már nem tart sokáig, míg betoppan Amys és Nynaeve is. Persze, ez még eltart egy darabig. Amilyen különös módon múlik az idő Tel'aran'rhiodban, akár még egy jó óra is hátra lehet a megbeszélt találkozóig. Lehet, hogy lesz elég ideje arra, hogy...

Hirtelen rájött, hogy hangokat hall. Mintha a távolban suttogtak volna az oszlopok között. Kinyúlt a saidar után, és óvatosan elindult a suttogás irányába, vagyis arrafelé, ahol Rand hátrahagyta Callandort a magas kupola alatt. A Tudós Asszonyok szerint az a képesség, hogy valaki irányítani tudja Tel'aran'rhiodot, itt legalább olyan fontos, mint az Egyetlen Hatalom, ám Egwene jobban értett az Egyetlen Hatalom fókuszálásához, és bízott saját tudásában. A vaskos homokkő oszlopok között megbújva megállt, és körülnézett.

Nem Fekete nővérek álltak ott, amitől félt, de nem is Nynaeve. Helyette Elayne-t látta a padlóba döfött, csillogó Callandor pengéje mellett. A nő, akivel beszélt, a lehető legfurcsább ruhát hordta, amit Egwene valaha is látott. Különös szabású, fehér zubbony volt rajta, bő, sárga nadrág, melynek szárát a bokánál számos ráncot vetve összekötöttek, közvetlenül a magas sarkú csizmácskák fölött. A nő hátára egy művészien befont, szőke hajfonat lógott, kezében pedig ezüstként csillogó íjat tartott. A tegezből kiálló nyílvesszők is ezüst fényben úsztak.

Egwene becsukta a szemét. Először gondjai támadnak saját öltözékével, most meg ez. Csak azért, mert Birgittéről olvasott – az ezüstíj egyértelművé tette, hogy kit lát –, ettől még nem képzelhette, hogy a legendás hősnő tényleg itt van. Birgitte valahol Valere Kürtjének a szavát várja, a hangot, amelyik majd az Utolsó Csatába szólítja őt és a többi hőst. Amikor azonban Egwene újra kinyitotta a szemét, Elayne és a különös ruhájú nő még mindig ott állt. Nem egészen értette, miről beszélhetnek, de ezúttal elhitte, amit látott. Elhatározta, hogy odamegy, és rájuk szól, amikor megszólalt a háta mögött valaki:

– Úgy döntöttél, hogy egyedül jössz, és korábban?

Egwene megpördült, és Amysszal találta szembe magát. Sötétbarnára égett arca túlzottan fiatalosnak tűnt ősz hajához képest. Mellette a cserzett arcbőrű Bair állt. Mindketten összefonták karjukat a mellükön, és még az is elégedetlenségről árulkodott, ahogy összehúzták magukon a kendőjüket.

– Elaludtam – jelentette ki Egwene. Túl korán volt ahhoz, hogy megpróbáljon kirukkolni az előre eltervezett történetével. Miközben azt magyarázta, hogyan szunnyadt el, és miért nem tért vissza – természetesen nem említette meg fő célját, azt, hogy megakadályozza Nynaeve és Amys találkozását –, maga is meglepődött, amiért bűntudatot érzett, hiszen hazudni készült. Meglepte a megkönnyebbülés is, hogy erre nem került sor. Lehet, hogy az igazság nem menti meg a büntetéstől. Bár Amys nem volt olyan szigorú, mint Bair – nem annyira –, de azért minden további nélkül képes lett volna arra, hogy egész éjjel köveket cipeltessen vele. Számos Tudós Asszony hitt a tökéletesen értelmetlen munkák nevelő hatásában. Ilyeneket végezve az ember nem áltathatta azzal magát, hogy valami értelme azért csak van annak, amit csinál, amikor például evőkanállal ássa el a hamut. Ez persze feltételezte, hogy a Tudós Asszonyok nem tekintik befejezettnek a tanítását. Akkor már inkább a hamut lapátolja!

Nem tudta elnyomni megkönnyebbült sóhaját, amikor Amys bólintott, és így szólt:

– Az ilyesmi megtörténhet. Legközelebb azonban térj vissza, és álmodd saját álmaidat! Egyedül is meghallgathattam volna, mit akar mondani Nynaeve, és elmondhattam volna neki, amit mi tudunk. Ha Melaine ma éjszaka nem Baelnél és Dorindhánál lenne, akkor ő is elkísért volna. Alaposan ráijesztettél Bairre! Ő nagyon büszke a fejlődésedre, és nagyon sajnálná, ha történne veled valami...

Bair cseppet sem látszott büszkének. Éppen ellenkezőleg, a megszokottnál is komorabb képet vágott, amikor Amys elhallgatott.

– Szerencséd volt, hogy Cowinde rád talált, amikor el akarta pakolni az edényeket. Nagyon aggódott, amiért nem tudott felkelteni, hogy megigazítsa a takarókat. Ha azt gondoltam volna, hogy több időt töltöttél el itt pár percnél... – Pillantása még fenyegetőbbé vált, és hangja leginkább hörgésre emlékeztetett. – Azt hiszem, most már csak Nynaeve-ra kell várnunk, már csak azért is, hogy megakadályozzuk, hogy azért könyörögj, hogy itt maradhass. Ha már maradnunk kell, akkor legyen így. Lehet, hogy másra is kihasználhatjuk az időt. Összpontosíts a...

– Nem Nynaeve az – válaszolta gyorsan. Még csak tudni sem akarta, mire készül Bair vele, amikor ilyen haragos képet vág. – Elayne jött, és... – Elakadt a hangja, amikor megfordult. Elayne olyan elegáns, zöld, selyemruhát viselve, amelyik bármelyik bálban megállta volna a helyét, Callandor előtt sétált fel-alá. Birgittét sehol sem lehetett látni. De hát nem képzelődhettem!

– Ő már itt van? – kérdezte Amys, és előbbre lépett, hogy ő is ellásson abba az irányba.

– Még egy ostoba lány – mordult fel Bair. – A mai lányoknak annyi az eszük, mint a kecskéknek. – Büszke léptekkel otthagyta Egwene-t és Amyst, és csípőre tett kézzel, kihúzott derékkal odaállt Elayne és Callandor elé. – Te nem vagy a tanítványom, andori Elayne, még akkor sem, ha elég sok dolgot megtudtál tőlünk ahhoz, hogy ne ölesd meg magadat itt. Már ha óvatos vagy. Ha a tanítványom lennél, akkor alaposan elfenekelnélek, és visszaküldenélek az anyádhoz, míg elég idős nem vagy ahhoz, hogy egyedül mászkálhass. Véleményem szerint ez akár annyi ideig is eltarthat, mint ami a születésed óta eltelt. Tudom, hogy magadtól jöttél az Álmok Világába, te, meg Nynaeve. Mind a ketten bolondok vagytok, hogy ilyet tettetek.

Elayne összerezzent, amikor az asszony hirtelen felbukkant előtte, de amikor meghallotta Bair dühkitörését, még jobban kihúzta magát, és testtartásával jeges hideget sugárzott. Ruhája pirossá változott, és még elegánsabban csillogott. Ujjait hirtelen elborította a gazdag hímzés, akárcsak a ruha magasba emelkedő, felső részét. A díszek között feltűnt az ágaskodó, fehér oroszlán, és személyes címerének arany liliomai is. Vörös-arany hajfürtjein finoman megmunkált arany fejék nyugodott, homlokára holdgyöngyökből formázva Andor oroszlánja lógott. Nem tudta valami jól ellenőrizni az ilyen dolgokat. Vagy talán most éppen azt viselte, amit akart?

– Köszönöm az aggodalmát – válaszolta igazi királyi hangsúllyal. – Úgy igaz, ahogy mondta, Bair a haido shaaradok népéből, én tényleg nem vagyok a tanítványa. Fogadja hálám a jó tanácsért, de a magam útját kell járnom, hogy végrehajtsam a feladatot, amit az amyrlintől kaptam.

– A halott asszonytól – válaszolta Bair hűvösen. – Egy halott asszonynak engedelmeskedsz. – Egwene szinte érezte, hogy Bairnek feláll a szőr a hátán a haragtól. Ha nem avatkozik közbe, megtörténhet, Bair úgy dönt, hogy fájdalmasan megleckézteti Elayne-t. Legkevésbé ilyen összetűzésre volt szükségük.

– Miért... miért te vagy itt, és nem Nynaeve? – Tulajdonképpen azt akarta megkérdezni, mi keresnivalója itt Elayne-nek, de akkor Bair is közbeszólhatott volna, és esetleg az egész úgy tűnhetett volna, mintha ő is a Tudós Asszonyok oldalán állna. Amit igazából tudni szeretett volna, az az volt, hogy miről beszélgetett Elayne Birgittével. Hiszen nem képzelődtem! Egy olyan asszonyt látott, aki azt képzelte, hogy ő Birgitte? Hiszen csak azok tudtak egy-két percnél tovább is itt maradni, akik tudatosan léptek be Tel'aran'rhiodba, és Elayne valószínűleg nem állt volna le beszélgetni egy ilyen valakivel. Tulajdonképpen hol várakozhat Birgitte, meg a többi hős?

– Nynaeve-nak nagyon fáj a feje. – A fejék eltűnt, és Elayne ruhája egyszerűbb szabásúvá változott, melynek csupán a felső részén látszott néhány aranyhímzés.

– Megbetegedett? – kérdezte Egwene aggódva.

– Csak a feje fáj, és akad egy-két kék foltja. – Elayne vihogni kezdett, miközben fájdalmasan elhúzta a száját. – Ó, Egwene, nem fogod elhinni! Mind a négy Chanava eljött hozzánk, hogy nálunk egyenek. Valójában persze azért, hogy Nynaeve-nak udvaroljanak. Az első néhány nap során nekem is megpróbáltak udvarolni, de aztán Thom kicsit elbeszélgetett velük. Azóta nem próbálkoznak. Nem, mintha Thomnak joga lett volna ehhez. Persze, én nem akartam, hogy udvaroljanak nekem, tudod? Hát, akkor eljöttek, és udvarolni kezdtek Nynaeve-nak. Legalábbis megpróbálták, de ő annyira törődött velük, mint a zümmögő legyekkel. Akkor hirtelen beállított Latelle, és egy bottal ütlegelni kezdte Nynaeve-ot, és mindenféle, közönséges szitokszavakkal illette.

– Megsebesült? – Egwene maga sem volt biztos abban, kire is gondolt. Ha Nynaeve egyszer úgy igazából dühbe gurul...

– Ő aztán nem. A Chanavák megpróbálták elrángatni Latellétől, és Taeric még valószínűleg napokig bicegni fog, Brugh felduzzadt ajkáról nem is beszélve. Petra kénytelen volt visszacipelni Latellét a lakókocsijába, és nem hiszem, hogy a következő napokban ki fog kukkantani onnan – Elayne a fejét csóválta. – Luca nem tudta, kit hibáztasson. Egyik akrobatája lesántult, a medvék idomárnője bőgve fekszik az ágyában... tehát így mindenkit megvádolt, és én már azt hittem, hogy Nynaeve őt is jól fejbe fogja verni. Legalább az Egyetlen Hatalmat nem használta. Egyszer vagy kétszer már azt hittem, fókuszálni fog, de aztán sikerült legyőznie Latellét.

Amys és Bair kiismerhetetlen pillantást váltott egymással. Ilyen viselkedésre nem számítottak egy aes sedai-tól.

Egwene is kissé zavarba jött, de mindenek előtt a sok név és ember miatt, akikről eddig csak keveset hallott. Különös emberek, akik oroszlánokkal, kutyákkal és medvékkel utaznak. Meg egy illuminátorral. Nem tudta elhinni, hogy ez a Petra tényleg olyan erős, ahogy azt Elayne állította. Na jó, Thom tényleg tudott zsonglőrködni és tüzet nyelni, de amit Juilin meg Elayne művelt, az meglehetősen különösnek tűnt, még akkor is, ha közben az Egyetlen Hatalmat használták.

Ha Nynaeve tényleg közel állt ahhoz, hogy használja az Egyetlen Hatalmat... Elayne bizonyára felfedezte volna körülötte a saidar izzását. Akár volt jó okuk arra, hogy elrejtőzzenek, akár nem, bizonyára nem sokáig maradhattak volna titokban, ha bárki is észreveszi, hogy az Egyetlen Hatalmat fókuszálták. A Torony fülei és szemei mindenképpen felfigyeltek volna, hiszen az ilyen hírek gyorsan terjednek, különösen, ha még Amadiciában jártak.

– Add át üzenetemet Nynaeve-nak, hogy fogja vissza magát, különben elbeszélgetek vele, de úgy, hogy az nem fog neki tetszeni! – Elayne döbbenten nézett rá, hiszen Nynaeve bizonyára nem mondta el neki, mi zajlott le közöttük. Egwene ezért még folytatta: – Ha az Egyetlen Hatalmat fókuszálja, akkor biztos lehetsz abban, hogy Elaida megtudja, mihelyt egy galamb képes eljutni Tar Valonba. – Ennél többet nem mondhatott, de Bair és Amys tekintete már ettől is ismét összevillant. Hogy valójában mit is tartottak a megosztott Toronyról, és arról az amyrlinről, aki – amennyire azt meg lehetett ítélni – kiadta azt a parancsot, hogy aes sedai-okat kábítószerrel tegyenek ártalmatlanná, egyelőre még nem kötötték az orrára. Ha nem akartak beszélni, akkor Moiraine hozzájuk képest fecsegő öregasszonynak tűnt. – Tulajdonképpen mindkettőtökkel szerettem volna beszélni. Van pár dolog, amit el kell mondanom.

Elayne kihúzta magát, és ugyanolyan hűvösnek és fegyelmezettnek tűnt, mint amikor az előbb Bairrel beszélt.

– Nekem is elmondhatod, amit akarsz.

Vajon megértette a célzását? Azt, hogy két társával akart beszélni, anélkül, hogy ott lennének a Tudós Asszonyok? A Toronyban. Egwene remélte, hogy társa megértette. A legjobb, ha most témát vált. Cseppnyi szerencsével a Tudós Asszonyok nem figyeltek oda annyira szavai mögöttes jelentésére, mint ahogy azt Elayne-től elvárta volna.

– Várhatóak további összetűzések ezzel a Latellével? – Mire gondolhatott Nynaeve? Otthon bármilyen vele egyidős asszonyt, aki verekedésbe keveredett, úgy odarángatott volna a Nőkör elé, hogy annak a lába sem éri a földet. – Időközben már bizonyára eljutottatok Ghealdanba.

– Még három nap, azt mondja Luca, ha szerencsénk van. Az állatokkal nem lehet olyan gyorsan haladni.

– Lehet, hogy most már ott kellene hagynotok őket.

– Lehetséges – válaszolta Elayne megfontoltan. – Szeretnék egyszer tényleg a kötélen táncolni, mégpedig úgy, hogy ő is... – Fejét csóválva Callandor irányába pillantott. Ruhakivágása veszélyesen méllyé vált, de ugyanilyen gyorsan erkölcsös magasságba húzódott vissza. – Nem is tudom, Egwene. Egyedül sem tudnánk sokkal gyorsabban előrehaladni, és ezenfelül azt sem tudjuk, hová is kellene mennünk. – Ez azt jelentette, hogy Nynaeve nem tudott visszaemlékezni arra, hol gyűltek össze a Kékek, már ha Elaida jelentése igazat mondott. – Arról nem is szólva, hogy Nynaeve valószínűleg felrobbanna a méregtől, ha hátrahagyjuk a lakókocsit, és új hátaslovakat veszünk, egy hintóról meg nem is beszélve. Ezen kívül így rengeteget megtudhatunk a seanchanokról. Cerandin a Kilenc Hold Udvarában s'redit idomárként dolgozott, ott, ahol a seanchanok császárnője uralkodik. Tegnap olyan dolgokat mutatott meg nekünk, amelyeket akkor hozott el, amikor elmenekült Falméból. Egwene, képzeld el, még egy a'dam is volt nála!

Egwene annyira előbbre lépett, hogy szoknyája szinte már súrolta Callandort. Bármit is gondolt Nynaeve, Rand csapdái nem fizikai jellegűek lehettek.

– Biztos vagy abban, hogy nem sul'dam volt? – hangja remegett a haragtól.

– Ebben nem kételkedem – válaszolta Elayne megfontoltan. – Én magam tettem fel rá az a'damet. Semmilyen reakciót sem mutatott.

Egy olyan titok őrzőivé lettek, amiről még a seanchanok sem tudtak, vagy ha igen, akkor azt gondosan leplezték. A damanek olyan nők voltak, akik az Egyetlen Hatalom fókuszálásának a képességével születtek. Ez egyszer előtörhetett belőlük, akár tanítják őket, akár nem. Viszont a sul'damok, azok a nők, akik kivétel nélkül az összes damanet irányították, megtanulhatták az Egyetlen Hatalom használatát. A seanchanok veszélyes állatoknak tartották a fókuszálni tudó asszonyokat, mégis – anélkül, hogy tudtak volna erről – sokuknak magas rangot adtak a társadalmukban.

– Nem értem, mit izgatnak benneteket annyira ezek a seanchanok – vágott közbe ingerülten Amys. Mindaddig nem is hallott róluk, míg legutóbbi találkozásukkor Elayne nem mesélt róluk. – Amit művelnek, az szörnyű, de hát elmentek. Rand al'Thor legyőzte őket, ők meg megfutottak.

Egwene hátat fordított az asszonynak, és végigmérte a hatalmas, csillogó homokkő oszlopokat, amelyek hosszú sorának a vége elveszett az árnyékban.

– Az, hogy elmentek, még nem jelenti azt, hogy nem fognak visszajönni. – Nem akarta, hogy a többiek lássák az arcát. Még Elayne sem. – Mindent meg kell tudnunk róluk, arra az esetre, ha egyszer visszatérnének. – A seanchanok egy a'damet tettek a nyakára. Arra készültek, hogy átküldik az Aryth-óceánon. Az élete hátralévő részét megkötözött kutyaként tölthette volna le. Forrt benne a düh, ha csak erre gondolt. De félt is. Félt attól, hogy visszajönnek és esetleg sikerül újra fogságba vetniük. Fogság mindhalálig. Nem akarta, hogy a többiek lássák, mi ült ki az arcára. Az őszinte, kendőzetlen borzalom. Tudta, hogy meglátnák. Elayne megnyugtatóan a vállára tette a kezét.

– Készen állunk majd, ha visszajönnek – jelentette ki lágy hangon. – Többé nem lephetnek meg minket. Most már tudunk róluk.

Egwene megsimogatta Elayne kezét, pedig a legszívesebben belekapaszkodott volna. Elayne néha túlságosan is jól ismerte. Másrészt, ez olyan megnyugtató is tudott lenni.

– Végezzük el, amiért idejöttünk – jelentette ki csípősen Bair. – Egwene, neked tényleg alvásra van szükséged.

– A gai'shainokkal levetkőztettünk, és betakartattunk – szólalt meg Amys is, meglepő módon éppolyan lágyan, mint Elayne. – Ha visszatérsz a testedbe, egész éjszaka aludhatsz.

Egwene elpirult. Ahogy az aielek szokásait ismerte, a vetkőztető gai'shainok közül néhányan biztosan férfiak voltak. Előbb-utóbb el kell beszélgetnie erről a Tudós Asszonyokkal. Óvatosan persze, hiszen elég nehezen értenék csak meg. Ugyanakkor igazából nem is volt túlságosan ahhoz kedve, hogy erről beszéljen.

Meglepődve vette észre, hogy elmúlt a rettegése. Úgy tűnt, hogy szégyenérzete erősebb, mint a félelme. Jobban félek ettől, mint a seanchanoktól. Ez nem volt teljesen igaz, de igyekezett megragadni ezt a gondolatot.

Csak pár dologról tudott beszámolni Elayne-nek. Arról, hogy már eljutottak Cairhienbe, hogy Couladin feldúlta Seleant, meg a környező vidéket. A shaidók még mindig előttük jártak, jó pár napi járóföldre, nyugat felé. A Tudós Asszonyok többet tudtak, mint ő. Ők nem mentek egyből a sátrukba. Este kisebb összecsapásokra került sor lovasokkal, akik gyorsan elmenekültek, meg más lovasok is felbukkantak, akik harcba sem bocsátkoztak. Foglyot nem sikerült ejteni. Lan és Moiraine szerint ezek a harcosok vagy haramiák, vagy a Naptrónért küzdő valamelyik nemesi ház csatlósai lehettek. Mindannyian eléggé lerongyolódottnak tűntek. Bárkik is lehettek, most már eléggé gyorsan híre fog menni annak, hogy még több aiel jött Cairhienbe.

– Előbb-utóbb úgyis megtudták volna – Elayne csak ennyit válaszolt.

Egwene szemmel tartotta barátnőjét, amikor a Tudós Asszonyokkal együtt eltűnt. Úgy látta, mintha aranyhajú barátnője a Kő Szívével együtt elhalványult volna. Nem látszott rajta, hogy megértette-e a titkos üzenetet.

Huszonötödik fejezet

Galad az álmokban

Ahelyett, hogy visszatért volna saját testébe, Egwene keresztüllebegett a sötétségen. Mintha ő maga is sötétségből állt volna. Testének nem volt anyaga. Nem tudta, hogy a teste saját maga fölött, alatt vagy mellett lehet, mivel itt nem léteztek az irányok. Azt azonban tudta, hogy itt lehet valahol a közelben, és hogy könnyedén vissza is tudna kerülni a valóságba. A homályban mindenütt parányi szentjánosbogarak fénylettek. Az óriási raj felmérhetetlen távolságba terjedt ki, minden irányban. Álmok lebegtek körülötte, a táborban alvó aielek álmai, a cairhieni férfiak és nők és a világ összes álmot látó emberének parányi fényei. Mind itt izzott, egyszerre.

Mostanra már képessé vált arra, hogy kiválasszon néhányat a közelebb lebegők közül, és kiderítse az álmodó személyét. Bizonyos módon ezek a fénypontok tényleg a szentjánosbogarakra emlékeztettek, és emiatt kezdetben komoly nehézségei támadtak, de a maguk különös módján ugyanolyan egyediek voltak, mint az emberek arca. Rand és Moiraine álmai csak elmosódottan látszottak a köréjük szőtt védőháló miatt. Amys és Bair álma egyenletes ritmusban lüktetve, fényesen világítottak. Úgy tűnt, ők megfogadták a saját tanácsaikat. Ha Egwene nem vette volna észre őket, azonnal visszatért volna a testébe. A két Tudós Asszony sokkal hatékonyabban tudta átfésülni a sötétséget, mint ő. Észre sem vette volna őket, míg nyakon nem csípik. Ha megtanulná, hogyan találja meg ugyanilyen módon Elayne-t és Nynaeve-ot, akkor képes lenne barátnőit bármikor megkeresni ebben a csillagtengerben, függetlenül attól, hol is alszik a testük. Ma éjszaka azonban nem tervezte egyetlen álom megvizsgálását sem.

Elméjében óvatosan megformázott egy jól ismert képet, és máris visszatért Tel'aran'rhiodba, mégpedig a Torony egyik ablaktalan helyiségébe, ahol novícia korában lakott. Egy karcsú ágy állt itt, a fehérre meszelt fal mellett. A szoba bútorzatát az ajtóval szemközt álló, alacsony mosdóasztalka és egy háromlábú szék alkotta. A fali kampókról a mostani lakó ruhái és fehér gyapjúingei lógtak. Ugyanígy megtörténhetett volna, hogy üresen találja a helyiséget, mert a Torony hosszú évek óta nem tudta feltölteni novíciákkal a szálláshelyeket. A padló majdnem olyan fehérnek tűnt, mint a fal vagy a ruhák. Az itt lakó novícia minden nap négykézláb állva sikálta a deszkákat. Ugyanezt tette Elayne és Egwene is a szomszédos szobában. Ha egy királynő érkezett, hogy kiképzést nyerjen a Toronyban, ő sem lakott különb szobában, és neki is kijutott a padlósikálásból.

Amikor ismét odapillantott, a ruhák másképpen lógtak. Ezzel nem törődött. Készen állt arra, hogy egy szempillantás alatt megragadja a saidart, majd óvatosan annyira kinyitotta az ajtót, hogy kidughassa a fejét rajta. Ekkor megkönnyebbülten fellélegzett, amikor a szomszéd ajtó mögül, ugyanolyan habozva Elayne feje tűnt fel. Egwene remélte, hogy ő maga nem tűnik ilyen ijedtnek és bizonytalannak. Gyorsan biccentett a fejével, mire Elayne a novíciák fehér öltözékét viselve, sietve odaosont hozzá. Amikor belépett a szobába, a fehér vászonból világosszürke, selyem lovaglóruha lett. Egwene gyűlölte a szürke ruhákat, mert a damanek is ilyet hordtak.

Még egy pillanatig kint maradt a folyosón, és alaposan körülnézett a novíciák szállásának fedett körfolyosóján. Az emeletek egymásra tornyosultak, és ugyanúgy folytatódtak lefelé is, a novíciák udvaráig. Nem számított ugyan arra, hogy Liandrint, vagy valami még szörnyűbb lényt látna ott lent, de az óvatosság nem árthatott.

– Gondoltam, hogy erre céloztál – jelentette ki Elayne, amikor az ajtó bezáródott. – Van valami halvány sejtelmed arról, mennyire nehéz emlékezni rá, mit nem szabad szóba hozni? Néha azt kívánom, bárcsak mindent elmondhatnék a Tudós Asszonyoknak! Elmondanám nekik, hogy csak beavatottak vagyunk. És ezzel vége lenne a titkolózásnak.

– És akkor neked nyugtod lenne – válaszolta Egwene szárazon. – Ha esetleg elfeledkeztél volna róla, én alig húszlépésnyire alszom tőlük.

Elayne megborzongott.

– Ez a Bair pont olyan, mint Lini, amikor tönkretettem valamit, amihez nem is lett volna szabad hozzányúlnom.

– Várd csak ki, amíg bemutatlak Sorileának! – Elayne kételkedő pillantást vetett Egwene-re, aki maga sem volt biztos abban, képes lenne-e hinni egy olyan teremtés, mint Sorilea létezésében, ha nem ismerné személyesen. Mivel nem talált jobb megoldást, egyszerűen a dolgok közepébe vágott. Megigazította a kendőjét. – Mesélj arról, mit tudtál meg Birgittétől! Birgitte volt az, igaz?

Elayne megtántorodott, mintha gyomorszájon vágták volna. Egy pillanatra becsukta kék szemét, és vett egy olyan mély lélegzetet, hogy annak vége bizonyára a lábujjhegyéig leérhetett.

– Nem beszélhetek erről.

– Mi az, hogy nem beszélhetsz erről? Megvan még a nyelved. Birgitte volt az?

– Nem tehetem, Egwene. Hidd el nekem! Ha lehetne, beszélnék, de nem lehet. Talán... megkérhetném... – Ha Elayne hajlamos lett volna arra, hogy időnként kétségbeesetten tördelje a kezét, akkor most bizonyára ezt tette volna. Kinyitotta a száját, de utána szótlanul becsukta. Pillantása keresztülfutott a szobán, mintha kétségbeesetten kiutat vagy segítséget keresett volna a szigorú egyszerűséggel berendezett helyiségben. Ismét vett egy mély lélegzetet, és Egwene szemébe nézett nagy, kék szemével. – Bármit mondok, azzal méltatlanná válok valakinek a belém vetett bizalmára. Már ezzel is, hogy ezt mondtam. Kérlek, Egwene! Bíznod kell bennem! És senkinek sem mondhatod el, amit látni véltél!

Egwene kényszerítette magát, hogy ne nézzen rá olyan szigorúan.

– Megbízom benned – legalább most már abban nem kellett kételkednie, hogy nem képzelődött. Birgitte? A Fényre! – Remélem, egy napon megbízol majd bennem annyira, hogy mindent elmesélj.

– De hiszen én megbízom benned, de... – Elayne megcsóválta a fejét, és leült az ágy szélére. Az ágyat nagyon rendesen bevetették. – Túl sok a titkunk, Egwene, de néha nem ok nélkül.

Egy pillanatnyi töprengés után Egwene bólintott, és leült mellé.

– Hát, akkor majd csak ha beszélhetsz. – Ennyit mondott, mire barátnője megkönnyebbülten magához ölelte.

– Megfogadtam, hogy valamit nem fogok megkérdezni tőled, Egwene. Legalább egyszer másra akartam gondolni, nem csak őrá. – Lovaglóruhája csillogó, zöld estélyi ruhává változott. Elayne bizonyára nem tudta, milyen mély a kivágása. – De mégis... Hogy van Rand?

– Él és nem esett baja, ha ezt akartad tudni. Én már Tearben is azt gondoltam, hogy megkeményedett, de ma hallottam, amint azzal fenyegetett meg embereket, hogy felakasztatja őket, ha nem engedelmeskednek a parancsainak. Nem mintha rossz parancsok lettek volna ezek, mert azt akarja, hogy senki sem vehessen el fizetés nélkül élelmiszert, meg hogy ne gyilkoljanak, de akkor is... Ők voltak az elsők azok közül, akik elismerték Azt, Aki a Napkeltével Érkezik, és habozás nélkül kijöttek vele a Pusztából. Mégis megfenyegette őket. Olyan kemény, mint a hideg acél.

– Ez nem fenyegetés volt, Egwene. Ő egy király, bármit is mondasz te, vagy ő, vagy bárki más. A királynak vagy a királynőnek ügyelnie kell az igazságra, nem azért, hogy ezzel fenyegesse az ellenségeit vagy hogy kényeztesse a barátait. Az igazságos uralkodó keménykezű. Anyámhoz képest időnként még a várfal is puhának tűnt.

– Na de ettől még nem kéne annyira fennhéjázónak lennie – felelte Egwene bizalmasan. – Nynaeve azt mondta, emlékeztessem Randet arra, hogy ő is csak ember. Csak még nem volt alkalmam szóba hozni a dolgot.

– Bizonyára ő saját magának mondogatja, hogy csak egy ember. Viszont joga van ahhoz, hogy engedelmeskedjenek neki – Elayne hangja kissé érdesen, és egy egészen picit büszkén csengett, amikor ezt mondta. Aztán végigpillantott magán, és bíborvörös lett az arca. Zöld estélyi ruhájának a következő pillanatban magas, zárt csipkegallérja volt. – Nem gondolod, hogy ezt könnyű összetéveszteni az arroganciával? – kérdezte elhaló hangon.

– Olyan beképzelt, mint disznó a borsóföldön. – Egwene kicsit arrébb ment az ágyon. Emlékei szerint ágya kőkemény volt, de most mégis puhábbnak tűnt annál, amin a sátorban aludt. Nem akart Randről beszélni. – Biztos vagy benne, hogy ez az összetűzés nem fog még több gondot maga után vonni? Igencsak megnehezítené az előrejutásukat, ha nyíltan háborúskodnának Latelle-lel.

– Nem hinném. Latelle egyszerűen csak dühös volt Nynaeve-ra, miért a felbukkanása után nem hódítgathatta többé egyedül a társulat nőtlen férfijait. Némelyik nő már csak így gondolkodik. Aludra többnyire a magányt kedveli, Cerandin pedig meg sem mert volna szólítani egy férfit, mielőtt egy kis lelket nem öntöttem bele. Clarine Petra felesége. Nynaeve azóta mindenki előtt világossá tette, hogy nagyon megjárja az a férfi, aki megpróbál kikezdeni vele, és bocsánatot kért Latelle-től. Így azt hiszem, lezártnak tekinthetjük az ügyet.

– Bocsánatot kért?

Barátnője bólintott. Bizonyára ő is ugyanúgy meglepődött, mint Egwene.

– Azt hittem, Luca torkának ugrik, amikor az azt mondta, hogy bocsánatot kell kérnie – egyébként Luca azt hiszi, hogy Nynaeve elutasítása rá nem vonatkozik – de aztán ment, és bocsánatot kért, miután előtte egy órán át főtt a levében. Valamit rólad mormogott. – Habozni látszott, majd barátnőjére sandított. – Mondtál neki valamit a legutóbbi találkozásotok alkalmával? Azóta úgy... megváltozott. Gyakran magában beszél. Saját magával veszekszik. Abból a kevésből, amit megértettem, úgy tűnik, hogy rólad lehet szó.

– Csak azt mondtam neki, amit meg kellett mondanom. – Akkor tehát mégsem maradt hatástalan az, ami lezajlott közöttük. Bár az is lehet, hogy Nynaeve a legközelebbi összecsapásukra tartogatja minden haragját. Egwene viszont nem szándékozta a jövőben is elviselni az egykori javasasszony dühkitöréseit. Nem, mivel már rájött, hogy nem kell elviselnie. – Add át neki az üzenetemet, hogy már túl idős ahhoz, hogy másokkal verekedjen. Ha ez nem lesz rá hatással, akkor kénytelen leszek néhány komolyabb szót is váltani vele. Kérlek, szó szerint mond el neki. Különben félreértené. – Na, ezen majd elrágódhat a következő találkozásukig. Vagy olyan lesz, mint a kezes bárány, vagy pedig... Egwene kénytelen lesz valóra váltani a fenyegetését. Nynaeve ugyan erősebb volt, már ami az Egyetlen Hatalom fókuszálását illeti, már ha eléggé bedühödött ahhoz, hogy meg tudja ragadni, de itt Egwene volt az erősebb. És lassacskán már elege volt Nynaeve dühkitöréseiből.

– El fogom neki mondani – válaszolta Elayne. – Azonban te is megváltoztál. Mintha ragadt volna rád Rand tartásából.

Egwene-nek beletellett egy pillanatba, míg rájött, mire gondolt Elayne. És milyen édesdeden mosolygott!

– Ne beszélj ostobaságot!

Elayne harsányan felkacagott, és ismét átölelte.

– Ó, Egwene, egy napon te leszel az amyrlin, és én leszek Andor királynője!

– Már ha lesz még akkor Torony – felelte Egwene kételkedve, mire Elayne nevetése elhallgatott.

– Elaida nem tudja elpusztítani a Fehér Tornyot, Egwene. Bármit is tegyen, a Torony megmarad. Lehet, hogy nem is lesz sokáig amyrlin. Mihelyt Nynaeve visszaemlékezik annak a városnak a nevére, elindulhatunk, és lefogadom, hogy ott megtaláljuk az emigráns nővéreket, akik között a Pirosakon kívül minden ajah képviselteti magát.

– Remélem! – Egwene tisztában volt azzal, hogy válasza eléggé szomorúan hangzott. Azt akarta, hogy az aes sedai-ok Randet támogassák, és szembeforduljanak Elaidával, ez viszont kétségtelenül azzal járt, hogy megoszlik a Fehér Torony, és lehet, hogy soha többé nem lehet beforrasztani ezt a repedést.

– Vissza kell mennem – jelentette ki Elayne. – Nynaeve ragaszkodott ahhoz, hogy kettőnk közül az, aki nem jött át Tel'aran'rhiodba, ébren őrködjön. Ahogy most zúg a feje, inkább gyógyteára és kiadós alvásra volna szüksége. Nem tudom, miért ragaszkodott ehhez ennyire. Aki őrködik, az úgy sem tud segíteni, és mind a ketten eleget tanultunk ahhoz, hogy ezen a helyen biztonságban érezhessük magunkat – Zöld ruhája egy rövid pillanatra átalakult Birgitte fehér kabátjává és sárga, buggyos nadrágjává. – Azt mondta, ne említsem előtted, de úgy véli, Moghedien keres bennünket. Őt és engem.

Egwene nem tette fel a nyilvánvaló kérdést. Bizonyára Birgittétől hallott híreket. De miért titokzatoskodik olyan elszántan Elayne? Azért, mert ígéretet tett. Elayne élete során egyetlen ígéretét sem szegte meg.

– Mondd meg neki, legyen óvatos! – Nynaeve aligha fog megülni a fenekén és várakozni, ha azt hiszi, hogy az egyik Kitaszított rá vadászik. Biztosan az jár a fejében, hogy egyszer már elbánt ezzel a némberrel, és hát mindig is több bátorság szorult belé, mint értelem. – A Kitaszítottakat nem szabad félvállról venni. Éppolyan kevéssé, mint a seanchanokat. Még akkor is, ha állítólag csak állatidomárként dolgoztak. Mondd el neki, kérlek!

– Nem hiszem ugyan, hogy hallgatni fogsz rám, de mégis azt mondom, legyél te is óvatos!

Egwene meglepett pillantást vetett Elayne-re.

– Én mindig óvatos vagyok. Hiszen ezt te is tudod.

– Hát persze.

Az utolsó, amit Egwene látott, az semmivé foszló barátnőjének eléggé kétértelmű mosolya volt.

Egwene még nem hagyta ott az Álmok Világát. Ha Nynaeve nem is emlékszik vissza arra, hol gyülekezhetnek a Kékek, attól ő még kiderítheti. Ez persze nem most jutott az eszébe, hiszen amióta utoljára találkozott Nynaeve-val, távolról sem most járt először a Toronyban. Először magára öltötte Enaila arcát, és vállig érő, tűzvörös haját, aztán egy beavatott sok színnel díszített ruháját, a végén pedig maga elé képzelte Elaida gazdagon berendezett dolgozószobáját.

Olyannak tűnt, mint korábban, bár minden látogatásakor észrevette, hogy egyre kevesebb szőlőfaragással díszített szék áll félkörben az asztal előtt. A festmény még mindig a kandalló fölött lógott. Egwene egyenesen odalépett az asztalhoz, félretolta a Tar Valon elefántcsontból kirakott lángjával díszített, trónszerű széket, hogy belenézhessen a lakkozott levelesládába. Felemelte a harcoló héjákkal és felhőkkel díszített fedelet, és nekilátott, hogy amilyen gyorsan csak tudja, átnézze az irományokat. Ennek ellenére néhányan elolvadtak, mielőtt akár félig is eljutott volna, míg mások megváltoztak olvasás közben. Előre sajnos nem lehetett tudni, mi a fontos, és mi nem.

A legtöbb levél kudarcokról számolt be. Még mindig nem jött hír arról, hová vezette seregét Bashere nagyúr, és a sorok közül letörtség és aggodalom csengett ki. A név ismerősnek tűnt, de nem pocsékolhatta az idejét, ezért félretette a papírt, és felvett egy másikat. Egy alázatos hangú beszámoló, melyből a pánik előszele érződött, jelezte, továbbra sem tudják, hol van Rand. Jó volt ezt megtudni, már csak ezért is megérte idejönni. Több, mint egy hónap telt el azóta, hogy bármelyik ajah ügynöke jelentést küldött Tanchicóból. A többiek Tarabonban is elhallgattak. A levélíró úgy gondolta, hogy ennek oka az országban elharapózó anarchia. Azokat a szóbeszédeket, melyek szerint valaki elfoglalta Tanchicót, nem lehetett megerősíteni. A levél szerzője azonban arra utalt, hogy esetleg Randnek is köze van a dologhoz. Hát, ez még jobb. Elaida rossz irányban kutat, mégpedig többezer órányi úttal tévedve! Egy zavarodottságot tükröző jelentés szerint egy Piros nővér Caemlynben látta Morgase-t, de a többi ajah kémei egybehangzóan azt jelentették, hogy a királynő napok óta nem bukkant fel. Összetűzések a Határvidéken, valószínűsíthető, kisebb felkelések Shienarban és Arafellben... A pergamen eltűnt a kezéből, mire az érvekhez ért volna. Pedron Niall visszahívja a fehérköpenyeket Amadiciába, talán, hogy bevonuljon Altarába. Milyen szerencse, hogy Elayne és Nynaeve már csak három napot töltenek ott!

A következő beszámoló éppen kettőjükről szólt. A levél szerzője azt kérte, hogy ne büntessék meg azt az ügynököt, akitől megszöktek. Ezt Elaida egy lendületes vonallal áthúzta, a szélére pedig odaírta: „Példát statuálni!” Aztán pedig, amikor az írás elkezdett volna részletesen beszámolni arról, hogyan keresik kettőjüket Amadiciában, a papírlapból egy egész kötegnyi lett, amelyek kivétel nélkül arról szóltak, mibe kerülnek azok a kőművesek és építészek, akik a Torony területén megépíthetnék az amyrlin magánlakosztályát. A papírköteg elég vastag volt ahhoz, hogy az a lakosztály igazi palota legyen. Elejtette a köteget, és az eltűnt, mielőtt szétszóródhatott volna az asztalon. A lakkozott dobozka ismét bezáródott. Egwene tudta, hogy élete végéig itt állhatna, mert a dobozban mind újabb papírok tűnnének fel, és ezek folyamatosan változnának. Minél rövidebb ideig létezett valami az ébrenlévők világában – egy levél, egy ruhadarab, egy váza, amit mindig máshová tesznek –, annál tovatűnőbb volt tükörképe Tel'aran'rhiodban. Nem maradhatott itt sokáig. Ha valaki az Álmok Világában jár, annak álma nem olyan pihentető és mély, mint a zavartalan alvás.

Kisietett az előszobába, és már nyúlt volna a Krónikaőr asztalán szépen halomba rakott, részben lepecsételt okiratok és pergamenek után, amikor mintha elhalványult volna az egész helyiség. Mielőtt megérthette volna, tulajdonképpen minek is volt éppen tanúja, kinyílt az ajtó, és Galad lépett be mosolyogva rajta. Brokátszegélyes kék kabátja remekül állt neki, és kényelmes szabású nadrágja láttatni engedte izmos lábszárát.

Egwene vett egy mély lélegzetet, mert gyomrában egy egész pillangóraj kapott szárnyra. Egy férfinak nem lenne szabad ennyire jóképűnek lennie!

Galad közelebb lépett, és rákacsintott sötét szemével. Aztán megsimogatta a lány arcát.

– Akarsz velem sétálni a Vizeskertben? – kérdezte kedvesen.

– Ha ti ketten enyelegni akartok, akkor azt ne itt tegyétek! – szólalt meg mögöttük egy hűvös női hang.

Egwene tágra nyílt szemmel megpördült, és szemben találta magát az íróasztal mögött jóindulatú mosollyal ülő, a Krónikaőr stóláját viselő, rézszín bőrű Leane-vel. Az amyrlin dolgozószobájának ajtaja nyitva állt. Bent az egyszerű, csillogóra csiszolt asztal mellett Siuan olvasta éppen a pergamenre vetett jelentéseket. Vállán a rangját jelző stólát hordta. Hát ez őrület!

Egwene menekült, ahová csak tudott, az első helyre, ami az eszébe jutott, így végül hangosan zihálva az emondmezei Zöldön kötött ki. Körülötte a jól ismert, szalmafedeles házak álltak, és a Borforrás vize is vígan csörgedezett a kiugró szikla alól kiindulva a fű tövében. A fürge, gyorsan kiterebélyesedő patak mellett állt apja kis fogadója. Az alsó szintet terméskőből építették, a felső részt pedig fehérre meszelték. Bran al'Vere gyakran örvendezett azon, hogy az egész Folyóközben nem akadt még egy ilyen szép, piros cseréptető. A széles, fehér falak, közöttük az óriási tölgyfával jóval ősibbek voltak a fogadónál. Az öregek meséi szerint immár kétezer esztendeje mindig állt valamiféle fogadó a Borforrás mellett.

Ostoba. Miután felhívta Nynaeve figyelmét a Tel'aran'rhiodban leselkedő veszélyekre, majdnem saját álmainak csapdájába esett. Ám miért éppen Galad? Persze, néha róla is álmodott. Elpirult. Nem mintha szerelmes lett volna belé, igazából nem is nagyon kedvelte, de annyira jól nézett ki az a fiú, és ezekben az álmokban sokkal több minden történt annál, amit a valóságban kívánt tőle. Akkor már sokkal gyakrabban álmodott a fivéréről, Gawynról, ami ugyanolyan ostobaság volt. Bármit is állítson Elayne, Gawyn sohasem mutatott olyanféle érzelmeket Egwene irányába.

Az az ostoba könyv tehet erről, meg az a sok szerelmes történet. Mihelyt holnap felkel, úgy visszaadja Aviendhának, hogy csak na! És azt is jól megmondja neki, hogy nem hiszi ám, hogy csak a kalandok miatt olvassa!

Ennek ellenére csak kedvtelenül hagyta ott ezt az álmot. Otthon. Emondmező. Az utolsó olyan hely, ahol még biztonságban érezhette magát. Több mint másfél év telt el azóta, hogy utoljára látta otthonát. Minden olyannak tűnt, amilyenre emlékezett. Nem, nem minden. A Zöld közepén magas árbocokon két zászlót lobogtatott a szél. Az egyiken egy vörös sast, a másikon meg egy ugyanolyan vörös farkas fejét látta. Talán Perrinnek lehet valami köze ehhez? Hiszen ő hazatért, legalábbis Rand ezt mondta. És Egwene gyakran álmodott Perrinről meg farkasokról.

Elég a semmittevésből. Ideje...

Minden megremegett.

Egwene anyja lépett ki a fogadóból. Ősz hajfonatát válla felett előre vetette. Az idős Marin al'Vere még mindig megőrizte karcsúságát, annak ellenére, hogy ő számított a Folyóköz egyik legjobb szakácsának. Egwene hallotta, apja bent nevet. Valószínűleg megint ülésezik a Falutanács.

– Még mindig kint vagy, gyermekem? – kérdezte anyja enyhe feddéssel, de jókora adag vidámsággal a hangjában. – Elég régen férjhez mentél már ahhoz, hogy tudd, nem szabad kimutatni a férjed előtt, mennyire hiányzik neked. – Fejét csóválva felnevetett. – Késő. Ott jön már.

Egwene fürgén megfordult, és a Zöldön játszó gyerekek felett elnézett a híd felé. A híd deszkái nagyokat dördültek, amikor Gawyn végigvágtázott rajtuk. A lány előtt megállva levetette magát a nyeregből. Szálfaegyenesen, kihúzott derékkal ott állt előtte aranyhímzéses zubbonyában. A vörös fürtjei Elayne-re emlékeztették. Egwene csak bámulta a férfi ragyogó, sötétkék szemét. Persze nem nézett ki olyan jól, mint féltestvére, de Egwene szíve akkor is sokkal gyorsabban dobogott érte, mint Galadért valaha is. – Micsoda? Galadért? – és sietve a gyomrára nyomta a kezét, hogy megakadályozza a pillangók szárnyalását.

– Hiányoztam? – kérdezte a férfi mosolyogva.

– Egy kicsit. – Miért jutott eszembe Galad? Hiszen alig néhány pillanattal ezelőtt láttam. – Időnként, ha éppen nem volt jobb dolgom. És te? Neked hiányoztam?

A férfi válaszul magához húzta és megcsókolta. Egwene semmi mást sem érzett, míg újra földet nem ért a lába. Majdnem összeesett. A zászlók eltűntek. Milyen zászlók?

– Itt van az ifjúság – jött feléjük nevetve anyja, karjában a pólyával. – Itt van a fiatok. Micsoda nagyszerű legényke! Nem is szokott sírni.

Gawyn felnevetett és a magasba emelte a csecsemőt.

– Olyan a szeme, mint a tiéd, Egwene! Egy napon majd bomlani fognak utána a lányok.

Egwene hátrább lépett tőlük. Az előbb itt zászlókat látott. Farkast, meg sast. És Galaddal is találkozott. A Toronyban!

– Neeem!

Elmenekült. Villámgyorsan kilépett Tel'aran'rhiodból, vissza a saját testébe. Elméje csak addig működött, hogy szemrehányást tegyen magának, amiért majdnem saját képzelete csapdájába esett. Aztán elnyelte saját biztonságos, mély álma. Gawyn átvágtat a hídon, és leugrik a lováról...

Moghedien kilépett az egyik szalmatetős ház mögül, és unottan azon töprengett, hol is lehet ez a kis porfészek. Lobogó zászlókra igazából nem számítana ilyen helyen az ember. A lány erősebb volt, mint amilyennek gondolta. Ki tudott szabadulni abból a csapdából, amit Tel'aran'rhiodban állított neki. Bármit is mondjon magáról, ezen a helyen még Lanfear sem mérhette össze az erejét Moghediennel. Ettől függetlenül csak azért figyelt fel a leányzóra, mert az Elayne Trakanddal beszélgetett, aki viszont Nynaeve al'Mearához vezetheti majd el. Csak azért akarta csapdába csalni, hogy megszabaduljon valakitől, aki szabadon mászkálhatott ki-be az Álmok Világába. Már az is eléggé zavarta, hogy Lanfearrel kellett osztoznia Tel'aran'rhiodon.

De ez a Nynaeve al'Meara. Ez a némber egyszer még vinnyogni fog azért, hogy szolgálhassa. A testi valójában ejti fogságba, lehet, hogy halhatatlanságot könyörög ki számára a Sötétség Nagyuránál, hogy az a cafat az idők végezetéig bánhassa, hogy szembe mert szállni Moghediennel. Szóval, valamire készülnek Elayne-nel meg Birgittével? Még egy olyan valaki, akit jó oka van megbüntetni. Birgitte még azt sem tudta, ki a csuda az a Moghedien, valamikor régen, a Legendák Korában, mégis meg tudta akadályozni, hogy megbuktassa Lews Therint. Moghedien azonban felismerte. Birgitte – avagy Teadra, ahogy akkoriban hívta magát – meghalt, mielőtt komolyabban odafigyelhetett volna rá. A halál nem büntetés volt, nem végzet, csak annyit jelentett, hogy majd itt él tovább.

Nynaeve al'Meara, Elayne Trakand és Birgitte. Megkeresi ezt a hármast, és végez velük. Az árnyékból les rájuk, hogy ne sejtsék, míg le nem csap. Mind a háromra, kivétel nélkül.

Moghedien semmivé foszlott, és a zászlók csak lobogtak Tel'aran'rhiod enyhe szellőjében.

Huszonhatodik fejezet

Tárt karokkal?

Bár Logain összegörnyedve ült a nyeregben, feje körül a dicsőség és a nagyság kék és arany dicsfénye rezgett. Min nem értette, miért jelenik ez mind gyakrabban meg az utóbbi időben. A férfi már azzal sem törődött, hogy felemelje pillantását a földet borító gazról, és végignézzen az utat minden oldalról kísérő, alacsony, erdővel borított dombokon.

A két nő valamivel előttük lovagolt. Siuan a tőle megszokott ügyetlenséggel ült Bela hátán, miközben Leane biztos kézzel irányította szürke kancáját, inkább combja nyomásával, mint a kantárral. Csupán a jókora páfrányok szokatlanul egyenes sora utalt arra, itt, az avar borította erdei talajon, hogy valamikor egy út futhatott erre. A páfrányok jól láthatóan kókadoztak, a levelek pedig szárazon recsegtek a paták alatt. A vastag ágak valamelyes védelmet nyújtottak a déli nap tüze ellen, de azért ettől még nem volt hideg az erdőben. Min arcán izzadság csillogott, pedig hátulról időnként enyhe szellő fújt.

Tizenöt nappal ezelőtt indultak el Lugardból délnyugat felé, csupán Siuan makacssága irányította őket. Az asszony határozottan állította, hogy pontosan tudja, hová kell menni. Természetesen neki erről nem árult el egy szót sem. Siuan és Leane olyan zárkózott volt, mint egy összecsukódott farkascsapda. Min még abban sem volt biztos, hogy Leane is ismeri az úticéljukat. Tizenöt napig lovagoltak, és egyre ritkábbá váltak a falvak és a városok, egyre hosszabbra nyúlt közöttük a távolság, míg a végén elmaradtak mögöttük. Logain napról napra jobban magába roskadt, és mind gyakrabban jelent meg az aura körülötte. Először csak morgott magában, hogy lidércfényt kergetnek, de szó nélkül tűrte, hogy Siuan visszavegye a vezetést, miközben a férfi egyre inkább magába fordult. Az utolsó hat nap során már arra sem maradt ereje, hogy úgy csináljon, mintha érdekelné utazásuk célja, vagy hogy megkérdezze, eljutnak-e oda valaha is. Siuan és Leane halkan beszélgettek. Min csupán egy alig hallható morgást észlelt, de ezt akár a leveleket kergető szél is okozhatta. Ha pedig megpróbált kicsit közelebb kerülni hozzájuk, akkor rámordultak, hogy tartsa szemmel Logaint, esetleg némán úgy meredtek rá, hogy abból még egy bolond is megértette volna, nem kívánják titkaikat az orrára kötni. Mostanában elég sokszor tettek így. Igaz, Leane időről időre megfordult a nyeregben, és maga nézett Logain után.

Végül Leane visszafogta a lovát, és a fekete csődör mellett lovagolt tovább. A hőség szemmel láthatóan meg sem kottyant neki. Rézszínű arcán az izzadságnak nyoma sem látszott. Min kicsit arrébb ügetett Vadrózsával, hogy helyet adjon neki.

– Már nem tart sokáig – szólította meg Leane érzéki hangon a férfit, de az fel sem nézett. A nő közelebb hajolt hozzá, és megragadta a karját, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Valósággal rátapadt. – Már csak egy kicsit, Dalyn. Lehetőséged lesz a bosszúra. – A férfi tekintete továbbra is az útra tapadt.

– Még egy halott ember is jobban figyelne – jelentette ki Min, és ezt szinte szó szerint értette. Alaposan megfigyelt mindent, amit Leane tett, esténként részletes, kimerítő beszélgetésekbe merült vele, és alaposan kifaggatta, anélkül hogy megmondta volna, miért. Sosem lesz képes úgy mozogni, mint Leane. – Hacsak nem iszom annyit, hogy ne tudjak többé összefüggően gondolkodni –, de azért nem árt ellesni egy-két trükköt. – Lehet, hogy meg kellene csókolnia?

Leane olyan pillantást vetett rá, amitől még egy zubogó patak is azonnal megfagyott volna, de Min nem törődött ezzel. Leane-vel szemben sosem voltak olyan gondjai, mint Siuannal, legalábbis nem olyan sokszor, és egyre kevésbé ütközött a véleményük, amióta otthagyták a Tornyot. És még kevesebbet veszekedtek, amióta szokásukká vált a férfiakról beszélgetni. Hogyan ijeszthetne az emberre egy olyan nőszemély, aki halálos komolysággal bizonygatta, hogy százhét különböző módon lehet csókolni, és egy férfi arcát kilencvenhárom módon lehet megérinteni. Úgy tűnt, Leane tényleg elhiszi ezeket a dolgokat.

Min tényleg nem idegesíteni akarta, amikor azt javasolta, hogy csókolja meg a férfit. Leane Logainen próbálgatta a csábítás művészetét, olyan csábító mosolyokat vetett rá, hogy a férfinak valósággal dőlt a füst a fülén. Mindezt azóta, hogy Logaint először kellett reggel kiráncigálni a takarója alól. Azelőtt mindig ő pattant ki reggel először, és a többieket hétalvóknak gúnyolta. Min nem tudhatta, hogy Leane tényleg érez-e valamit a férfi iránt, vagy egyszerűen csak meg akarja akadályozni, hogy az feladja a reményt. Lehet, hogy életben akarta tartani mindaddig, míg Siuan valóra nem váltotta a vele kapcsolatos terveit.

Leane bizonyára nem adta fel azt, hogy másokkal is flörtöljön. Úgy tűnt, megegyeztek Siuannal abban, hogy az egykori amyrlin törődik a nőkkel, Leane pedig a férfiakkal foglalkozik. Lugard óta így is tettek. A nő mosolya és pillantása kétszer is szerzett nekik szobát éjszakára, bár a fogadósnő azt állította, hogy nincs egyetlen szabad helyük sem. Három másik fogadóban jóval kevesebbet kellett fizetniük, két alkalommal pedig az istállóban aludhattak, az út menti bokrok helyett. Másrészt viszont ugyanezért egyszer megkergette őket egy vasvillás parasztasszony, és az is megtörtént, hogy a gazdasszony utánuk vágta a reggeliből megmaradt, hideg zabkását. Leane még ezeken a közjátékokon is remekül szórakozott, a többiek már kevésbé. Az elmúlt napok során azonban Logain kezdett nem úgy reagálni rá, mint azok a férfiak, akik akár csak két percet is eltölthettek a közelében. Már egyáltalán semmire sem reagált.

Siuan merev háttal, széttartott könyökkel megállította Belát. Képes volt azt a látszatot kelteni, hogy bármelyik pillanatban lezuhanhat a lóról. A hőség őt sem érdekelte.

– Ma is láttad körülötte azt? – Még csak rá sem pillantott Logainre.

– Ugyanaz, mint máskor – válaszolta Min türelmesen. Siuan nem volt hajlandó megérteni az egészet, vagy elhinni, bármilyen gyakran is mondogatta neki. Leane is így tett. Nem is lett volna ez fontos, ha nem látta volna újra és újra a dicsfényt azóta, hogy először találkoztak Tar Valonban. Ha Logain most az utolsókat rúgná az út mocskában, Min akkor is lefogadta volna, hogy csodálatos módon újra felépül. Lehet, hogy megjelenne egy aes sedai, és meggyógyítaná. Vagy valami. Ha víziói támadtak, azok mindig igaznak bizonyultak. És mindig valóra is váltak. Pontosan tudta, mint akkor, az első alkalommal, amikor meglátta Rand al'Thort. Tudta, hogy reménytelenül bele fog szeretni. Ugyanígy kezdettől fogva tisztában volt azzal is, hogy két másik nővel kell majd osztozkodnia rajta. Logainre pedig olyan dicsőség vár, amiről csak kevés férfi mert volna valaha is álmodni.

– Ne merészelj így beszélni velem! – mondta Siuan, éles pillantást vetve rá kék szemével. – Már az is éppen elég baj, hogy etetnünk kell ezt a nagy, szőrös harcsát, ha azt akarjuk, hogy lemenjen a falat a torkán. Nem kell, hogy még te is úgy duzzogjál, mint a kormorán télen. Vele még csak valahogy megbékélek, leányzó, de te megbánod, ha idegesíteni próbálsz. Világosan fejeztem ki magam?

– Igenis, Mara – Lehetett volna egy kicsit ironikusabb is, gondolta komoran. Nem kell úgy kuporognod itt, mint egy gatyáslúdnak. Leane-nek is ellent tudtál mondani. A domani asszony azt javasolta, próbálja ki a gyakorlatban is mindazt, amit megbeszéltek. A következő faluban, a patkolókovácson. A magas, jóképű, erőskezű férfi kedvesen mosolygott, de mégsem... – Majd igyekszem nem duzzogni. – Az volt a legszörnyűbb, hogy tudta: komolyan így gondolja. Siuan ilyen hatással volt másokra. Min egyszerűen képtelen volt elképzelni, hogy Siuan egyszer érdeklődni kezd, hogyan lehet a leghatásosabban ránevetni egy férfira. Siuan a férfiak szemébe nézett, megparancsolta nekik, hogy mit tegyenek, és utána elvárta, hogy engedelmeskedjenek. Elvből mindig ezt tette. Ha valamikor kivétek tett, mint például Logain esetében, akkor azt csak azért, mert az már úgysem számított.

– Ugye, már nincs nagyon messze, igaz? – szólt közbe hűvösen Leane. Csábító hangsúlyát kizárólag a férfiaknak tartogatta. – Nem tetszik, amilyen állapotban van, és ha még egy éjszakát a szabadban kell töltenünk... Hát igen. Ha annál is kevesebbet segít, mint ma reggel, akkor nem tudom, hogy képesek leszünk-e egyáltalán nyeregbe emelni.

– Nem túl messze, ha igaznak bizonyulnak az értesüléseim, melyeket legutóbb kaptam. – Siuan meglehetősen idegesnek látszott. Két nappal ezelőtt, az utolsó faluban még kérdezősködött. Minnek természetesen nem volt szabad hallgatóznia, és Logain teljesen passzívnak bizonyult. Az biztos, hogy Siuannak nem tetszett, ha erre emlékeztették. Min nem sejtette, miért. Siuan csak nem hitte azt, hogy Elaida a nyomukban van?

Ő is azt remélte, hogy közel már a céljuk. Nem igazán tudta, mennyire tértek el dél felé, amióta lejöttek a jehannahi országútról. A legtöbb falubeli maga sem tudta igazán, hol található a lakóhelye, ha nem a legközelebbi kisvároshoz viszonyította, de amikor átértek a Manetherendrellén, Altara irányába, nem sokkal az előtt, hogy Siuan a nagy forgalmú országút elhagyására utasította őket, látta, hogy egy öreg, ősz hajú kocsis valamiért egy olyan viharvert térképet tanulmányoz, amelyen jól látszott az egész vidék, egészen a Ködhegységig. Ha nem számította el teljesen magát, akkor néhány mérföld múlva egy újabb, széles folyóra bukkannak. Ez vagy a Boer lesz, ami azt jelenti, hogy már Ghealdanban járnak, ahol a Próféta és a hívei tartózkodnak, vagy pedig az Eldar, aminek a szemközti partján Amadicia és a fehérköpenyek várnak rá.

Azt gondolta, hogy Ghealdanban lehetnek. Próféta ide vagy oda, már az is meglepő lett volna, hogy az aes sedai-ok ilyen közel merészkednek a határhoz. Csak egy bolond számít arra, hogy a Fehér Torony lakói a szükségesnél jobban megközelítik Amadiciát, és Siuan nem volt bolond. Legyenek bár azonban Ghealdanban vagy Altarában, az biztos, hogy Amadicia itt volt, a közelben.

– Hogy ez a megszelídítés éppen most csap le rá megint! – morogta Siuan. – Ha még pár napig kibírná...

Min befogta a száját. Ha ez a nőszemély úgysem hallgat rá, akkor felesleges beszélni.

Siuan megcsóválta a fejét, és hagyta, hogy Bela ismét az élre álljon. Úgy markolta a kantárt, mint aki attól tart, hogy a bárány szelídségű kanca a következő pillanatban vadul őrjöngeni kezd. Leane bársonyos hangon újra Logainnel kezdett beszélni, hogy kicsit felrázza. Lehet, hogy tényleg érzett valamit a férfi miatt. Az nem lenne különösebb, mint Min saját szerelmes története.

Erdővel borított dombok siklottak el a szeme előtt. Semmi sem változott ezen a tájon, amelyik mintha csak fákból, rongyos bokrokból vagy tövises ligetekből állt volna. Az egykori országutat jelző páfrányok sora nyílegyenesen húzódott előttük. Leane azt mondta, hogy a talaj összetétele megváltozik ott, ahol az út halad. Honnan tudhatna ilyesmit Min? Néha rájuk förmedtek az ágakon ücsörgő, pamacsos fülű mókusok, és időnként egy madár is dalra fakadt. Min még csak nem is sejtette, milyen madarak lehetnek itt. Baerlon nem számított igazi városnak, ha Caemlynnel, Illiannal vagy Tearrel hasonlította össze, de városlakó létére nem becsülte túl sokra a madarakat. Ezenkívül tökéletesen hidegen hagyta, hogy milyen talajon nőnek a páfrányok.

Ismét kételkedni kezdett. Koreforrás óta ez többször megtörtént vele, bár kezdetben még könnyebben ment elfojtani magában a kételkedést. Lugard óta azonban egyre erősebb kételyek gyötörték, és azon kapta magát, hogy Siuant egész más fényben látja, mint azelőtt. Nem mintha meg merte volna kockáztatni, hogy összetűzzön vele – még szép, hogy nem! Most már azonban kifejezetten idegesítette ez a nő, akkor is, ha ezt csak titokban merte volna bevallani magának. Lehet, hogy Siuan maga sem tudja, hová mennek? Hiszen most már hazudhatott, mivel amikor elcsendesítették, azzal felmentették a Három Eskü alól. Lehet, hogy azt remélte, a kutatás folytatása végre rávezeti arra a nyomra, amit olyan kétségbeesetten keresett. Bizonyos módon, és ez tényleg elég különös mód volt, Leane nekilátott önálló életet élni, szabadon a politika kötelmeitől, az Egyetlen Hatalomtól és Randtől. Ezeket a dolgokat persze nem adta fel teljesen, de Siuan esetében Min úgy gondolta, hogy neki semmi más nem maradt, amibe kapaszkodhatna. A Fehér Torony és az Újjászületett Sárkány töltötte ki egész eddigi életét, és ebbe kapaszkodni fog, még akkor is, ha saját magának kell hazudnia.

Minden átmenet nélkül az erdőből kilépve, egy jókora falu szélén találták magukat. Min döbbenten nézett szét. Édesfa, meg tölgyek, néhány satnya fenyő – ezeket a fafajtákat legalább ismerte – álltak vagy ötvenlépésnyi távolságra a kerekre csiszolt, folyami kövekből épült, szalmatetős házaktól. A házak hozzátapadtak az alacsony dombokhoz. Le merte volna fogadni, hogy nem is olyan hosszú idővel ezelőtt az erdő még elborította a falu egész területét. Néhány ház között még most is kisebb facsoportokat látott, néha közvetlenül a falak mellett, és egy-két helyen frissen kivágott fákat látott a házak előtt. Úgy tűnt, az utakat is csak most alakították ki. Felszínüket nem taposta keményre több nemzedéknyi láb. Ingujjra vetkőző férfiak három jókora kőkockát fedtek le szalmanyalábokkal. Bizonyára ezek lehettek a fogadók. Az egyiken még a bejárat fölötti kopott, viharvert cégér is ott lógott, de fölötte nyomát sem látta az egykori szalmatetőnek. Ha a látható férfiak számát vette figyelembe, akkor túl sok volt a nő a faluban, az ő számukhoz viszonyítva viszont túl kevés gyerek játszott az utcán. Az egyetlen hétköznapi dolgot ezen a helyen a levegőben terjengő ebéd illata jelezte.

Ami első pillantásra meglepte Mint, az alaposabb szemlélődés után valósággal kivetette a nyeregből. Az ablakokba pokrócokat kirázó, vagy a különböző megbízatásokkal az utcán siető, fiatalabb nők egyszerű gyapjúruhát viseltek, de még sosem látott olyan falut, amelyikben ilyen sok selyemből vagy a legfinomabb gyapjúból készült, legkülönbözőbb színű és szabású lovaglóruhát viselő nő élt volna. Ezek körül a nők körül, de a legtöbb férfi körül is dicsfény izzott, és képek úsztak a szeme elé, állandóan változva... A legtöbb embernél szinte sosem látott semmit, de az aes sedai-ok és az őrzők állandóan – legfeljebb kis megszakításokkal – képekkel bombázták lelki szemeit. Valószínűleg azoknak a szolgáknak a gyerekeit látta, akik a Toronyból jöttek velük. Csak kevés aes sedai házasodott meg, de ahogy őket ismerte, mindent megtettek azért, hogy szolgáik és azok családja is elkísérje őket, amikor maguk úgy döntöttek, hogy elmenekülnek. Siuan csak megtalálta az elmenekült aes sedai-okat!

Félelmetes csend uralkodott a faluban, amikor belovagoltak. Senki sem szólt egy szót sem. Az aes sedai-ok mozdulatlanul álltak, és őket figyelték, akárcsak azok a fiatal nők és lányok, akik bizonyára beavatottak vagy csak novíciák lehettek. Azok a férfiak, akik egy pillanattal ezelőtt még egy farkast is megszégyenítő eleganciával mozogtak, most kővé meredve várakoztak, egyik kezükkel a szalmában, vagy benyúlva egy nyitott ajtón, ahol bizonyára fegyvereket rejtettek el. A gyerekek eltűntek, mert néhány felnőtt, valószínűleg a szolgák, elhessegették őket. A rámeredő pillantásoktól Min hátán felállt a szőr.

Leane idegesnek tűnt, és lopva többször is azokra az emberekre sandított, akik mellett ellovagoltak, ám Siuannak arcizma sem rándult, és a legnagyobb lelki nyugalommal odavezette őket a legnagyobb fogadóhoz, ahhoz, amelyikről az immár olvashatatlan tábla lógott. Leszállt a nyeregből és Bela kengyelét a szemmel láthatóan csak nemrég felállított tartóoszlopokra szerelt vasgyűrű egyikéhez kötötte. Min segített Leane-nek Logaint leszedni a lóról. Siuan sosem ajánlotta fel a segítségét, ha a férfit le és fel kellett emelni. Min ezután sietve körülnézett. Valamennyien rájuk meredtek, és senki sem mozdult.

– Hát arra nem számítottam, hogy elveszett gyermekként, tárt karokkal üdvözölnek – morogta magában –, de miért nem tudják legalább azt mondani, hogy „jó napot”?

Mielőtt Leane megszólalhatott volna, már ha tervezett egyáltalán ilyesmit, Siuan válaszolt:

– Ne hagyd abba az evezést, míg el nem érted a partot! Hozzátok be!

Siuan belépett, miközben Min és Leane megpróbálta Logaint beterelni utána. A férfi szépen jött velük, de valahányszor csak elengedték, egy lépés után megállt.

Ez az ivó nagyon különbözött mindattól, amit Min valaha is látott. A kandallók persze kihűltek, és jókora rések tátongtak bennük ott, ahonnan kihullottak a kövek, a gipszmennyezet megrepedezett, és emberfej nagyságú helyeken lehetett látni a takaró nádat. A legkülönbözőbb nagyságú és fajtájú asztalok nem illettek egymáshoz, a szúette padlóban pedig néhol jókora lyukak tátongtak. Több lány is éppen a padlót sikálta. Kortalan arcú asszonyok ültek az asztalnál, dokumentumokat olvastak, és parancsokkal látták el az őrzőket, akik közül néhányan színjátszó köpenyüket viselték, míg mások ifjabb nőknek, valószínűleg beavatottaknak és novíciáknak osztogattak utasításokat. Mások túl öregek voltak ahhoz, hogy tanulóknak tartsák őket, de sokuknak már őszült a haja, és világosan látszott, hogy megöregedtek. Akadtak itt férfiak, akik semmiképpen sem lehettek őrzők. Siettek, mintha üzeneteket hoztak volna, vagy papírt és borral teli kupákat tettek az aes sedai-ok elé. A nagy kavarodás azt a látszatot keltette, mintha itt valamire készülnének. Aurák és képek táncoltak a helyiségben, gyűrűbe fogták a fejeket, de olyan sokan, hogy Minnek össze kellett szednie magát, hogy ne törődjön velük, mert ez a tömeg maga alá gyűrte volna. Ez nem ment könnyen, de már korábban ki kellett fejlesztenie magában ezt a képességet, amikor először került egy tucatnyi vagy annál is több aes sedai közvetlen közelébe.

Négy aes sedai lépett előre, hogy köszöntse az újonnan érkezőket. Nadrágszoknyáikban, elegáns mozgásukkal ők voltak a testet öltött finomság. Ismerős arcukat látva, Mint elfogta az érzés, mintha hosszú tévelygés után most ért volna haza.

Sheriam ferdevágású, zöld szeme azonnal Min arcát kereste. Ezüst és kék sugarak villantak fel tűzvörös haja fölött, és lágy aranyragyogás vette körbe. Min nem tudta, mindez mit jelenthet. Az idősebb asszony sötétkék selyemruhájában kissé testesnek tűnt, és ebben a pillanatban rendkívüli komolyságot sugárzott.

– Boldogabb lennék, ha úgy találkozhattunk volna itt, gyermek, hogy tudom, miként szereztél értesülést ittlétünkről, és ha legalább halványan is sejteném, hogyan jutott eszedbe az az ostobaság, hogy idehozd őt!

Féltucatnyi őrző vette őket körbe, akik kezüket kardjuk markolatán nyugtatva, feszült figyelemmel nézték Logaint. A férfi mintha észre sem vette volna őket.

Min tátott szájjal állt ott. Miért pont ő?

– Az én ostoba... – Nem hagytak neki alkalmat, hogy ennél többet mondjon.

– Sokkal jobb lett volna – vágott közbe jeges hangon a sápadt arcú Carlinya –, ha meghalt volna, ahogy a híresztelés is szólt. – Nem a düh szólt belőle, hanem a hideg értelem. A nő a Fehér ajah tagja volt. Elefántcsont színű ruháján látszott, mostanában sok nehézségen mehetett át. Min egy pillanatig egy holló képét látta sötét haja felett. Nem is annyira a madarat, mint inkább a rajzát. Úgy gondolta, egy tetoválás az, de jelentését nem ismerte fel. Az arcokra összpontosított, és megpróbálta nem látni a jeleket. – Úgyis szinte már halott – folytatta Carlinya, miközben nem is vett levegőt. – Bármit is akartál ezzel, alaposan elszámítottad magadat. Feleslegesen fáradoztál. Azt viszont én is szívesen megtudnám, hogyan jöttél ide, Salidarba.

Siuan és Leane csak ott álltak, és elégedetten néztek egymásra, miközben a többiek folytatták Min porba döngölését. Kettőjükkel még csak nem is törődtek.

Myrelle, a zöld selyemruhát viselő, sötét szépség, akinek tökéletesen ovális alakú arcán oly gyakran tűnt fel bájos mosoly, hogy azzal még akár Leane újonnan szerzett képességével is versenyre kelhetett volna, most nem nevetett, hanem ott folytatta, ahol Fehér nővére abbahagyta. Zöld selyemruhájának felső részén keresztbe futó aranyszálak csillogtak.

– Mondjál már valamit, Min! Ne ácsorogj itt nyitott szájjal!

Myrelle-re még Zöld nővérei is nehezteltek temperamentuma miatt.

– El kell nekünk mondanod – tette hozzá Anaiya lágyabb hangon, bár még ebből is érződött a csalódottság. A hétköznapi arcú asszony az aes sedai-okra jellemző ránctalan bőr ellenére is valahogy anyáskodónak tűnt. Ebben a pillanatban elsimította világoskék szoknyáját, amitől még inkább úgy nézett ki, mint egy anya, akinek vissza kell fognia magát, nehogy felkapja a pálcát. – Keresünk majd neked helyet, meg ennek a két, másik leányzónak, de el kell mondanod, hogyan jöttetek ide!

Min összerázkódott, és bezárta a száját. Hát persze. Neki meg a másik két leányzónak. Ő maga már annyira hozzászokott két társa megváltozott külsejéhez, hogy egy pillanatig sem okozott gondot neki felismerni őket. Nem igazán hitte, hogy a jelenlévő asszonyok közül bármelyik is látta volna a Fehér Torony két foglyát, amióta a pincebörtönbe vetették őket. Leane majdnem elnevette magát, Siuan pedig a fejét csóválta az aes sedai-ok figyelmetlensége miatt.

– Nem igazán velem kellene beszélniük – nézett Min Sheriamra. A változatosság kedvéért, inkább bámulják ezt a „két leányzót” ilyen hidegen. – Inkább kérdezzék ki Siuant és Leane-t.

Úgy néztek rá, mintha őrült lenne, míg két kísérőjére nem mutatott.

Négy aes sedai szempárja meredt a jövevényekre, de még így sem ismerték fel őket azonnal. Végigmérték a lányokat, aztán összenéztek. Az őrzők közben egy pillanatra sem vették le tekintetüket Logainről, és kezük is a kardjuk markolatán nyugodott.

– A lecsendesítésnek lehet ilyen hatása is – morfondírozott halkan Myrelle. – Olvastam ilyen jellegű beszámolókat.

– Az arcok sokféle módon hasonlíthatnak egymásra. Kiválaszthattak olyan asszonyokat, akik hasonlítanak rájuk – ellenkezett megfontoltan Sheriam. – De miért?

Siuan és Leane már nem tűnt annyira magabiztosnak.

– Vagyunk, akik vagyunk – szólalt meg Leane. – Kérdezzetek. Egyetlen hasonmás sem tudhatja azt, amit mi tudunk.

Siuan nem várt a kérdésekre.

– Az arcom talán megváltozott, de én legalább tudom, mit teszek és miért. Azt hiszem, ez rátok cseppet sem igaz!

Min felsóhajtott a kemény hangvételt meghallva, de Myrelle bólintott.

– Ez Siuan hangja. Siuan Sanche hangja.

– A hangokat utánozhatták – ellenkezett hűvösen és megfontoltan Carlinya.

– Ám mennyire lehet beleégetni az emlékeket a hasonmások elméjébe? – töprengett Anaiya homlokát ráncolva. – Siuan, már ha tényleg az vagy, a huszonharmadik születésnapodon veszekedtünk. Te és én. Meg tudod mondani, mi miatt? És mi lett a végkifejlet?

Siuan öntudatosan ránevetett az anyáskodó asszonyságra.

– Éppen órát tartottál a beavatottaknak. Azt magyaráztad, miért buktak el olyan sokan a Sasszárny Artur birodalma helyén kialakult nemzetek közül. Egyébként még mindig nem értek egyet minden pontban veled. Vitánk azzal az eredménnyel járt, hogy két hónapon át napi három órát kellett a konyhán dolgoznom. „Remélem, a hőségben majd kicsit alábbhagy ez a fenenagy lelkesedésed!”, azt hiszem ezt mondtad.

Ha azt hitte, hogy a többiek beérik ezzel az egyetlen válasszal, akkor alaposan melléfogott. Anaiya további kérdésekkel árasztotta el a két nőt, akárcsak Carlinya és Sheriam, akik valószínűleg egyszerre lehettek novíciák és beavatottak. A kérdések olyan dolgokról szóltak, melyeket egyetlen hasonmás sem tudhatott volna, vitákról, amelyekbe belekeveredtek, sikeres vagy kevésbé sikeres csínytevésekről, egykori véleményükről, és arról, hogy akkoriban miként ítélték meg bizonyos tanáraikat. Min alig tudta elhinni, hogy azok az ifjú nők, akikből később amyrlin és Krónikaőr lett, ilyen sokszor keveredtek bajba, ugyanakkor végig úgy érezte, hogy csak a jéghegy csúcsát pillanthatta meg. Ráadásul a jelek szerint Sheriam is csak kicsivel maradt el mögöttük. Myrelle, négyük közül a legfiatalabb, csupán vidám megjegyzésekre hagyatkozott, ám Siuan szóba hozott egy pisztrángot, amit valaki beeresztett Saroiya sedai fürdővizébe, ami miatt egy novíciának utána fél éven keresztül büntetőmunkákat kellett elvégeznie. Nem mintha Siuannak sok ideje maradt volna arra, hogy mások csínytevéseiről beszéljen. Novíciakorában tényleg behintette tüsszentőporral egy beavatott ingét? Valóban kiszökött a Toronyból, hogy halásszon? Még a beavatottaknak is engedélyt kell kérniük ahhoz, hogy – bizonyos, előre meghatározott órák kivételével – elhagyhassák a Fehér Torony területét. Siuan és Leane pedig még attól sem riadt vissza, hogy szinte fagypontig lehűtsenek egy vödör vizet, amit aztán úgy használtak fel, hogy az arra az aes sedai-ra zúdult, aki a véleményük szerint igazságtalanul elfenekeltette őket. Anaiya szemének villanását látva, szerencséjük volt, hogy akkor nem kapták el őket. Amennyire Min ismerte a novíciák és a beavatottak kiképzésének szabályait, két útitársa igencsak szerencsésnek bizonyult, amiért egyáltalán megígérték nekik, hogy elég sokáig a Toronyban maradhatnak ahhoz, hogy befejezhessék képzésüket. És hogy megúszták ép bőrrel.

– Hiszek nekik – jelentette ki az anyás külsejű asszony végül, és a többiekre pillantott.

Myrelle bólintott, miután Sheriam is beleegyezett, de Carlinya még így szólt:

– Még nem válaszoltunk arra a kérdésre, hogy mit tegyünk velük.

Olyan mereven nézte Siuant, hogy ettől a többiek alaposan elbizonytalanodtak. Myrelle a száját csücsörítette, Anaiya pedig a padlót kezdte nagy érdeklődéssel vizsgálni. Sheriam megigazította a ruháját, s pillantásával kerülte az újonnan érkezetteket.

– Még mindig emlékszünk mindarra, amit azelőtt tudtunk – nézett rájuk Leane. Homlokát ráncolta, alighanem aggódni kezdett. – Hasznosak lehetünk.

Siuan arca elsötétedett – Leane nevetett ugyan ifjúkori csínytevéseiken és a büntetéseken, de Siuannak ez cseppet sem tetszett. Szinte már dühöngő pillantásával ellentétben, hangja éppen csak egy kicsit csengett keményen.

– Tudni akartátok, hogyan találtunk meg benneteket. Kapcsolatba léptem az egyik ügynökömmel, aki a Kékeknek is dolgozik. Ő mesélt nekem Sallie Daeráról.

Min nem értette, hogy jön ez most ide. Ki lehetett ez a Sallie Daera? Sheriam és a többiek egymásra biccentettek. Min hirtelen rájött, hogy Siuan többet tett annál, mint hogy egyszerűen megmondta nekik, hogyan talált ide. Azt is tudatta a többiekkel, hogy még mindig összeköttetésben áll azokkal a szemekkel és fülekkel, akik amyrlin korában szolgálták.

– Ülj csak le oda, Min! – nézett Sheriam a lányra, és az egyetlen, üresen álló asztalra mutatott, a sarokban. – Vagy még mindig Elmindreda a neved? Maradj, kérlek, Logain mellett! – Három társával együtt az ivó hátsó felébe vezette Siuant és Leane-t. Két lovaglóruhás nő csatlakozott hozzájuk, mielőtt besétáltak volna egy ajtón, amelyen látszott, hogy csak most ácsolták, nyers deszkából.

Min felsóhajtva megragadta Logain karját, és az asztalhoz vezette. A férfit leültette az egyik padra, magának pedig odahúzott egy karosszéket. Két őrző helyezkedett el mellettük, a falnak támaszkodva. Úgy tűnt, mintha nem törődnének Logainnel, de Min ismerte a gaidinokat. Mindent láttak, és még álmukban is, egy pillanat alatt kardot tudtak rántani.

Akkor hát nem tárt karokkal fogadták őket, bár Siuant és Leane-t végül felismerték. Hát, mire is számított tulajdonképpen? Siuan és Leane valamikor a Fehér Torony leghatalmasabb asszonyai voltak. Most meg még csak nem is aes sedai-ok. A többieknek bizonyára sejtelmük sem lehetett arról, hogyan viselkedjenek velük. Ráadásul egy hamis Sárkánnyal állítottak be, akit korábban megszelídítettek. Jobb, ha Siuan nem hazudik, vagy pedig nagyon bánni fogja, hogy nem készített konkrét tervet a férfinak. Min nem hitte, hogy Sheriam és a többiek ugyanolyan türelmesek lesznek, mint Logain.

Legalábbis Sheriam felismerte. Min ismét felállt, és az egyik ablak repedt üvegén keresztül kinézett az utcára. A lovaik még mindig kint álltak, ott, ahol kikötötték őket, de az őrzők bármelyike elkapta volna, mielőtt akár még csak ki tudta volna kötni Vadrózsa kantárját. Hiába tettek úgy, mintha nem is törődnének vele. Az utolsó alkalommal, még a Toronyban Siuan mindent megtett azért, hogy elfedje kilétét. Úgy tűnt, ennek nem volt semmi értelme. Azt viszont nem gondolta, hogy bármelyikük is tud a vízióiról. Siuan és Leane gondosan őrizte ezt a titkot. Min csak örült volna annak, ha ez így marad. Ha ezek az aes sedai-ok is tudnának róla, akkor azonnal belevonnák cselszövéseikbe, úgy, ahogy Siuan korábban, és akkor sosem juthatna el Randhez. Sohasem mutathatná meg a fiúnak, mit tanult Leane-től, ha leragad itt.

Segíteni Siuannak, hogy megtalálja itt, ezt a rejtekhelyet, rávenni az aes sedai-okat, hogy segítsenek Randnek, ez mind nagyon szép és jó célkitűzés lehet. Őt azonban személyes célja vezérelte. Rá akart venni egy férfit – aki még csak ránézni sem volt hajlandó – arra, hogy beleszeressen, mielőtt megőrülne. Lehet, hogy most már ő maga is olyan zavarodott volt, mint amilyen Rand a jelenlegi állapotában lehetett.

– Akkor legalább illünk egymáshoz – morogta magában.

Egy szeplős, zöld szemű lány, valószínűleg egy novícia, állt meg az asztalánál.

– Kérsz valamit enni vagy inni? Szarvasragu van, meg körte. Talán még maradt egy kis sajt is.

Olyan nagy erőfeszítéssel próbált nem ránézni Logainre, hogy azzal az erővel már nyíltan meg is bámulhatta volna.

– A körte és a sajt nagyon jónak tűnik – válaszolta Min. Az elmúlt két nap során éhezniük kellett. Siuan ugyan ki tudott fogni néhány halat a patakból, de hát korábban Logain volt a vadászuk, ha nem fogadóban vagy egy tanyán étkeztek. Min véleménye szerint a száraz babot nem lehetett étkezésnek tekinteni. – És bort is kérek, ha van nektek. Először azonban szívesen megtudnék valamit. Hol vagyunk tulajdonképpen, ha ez nem titok? Salidarnak hívják ezt a falut?

– Altarában vagyunk. Az Eldar egy mérföldre, nyugatra folyik. A túlsó part már Amadicia. – A lány megpróbálta utánozni az aes sedai-ok titokzatos arckifejezését. – Milyen hely lenne jobb annál, hogy elrejtőzködjünk, mint egy olyan, ahol soha, senki nem keresne aes sedai-okat?

– Egyáltalán nem kellene elbújnunk – hördült fel egy sötét arcbőrű, göndör hajú, ifjú nő, aki megállt mellettük. Min felismerte a Faolain nevű beavatottat. Arra számított, hogy ez a nő a Fehér Toronyban maradt. Faolain sosem mutatott együttérzést senki iránt, amennyire Min ezt meg tudta ítélni, és gyakran beszélt arról, hogy utolsó vizsgája után beáll a Piros ajahba. Tökéletesen illett volna Elaidához. – Miért jöttetek ide? Mégpedig ezzel a férfival! És miért jött ide az a némber? – Nem fért hozzá kétség, kiről is beszél. – Az ő bűne, hogy itt kell rejtőzködnünk. Nem hittem ugyan, hogy segített Mazrim Taimnak elmenekülni, de ha ezzel a férfival állított be ide, akkor minden lehetséges.

– Elég legyen, Faolain! – szólt egy karcsú, csípőig érő, fekete hajú nő a kerek képű beavatottra. Min úgy vélte, hogy felismerte az óarany színű ruhát viselő nőt. Edesina. Ha minden igaz, Sárga nővér. – Menj vissza dolgozni! Te pedig, ha ennivalót akartál hozni, Tabiya, akkor ne habozz!

Edesina nem törődött Faolain kelletlen pukedlijével. A novícia lelkesebb volt, és már el is szaladt. Edesina tenyerét Logain fejére tette. A férfi pillantása változatlanul az asztalra tapadt. Észre sem vette az aes sedai-t.

Min előtt hirtelen egy ezüst nyakörv jelent meg, ami pontosan illeszkedett a nő nyakára. A következő pillanatban a nyakörv eltűnt. Min megborzongott. Nem szerette a seanchanokkal összefüggő látomásokat. Edesina legalább megmenekül valamilyen módon. Az sem segítene, ha Min figyelmeztetné, mert a figyelmeztetés semmit sem változtathat meg.

– A megszelídítés az oka – jelentette ki az aes sedai egy pillanat múlva. – Azt hiszem, nem maradt benne élni akarás. Semmit sem tehetek érte. Igaz, azt sem tudom, hogy tehetnék-e érte valamit, még ha akarná is.

Miközben távozott, barátságosnak cseppet sem nevezhető pillantást vetett Minre.

Egy elegáns, erőteljes felépítésű, rozsdabarna selyemruhát viselő nő állt meg, néhány lépésre tőlük. Hűvös és kiismerhetetlen pillantással vizsgálta Mint és Logaint. A Zöld ajahba tartozó Kiruna fejedelmi viselkedéséről volt híres. Min úgy hallotta, hogy Arafel királyának a nővére, aki a Toronyban nagyon kedvesen viselkedett a lánnyal. Min elmosolyodott, de a nagy, sötét szemek elnéztek fölötte anélkül, hogy felismerték volna. Ezután Kiruna kilibegett az ivóból, nyomában négy, egymástól mindenben különböző őrzővel, akikben csupán a halálos elegancia volt közös.

Minnek nem maradt más hátra, mint hogy az ételre várjon, és azt remélje, hogy Siuant és Leane-t kedvesebben fogadják.

Huszonhetedik fejezet

A mértéktartás erénye

– Nincsen vezetőtök – jelentette ki Siuan a hat, különféle széken vele szemben ülő nőnek. A szobában rettenetes rendetlenség uralkodott. A falhoz tolt két, jókora konyhaasztalon tintásüvegek, írótollak és homokosflaskák hevertek, szépen rendbe rakva. Egymáshoz cseppet sem illő lámpákat látott mindenfelé. Némelyik mázas kerámiából készült, míg másokon aranyozás csillogott. A sötétség beköszönte után szükséges fényt a szerteszét heverő vagy álló, legkülönbözőbb méretű gyertyák adhatták. A durva, kopott padlódeszkákon egy apró, élénk kék, piros és aranyszínű, illiani selyemszőnyeg hevert. Siuant és Leane-t a szőnyeg túloldalára a többiekkel szembe állították, mégpedig úgy, hogy körbevehessék őket. A nyitott ablakokon, melyek törött üvegét részben olajozott selyemmel pótolták, befújt ugyan a szellő, de nem elég erősen ahhoz, hogy komolyabban enyhítse a hőséget. Siuan azt próbálta bebeszélni magának, hogy cseppet sem irigylik ezeket a nőket azért, amiért képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat – emiatt már nem kesergett –, de igenis irigyelte őket azért, amiért egyáltalán nem izzadtak. Az ő arca viszont verejtéktől fénylett. – A kinti nagy jövés-menés csupán szemfényvesztés és munkaterápia. Lehet, hogy kölcsönösen becsapjátok egymást meg az őrzőiteket, bár a helyetekben ebben nem bíznék, de engem nem tudtok megtéveszteni.

Azt kívánta, bárcsak ne hívták volna be Morvrint és Beonint. Morvrin nyugodt, néha kissé álmodozó külseje ellenére mindenben kételkedett. Az erőteljes felépítésű, immár őszülő hajú Barna nővér legalább hat bizonyítékot követelt, mielőtt elhitte volna, hogy a halnak pikkelyei vannak. Viszont Beoninnel, egy csinos, sötét mézszínű hajú Szürke nővérrel összehasonlítva maga volt a testet öltött befolyásolhatóság. A hatalmas szemű Beonin mintha állandóan csodálkozott volna.

– Elaida vaskézzel uralkodik a Toronyban, és tudjátok, hogy hibákat fog elkövetni Rand al'Thorral kapcsolatban – jelentette ki Siuan, szinte megvetően. – Már akkor is iszonyúan nagy szerencséről beszélhetünk, ha nem esik annyira pánikba, hogy a Tarmon Gai'don előtt megszelídítteti a fiút. Bármennyire is féljetek egy olyan fiútól, aki képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, a Pirosak tízszer ennyire rettegnek. A Fehér Torony az összeomlás szélén áll, éppen akkor, amikor hatalma tetőpontján kellene lennie, és egy bolond nőszemély irányítja, amikor ügyes kormányos vezetése lenne az elvárható minimum. – Megdörzsölte az orrát, és egymás után a szemükbe nézett. – Ti pedig itt ültök, és teljes vitorlával menekültök. Vagy be tudjátok nekem bizonyítani, hogy többet tesztek annál, mint hogy malmoztok az ujjaitokkal, és légvárakat építetek?

– Neked is ugyanaz a véleményed, mint Siuannak, Leane? – kérdezte Anaiya barátságosan. Siuan sosem értette, miért kedvelte Moiraine ezt a nőt. Ha az ember megpróbálta rávenni valami olyasmire, amihez nem fűlött a foga, az valami olyan volt, mintha egy zsák tollat püfölt volna. Ez a nő nem ellenkezett, eszébe sem jutott veszekedni, néma maradt, és egyszerűen csak nem volt hajlandó bármit is mondani. Még itt, ülve is úgy tűnt, mintha ölébe tett kézzel arra várna, hogy megkeljen a tészta. Egyáltalán nem látszott aes sedai-nak.

– Részben igen – válaszolta Leane. Siuan éles pillantást vetett rá, ám nem törődött ezzel. – Ami Elaidát illeti, abban igen. Elaida kihasználná Rand al'Thort, ugyanúgy, ahogy a Tornyot is kihasználja. Ami a többit illeti, az a véleményem, hogy nektek keményen meg kellett dolgoznotok azért, hogy ilyen sok nővért lehessen itt összegyűjteni. Úgy vélem, ugyanilyen keményen küzdötök azért is, hogy valamit tegyetek Elaida ellen.

Siuan hangosan felhorkant. Amikor keresztüljött az ivón, alkalma nyílt pillantást vetni az asztalokon heverő dokumentumokra. Készletlistákat látott, a munkálatokhoz szükséges épület elosztási rendjét, munkabeosztást favágásra, kőművesmunkára és a kutak megtisztítására. Semmi mást. Semmit, ami csak halványan is arra utalt volna, hogy lépni akarnának Elaida ellen. Azt tervezik, hogy itt telelnek. Elegendő, ha egyetlen Kék nővér fogságba esik, egy olyan, aki tud Salidarról, akit ha kihallgatnak – és ha Alviarin vezeti a kihallgatást, akkor semmi sem maradhat titokban –, Elaida máris pontosan tudja, hol tudja begyűjteni a szökevényeket. Eközben ők olyasmivel foglalkoznak, hol alakítsák ki a zöldségeságyásokat, vagy hogy sikerül-e elegendő tűzifát összegyűjteniük, mielőtt beáll az első fagy.

– Akkor ezt megbeszéltük – válaszolta Carlinya hűvösen. – Úgy tűnik, még nem értitek, hogy többé nem ti vagytok az amyrlin és a krónikaőr. Még csak aes sedai-ok sem vagytok! – Néhányan elég belátóak voltak ahhoz, hogy zavartnak tűnjenek. Nem éppen Morvrin vagy Beonin, hanem a többiek. Egyetlen aes sedai sem beszélt szívesen az elcsendesítésről, és azt sem szerette, ha emlékeztetik erre. Úgy gondolták, rendkívül kegyetlen dolog ilyesmit éppen ezzel a két nővel szemben szóba hozni. – Nem azért mondom, mert kegyetlen akarok lenni. Nem hiszünk az ellenetek felhozott vádakban, útitársatok ellenére sem, különben nem lennénk itt. Ugyanakkor nem foglalhatjátok el régi helyeteket közöttünk. Ez megmásíthatatlan tény.

Siuan még jól emlékezett arra, milyen novícia és beavatott volt Carlinya. A lány havonta egyszer elkövetett valamit, semmi komolyabbat, csak valami apróságot, amiatt egy-két óra büntető munkára küldték. Minden hónapban egyetlen alkalommal. Carlinya nem akarta, hogy a többiek strébernek tartsák. Ettől eltekintve soha nem vétett a szabályok ellen. Sosem tett semmi ostobaságot, sosem csinált semmit, ami ne felelt volna meg a logika szabályainak. Éppen ezért képtelen volt felfogni, hogy a többiek miért tartották mégis a tanárok kedvencének. Carlinya hihetetlenül logikusan gondolkozott, de hiányzott belőle az emberismeret.

– Bár az, amit veletek tettek, pontosan megfelel a törvény betűjének – vette át a szót Sheriam lágy hangon –, mi mindig is azt gondoltuk, hogy gonosz és igazságtalan cselekedet volt, amivel vétettek a törvények szelleme ellen. – Tűzvörös frizurája fölött jól látszott, hogy székének magas háttámlájára egymásba fonódó és egymással küzdő kígyók valóságos tömegét faragták. – Bármiről is szóltak a pletykák, az ellenetek felhozott vádak annyira nevetségesek és átlátszóak voltak, hogy azon csak nevetni lehetett.

– Más a helyzet viszont azzal a váddal, hogy tudtál Rand al'Thorról, és másokkal arra szövetkeztél, hogy létezését eltitkold a Torony elől – szakította félbe Carlinya éles hangon.

– Bárhogy is legyen, még az sem ok egy ilyen ítélkezésre – bólintott Sheriam. – Ezenkívül nem titokban kellett volna elítélni benneteket, anélkül hogy lehetőséget adtak volna a védekezésre. Ne féljetek attól, hogy eltaszítunk benneteket. Gondoskodunk arról, hogy jó sorotok legyen.

– Köszönöm nektek – válaszolta Leane lágy, már-már remegő hangon. Siuan elfintorodott.

– Még csak nem is érdeklődtetek azokról a szemekről és fülekről, akik még a rendelkezésemre állnak! – Kedvelte Sheriamot, abból az időből, amikor még együtt tanultak, de az évek során eléggé eltávolodtak egymástól. – Hogy jó sorunk legyen, ha! Itt van Aeldene? – Anaiya már válaszolni akart, amikor észbekapott. – Sejtettem, hogy nincs, különben többet tudnátok a kinti eseményekről. Egyszerűen otthagytátok, az ügynökök pedig továbbra is a Toronynak küldik a jelentéseket. – A jelenlévők lassan kezdték érteni az összefüggést. Nem is tudtak Aeldene titkos feladatáról. – Én irányítottam a Kék ajah ügynökhálózatát, mielőtt amyrlin lett volna belőlem. – Újabb meglepetés. – Egy kis erőfeszítéssel újra munkába tudom állítani a Kékek valamennyi ügynökét, és azokat, akik közvetlenül nekem dolgoztak amyrlin koromban. Ezek ezentúl nektek fogják küldeni a beszámolókat, mégpedig olyan módon, hogy nem is sejtik, hová kerülnek a jelentéseik. – Ehhez igencsak meg kell majd erőltetnie magát, de már jó előre átgondolta ezt a lehetőséget, és ennél többet amúgy sem kellett elárulnia a többieknek. – Ezenkívül továbbra is küldhetnek jelentéseket a Toronyba, amiből az derül ki, amit... el akartok hitetni Elaidával.

Majdnem azt mondta, hogy „el akarunk”. Tényleg figyelnie kell a szájára. Az elképzelés persze cseppet sem tetszett a többieknek. A hálózatban dolgozó nők, akiket csak kevesen ismertek, valójában aes sedai-ok voltak. Mindig is aes sedai-ok. Ennek ellenére Siuan jelentette az egyetlen lehetőséget, hogy megszerezzék a jelentéseket. Újra döntéseket hozhatnának. Máskülönben valószínűleg valami távoli tanyára küldenék őt is, meg Leane-t is, adnának melléjük egy szolgálónőt, hogy gondoskodjon róluk, és talán időről időre még egy olyan aes sedai is beállítana hozzájuk, aki meg akarja vizsgálni, milyen hatással van az elcsendesítés a női szervezetre. És ez így menne, mindaddig, míg meg nem halnak. Ilyen körülmények között elég hamar meghalnának.

A Fényre! Lehet, hogy még férjhez is adnának minket! Néhányan azt a véleményt képviselték, hogy egy férj meg a gyerekek elég tennivalót adnak egy nőnek ahhoz, hogy azzal pótolhassa az Egyetlen Hatalmat. Nem egy olyan asszony akadt, aki saját magát csendesítette el azzal, hogy túl sokat fogadott magába az Egyetlen Hatalomból, és ezzel kiégette képességeit, majd szembe találta magát azzal a lehetőséggel, hogy férjhez akarták adni. Mások akkor égtek ki, amikor kipróbáltak egy ismeretlen működésű ter'angrealt. Mivel közülük azok, akik tényleg férjhez mentek, a lehető legmesszebb elköltöztek a Toronytól, nem nyílt lehetőség az elmélet bizonyítására.

– Nem okozhat komolyabb gondot – vette át a szót Leane hűvös hangon –, hogy kapcsolatba lépjek azokkal, akik engem szolgáltak, mielőtt Krónikaőr lettem volna. Ami ennél is fontosabb, Krónikaőrként magában Tar Valonban is voltak kémeim. – Néhányan a meglepetéstől elkerekedett szemmel néztek rá, csak Carlinya szeme szűkült résnyire. Leane idegesen csúszkált a székén, és bátortalanul elmosolyodott. – Mindig is butaságnak tartottam, hogy jobban odafigyelünk, milyen a politikai hangulat Ebou Darban vagy Bandar Ebanban, mint a saját városunkban. Csak látni fogják, mennyire értékesek Tar Valon-i ügynökeik.

– Siuan! – Morvrin előrehajolt vastag kartámlájú székében, és olyan erős hangsúllyal mondta ki a nevet, amivel egyértelműen jelezte, hogy többé nem fogja Anyának szólítani. Kerek arca most inkább makacsságot, mint nyugalmat tükrözött, és csak úgy áradt belőle a fenyegetés. Amikor Siuan még novícia volt, Morvrin többnyire nem vette észre a leányzók csínytevéseit, ám ha kiderített valamit, akkor az igazságszolgáltatást a saját kezébe vette, mégpedig úgy, hogy másnap a bűnösök nem igazán tudtak leülni a fenekükre. – Miért engednénk meg neked, hogy azt tedd, amit akarsz? Téged elcsendesítettek, jóasszony! Bármi is voltál azelőtt, többé már nem vagy aes sedai. Ha tudni akarjuk az ügynökök nevét, akkor ti majd elmondjátok nekünk.

Ez egyértelműnek tűnt. El fogják nekik árulni – vagy így, vagy úgy. Ha az aes sedai-ok ezt akarják, akkor nem marad más választásuk.

Leane szemmel láthatóan borzongott, de Siuan széke megcsikordult, ahogy kihúzta magát.

– Tudom, hogy már nem én vagyok az amyrlin. Talán azt hiszitek, nem vettem észre, hogy elcsendesítettek? Az arcom változott meg, nem a belsőm! Minden, amit tudtam, most is itt van a fejemben! Használjátok! A Fény szerelmére – használjatok engem! – Vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon.

A Fény égessen meg, ha hagyom, hogy félrelökjenek, ha hagyom, míg el nem rohadok! A csendet Myrelle törte meg:

– Egy ifjú nő érzelmei, melyek jól illenek egy ifjú nő arcához. – A nő mosolyogva ült egy fatámlás fotel peremén. Ez a bútordarab igazából egy parasztházba illett volna, bár egy parasztot valószínűleg zavart volna, hogy a székről már pereg lefelé a festék. Az aes sedai arcán most nem a megszokott, bágyadt, de tudálékos mosoly ült. Sötét szemében, amelyik majdnem olyan nagy volt, mint Beoniné, együttérzés csillogott. – Biztos vagyok benne, senki sem akarja, hogy haszontalannak tartsd magad, Siuan. Azt is biztosra veszem, hogy teljes mértékben ki akarjuk aknázni a tudásodat. Amit tudsz, az rendkívül hasznos lesz mindannyiunknak.

Siuannak azonban nem kellett az együttérzés.

– Úgy tűnik, megfeledkeztetek Logainről. És arról, miért cipeltem ide ezen a hosszú úton, Tar Valonból. – Tulajdonképpen nem ő akarta szóba hozni ezt a témát, de ha a többiek nem törődtek vele... – Szóval, ostoba ötlet volt?

– Hát akkor, Siuan? – kérdezte Sheriam. – Miért?

– Az első lépést azzal tesszük meg Elaida letaszításának irányába, hogy Logain a Torony, de ha kell, az egész világ előtt leleplezi, hogy a Piros ajah csinált belőle hamis Sárkányt, csak hogy később legyőzhessék. – Most már mindannyian őt figyelték. – Ghealdanban egy Piros nővér fedezte fel, legalább egy évvel azelőtt, hogy kikiáltotta volna magát Sárkánynak. Ahelyett azonban, hogy elhozták volna Tar Valonba, ahol megszelídíthették volna, a fülébe ültették a bolhát, hogy Újjászületett Sárkánynak kell kikiáltania magát.

– Ebben egészen biztos vagy? – kérdezte Beonin nyugodtan, de erős taraboni akcentussal. Mozdulatlanul ült magas támlájú, fonott székében, és mindent alaposan megvizsgált.

– Logain nem tudja, kicsoda Leane, ki vagyok én. Útközben néha beszélgetett velünk késő éjszaka, amikor Min már aludt, ő pedig nem talált nyugalmat. Korábban egy szót sem szólt erről, mert azt hitte, hogy az egész Torony támogatta a tervet, de azt tudta, hogy a Piros nővérek kapták el, és meséltek neki az Újjászületett Sárkányról.

– Miért? – tudakolta Morvrin, és Sheriam is bólintott.

– Igen, miért? Hiszen mindannyian megtennénk mindent, hogy megszelídítsünk egy férfit, a Piros nővérek meg erre tették fel az életüket. Miért szabadítottak volna egy hamis Sárkányt a világra?

– Logain sem tudta – válaszolta Siuan. – Talán azt gondolták, nagyobb lesz a dicsőség, ha egy hamis Sárkánnyal végeznek, nem pedig csak egy eszement falusi suttyóval, aki legfeljebb a környező tanyákat terrorizálta. Másrészt talán okuk volt arra, hogy még nagyobb kavarodást okozzanak.

– Ezzel persze nem akarjuk azt mondani, hogy Elaidának bármi köze lett volna Mazrim Taimhoz vagy a többiekhez – tette hozzá gyorsan Leane. – Elaida kétségkívül meg tudja majd válaszolni a kérdéseiteket.

Siuan csendben nézte, ahogy a többiek a hallottakon rágódtak. Nem is gondoltak arra, hogy esetleg hazudhat. Az elcsendesítés egyik előnye. Eszükbe sem jutott, hogy az elcsendesítés után már nem kötődik a Három Eskühöz. Természetesen régebben megvizsgálták azokat az aes sedai-okat, akik elszenvedték ezeket a szörnyűségeket, de csak rendkívül óvatosan és habozva. Senki sem akart szembesülni azzal, ami esetleg vele is megtörténhetett.

Ami Logaint illette, Siuan nem aggódott. Nem, amíg Minnek továbbra is ilyen látomásai voltak Logainnel. Az biztos, hogy elég sokáig él ahhoz, hogy leleplezze azokat, akik tőrbe csalták. Csak egyszer kell komolyabban elbeszélgetnie vele. Ezt korábban is megtehette volna, de attól tartott, hogy a férfi esetleg úgy dönt, a saját feje szerint megy tovább, ha túl korán tárta volna fel a szándékait. Most azonban megnyílik a bosszú lehetősége, most megtorolhatja azt, hogy megszelídítették. Pedig aes sedai-ok veszik körül. Persze csak a Piros ajahon állhatott bosszút, de ezt el kellett fogadnia. Jobb egy hal a hálóban, mint száz a vízben.

Leane-re pillantott, aki halovány mosollyal válaszolt. Ez jó jel volt. Leane-nek nem tetszett, hogy egészen ma reggelig Siuan őt sem avatta be Logain titkába, de hát már annyira hozzászokott a titokzatoskodáshoz, hogy még legközelebbi barátnőjéhez, igen, még hozzá sem bírt egészen őszinte lenni. Siuan úgy vélte, remek ötlet volt szóba hozni, hogy a Piros ajah esetleg más Hamis Sárkányokkal is kapcsolatban állhat.

A Pirosak robbantották ki ellene a felkelést. Ha ez az ügy véget ér, lehet, hogy nem lesznek többé Piros nővérek.

– Ez mindent megváltoztat – jelentette ki egy idő múlva Sheriam. – Nem követhetünk egy olyan amyrlint, aki ilyesmire vetemedik.

– Követni őt? – kiáltott fel Siuan, első alkalommal komolyan elképedve. – Komolyan gondolkodtatok azon, hogy visszatértek Elaida karmai közé? Amikor tudtátok, mit művelt, és még mire képes?

Leane remegett ültében, mint aki mindjárt felrobban, de abban egyeztek meg Siuannal, hogy az egykori amyrlin fogja elveszíteni az önuralmát.

Sheriam kissé zavarba jött, és Myrelle sötét arcán is vörös foltok tűntek fel, de a többiek olyan nyugodtan fogadták a dühkitörést, mintha csak a nap sütött volna ki.

– Erős Torony kell a világnak – jelentette ki Carlinya olyan hangon, ami kemény volt, mint a kőszikla télen. – A Sárkány újjászületett, közeledik az Utolsó Csata, és a Toronynak egységesnek kell lennie.

Anaiya bólintott.

– Megértjük, jó okod van Elaidát elutasítani, de még gyűlölni is. Valóban megértünk, de nekünk a világgal és a Toronnyal kell törődnünk. Elismerem, magam sem kedvelem Elaidát, de Siuant sem kedveltem különösebben. Az amyrlint nem kell feltétlenül szeretni. Ne nézz rám olyan csúnyán, Siuan. Már novícia korodban is reszelő volt a nyelved helyén, és azóta ez csak érdesedett. Amyrlin korodban csak úgy ugráltattad a nővéreket, és sohasem mondtad el, mi ennek az oka. Ezek még külön-külön is kellemetlen tulajdonságok. Hát még együtt.

– Majd igyekszem... féket tenni a nyelvemre – válaszolta Siuan szárazon. Talán azt hiszi ez a némber, hogy az amyrlin mindenkit gyerekkori játszótársaként kezelhet? – Azonban remélem, hogy amit elmondtam, az majd megmásítja a szándékotokat, és nem feküsztök Elaida lába elé.

– Ha ez már a lefékezett nyelved volt – nézett rá Myrelle hűvösen –, akkor még személyesen kell egy kicsit szorítanom a fékjén, mielőtt megengedjük, hogy irányíthasd számunkra az ügynököket.

– Most még nem térhetünk vissza a Toronyba – mondta Sheriam. – Nem tudtunk ezekről a dolgokról. Csak ha le tudjuk legyőzni Elaidát.

– Bármit is tett, a Pirosak támogatni fogják – Beonin ezt hűvös tényként közölte, nem pedig közbeszólásnak szánta. Ezen nem kellett csodálkozni. A Pirosak nem tudták megemészteni a tényt, hogy Bonwhin óta nem adhattak amyrlint a toronynak.

Morvrin élénken bólogatott.

– Mások is támogatni fogják. Azok, akik egyértelműen kiálltak Elaida mellett. Azt fogják hinni, hogy nem maradt más választásuk. Megint mások bárkit támogatnának, amíg az hatalmon van, függetlenül attól, milyen szörnyűségeket követ is el. Akad néhány olyan is, aki úgy véli, mi akarjuk megosztani a Tornyot, pont amikor mindennél fontosabb az egység.

– A Pirosak kivételével mindenkivel érdemes beszélni – vetette fel Beonin. – Beszélni és tárgyalni.

A Szürke ajah fő feladata a tárgyalás és a közvetítés volt.

– Úgy tűnik, hasznosítani tudjuk majd az ügynökeidet, Siuan – Sheriam végignézett a többieken. – Kivéve persze, ha valaki azt gondolja, hogy el kellene venni tőled.

Morvrin bár utoljára rázta meg a fejét, azért csak megrázta. Előtte viszont olyan áthatóan meredt Siuanra, hogy az úgy érezte, levetkőztették, mérlegre tették és alaposan megmérték.

Ennek ellenére alig tudta elfojtani a megkönnyebbült sóhajt. Elhárult a rövid élet veszélye, melyet egy tanyán kellett tengetnie, és tovább küzdhet a célja érdekében! Ettől persze még lehet, hogy így sem él sokáig, mert senki sem tudta megmondani, meddig is élhet egy nő, aki talált magának pótlékot az Egyetlen Hatalom helyett. Ha meglelte a megfelelő életcélt, akkor egyetlen percet sem fog elvesztegetni. Szóval akkor Myrelle szeretne béklyót tenni a nyelvére, ha ő nem teszi ezt meg? Majd megmutatom én ennek a rókaképű Zöldnek! Befogom a számat és elégedetten dorombolok, hogy ne nézzen csúnyán rám. Pontosan ezt teszem. Hiszen tudtam, hogy ide fog vezetni. A nyavalya törje ki, hiszen tudtam!

– Köszönöm nektek, aes sedai-ok. – Ez fájt. Az, hogy így szólította meg őket, megint csak arra emlékeztette, mi az, amit elveszített. – Megteszem ami tőlem telik.

Azért Myrelle-nek még nem kellett volna ilyen elégedett képpel bólintania. Siuan igyekezett nem odafigyelni az elméjében felcsendülő halk hangra, ami arra figyelmeztette, hogy hasonló helyzetben ő ennél sokkal többre ragadtatta volna magát. Szóban vagy tettben.

– Ha tehetnék egy javaslatot – szólt közbe Leane. – Szerintem nem elegendő arra várni, hogy megfelelő támogatottságotok alakuljon ki a Fehér Toronyban ahhoz, hogy megdönthessétek Elaidát. – Siuan olyan érdeklődéssel nézett rá, mintha most hallaná mindezt első alkalommal. – Elaida Tar Valon, a Fehér Torony úrnője, az egész világ szemében ő az amyrlin. Ebben a pillanatban ti csak egy csapat pártütőnek tűntök. Akár lázadóknak vagy felkelőknek is bélyegezhet benneteket, és mivel ezt az amyrlin mondja, mindenki el fogja hinni neki.

– Nem akadályozhatjuk meg abban, hogy ő legyen az amyrlin, amíg le nem taszítjuk a trónjáról – válaszolta jeges megvetéssel a hangjában Carlinya. Ha nála lett volna fehér bojtos stólája, akkor most valószínűleg beleburkolódzott volna.

– Adhatnátok egy igazi amyrlint is a világnak! – Leane nem a fehér nővérhez, hanem valamennyi jelenlévő aes sedai-hoz intézte a szavait. Végignézett rajtuk, öntudatosan, de úgy, mint aki csak tanácsot ad nekik, és reméli, hogy azt meg is fogják fogadni. Siuan volt az, aki meggyőzte arról, hogy a férfiak esetén sikerrel alkalmazott módszereket a nőkkel szemben is nagy eséllyel lehet alkalmazni. – Odakint a teremben és az utcákon az összes ajahhoz tartozó nővéreket láttam, a Pirosak kivételével. Alapítsatok belőlük egy új Tanácsot, és ez a Tanács válassza meg az új amyrlint. Akkor majd az egész világ megláthatja a jogszerű Amyrlin Trónt, akinek el kellett menekülnie, mert Elaida bitorolja a Fehér Tornyot. Ha ehhez még hozzáadjátok Logain leleplezését, akkor nem akadhat olyan ember, aki kételkedne abban, ki is az igazi amyrlin.

Megértették az üzenetet. Siuan látta, ahogy a fejükben forgatják az elhangzottakat. Bármit is gondoltak, csak Sheriam szólalt meg:

– Ez azt jelentené, hogy végképp megosztjuk a Tornyot – ellenkezett szomorúan a zöld szemű nő.

– A Torony már meghasonlott – vágta rá Siuan. A következő pillanatban már azt kívánta, inkább hallgatott volna. Valamennyien rá meredtek.

A többieknek azt kell hinniük, hogy az ötlet Leane-től származik, mivel róla azt hitték, hogy szokása másokat bábuként mozgatni. Eleve bizalmatlanok lettek volna, ha először a régi megszokott, kemény stílusában rájuk ripakodik, aztán meg megenyhülve kirukkol egy ilyen javaslattal. Senki sem hitt volna nekik. Úgy kellett bánnia velük, mintha még mindig ő lenne az amyrlin, aki most utasításokkal akarja elhalmozni őket. Ezzel szemben Leane-nek jóval együttműködőbbnek kellett látszania, aki csak akkor kapcsolódik be a beszélgetésbe, ha éppen eszébe jut valami. Rá majd hallgatni fognak. Siuannak nem esett nehezére eljátszani ezt a szerepet, egészen addig, amíg könyörögnie nem kellett nekik. Most legszívesebben valamennyiüket kiakasztotta volna szikkadni a napra. Itt kell ülnie és nem tehet semmit!

Nem kellett volna azzal törődnöd, hogy hisznek-e neked vagy sem. Azt hiszik, már csak egy megroppant nádszál vagy. Ha minden jól megy, akkor a továbbiakban is így gondolkodnak majd róla. Hasznos nádszál, de annyira gyenge, hogy nem kell vele sokat törődni. Fájt, hogy így kellett cselekednie, de Lugardban Duranda Thane megmutatta neki, mekkora szüksége lehet egy ilyen álarcra. El kellett fogadnia a játékszabályaikat, ami azzal járt, hogy az adott helyzetből kellett kihoznia a legtöbbet.

– Bárcsak nekem jutott volna ez az eszembe – folytatta. – Persze most, hogy Leane szájából hallottam, én is úgy vélem, ez lehetőséget teremt számotokra arra, hogy újjászülessen a Torony anélkül, hogy előtte még jobban – vagy esetleg teljesen – le kellene rombolnotok.

– Ennek ellenére nekem egy cseppet sem tetszik az ötlet – Sheriam hangja most már sokkal határozottabban csengett. – Ám aminek meg kell történnie, az meg fog történni. A Kerék sző, a Minta jő. Ha a Fény úgy akarja, akkor lehet, hogy kiszövi Elaidát a Mintából.

– Tárgyalnunk kell a Toronyban maradt nővérekkel is – töprengett Beonin hangosan. – Az amyrlin, akit mi választunk, feltétlenül tudjon jól tárgyalni.

– Mindenképpen hideg fejjel kell gondolkoznia – vágott közbe Carlynia. – Az új amyrlin legfőbb fegyvere a borotvaéles logika és a hűvös értelem.

Morvrin akkorát szisszent, hogy mindannyian összerezzentek.

– Sheriam a legmagasabb rangú közöttünk, és ő volt az, aki összefogott bennünket. Különben szétfutottunk volna a szélrózsa minden irányában. – Sheriam vadul rázta a fejét, de Myrelle nem engedte szóhoz jutni. – Sheriam kiváló választás. Már most megígérhetem, hogy valamennyi, itt élő Zöld nővér őt fogja választani.

Anaiya is már nyitotta a száját, és arcán jól látszott az egyetértés. Ez volt az a pillanat, amikor meg kellett húzni a gyeplőt, nehogy elszaladjanak a lovak.

– Szabadna valamit javasolnom? – Siuan úgy vélte, hogy az előkelő mértéktartás jobban áll neki, mint a nyílt alázat. Hiszen csak nádszál volt, de ezt még akkor is gyakorolnia kellett, hogy jobban menjen a színlelés. Nem Myrelle lesz az egyetlen, aki bilincsbe verve a hajófenékre zár, ha úgy véli, hogy túl messzire merészkedtem. Bárhol is legyen a határ. Bilincsbe vereti, vagy még ennél is keményebb büntetésre számíthat. Az aes sedai-ok elvárják – nem, megkövetelik –, hogy mélységesen tiszteljék őket azok, akik nem tartoznak közéjük. – Nekem úgy tűnik, hogy bárkit is választotok, annak nem kellene azok közé tartoznia, akik a Toronyban voltak, amikor engem... leváltottak. Nem lenne jobb, ha a Fehér Tornyot újraegyesítő asszonyt senki sem vádolhatná meg azzal, hogy azon a napon az egyik vagy a másik oldal pártját fogta? – Ha ezt így kell folytatnia, akkor előbb-utóbb felrobban.

– Olyan valaki, aki különösen erős az Egyetlen Hatalom használatában – tette hozzá Leane. – Minél erősebb, annál határozottabban tud fellépni mindazért, amit a Torony jelent. Vagy megint jelenthet, ha Elaida már eltűnt.

Siuan legszívesebben belerúgott volna. Ezzel a megjegyzéssel legalább egy napot várnia kellett volna, és csak akkor lett volna szabad megszólalnia, ha már tényleg a nevek között válogatnak. Siuan és Leane együtt bármelyik nővérről tudott annyit, hogy akármelyikük gyenge pontját megtalálják, és felébresszék a többiek kételkedését amiatt, hogy az illetőből elég jó amyrlin lehetne-e. Inkább úszott volna meztelenül ragadozó halak között, mint hogy ezek a nők rájöjjenek, éppen manipulálni akarja őket.

– Egy nővér, aki nem volt a Toronyban – bólogatott elismerően Sheriam. – Ez nagyon jó meglátás, Siuan. Nagyon jó!

Milyen könnyen elfogadta az új szereposztást! Milyen könnyen készen állt arra, hogy jutalmul megsimogassa a fejét! Morvrin ismét csücsörített.

– Nem lesz könnyű megtalálni a megfelelő jelöltet.

– A szükséges erő lecsökkenti a választási lehetőségeinket. – Anaiya végignézett a többieken. – Viszont az erő nem csupán jobb vezérfigurává teszi, legalábbis a többi nővér szemében, de itt van még egy másik tényező is: ha valaki erős az Egyetlen Hatalomban, akkor az gyakran az akaraterő jele is. Akit megválasztunk, annak igencsak szüksége lesz az akaraterejére.

Legutoljára Carlinya és Beonin csatlakozott a vitához.

Siuannak arcizma sem rándult, és csak belül nevetett. A Torony összeomlása számos dolgot megváltoztatott, nem csak a saját pályafutását. Ezek a nővérek vezetik az itt összegyűlt aes sedai-okat, és most már arról vitatkoztak, hogy kit mutassanak be a Tanácsnak új amyrlinként, mintha annak kiválasztása nem egyedül a gyülekezet dolga lett volna.

Bizonyára nem fog komolyabb gondot okozni elültetni fejükben a gondolatot, hogy egy könnyen irányítható, új amyrlinre van igazából szükségük. Azt sem fogják észrevenni, hogy mind őket, mind ezt az új amyrlint – saját maga pótlékát – ő fogja irányítani. Moiraine-nel együtt túl sokat dolgoztak ezen, és túl sokat áldoztak fel életükből azért, hogy megtalálják és felkészítsék a sorsára Rand al'Thort, hogy most megkockáztathatná a kudarcot. Hiba lenne engedni, hogy más rosszul folytassa.

– Lehet még egy javaslatom? – Egyszerűen nem illett hozzá a tartózkodás. Valami mást kellett találnia. Így aztán fogcsikorgatva várt, míg Sheriam bólintott, és folytathatta: – Elaida megpróbálja kideríteni, hol járhat Rand al'Thor. Minél délebbre jöttem, annál inkább szaporodtak a híresztelések, hogy elhagyta Teart. Ezt én is elhiszem, ráadásul tudni vélem, hogy hová ment onnan.

Nem kellett mondania, mennyire fontos, hogy Tar Valonnál hamarabb találják meg. Ez magától értetődött. Elaida nem csupán rosszul vezetné a fiút, hanem ha a karmai közé kaparintaná, és az emberektől elzárva az uralma alatt tarthatná, akkor a tekintélye ettől annyira megnövekedne, hogy már esélyük sem maradna arra, hogy megdöntsék. Az uralkodók általában ismerték a Próféciák tartalmát, még ha népeik többnyire nem tudtak erről. Egy ilyen esetben azonban még ők is megbocsátanának egy tucatnyi hamis Sárkányt is.

– Hová? – förmedt rá Morvrin, de csak egy leheletnyivel gyorsabban, mint Sheriam, Anaiya és Myrelle kórusa.

– Az Aiel-pusztába.

Egy pillanatig csend volt, aztán Carlinya kibökte:

– Hiszen ez nevetséges!

Siuan lenyelte dühös válaszát, és – legalábbis azt remélte – bocsánatkérőn mosolygott.

– Talán igen, de olvastam néhány dolgot az aielekről, amikor még beavatott voltam. Gitara Moroso úgy vélte, az aielek Tudós Asszonyai közül néhányan képesek lehetnek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. – Abban az időben Gitara volt a Krónikaőr. – Az egyik könyvben, amit odaadott nekem olvasni, ami addig a könyvtár egyik legporosabb sarkában állt, azt állították, hogy az aielek magukat a Sárkány népének nevezik. Erre egészen addig nem emlékeztem, míg meg nem próbáltam rájönni, hová is tűnt el Rand. A Próféciákban az áll, Tear Köve csak akkor esik el, ha megjön a Sárkány népe, és az aielek ugye, részt vettek a Kő elfoglalásában. Ezt minden szóbeszéd és híresztelés megerősítette.

Morvrin hirtelen mintha a semmibe meredt volna.

– Emlékszem, amikor a Tudós Asszonyokról elmélkedtünk, amikor megkaptam a kendőmet. Ha ez igaznak bizonyul, az csodálatos dolog lenne, ám az aielek az aes sedai-okat sem kezelik jobban, mint bárki mást, aki belép a földjükre, és a Tudós Asszonyaik számára valószínűleg létezik egy törvény, ami tiltja, hogy idegenekkel beszéljenek. Legalábbis így hallottam. Ez megnehezíti azt, hogy közel kerüljünk hozzájuk és megállapíthassuk... – Hirtelen megrázkódott, és olyan vádlón nézett Siuanra meg Leane-re, mintha őket tenné felelőssé elkalandozó gondolataiért. – Túl vékony ez a fűszál ahhoz, hogy kosarat lehessen belőle fonni, főleg, ha olyan könyvben olvastad, aminek szerzője soha nem látott aielt közelről.

– Nagyon vékony fűszál – értett vele egyet Carlinya.

– De talán mégis elég fontos ahhoz, hogy valakit elküldjünk a Pusztába? – Komoly nehézséget okozott, hogy kérdezzen, és ne parancsoljon. Siuan most már minden további nélkül lehetségesnek tartotta, hogy halálra fogja izzadni magát, ha továbbra is így folytatják a tárgyalást. Általában elég jól tudott uralkodni magán ahhoz, hogy ellenálljon a hőségnek, ám most ez nem ment, amikor megkísérelte rávenni a többieket arra, hogy kövessék utasításait anélkül, hogy megéreznék, az orruknál fogva vezeti őket. – Nem hiszem, hogy az aielek bántanának egy aes sedai-t. – Nem, ha elég gyorsan reagál, és bebizonyítja nekik, hogy tényleg aes sedai. Siuan a maga részéről tényleg nem gondolta, hogy erről az oldalról fenyegetné őket veszély. – Ha Rand a Pusztában van, az aielek azt tudni fogják. Gondoljatok a Kő aieljeire!

– Talán igen – válaszolta Beonin megfontoltan. – A Puszta elég nagy. Hány embert kellene küldeni?

– Ha az Újjászületett Sárkány valóban a Pusztában van – vetette közbe Anaiya –, akkor az első aiel tudni fog róla, akivel csak találkoznak. Ez a Rand al'Thor alaposan megkavarja a világot. Még a tengerben sem tudna úgy fürdeni, hogy a csobbanást ne hallanák meg mindenütt.

Myrelle elnevette magát. – zöld nővérre lesz szükség. Egyikőtök sem köt magához egynél több őrzőt, és a Pusztában igencsak hasznos lehet három-négy gaidin, míg az aielek rájönnek, hogy egy aes sedai-jal van dolguk. Mindig is szerettem volna megismerni egy aielt. – Az aielek elleni harcok idején még csak novícia volt, és nekik nem engedték meg, hogy elhagyják a Torony területét. Természetesen egyetlen aes sedai sem kapcsolódott be a harcba azon túl, hogy ellátta a sebesülteket. A Három Eskü ennél többet nem tett lehetővé, csak ha Tar Valont vagy magát a Tornyot támadták volna meg. A háború alatt azonban nem lépték át a folyót.

– Te nem mehetsz – nézett rá Sheriam. – Ennek a tanácskozásnak egyetlen tagja sem mehet. Amikor tagja lettél a tanácsunknak, akkor megfogadtad, hogy jóban-rosszban kitartasz mellettünk. Nem engedhetünk el a Pusztában kószálni, csak mert unatkozol. Attól tartok, a végén még így is sokkal több izgalomban lesz részünk annál, mint ami igazán jól esne. – Más körülmények között kiváló amyrlin lehetett volna belőle. Most azonban túl erős és túl öntudatos volt. – Bár egy Zöld, igen, ezzel egyetértek. Vagy kettő? – Zöld szemének pillantása végigsiklott mindannyiukon. – Hogy biztosra menjünk?

– Kiruna Nachiman? – javasolta Anaiya, Beonin pedig még hozzátette: – Bera Harkin?

A többiek, Myrelle-en kívül bólintottak. Ő csak idegesen megvonta a vállát. Bár az aes sedai-ok nem duzzognak, ő mégis elég közel járt ehhez.

Siuan másodszor is megkönnyebbülten fellélegzett. Biztosra vette, hogy érvei helytállóak. Rand eltűnt valahol, és ha a Világ Gerince meg az Aryth-óceán között tartózkodott volna, akkor arról rengeteg szóbeszéd számolt volna be, de bárhol is járjon a fiú, Moiraine ott volt mellette, hogy a pórázát fogja. Kiruna és Bera bizonyára semmi kivetnivalót nem talál azon, hogy átadjanak egy levelet Moiraine-nek, és együttesen hét őrző kísérte őket, akik valószínűleg képesek lesznek távol tartani az aieleket.

– Nem akarunk túlzottan elfárasztani téged meg Leane-t – folytatta Sheriam. – Megkérek egy Sárga nővért, hogy törődjön veletek. Talán valami módon a segítségetekre lehet, és enyhíthet a sorsotokon. Szerzek szobát nektek, ahol kipihenhetitek magatokat.

– Ha te akarsz lenni az ügynökeink vezetője – tette hozzá Myrelle aggódva –, akkor szükséged lesz minden erődre.

– Én távolról sem vagyok olyan törékeny, mint ahogy azt gondoljátok – tiltakozott Siuan. – Ha az lennék, hogy a csudába tudtalak volna követni benneteket majdnem kétezer mérföldön át? Ha az elcsendesítés után le is gyengültem, higgyétek el, az már a múlté! – Valójában végre ismét rábukkant egy igazi hatalmi központra, és semmiképpen nem akarta elhagyni azt. Ezt persze nem mondhatta el nekik. Ahogy aggódva nézték őt meg Leane-t! Na jó, Carlinya nem aggódott annyira, de a többiek... A Fényre! Még a végén ebéd után minden nap ágyba fektetnek, hogy délután kialudhassuk magunkat!

Rövid kopogás után Arinvar, Sheriam őrzője lépett be. A cairhieni származású férfi nem volt túl magas, viszont karcsú, és úgy mozgott, mint egy lopakodó leopárd. Arca is megőrizte keménységét.

– Keletről több mint húsz lovas jön – jelentette ki kertelés nélkül.

– Akkor hát nem fehérköpenyek – nézett rá Carlinya. – Különben azt egyből mondta volna.

Sheriam a másik asszonyra nézett. Sok nővér könnyen dühbe gurult, ha valaki bármilyen módon megpróbált közéjük és gaidinjuk közé állni.

– Nem engedhetjük meg nekik, hogy tovább lovagoljanak, és véletlenül felfedezzenek minket! El tudjátok fogni őket, Arinvar? Jobban örülnék ennek, mintha megölnétek őket.

– Egyik sem lesz túl könnyű – válaszolta a férfi. – Machan azt mondja, az idegeneknél fegyver van, és háborús veteránokra emlékeztetnek. Azok közül egy is felér tíz fiatal katonával.

Morvrin felhorkant.

– Vagy az egyiket, vagy a másikat meg kell tennünk! Elnézésedet kérem, Sheriam! Arinvar, a gaidinok nem tudnának néhányat a fürgébb nővérek közül az idegenek közelébe vezetni, hogy a Levegő fonataival megkössék őket?

Az őrző a fejét csóválta.

– Machan beszámolt arról, hogy valószínűleg felfedezték az őrt álló őrzőket. Azt biztosan észrevennék, ha önök közül egynél vagy kettőnél többet próbálnánk meg a közelükbe vinni. Mégis tovább közelednek.

Nem Siuan és Leane volt az egyetlen, aki ezen elcsodálkozott. Egy őrzőt csak igen kevés férfi képes észrevenni, ha az nem akarja ezt, még akkor is, ha éppen nem viseli színváltoztató köpenyét.

– Akkor cselekedjetek saját belátásotok szerint! – jelentette ki Sheriam. – Ha egy mód van rá, fogjátok el őket! Senki sem menekülhet el, hogy eláruljon minket!

Mielőtt azonban Arinvar befejezhette volna meghajlását, s még le sem vette kezét kardja markolatáról, máris egy másik férfi állt mellette, egy hatalmas termetű, medvére emlékeztető, komor harcos. A széles vállú őrző haja a válláig ért, s csak szakállat viselt, bajuszát lenyírta. Elég furcsa volt, hogy ő is az őrzők eleganciájával mozgott. Rákacsintott Myrelle-re, a saját aes sedai-jára, aztán illiani tájszólásban megszólalt:

– A legtöbb lovas bizony megállt, ámde az egyik csak jön mifelénk. Ha az én öreg édesanyám talán mást is mondana, én akkor is bizony Gareth Bryne-nek hinném őt, mert bizony pillantást vethettem én reá.

Siuan a férfira meredt. Keze és lába hirtelen jéggé dermedt. Hallott hihető pletykákat arról, hogy Myrelle tényleg hozzáment ehhez a Nuhelhez és két másik őrzőjéhez, megszegve ezzel az összes olyan ország törvényeit és szokásait, melyeket Siuan ismert. Ilyen gondolatok akkor forognak valaki fejében, ha éppen elveszíteni készül azt, ha éppen megbénult, s ebben a pillanatban úgy érezte, mintha fejbe csapta volna az árbocrúd. Bryne itt? Hát ez lehetetlen! Ez őrület! Csak nem követhette végig, a hosszú úton? De igen. Ez a férfi képes erre, és meg is tette! Az út során végig azt mondogatta magának, nem szabad nyomokat hagynia, hiszen Elaida tudta, hogy nem halt meg, és addig nem fogja abbahagyni a hajszát, míg biztos nem lehet abban, hogy megtalálták Siuant. Ha addig meg nem buktatják. Siuan mindig mérgelődött, amikor valahol az út iránt kellett érdeklődnie, de mégsem az a gondolat kínozta, hogy Elaida valahogy megtalálja a felvilágosítással szolgáló patkolókovácsot a parányi, altarai faluban, hanem attól tartott, hogy a kovács valóságos festett cégérként mutatná az utat Gareth Bryne-nek. Bebeszélted magadnak, hogy ez butaság, igaz? Most meg mégis itt van!

Még jól emlékezett arra, amikor a férfival összetűzve, rákényszerítette akaratát azzal a határvitával kapcsolatban. Olyan volt, mintha egy vastag fémrudat kellett volna meghajlítania, vagy egy óriási rugót, ami azonnal kiegyenesedik, ha egy pillanatra is lanyhul az ereje. Minden tudását össze kellett szednie, és nyilvánosan meg kellett szégyenítenie a férfit, mert biztosra akart menni abban, hogy az a szükséges ideig engedelmeskedni fog. Nehezen szeghette meg azt a szavát, amit térden állva adott, ráadásul ötven nemes füle hallatára. Már Morgase is nehéz esetnek számított, és nem akarta, hogy Bryne, Morgase keze alá játszva, segítsen a királynőnek kijátszani az amyrlin akaratát. Furcsa, hogy akkor Elaidával működött együtt, hogy megtörjék Morgase-t.

Össze kellett szednie magát. Tényleg elkábult, és minden ostobaságra gondolt, a fontos dolgok helyett. Szedd össze magad! Most nem szabad pánikba esned!

– El kell küldenetek! Vagy meg kell ölni.

Már akkor tudta, hogy hibát követett el, amikor kimondta a szavakat. Úgy beszélt, mint aki bajban van. Még az őrzők is ránéztek, hát még az aes sedai-ok... Eddig még csak nem is sejtette, milyen érzés lehet, ha az ember maga nem tudja fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, de hirtelen magán érzi azoknak a pillantását, akik viszont igen. Meztelennek érezte magát. Lecsupaszították az elméjét. Bár tudta, hogy az aes sedai-ok nem olvasnak gondolatokat, legszívesebben mindent bevallott volna, mielőtt szemére olvassák minden hazugságát és a többi bűnét. Csak remélni tudta, hogy arca nem olyan, mint Leane – tűzvörös arcbőr, és tágra nyílt szem.

– Tudjátok, hogy miért van itt – Sheriam hangja meglehetősen nyugodtnak tűnt. – Mind a ketten. És nem akartok találkozni vele. Annyira nem, hogy jobban örülnétek, ha inkább megölnénk.

– Hát, bizony, nem sok hadvezér él napjainkban – Nuhel páncélkesztyűbe bújtatott ujjain számolta őket. – Agelmar Jagad és Davram Bashere bizony nem hagyják el a Fertő határát, úgy vélem én, Pedron Niall pedig csak nem lesz hasznukra kegyedéknek. Ha Rodel Ituralde még élne, akkor bizony nyakig lenne abban, ami megmaradt Arad Doman-ból. – Magasba emelte vastag hüvelykujját. – Akkor bizony nem marad más, csak Gareth Bryne.

– Úgy gondolod, hogy szükségünk lesz egy nagy hadvezérre? – kérdezte Sheriam halkan.

Nuhel és Arinvar nem nézett össze, de Siuan mégis úgy érezte, a két férfi tekintete összevillant.

– Ez a ti döntésetek, Sheriam – válaszolta Arinvar ugyanolyan halkan. – A tiéd és a nővéreidé, de ha azt tervezitek, hogy visszatérünk a Toronyba, akkor szükségetek lesz rá. Ha itt akartok maradni, amíg Elaida értetek nem küld, akkor viszont nem kell nekünk.

Myrelle kérdő pillantást vetett Nuhelre, aki csak bólintott.

– Úgy tűnt, igazad volt, Siuan – jelentette ki Anaiya szárazon. – Nem tudtuk megtéveszteni a gaidinokat.

– A kérdés az, hajlandó lesz-e szolgálni minket – szólalt meg Carlinya, mire Morvrin bólintott, majd folytatta:

– Úgy kell megosztani vele indítékainkat, hogy önként szolgáljon minket. Semmiképpen nem szolgálná érdekeinket, ha híre menne, hogy megöltünk egy ilyen kiváló férfiút, vagy hogy bebörtönöztük, mielőtt harcunk egyáltalán megkezdődhetett volna.

– Igen – értett vele egyet Beonin. – És olyan jutalmat kell felajánlanunk neki, ami majd hozzánk fűzi.

Sheriam ismét a két férfira pillantott.

– Ha Bryne nagyúr beér a faluba, ne mondjatok neki semmit, hanem hozzátok ide! – Mihelyt az ajtó becsukódott az őrzők mögött, a nő pillantása egészen komorrá vált. Siuan ismerte ezt. A zöld szemek pillantásától megremegett a novíciák térde, mielőtt még bárki is megfeddhette volna őket. – Hát akkor, most elmondjátok nekünk, mit keres itt Gareth Bryne!

Nem maradt más választása. Ha akár csak a legkisebb hazugságon is rajtakapják, mindenben kételkedni fognak. Siuan még egyszer mély levegőt vett.

– Egyik éjszaka egy istállóban kerestünk menedéket, Koreforrás közelében. Fent, Andorban. Arrafelé Bryne volt a földesúr, és...

Huszonnyolcadik fejezet

Csapdában

Egy szürkészöld köpenyt viselő őrző közeledett Bryne felé, mihelyt ellovagolt a falu első kőépületei mellett. Bryne bárhol felismerte volna, hogy a férfi egy őrző. Elég volt látni, ahogy tett két lépést. Az utcán felé forduló, számos aes sedai arcra már nem is volt szükség. A Fény szerelmére, mit művel ennyi aes sedai Amadicia határán? A szomszédos falvakban hallott szóbeszéd szerint Ailron arra készül, hogy elfoglalja az Eldar innenső oldalát, ami semmit mást nem jelent, mint hogy a fehérköpenyek is átjönnek. Az aes sedai-ok ugyan jól tudnak védekezni, de ha Niall egy egész légiót átküld a folyón, akkor számos asszony meg fog halni. Ha még képes volt megítélni, milyen régóta van kitéve a levegőnek egy kivágott fatörzs, akkor ez a hely alig két hónappal ezelőtt még az erdő mélyén feküdt. Már megint mibe keveredett bele Mara? Nem kételkedett abban, hogy itt fogja megtalálni. A szomszédos falvakban a férfiak nagyon is jól emlékeztek az együtt utazó három csinos, fiatal nőre, de különösen az egyikükre, aki azt tudakolta, merre vezet az út a fehérköpenyek elleni háború óta elhagyott falu felé.

A hatalmas termetű, széles arcú őrző, aki szakálla alapján Illianból származhatott, megállt az utcán Bryne pej heréltje előtt, és meghajolt.

– Bryne nagyúr? Nuhel Dromand volnék, bizony! Hanem ha velem jönne, bent bizony várnak magára, akik beszélni szeretnének!

Bryne lassan leszállt a lóról, levette a kesztyűjét, és belegyűrte hátra, a kardtartó övbe, miközben alaposabban szétnézett. Az egyszerű, barna kabát, amit most viselt, sokkal alkalmasabb volt ilyenfajta utazásokra, mint az a szürke selyem, amiben útra kelt. Azt már elajándékozta. Aes sedai-ok, őrzők és mások bámulták némán, de még azok, akik legfeljebb csak szolgák lehettek, sem tűntek meglepettnek. Dromand ismerte a nevét. Lehet, hogy az arcát is ismerték, de ennél több dologra gyanakodott. Ha Mara az... – ha a három nő az aes sedai-ok ügynöke volt, az sem változtatott semmit az eskün, amit tett.

– Menjen előre, Nuhel gaidin! – Ha Nuhelt meglepte a megszólítás, akkor azt nem mutatta. A fogadó, ahová Dromand bevezette – már ami megmaradt itt a fogadóból –, inkább egy hadjárat főhadiszállására emlékeztetett, akkora volt itt a nyüzsgés. Már ha az aes sedai-ok valaha is irányítottak hadjáratot. Hamarabb vette észre Serenlát, mint ahogy a nő megláthatta őt. A lány egy jól megtermett férfival együtt ült a sarokban. A fickó valószínűleg Dalyn lehetett. Amikor Serenla megpillantotta, leesett az álla, és becsukta a szemét, mintha nem akarna hinni neki. Dalyn mintha nyitott szemmel aludt volna. Pillantása a semmibe meredt. Egyetlen aes sedai vagy őrző sem törődött velük, amikor Dromand keresztülvezette az ivón, de Bryne lefogadta volna udvarházába és birtokaiba, hogy bármelyikük több részletet figyelt meg, mint az összes bámuló szolga együttesen. Meg kellett volna fordulnia, hogy elvágtasson, amikor rájött, hogy ki lakik ebben a faluban.

Alaposan megvizsgálta a vele szemben ülőket, miközben mélyen meghajolt az asztal túloldalán ülő hat aes sedai előtt, amikor az őrző bemutatta őket. Csak egy bolond viselkedik óvatlanul az aes sedai-ok közelében. Figyelme mégis a két ifjú nő felé irányult, akik a frissen kitakarított kandalló mellett, a falnál állva igencsak nyúzottnak tűntek. A ringó csípőjű kis domani bestia kivételesen mintha remegve, és nem csábítóan mosolygott volna rá. Mara is ijedtnek tűnt, mint akit halálra rémítettek, legalábbis Bryne így vélekedett, de kék szemével továbbra is dacosan nézett az övébe. Ez a lány bátor, mint egy oroszlán.

– Nagyon örülünk, hogy láthatjuk, Bryne nagyúr – jelentette ki a tűzvörös hajú aes sedai. Egy kicsit talán molett volt, de ferdevágású szemei ellenére is elég csinos volt ahhoz, hogy bármelyik férfi alaposabban megnézhesse, még akkor is, ha ujján ott viselte a Nagy Kígyót ábrázoló gyűrűt. – Lenne kedves elmondani nekünk, mi vezette ide?

– Természetesen, Sheriam sedai. – Nuhel közvetlenül mellette állt, de Bryne nehezen tudta elképzelni, milyen védelemre lett volna szükségük ezeknek a nőknek egy hozzá hasonló, öreg katonával szemben. Biztosra vette, hogy már ismerik az okot, és amikor mesélés közben megfigyelte arcukat, csak megerősödött a gyanúja. Az aes sedai-okon semmi nem látszik meg, ha el akarják titkolni érzelmeiket, de közülük legalább egyen látszani kellett volna valaminek, amikor megemlítette az esküt. Már mindent tudtak.

– Cseppet sem szép ez a történet, amit elmesélt nekünk, Bryne nagyúr. – Ezt a nőt Anaiyának hívták. Kortalan arcvonások ide vagy oda, mégis, leginkább egy elégedett, tehetős gazdasszonyra emlékeztetett, nem pedig egy aes sedai-ra. – Ennek ellenére meglepőnek tartom, hogy ilyen sokáig üldözte a menekülőket, még ha esküszegőkről van is szó. – Mara arca vörösödni kezdett a haragtól. – Persze, ez egy nagyon súlyos eskü volt, amit nem lett volna szabad megszegni.

– Sajnálatos módon – vette át a szót Sheriam –, most még nem tudjuk átadni őket önnek.

Szóval, akkor mégis az aes sedai-ok ügynökei voltak.

– Ezt a súlyos esküt nem lett volna szabad megszegni, és mégis meg akarják akadályozni, hogy jóvátegyék?

– Jóvá fogják tenni – válaszolta Myrelle, és olyan oldalpillantást vetett a kandalló mellett álló párra, amitől azok még jobban kihúzták magukat. – És biztos lehet abban, hogy ezek már megbánták, hogy elszöktek – ezúttal Amaena vörösödött el, miközben úgy látszott, hogy Mara majd megpukkad a méregtől. – Most azonban még nem engedhetjük ezt meg. – Bár nem nevezték meg az ajahjukat, Bryne úgy gondolta, hogy a sötét hajú, csinos nő egy Zöld nővér lehet, míg az erőteljes felépítésű, kerek képű, akit Morvrinnak hívtak, kétségtelenül egy Barna. Ezt talán a mosoly árulta el, amit Myrelle Dromandra villantott, amikor bekísérte, és Morvrin esetén az volt az érzése, hogy a nő gondolatai valahol egészen máshol járnak. – Azt ugye, nem foglalták bele az esküjükbe, hogy mikor kezdik meg a szolgálatot, és jelenleg szükségünk van rájuk.

Ostobaság volt az egész! Bocsánatot kellene kérnie, amiért megzavarta őket, és gyorsan eltűnnie innen. Persze, ez is ostobaság. Még mielőtt megszólította volna Dromand az utcán, már rájött, hogy Salidart valószínűleg nem fogja élve elhagyni. Csupán abban az erdőben, ahol hátrahagyta embereit, legalább ötven őrző rejtőzött, ha ugyan nem száz. Joni és a többiek nem adják majd olcsón a bőrüket, de hát nem azért hozta ide őket, hogy ily módon haljanak meg. Micsoda bolond volt, hogy egy női szempár miatt hagyta magát csapdába csalni! Ezzel az erővel nyugodtan folytathatja.

– Gyújtogatás, lopás és testi sértés, aes sedai-ok. Ezeket követték el. Bíróság elé állították őket, elítélték, és elfogadták az esküjüket. Semmi kifogásom az ellen, hogy itt maradjak, és megvárjam, míg végeznek velük. Mara addig cselédként szolgálhat engem, ha éppen nincs rá szükségük. Az itteni munkával eltöltött óráit beszámítom, és majd levonjuk a szolgálati idejéből.

Mara már dühösen nyitotta a száját, de mintha csak sejtették volna, hogy tiltakozni fog, hat aes sedai szempár fordult felé. A lány behúzta a vállát, becsukta a száját, és dühösen, ökölbe szorított kézzel meredt a férfira. Bryne boldog volt, hogy nincs kés a lánynál.

Myrelle csak nagy nehezen tudta elfojtani a mosolyát.

– Inkább válassza a másikat, Bryne nagyúr! Úgy, ahogy az önre néz, sokkal... sokkal odaadóbban fogja szolgálni.

Szinte arra számított, hogy Amaena elvörösödik, ám a nő nyugodt maradt, és végigmérte – lemérte. A domani lány összenevetett Myrelle-lel. Származása miatt nem is kellett volna ezen csodálkoznia, főleg, ha visszagondolt utolsó találkozásukra.

Carlinya, akiből olyan hideg áradt, hogy a többiek egészen barátságosnak tűntek mellette, most előrehajolt. Bryne nem bízott sem benne, sem abban a nagyszeműben, akit Beoninnek hívtak. Még abban sem volt biztos, hogy miért. Ha ezek itt most a Házak Játékát játszanák, akkor azt mondaná, hogy a két nőnek a fülén is becsvágy ömlik kifelé. Nagyon is elképzelhető, hogy valóban valami ilyesmibe keveredett.

– Azzal mindenesetre tisztában kell lennie – mondta Carlinya hűvösen –, hogy a nő, akit ön Maraként ismer, valójában Siuan Sanche, az egykori amyrlin. Amaena pedig valójában Leane Sharif, az egykori Krónikaőr.

Bryne-nek össze kellett szednie magát, hogy ne álljon tátott szájjal ott, mint egy álmodó parasztlegény. Most, hogy felvilágosították, valóban felismerte Mara – Siuan – vonásait, azt az arcot, ami egyszer már visszavonulásra kényszerítette, és most újra fiatalosan puhának látszott.

– Hát ez hogyan...? – Csak ennyit tudott mondani. Egy szóval több sem hagyta el az ajkát.

– Vannak dolgok, amelyekről egy férfi jobb, ha nem tud – válaszolta Sheriam hűvösen. – És persze a legtöbb nő sem.

Mara, illetve – most már gondolatban is a megfelelő névvel kellene illetnie – Siuan átment a lecsendesítésen. Ezt ő is tudta. Valamiképpen összefügg a lecsendesítés hatásaival. Ha pedig az a hattyúnyakú domani szépség valaha is Krónikaőr volt, akkor egészen biztosan őt is lecsendesítették. Az aes sedai-ok társaságában azonban igencsak balga dolog lett volna a lecsendesítés hatásairól beszélni. Ezenfelül pedig, ha az ember egy olyan aes sedai-jal beszélget, akire éppen rájött a titokzatoskodás, akkor még arra a kérdésre sem kaphat egyenes választ, hogy kék-e az ég.

Nagyon ügyesen csinálták ezek az aes sedai-ok. Először elkábították, aztán, amikor már biztonságban érezte magát, nagyot csaptak a fejére.

Elfogta az a halvány gyanú, hogy sejti, mire is akarnak kilyukadni, miért puhítják ennyire. Érdekes lenne megállapítani, hogy jól gondolkozott-e.

– Ez semmit sem változtatott azon az eskün, amit kimondtak előtte. És ha még most is ők lennének az amyrlin és a Krónikaőr, akkor sem akadna olyan törvény, még Tar Valonban sem, ami ne arra kényszerítené őket, hogy eleget tegyenek vállalásuknak.

– Mivel önnek amúgy sincs kifogása az ellen – válaszolta Sheriam –, Siuan cselédként az ön rendelkezésére áll, amikor éppen nincs rá szükségünk. Ha kívánja, mind a hármat megkaphatja, beleértve Mint is, akit valószínűleg Serenla néven ismer. Őt teljes munkaidőben foglalkoztathatja. – Valami oknál fogva Siuant ez ugyanannyira bosszantotta, mint a személy szerint őt érintő részt. Valamit morgott magában, de nem elég hangosan ahhoz, hogy meg lehessen érteni. – És bizonyára nem lesz kifogása az ellen, Bryne nagyúr, hogy megtegyen nekünk valamit, ha már úgyis itt tartózkodik.

– Az aes sedai-ok hálája nem csekély dolog – jelentette ki Morvrin.

– Kegyed a fényt és az igazságot szolgálja, ha minket szolgál – tette hozzá Carlinya.

Beonin bólintott, és mondanivalóját hangsúlyozva, komolyan átvette a szót:

– Ön jól szolgálta Morgase-t és Andort. Szolgáljon minket is ilyen jól, és a szolgálat végén nem újabb száműzetés vár majd önre. Amit kívánunk, az nem sérti az ön becsületét. Az, amit akarunk, nem ellentétes Andor érdekeivel.

Bryne elfintorodott. Ez bizony a Házak Játéka, ehhez semmi kétség nem férhet. Néha azt hitte, hogy az aes sedai-ok találták ki a Daes Dae'mart. Még álmukban is ezt játszották. Egy nyílt összecsapás ennél sokkal becsületesebb volt, bár jóval véresebb is. Ha bábuként akarják mozgatni, hadd tegyék – valamilyen módon amúgy is mindig elérték, amit akartak –, de itt az ideje annak, hogy bebizonyítsa, ő nem csak egy esztelen fabábu.

– A Fehér Torony meghasonlott – jelentette ki halkan. Az aes sedai-ok szeme kitágult, de nem hagyott nekik lehetőséget közbeszólni. – Az ajahok vitatkoznak egymással. Ez az egyetlen oka annak, hogy önök mind itt vannak. Az biztos, hogy nem egy újabb kardra van szükségük – Dromand irányába pillantott, aki válaszul biccentett –, tehát az egyetlen szolgálat, amit tőlem elvárhatnak, az az, hogy vezessem a hadseregüket. Illetve először toborozzak egyet, hacsak nincsenek további táboraik, jóval több emberrel annál, mint amit itt láttam. Ez pedig azt jelenti, hogy megindulnak Elaida ellen. – Sheriam döbbenten nézett rá, Anaiya aggódva, és Carlinya úgy, mintha mondani akart volna valamit, Bryne azonban folytatta. Most az egyszer figyeljenek oda rá, mert úgy vélte, hogy a következő hónapok folyamán majd ő lesz az, akinek állandóan hallgatnia kell. – Hát jól van. Sosem kedveltem Elaidát, és nem hiszem, hogy jó amyrlin lenne. Ami ennél is fontosabb, képes vagyok felállítani egy olyan sereget, ami beveszi Tar Valont. Feltéve, ha önök tisztában vannak azzal, hogy ez a harc hosszú és véres lesz. Viszont vannak feltételeim is. – Valamennyien kihúzták magukat, ezt hallva, még Siuan és Leane is. A férfiak nem szoktak feltételeket támasztani az aes sedai-oknak. – Először is, én vagyok a főparancsnok. Megmondják, mi a feladatom, de én döntöm el, hogyan valósítom meg. Maguk nekem adnak parancsokat, az alattam szolgáló katonákat viszont én látom el utasításokkal, nem önök. Kivéve, ha ebbe korábban beleegyeztem. – Több száj is szóra nyílt, először Carlinyáé és Beoniné, de ő csak folytatta: – Én osztom be a katonákat, én jutalmazom és büntetem őket. Nem önök. Másodszor: ha közlöm önökkel, hogy valami nem lehetséges, akkor önök alaposan meggondolják, hogyan lehet ezen változtatni. Nem kívánom aláásni a tekintélyüket – ezt amúgy sem hagynák –, de nem akarok emberéleteket elpocsékolni, csak mert önök nem értenek a hadászathoz. – Ennek ellenére meg fogják próbálni, de ha szerencséje van, akkor csak egyszer. – Harmadszor: ha egyszer belekezdenek, akkor végig is viszik a háborút. Nem fogom hurokba dugni a fejemet, akárcsak az összes többi ember, aki engem követ, csak mert esetleg fél év múlva úgy döntenek, hogy jobb, ha Elaida az amyrlin, mint egy hosszú háború. Ezzel bitóra küldenénk az összes katonát, akit csak el lehet fogni. A többi ország nem fog beavatkozni a Toronyért dúló polgárháborúba, de ha cserbenhagyják a sereget, akkor meghalunk. Erről Elaida gondoskodik. Ha nem fogadják el ezeket a feltételeket, akkor nem látok lehetőséget az önök szolgálatára. Ha ezért az Egyetlen Hatalom segítségével megkötnek, hogy Dromand elvághassa a torkomat, vagy ha elítélnek, és felakasztanak, a végeredmény ugyanaz. Mindenképpen halott vagyok.

Az aes sedai-ok nem szóltak semmit sem. Egy darabig csak merően bámulták, míg Bryne-nek már annyira viszketett a lapockája, hogy felmerült benne, lehet, hogy Nuhel mindjárt hátba szúrja egy tőrrel. Ekkor Sheriam felkelt, és a többiek követték az egyik ablakhoz. Látta, hogy mozog a szájuk, de a hangjukat nem hallotta. Ha szándékaikat az Egyetlen Hatalom mögé akarták elrejteni, akkor miért is ne? Nem volt egészen biztos abban, követelései közül hányat tud kifacsarni belőlük. Ha van egy csepp eszük, akkor mindent megadnak, de hát az aes sedai-oknak elég csavaros az eszük járása. Bárhogy is döntsenek, a jót és a rosszat is méltósággal kell elfogadni. Saját magát csalta ebbe a tökéletes csapdába.

Leane rápillantott, és egy olyan mosolyt küldött felé, ami világosan elmondta, soha az életben nem fogja megtudni, mit is szalasztott el. Valószínűleg egy olyan játék várt volna rá, amelyben nem csak ő lett volna az űzött vad, de végig az orránál fogva is vezetik. Ezek a domani nők mindig csak a felét ígérték meg annak, amire számított az ember, csak azt adták, amit éppen akartak, véleményüket és szándékaikat pedig pillanatról pillanatra változtatták.

A kelepce csalija most egyenesen ránézett, és odajött hozzá, míg annyira közel nem állt, hogy szinte már ki kellett törnie a nyakát ahhoz, hogy Bryne szemébe nézhessen. Halkan, haragtól remegő hangon beszélt:

– Miért tette ezt? Miért követett minket? Az istálló miatt?

– Az eskü miatt – egy kék szempár miatt. Siuan Sanche legfeljebb tíz évvel lehetett fiatalabb nála, de elég nehezére esett emlékeztetnie magát arra, hogy Siuan Sanche áll előtte, hiszen ez az arc legalább harmincévnyi korkülönbséget sejtetett. A szeme azonban változatlan maradt, mélykék és metsző, ahogy ránézett. – Az esküje miatt, a megszegett eskü miatt. Ezért meg kellene kétszereznem a szolgálati idejüket.

A nő nem nézett rá, hanem összefonta karját a mellén. Felmordult:

– Ezt már elintézték!

– Ezzel azt akarja mondani, hogy megbüntették magukat az esküszegés miatt? Ha emiatt véresre verték a feneküket, ahhoz nekem semmi közöm. Csak, ha nálam van a pálca.

Dromand halk nevetése meglehetősen felháborodottnak tűnt. Bizonyára az őrző is nehezen birkózott meg azzal a ténnyel, hogy kicsoda Siuan. Bryne maga sem tudta még feldolgozni a dolgot. A nő arca elvörösödött, de annyira, hogy félő volt, mindjárt megpukkad.

– A szolgálati időmet máris megduplázták, maga nagy halom büdös halliszt. Maga, meg az elszámolt órák! Egyetlen perc sem számít, amíg nem vagyunk mindannyian abban az átkozott udvarházban. Még ha húsz évig is kell a... kell a maga házicselédjének lennem, bármi is legyen az!

Szóval akkor ezt is kitervelték, Sheriam meg a többiek. Odapillantott, ahol az ablaknál állva tanácskoztak. Mintha két ellenséges táborra bomlottak volna. Sheriam, Myrelle és Anaiya állt az egyik oldalon, velük szemben Morvrin és Carlinya a másikon. Beonin középen foglalt helyet. Szóval ezek hajlandóak lettek volna Siuant és Leane-t – meg Mint? – egyfajta megvesztegetésként odavetni neki, még mielőtt egyáltalán belépett volna a szobába. Alighanem kétségbeesett helyzetben vannak. Ez viszont azt jelenti, hogy Bryne helyzete sem túl jó. Bár, ha eléggé kétségbe esettek, akkor talán kezébe adják azokat az eszközöket, amelyekkel kivívhatja a győzelmet.

– Ennek persze örül, igaz? – kérdezte Siuan felháborodva, amikor a férfi tekintete visszafordult az ő irányába. – Vén halászölyv. Vér és hamu, hogy lehet valakinek ilyen pontyagya! Most, hogy tudja, ki is vagyok, biztosan élvezi, hogy ott hajlonghatok, meg pukedlizhetek, igaz? – Ebben a pillanatban nem igazán tűnt úgy, hogy valaha is pukedlizni fog. – Miért? Bosszút akar állni, amiért egyszer régen meghátrálásra kényszerítettem Murandyval kapcsolatban? Hát ennyire kicsinyes ember maga, Gareth Bryne?

Megpróbálja provokálni. Persze, mert túl sok dolog szaladt ki a száján, és most nem akar időt hagyni neki arra, hogy meggondolja a hallottakat. Hát, már nem aes sedai ez a nő, de a manipulálás akkor is a vérében van.

– Akkor maga volt az amyrlin – válaszolta Bryne megfontoltan –, akinek a gyűrűjét még a királyok is megcsókolják. Meg kell hogy mondjam, nem igazán tetszett az, amit akkor tett velem, és egyszer majd le kell ülnünk, hogy nyugodt körülmények között vitassuk meg, feltétlenül a fél udvar füle hallatára kellett megaláznia? Arra viszont emlékeztetnem kell, hogy én Mara Tomanest követtem ide, és nekem Mara Tomanes kellett. Nem Siuan Sanche. Ám ha már kegyedet annyira érdekli a dolgok gyökere, akkor engedtessék meg nekem is megkérdezni, miért volt akkor annyira fontos, hogy ne tegyek semmit a Murandyból kiinduló rablótámadások ellen?

– Azért, mert a beavatkozásával fontos terveket akadályozott volna meg – felelte a nő, minden szót külön kihangsúlyozva, hogy ezzel is jelezze mondandója súlyát. – Akárcsak a mostani beavatkozása. A Toronynak sikerült egy ifjú őrgrófot azonosítani, egy Dulain nevű fickót, akiről úgy véltük, képes lesz majd a segítségünkkel megteremteni Murandy egységét. Nem engedhettük meg, hogy a maga katonái véletlenül végezzenek vele. Itt is fontos feladatok várnak rám, Bryne nagyúr. Hagyja elvégeznem, és akkor talán tanúja lehet a győzelemnek. Ha bosszúszomjtól vezetve beavatkozik, akkor azzal mindent elronthat.

– Bármilyen munka is vár itt magára, bizonyosra veszem, hogy Sheriam meg a társai majd gondoskodnak arról, hogy azt el is tudja végezni. Dulain? Még sohasem hallottam róla. Nem juthatott túl gyorsan előre a ranglistán ahhoz, hogy bejelentse a trónigényét. – Igazából azt gondolta, hogy Murandy mindaddig a kiskirályok paradicsoma, a rablólovagok hazája marad, míg újabbat nem fordul a Kerék, és el nem jön egy új világkorszak. Az ottani emberek már akkor is a városaik alapján tartották számon magukat, mielőtt megszülethetett volna az államuk. Már ha államnak lehet tekinteni azt, ami ma ott vegetál. Viszont, ha tényleg él ott egy nagyúr, aki Siuan póráza végén képes megteremteni az ország egységét, az nem kevés katonával tudna hozzájárulni serege gyarapodásához.

– Meghalt. – A nő arcán vörös foltok ütköztek ki, és mintha önmagával is meg kellett volna küzdenie. – Egy hónappal azután, hogy elhagytam Caemlynt – mormolta halkan. – Valamilyen andori paraszt keresztüllőtte a nyilával, mert nem akarta hagyni, hogy elrabolja a juhait.

Bryne nem tudta visszafojtani a nevetést.

– Akkor a parasztokat kellett volna térdre kényszerítenie, nem engem! Na mindegy, most már nem kell ilyen dolgokkal foglalkoznia. – Ez bizonyára igaz lehetett. Bármilyen feladatot is adnak neki az aes sedai-ok, az biztos, hogy nem lesz többé hatalmas és befolyásos személy. Sajnálta ezt a nőt. Nem tudta elképzelni, hogy Siuan felad mindent, és lefekszik meghalni, dehát mindenét elvesztette a puszta életén kívül. Másrészt viszont cseppet sem tetszett neki, hogy a nő nagy halom büdös hallisztnek és vén halászölyvnek nevezte. Meg még minek? Pontyagyúnak? – Mostantól kezdve érje be a csizmám pucolásával és azzal, hogy bevetheti az ágyamat!

Siuan szeme résnyire szűkült.

– Ha ez az, amire vágyik, Bryne nagyúr, akkor jobban tette volna, ha Leane-t választja. Ő elég bolond ahhoz, hogy megtegye ezt!

Bryne alig tudta visszafogni magát attól, hogy tágra nyílt szemmel bámuljon rá. A női elme kacskaringós útjai mindig is megdöbbentették.

– Megesküdött arra, hogy szolgálni fog, mindegy, hogyan döntök – szólalt végül meg vigyorogva. Most meg mi ütött belé? Pontosan tudta, ki ez a nő, mi ez a nő. Ám ezek a szemek még mindig üldözték. Kihívás ragyogott bennük, bár a nő nyilvánvalóan azt hitte, csírában fojtja el a férfi reményeit azzal, hogy ilyen keményen néz rá. – Majd csak rájön arra, milyen fajta ember vagyok én, Siuan!

Az előző tréfája után ezzel vigasztalni akarta a nőt, de abból, ahogy Siuan behúzta a nyakát, látszott, hogy valószínűleg fenyegetésnek fogta fel a kijelentést.

Bryne hirtelen rájött, hogy újra hallja az aes sedai-okat. Halk mormogás hallatszott, ami aztán gyorsan elcsendesedett. Egymás mellett állva, kifejezéstelen tekintettel néztek rá. Nem, Siuant nézték. Tekintetükkel addig követték, míg vissza nem ment oda, ahol Leane állt. A nő mintha csak megérezte volna pillantásuk súlyát, minden lépést egy kicsivel gyorsabban tett meg az előzőnél. Amikor a kandalló előtt ismét megfordult, az arca ugyanolyan kifejezéstelennek tűnt, mint a többieké. Figyelemre méltó nő. Nem volt biztos abban, hogy az ő helyében képes lett volna-e ugyanerre.

Az aes sedai-ok megvárták, hogy eléjük lépjen. Megtette, mire Sheriam megszólalt:

– Elfogadjuk a feltételeit, mégpedig teljes mértékben, Bryne nagyúr, és kötelezzük magunkat arra, hogy betartjuk őket. Nagyon is ésszerű feltételek voltak.

Nem úgy tűnt, mintha Carlinya is nagyon értelmesnek tartotta volna őket, de ezzel most nem törődhetett. Bryne készen állt arra, hogy az utolsó pont kivételével valamennyiben engedjen. Csak cserben nem hagyhatják!

Ott, ahol volt, letérdelt, jobb öklét a keskeny szőnyegre szorította, a nők körbeállták, és egymás után mindegyikük lehajtott fejére helyezte a tenyerét. Nem érdekelte, hogy az Egyetlen Hatalmat használták-e arra, hogy esküjéhez kössék vagy hogy megtudják az igazat. Még abban sem lehetett biztos, hogy ezen dolgok egyikére, vagy mindegyikre képesek voltak-e. Ki a megmondhatója annak, mire is képes egy aes sedai? És ha valami másra készültek, azt úgysem tudta volna megakadályozni. Megbabonázta egy szempár, és csapdába csalta, mint egy szerelmes, falusi suttyót. Tényleg annyi esze van, mint egy pontynak!

– Megígérem, és esküszöm, hűségesen szolgálom önöket, míg a Fehér Torony...

Máris tervek jártak a fejében. Thad, meg talán egy-két őrző átmegy a határon, hogy megnézzék, mit terveznek a fehérköpenyek. Jonit, Barimot és még néhány öreg legényt leküld Ebou Darba. Ez legalább megakadályozza Jonit abban, hogy még egyszer leharapja a saját nyelvét, ha meglátja Marát és Amaenát. Csupa olyan veteránt fog kiküldeni, akik egyben gyakorlott toborzótisztek.

– ...sereget toborzok, és azt vezetem, olyan jól, ahogy azt képességeim megengedik...

Amikor az ivóban elhallgatott a beszélgetés halk moraja, Min felpillantott a mintákról, amelyeket unalmában borba mártott ujjal mázolt az asztal lapjára. Meglepő módon, Logain is megmoccant, de azt nem lehetett megállapítani, hogy valóban látja-e a teremben lévő embereket, vagy egyszerűen csak keresztülnéz rajtuk. Először Gareth Bryne és a nagydarab illiani őrző jött ki a hátsó szobából. A feszült csendben jól hallotta Bryne szavait.

– Mondja meg nekik, hogy egy Ebou Dari fogadó pincérnői küldték, különben karóra tűznék a fejét!

Az illiani harsogva felkacagott.

– Veszélyes város ez az Ebou Dar!

Harci kesztyűjét kihúzta öve mögül, és kisietett az utcára, miközben felhúzta.

A beszéd újra feltámadt, amikor Siuan bukkant fel. Min nem értette, mit mondott Bryne a nőnek, de az – szemlátomást lila fejjel a dühtől – kisietett az őrző után. Mint elfogta az a kellemetlen gyanú, hogy az aes sedai-ok úgy döntöttek, mégiscsak elismerik azt az ostoba esküt, amire Siuan olyan büszke volt, mégpedig azonnali hatállyal. Ha képes lenne elhitetni saját magával, hogy kijátszhatná a semmitmondó arckifejezéssel a falnak támaszkodó, két őrző figyelmét, akkor talán kirohanhatna, hogy Vadrózsa nyergébe vesse magát.

Végül Sheriam, meg a többi aes sedai is kijött Leane-vel együtt. Myrelle Leane-vel együtt leült az egyik asztalhoz, és beszélgetni kezdtek, míg a többiek szétszéledtek a teremben, és az ott várakozó aes sedai-okkal váltottak néhány szót. Bármit is mondhattak, a többiek sokféle módon reagáltak. Volt, aki nyíltan megdöbbent, míg mások elégedetten mosolyogtak. Mindez cseppet sem volt jellemző az amúgy hűvös és fegyelmezett aes sedai-okra.

– Maradjon itt! – szólt Min Logainhez, és hátratolta a székét. Remélte, a férfi nem fog bajba keveredni. Az sorra végignézte az aes sedai arcokat, és mintha már több dolog jutott volna el tudatába, mint az elmúlt napok során. – Kérem, maradjon itt, ennél az asztalnál, míg vissza nem jövök, Dalyn! – Még mindig nem szokott hozzá ahhoz, hogy olyan emberek veszik körül, akik ismerik a nevét. – Kérem!

– Eladott az aes sedai-oknak – Min összerezzent, amikor a férfi hosszas hallgatás után most hirtelen megszólalt. Logain megborzongott, aztán bólintott. – Várni fogok.

Min habozott, de hát ha két őrző nem képes visszatartani Logaint a butaságoktól, akkor még itt van az egész teremnyi aes sedai. Amikor kilépett az ajtón, egy istállószolgára emlékeztető fickó éppen elvezetett egy erőteljes felépítésű, pej heréltet. Úgy vélte, Bryne lovát látja. Saját lovát sehol nem látta. Hát akkor ennyit a gyors ellovaglásról. Befogom tartani az átkozott, adott szavamat! Még szép! De nem tarthatnak ezért vissza Randtől! Megtettem, amit Siuan akart! Engedniük kell, hogy odamenjek hozzá! A gond csak az volt, hogy általában az aes sedai-ok a saját fejük után mennek, és döntéseik során nem igazán kérdezik ki mások véleményét.

Siuan majdnem fellökte, amikor összeütköztek. Komor arckifejezéssel sietett befelé, összetekert pokróccal a karjában, válláról egy nyeregtáska lógott le.

– Legalább Logaint tartsd szemmel! – sziszegte, anélkül, hogy lassított volna. – Ne engedd, hogy bárkivel is beszéljen!

Siuan odasietett a lépcsőhöz, ahol egy ősz hajú asszony, valószínűleg egy szolgálónő, fel akarta vezetni Bryne-t, és csatlakozott hozzájuk. Ahogy a férfi hátát bámulta, a hadúr örülhetett, hogy Siuannál nincs kés.

Min rámosolygott a magas, karcsú őrzőre, aki utána jött az ajtón. A férfi vagy tízlépésnyire állt tőle, és szinte nem is nézett feléje, de a lánynak nem voltak illúziói.

– Most már vendégek vagyunk, barátok! – Az őrző nem nevetett vissza. Átkozott kőarcú férfiak! Hát miért nem tudják legalább kicsit is kimutatni, mire gondolnak éppen?

Logain még mindig az aes sedai-okat bámulta, amikor visszatért az asztalhoz. Siuan is éppen most akarja, hogy ne mondjon semmit, amikor végre kezd visszatérni az életkedve! Feltétlenül beszélnie kell Siuannal.

– Logain – mondta halkan, reménykedve, hogy a falnak támaszkodó őrzők közül egyik sem hallja szavait. Ezek szinte meg sem moccantak, amióta melléjük rendelték őket, kivéve azt, aki kijött utána az utcára. – Azt hiszem, nem kellene senkivel sem beszélnie, amíg Mara meg nem mondja, hogy mire készül. Senkivel!

– Mara? – a férfi gúnyosan ránevetett. – Csak nem Siuan Sanchéra gondolsz? – Szóval akkor mégis emlékezett arra, amit félig öntudatlanul hallott. – Hát akad itt valaki is, aki beszélgetni akarna velem? – Ezzel újra bámulni kezdte a termet.

Senkinek sem akaródzott egy kiégett, hamis Sárkánnyal beszélgetni. A két őrzőn kívül szinte senki sem figyelt rájuk. Ha nem tudta volna, hogy ez lehetetlen, akkor Min lefogadta volna, a teremben lévő aes sedai-ok hihetetlenül izgatottak. Bár korábban sem látszottak lustának vagy álmosnak, de most mintha hihetetlen erő költözött volna beléjük. Kisebb csoportokba bújtak össze, vitatkoztak, vagy rövid, céltudatos parancsokat osztogattak az őrzőknek. A papírok, amelyek az előbb még olyan fontosnak tűntek, most elhagyottan hevertek az asztalon. Sheriam és társai, akik behívták magukhoz Siuant, most visszatértek a hátsó szobába.

Leane két társával az egyik asztalnál ült, és azok olyan gyorsan jegyzeteltek, ahogy csak tudtak. Ezen kívül újabb és újabb aes sedai-ok jöttek az ivóba, eltűntek a durván megmunkált deszkaajtó mögött, és nem jöttek elő. Bármi is történjen ott bent, Siuan mozgásba hozta a dolgokat.

Min azt szerette volna, ha Siuan ismét itt ül az asztalnál, vagy valami olyan helyen lennének, ahol öt percig nyugodtan tudnának beszélni. Valószínű, hogy most éppen Bryne fejét veri a férfi nyeregtáskájába. Nem, bármennyire is dühös volt a tekintete, ilyesmire még Siuan sem ragadtatná magát. Bryne nem olyan volt, mint Logain, aki időnként már szinte emberfeletti lénynek tűnt, és mozgásával, gesztusaival, érzelemkitöréseivel mindenkit lenyűgözött és uralt. Egy ideig Logainnek még Siuant is sikerült meghátrálásra bírnia hihetetlen kisugárzásával. Bryne ezzel szemben egy nyugodt, visszafogott, bár cseppet sem jelentéktelen férfi volt, de mégsem annyira lenyűgöző. Nem szerette volna, ha ellenségévé válik ez a férfi, akire még jól emlékezett Koreforrásból. Min másrészt nem gondolta, hogy Bryne képes lesz sokáig ellenállni Siuan temperamentumának. Lehet, hogy azt hiszi, a nő majd alázatosan leszolgálja az idejét, de Min egy percig sem kételkedett abban, ki lesz az, aki majd a végén engedelmeskedik a másiknak. Most viszont feltétlenül beszélnie kellett volna vele.

Mintha csak olvasta volna Min gondolatait, Siuan jelent meg a lépcsőn egy nagy halom fehérneművel a karján. Nem is annyira megjelent, hanem bevonult. Ha lett volna farka, akkor azt most biztosan csóválta volna. Egy pillanatra megtorpant, végignézett Minen és Logainen, aztán határozottan elindult a konyhaajtó irányába.

– Maradjon itt! – figyelmeztette Min még egyszer Logaint. – És kérem, ne beszéljen, míg... Siuannak lehetősége nem lesz szólni pár szót! – Vissza kellett szoknia ahhoz, hogy az igazi nevükön emlegesse az embereket. A férfi még csak rá sem pillantott.

Közvetlenül a konyha előtt, a folyosón érte utol Siuant. A bent éppen elmosogatott tányérok és fazekak csattogása és csobogása hangosan kiszűrődött az ajtóra frissen felszegezett, száradó lécek közötti résen. Siuan döbbenten meredt rá.

– Miért hagytad egyedül? Él még?

– Amennyire én látom, örökké fog élni. Siuan, senki sem akar beszélni vele! Nekem viszont beszélnem kell magával! – Siuan ekkor a kezébe nyomta a nagy halom fehér ruhát. – Hát ez mi?

– Az átkozott Gareth Bryne átkozott szennyese! – hördült fel Siuan. – Mivel te is az ő cselédje vagy, nyugodtan kimoshatod! Beszélnem kell Logainnel, mielőtt más teszi ezt!

Min megragadta a karját, amikor el akart menni mellette.

– Egy percig azért nyugodtan figyelhetne rám is! Amikor Bryne bejött, láttam az auráját. Egy bika, amelyik letépi a nyaka köré font rózsákat, és... egyik látomás sem volt igazán fontos az aurán kívül. Nem értettem meg egészen, de valamivel jobban, mint a régieket.

– Mennyit értettél meg belőle?

– Ha életben akar maradni, akkor maradjon mindig a közelében! – A hőség ellenére Min megborzongott. Eddig csak egyetlen olyan látomása támadt, amelyikben ugyanekkora bizonytalanság rejtőzött, és az halálos veszedelemre hívta fel a figyelmét. Már az is elég szörnyű volt, ha tudta, mi fog megtörténni, de ennél már csak az volt a rettenetesebb, ha arról értesült, ami esetleg megtörténik. – Csak ennyit mondhatok. Ha Bryne közelében marad, akkor nem kell meghalnia. Ha túl hosszú időre elmegy tőle, akkor meghal. Mind a ketten meghalnak. Nem tudom, miért láttam az ő aurájában magáról ilyen sokat, de egyértelműen ez is része volt az aurának.

Siuan mosolya kés nélkül is meghámozott volna egy körtét.

– Inkább hajóznék egy rohadó roncsban, aminek egy láda tavalyi angolnadög a szállítmánya.

– Nem hittem volna, hogy követni fog minket. Arra fognak kényszeríteni, hogy elmenjünk vele?

– Ó, nem, Min! Ő fogja győzelemre vezetni a seregünket! Közben meg pokollá teszi az életemet. Szóval, közben megment? Hát nem tudom, hogy megéri-e ez nekem. – Vett egy mély lélegzetet, és elsimította a szoknyáját. – Ha kimostad és kivasaltad a ruhát, hozd ide vissza! Majd én felviszem neki. Mielőtt lefekszel, még pucold ki a csizmáját is! Közvetlenül a közelében kaptunk egy szobát – egy egérlyukat –, hogy bármikor hívhasson minket, ha meg kell igazítani az átkozott párnáját – ezzel eltűnt, mielőtt Min tiltakozhatott volna.

A lány lenézett a nagy halom ruhára, és pontosan tudta, ki fogja a jövőben Gareth Bryne ruháit mosni. Egészen biztosan nem Siuan Sanche. Átkozott Rand al'Thor! Szeress bele egy férfiba, és azon kapod magadat, hogy szennyes fehérneműt moshatsz, még ha a másét is! Amikor berontott a konyhába, hogy forró vizet és egy dézsát hozzon, majdnem olyan dühös volt, mint Siuan.

II. KÖTET

Huszonkilencedik fejezet

Saldaeai emlékek

Kadere ingujjra vetkőzve feküdt lakókocsija sötétjében, és unatkozva csavargatta egyik jókora törülközőjét. A nyitott ablakok ugyan beengedték a holdfényt, de még a leggyengébb szellő sem fújt. Itt, Cairhienben legalább valamivel hűvösebb volt, mint a tűzforró Pusztában. Azt remélte, hogy egy napon majd visszatérhet Saldaeába, és újra sétálhat azokban a kertekben, ahol nővére, Teodora annak idején megtanította a betűvetés és a számolás alapjaira. Nagyon hiányzott neki nővére, akárcsak Saldaea, a kemény teleivel, amelyek faggyal robbantották szét a fatörzseket; hiányzott a mély hó, a fagy, amikor csak sílécekkel vagy korcsolyával lehetett kint járni. Itt, ezekben a déli országokban elfogta az az érzés, hogy a tavasz erre forró, mint a nyár, a nyár meg perzselő, mint a Kárhozat Krátere. Arcán és testén állandóan patakzott az izzadság.

Nagyot sóhajtva ujját bedugta az ágy és a fal közötti keskeny résbe. Az összetekert pergamendarab zizegni kezdett érintése nyomán. Nem vette elő, hiszen kívülről tudta a tartalmát.

Nem vagy egyedül az idegenek között.
Utadat kiválasztották!

Csak ennyi, és persze nem írták alá. Akkor találta meg, amikor lefeküdni készült. Valaki becsúsztatta az ajtaja alatt. Alig negyedmérföldnyire ide egy kisváros feküdt – Eianrod –, de még ha ott sikerült is volna felhajtania egy szabad ágyat, az aielek aligha engedték volna meg neki, hogy a lakókocsin kívül töltse az éjszakát. Ezt az aes sedai sem engedné meg. Jelenleg Kadere tervei egybeestek Moiraine terveivel. Lehet, hogy még Tar Valonba is el fog jutni újra, bár annál veszélyesebb helyet keresve sem lehetett találni a számára, de valósággal feléledt, ha ott végezhetett fontos munkát.

Ismét a becsempészett üzenetre összpontosított, melyet amúgy a legszívesebben elfelejtett volna. A „kiválasztották” szóból felismerte, hogy az üzenet bizonyára egy másik árnybaráttól érkezett. A meglepő csupán az volt, hogy most kapta meg, miután már keresztüljöttek fél Cairhienen. Az első jelet majdnem két hónappal ezelőtt kapta, rögtön azután, hogy Jasin Natael, ki tudja, milyen okból, csatlakozott Rand al'Thorhoz. Ekkor tűnt el Natael társnője, Keille Shaogi. Úgy vélte, az asszony, hátában Natael késével valahol a Puszta homokjában elásva hever. Örült, hogy megszabadult tőle. Nem sokkal később meglátogatta az egyik Kiválasztott, mégpedig nem kisebb személyiség, mint Lanfear. Tőle kapott feladatokat.

Önkéntelenül is a melléhez kapott, és az ing anyagán keresztül kitapogatta a beleégetett jelet. A kendővel megtörölte az arcát. Elméjének egy része hűvösen érvelve amellett kardoskodott, hogy a sebhelyek egyértelműen bizonyítják, nem közönséges álmot látott. Nem egy megszokott rémálmot. Elméjének más része viszont szinte kacagott az örömtől, amiért Lanfear azóta nem tért vissza hozzá.

Az üzenet azzal okozta a második meglepetést, hogy egy nő keze írta. Biztosra vette, hogy egy asszony küldhette, és ha nem tévedett, némelyik betű pontosan olyan volt, mint az aielek jellegzetes vonalvezetése. Natael mesélt arról, hogy az aielek között is kell lenni árnybarátoknak, hiszen ők minden országban, minden nép sorai között megtalálhatóak, de Kadere cseppnyi vágyat sem érzett az iránt, hogy testvéreket keressen a Pusztában. Az aielek habozás nélkül gyilkolnak, és már azzal is dühbe lehetett gurítani őket, ha az ember túl hangosan vette a levegőt.

Iszonyú fenyegetés áradt a levélből. Natael valószínűleg megmondta az egyik aiel árnybarátnak, hogy ki is ő valójában. Dühösen hosszú, vékony zsinórrá csavarta a törülközőt, aztán eltépte. Ha a mutatványos és Keille nem tudták volna minden kétséget kizáróan bebizonyítani neki, hogy az árnybarátok titkos tanácsainak igen magas tagjai, akkor mind a kettőjüket megölte volna, mielőtt még a Puszta közelébe érnek. A másik lehetőség még inkább nyomasztotta. „Utadat kiválasztották”. Lehet, hogy ilyen módon a „kiválasztották” szót akarták az orra alá nyomni, ami azt jelentette, a Kiválasztottak egyike úgy döntött, hogy fel fogja használni. A levél bizonyára nem Lanfeartől származott, hiszen az a nő írás helyett álmában kereste volna fel.

A hőség ellenére megborzongott, de utána rögtön ismét az izzadságot kellett az arcáról törölni. Lanfear meglehetősen féltékeny úrnő, de mi történik akkor, ha egy másik Kitaszított is igényt tart a szolgálatára? Nem lenne választása. Amikor felavatták ifjúkorában, rengeteg dolgot megígértek neki, de Kadere nem ringatta illúzióba magát. Két Kiválasztott összecsapása során eltaposnák, mint macskakölyköt a szekér, és ugyanolyan kevéssé vennék észre, amennyire a kerék az áldozatot. Olyan szívesen lett volna megint otthon, Saldaeában! Olyan szívesen találkozott volna újra Teodorával!

Valaki megkapargatta az ajtaját, mire felpattant. Hatalmas termete ellenére jóval mozgékonyabb volt annál, mint amit mások gondoltak róla. Egy új törülközővel ismét letörölte arcát és nyakát, miközben ellépdelt a parányi kályha mellett (amelyre itt egészen biztosan nincs szüksége), valamint a művészien faragott és festett ajtajú szekrények előtt. Amikor kinyitotta az ajtót, egy karcsú, fekete ruhás alak suhant be mellette. Kadere gyorsan körülnézett a holdfényt körülölelő sötétben, mert biztos akart lenni abban, senki sem látta őket, aztán sietve bezárta az ajtót. A kocsisok békésen horkoltak a többi szekér alatt, az aiel őrök pedig nem szokták megközelíteni a kocsikat.

– Bizonyára meleged van, Isendre! – mosolygott. – Vedd le a köpenyedet, és helyezd magad kényelembe!

– Köszönöm, nem – válaszolta a nő keserűen, csuklyája árnyékában. Mereven állt, csak időnként rezzent össze. Úgy tűnt, köpenye anyaga ma este jobban csiklandozza, mint egyébként.

A férfi ismét elmosolyodott.

– Ahogy kívánod. – A köpeny alatt a nő semmit sem viselhetett, és a Lándzsa Hajadonjai csak azt engedték meg neki, hogy legfeljebb a lopott ékszereket hordja. Amióta kiszolgáltatták a Hajadonoknak, szinte ájtatossá vált. Kadere még mindig nem értette, hogy lehetett ilyen ostoba ez az asszony, hogy lopni próbáljon.

Természetesen nem tiltakozott, amikor a sikoltozó nőt a hajánál fogva kirángatták mellőle a kocsiból. Akkor kifejezetten örült annak, hogy senki sem gondolta, neki bármi köze is lehet a lopásokhoz. A nő mohósága azonban igencsak megnehezítette Kadere munkáját.

– Mit tudsz mondani al'Thorról vagy Nataelről? – Lanfear utasításainak nem kis része arra vonatkozott, hogy tartsa szemmel ezt a két embert, és Kadere nem ismert annál biztosabb módszert egy férfi szemmel tartására, mint hogy egy nőt küldenek az ágyába. Nem akad férfi, aki nem árulna el még olyan titkokat is ágyasának, melyeket megőrizni felesküdött.

Mindenki fecseg, terveivel dicsekszik, hívják akár Újjászületett Sárkánynak vagy akár Reggeli Hajnalembernek, ahogy az aielek emlegetik. A nő jól láthatóan megborzongott.

– Legalább sikerült Natael közelébe férkőznöm. – Sikerült a közelébe férkőznie? Amikor a Hajadonok észrevették, hogy Isendre megpróbál beosonni a férfi sátrába, valósággal behajították hozzá. Ez a némber a mellébeszélés és a csúsztatások nagymestere volt. – Nem mintha bármit is elmondana nekem. Legyek türelmes! Várjak! Maradjak csendben! Békéljek meg a sorsommal, bármit is jelentsen ez! Legtöbbször ezt feleli, ha bármit is kérdezek tőle. Többnyire csak zenélni akar, olyan zenét, amilyent még sohasem hallottam, aztán meg rájön a szeretkezhetnék. – Ennél többet sosem tudott mondani a mutatványosról. Kadere gyakran csodálkozott azon, miért bízta meg Lanfear a férfi figyelésével. Az a férfi hihetetlenül magasan állt az árnybarátok ranglétráján, éppen csak hajszálnyival a Kiválasztottak alatt.

– Ha jól értem, akkor még mindig nem sikerült bemásznod al'Thor ágyába? – kérdezte, és átfurakodott a nő mellett, hogy leülhessen az ágyára.

– Nem. – A nő még mindig vonaglott a köpeny alatt.

– Akkor még jobban kell igyekezned. Lassacskán elegem van a tehetetlenségedből, Isendre, és a mi uraink nem olyan türelmesek, mint amilyen én vagyok. Ő is csak egy férfi, mindegy, milyen rangon emlegetik. – A nő nem egyszer hencegett a füle hallatára, hogy bármelyik férfit megkapja, ha arra támad kedve, és azt is könnyedén eléri, hogy a kiszemelt férfi azt tegye, amit ő mond neki. Ráadásul be is bizonyította, hogy nem a levegőbe beszél. Semmi szüksége nem volt arra, hogy lopjon. Kadere bármit megvett volna neki, amit csak kér. Már így is jóval több dolgot vett neki annál, mint amennyit megengedhetett volna magának. – Azok az átkozott Hajadonok csak nem őrizhetik minden percében! Ha pedig egyszer már az ágyában fekszel, akkor nem fogja megengedni, hogy bántsanak. – Egy éjszaka ezzel a nővel mindent eldönthet. – Tökéletesen megbízom a tudásodban.

– Nem! – Ez most még elszántabban hangzott, mint korábban. Kadere idegesen szétpörgette a törülközőt, majd ismét összetekerte. – A „nem” az egy olyan szó, amit a mi uraink nem szívesen hallanak, Isendre. – Az árnybarátok vezetőire gondolt persze, akik közül távolról sem mindegyik volt nemesúr vagy hölgy a hétköznapi világban. Az ő titkos világukban könnyen előfordulhatott, hogy egy szobalány ugráltatta a nemes kisasszonyt, és a cseléd adott parancsokat még egy tanácsúrnak is. Ezeket a parancsokat pedig ugyanolyan határozottan végrehajtották, mint a földesurak utasításait, sőt, néha még gyorsabban is. – És nem az a szó, amit az úrnőnk örömmel hallana.

Isendre megremegett. Először nem hitte el, mi történt a kalmárral, de amióta megmutatta mellén az égett sebhelyeket, azóta Lanfear puszta megemlítése is elegendőnek bizonyult arra, hogy csírájában fojtsa el Isendre ellenállását. Ezúttal zokogni kezdett.

– Nem vagyok képes rá, Hadnan. Ma este, amikor megálltunk, azt hittem, eljött az én időm, mert egy városban csak jobbak az esélyeim. Elkaptak, mielőtt tíz lépésnyire a közelébe kerülhettem volna. – A nő hátrahúzta a csuklyáját, és Kadere felhördült, ahogy megpillantotta a kopaszra nyírt fejet. Még a szemöldöke is eltűnt. – Megborotváltak, Hadnan. Adelin és Enaila meg Jolien lefogtak, és minden egyes szőrszálat leborotváltak. Aztán csalánnal vertek, Hadnan. – Remegett, mint facsemete a szélben. Halkan zokogott, szavait alig lehetett hallani. – Ég mindenem, a talpamtól a fejem búbjáig. Annyira fáj, hogy vakarózni sem merek. Azt mondták, ha csak észreveszik, hogy ránézek, akkor csalánból fonnak nekem ruhát. Komolyan gondolták, Hadnan. Tényleg! Azt mondták, odaadnak Aviendhának, és ő majd ellátja a bajomat. Nem bírom, Hadnan. Nem merem még egyszer. Képtelen vagyok rá.

A férfi szinte kábultan meredt a nőre. Annyira gyönyörű volt a haja. Sötét és bársonyos. Még most is – kopaszon, mint egy tojás – inkább egzotikusan vonzónak tűnt, mint csúfnak. Nem számított a zokogás vagy a könnyektől kipirult arc. Ha csak egyetlen éjszakára bejuthatna al'Thor ágyába! De ebből már nem lesz semmi. A Hajadonok megtörték. A kalmár maga is tört meg már embereket, így azonnal felismerte a jeleket. Az igyekezet, hogy elkerülje a további büntetést, gyorsan odaadó engedelmességgé fajulhat. Az elme nem akarja beismerni, hogy akarata ellenére cselekszik, ezért a megtört ember elhiteti magával, hogy tényleg feltételek nélkül, odaadóan akarja szolgálni a Hajadonokat.

– Mi köze ehhez Aviendhának? – mordult fel. Mikor fogja ez a némber bevallani nekik a bűneit?

– Al'Thor Rhuidean óta vele tölt minden éjszakát! Bemászott az ágyába! A Hajadonok úgy vélik, hamarosan összeházasodnak.

A nő hangjából minden kétségbeesése ellenére kiérződött a düh. Bizonyára nem tetszett neki, hogy valakinek sikerült az, ami neki nem. Valószínűleg ezért nem akart korábban jelentést tenni.

Bármilyen vadul is meresztgesse a szemét ez az Aviendha, akkor is csinos fehérszemély maradt, ráadásul teltebb keblekkel, mint amilyen a Lándzsa Hajadonjaira amúgy jellemző volt. Kadere ennek ellenére Isendrét részesítette volna előnyben, ha... Isendre lehorgasztott vállal, remegve állt a lakókocsi ablakán betűző holdfényben, nyitott szájjal sóhajtozott, és még arra sem vette a fáradságot, hogy letörölje az arcán patakzó könnyeket. Darabokra fog hullani, ha Aviendha csak egyetlen csúnya pillantást is vet rá.

– Hát jó – mondta a férfi lágy hangon. – Akkor majd Nataelből szeded ki, amit csak lehet. Tudom, hogy képes leszel erre.

Felkelt, átkarolta a nőt, és a kijárat felé tolta. Isendre összerezzent az érintésétől, de nem fordult meg.

– Natael néhány napig nem láthat – jelentette ki. Most ráadásul még csuklani is kezdett. Bármelyik pillanatban hangos zokogásban törhetett volna ki, de hangja alapján mintha megnyugodni látszott volna. – Vörös vagyok, Hadnan. Vörös, mintha egész nap meztelenül feküdtem volna a napon. És a hajam... Egy örökkévalóságba is beletelik, míg újra kin...

Mialatt a nő az ajtó felé nyúlt, és pillantásával a kilincset kereste, Kadere egyetlen villámgyors mozdulattal zsinórrá pördítette a törülközőt. Hátulról Isendre nyakába vetette, és teljes erejéből megszorította, miközben megpróbált nem törődni a nő hörgésével és a padlón kapálódzó lábának kétségbeesett csapkodásával. Isendre körme a férfi karjába mélyedt, de Kadere csak némán, összeszorított szájjal meredt maga elé. Mint mindig, amikor megölt egy nőt, most is Teodorát látta maga előtt. Szerette a nővérét, de a lány rájött, mi lett a fivéréből, és nem tartotta volna a száját. Isendre sarka vadul kopogott a padlón, de azután – a férfi számára egy örökkévalóságnak tűnő idő elmúltával – mozgása veszített erejéből, majd teljesen elcsendesedett. A test ernyedten nehezedett a kalmár karjára, ám ő ennek ellenére elszámolt hatvanig, mielőtt elengedte volna a kötelet. A holttest a padlóra csúszott. Isendre nemsokára mindent bevallott volna. Azt, hogy árnybarát. És az ujjával vádlón rá mutatott volna.

Tapogatózni kezdett a fiókokban, majd előhúzott egy csontozókést. Egy holttestet eltüntetni nem könnyű feladat, de a halottak szerencsére nem véreznek túl erősen, és ez a köpeny majd felszívja a vér egy részét. Talán majd megtalálja azt a nőt is, aki becsúsztatta az üzenetet hozzá. Ha elég csinos, akkor lesznek barátnői az árnybarátok között is. Nataelnek igazán nem számított, ki látogatja éjszakánként, bár Kadere inkább bújt volna egy mérgeskígyóval ágyba, mint egy aiel némberrel. Egy aiel nőnek talán Aviendhával szemben is jobbak az esélyei. Letérdelt és nekilátott a munkának, miközben halkan egy dalt dúdolgatott. Egy altatót, amelyre egykor Teodora tanította meg.

Harmincadik fejezet

A fogadás

Lágy esti szél söpört végig az Eianrod nevű kisvároson, de aztán gyorsan kifulladt. Rand a település szívében található széles, alacsony híd kőkorlátján ült. Mintha forró lett volna ez a szél, de a Pusztában eltöltött idő után ezt már csak nehezen tudta volna megmondani. Az este melegnek tűnt, de nem annyira, hogy kigombolja miatta piros kabátját. Az alatta csörgedező folyócska sosem lehetett túlzottan bővizű, és most eredeti medrének csupán felét tudta kitölteni, ám a fiú ennek ellenére örömmel nézte, amint a víz észak felé vette az útját. Az égen ragyogó hold előtt átfutó felhők árnyéka végigsuhant a sötét, időnként megcsillanó víztükrön. Azért jött ide az éjszaka közepén, hogy végre a folyóvíz látványában gyönyörködhessen. Őrszövetei működtek, körülfogták az aielek táborát, amely viszont körülölelte a várost. Az aielek ezenfelül olyan alaposan őrizték a területet, hogy még egy veréb se jöhetett volna be észrevétlen. Rand megengedhette magának, hogy egy órát a csillogó vízfelszín bámulásával, álmodozással tékozoljon el.

Ez mindenesetre jobbnak tűnt, mint egy újabb este, amikor valósággal ki kellett dobnia Moiraine-t ahhoz, hogy végre Asmodeannal gyakorolhasson. A nő mostanában arra is rászokott, hogy odahozza a fiú ételét, és akkor is beszéljen hozzá, amikor Rand eszik, mintha tényleg mindenre meg akarná tanítani, mielőtt elérhetnék Cairhien városát. Képtelen lett volna ismét a szemébe nézni, ha megint arra kéri, mint múlt este (Kérte? Valósággal könyörgött!), hogy mellette maradhasson. Egy olyan nő számára, mint Moiraine, ez annyira természetellenesnek hatott, hogy Rand majdnem igent mondott, csak hogy véget vessen a könyörgésnek. Valószínűleg pont ez lehetett az aes sedai szándéka. Akkor már jobb volt egy órán keresztül a folyó csobogását hallani. Egy cseppnyi szerencsével ma este békén hagyja.

A folyó két partját borító agyagsáv a víz és a nádas között vagy nyolc-tíz láb szélesen húzódott. Az agyag kiszáradt, megrepedezett. Rand felpillantott az égen úszó felhőkre. Végül is, akár könnyekre is fakaszthatná őket. A város két kútja kiszáradt, és a vízlelőhelyek jó harmadában is csak száraz port találtak. Kísérletképpen, persze. Egyszer már csinált esőt, de az volt a legnehezebb, hogy visszaemlékezzen, pontosan mit is tett. Ha ez sikerülne, akkor megpróbálhatná visszafogni a zivatar erejét, hogy ezúttal ne egy mindent elsöprő ítéletidőt zúdítson a környékre.

Asmodean nem tudott segíteni, mivel úgy tűnt, nem igazán ért az időjáráshoz. Bármit is kérdezzen tőle, a válasz során holtbiztosan előkerült két újabb kérdés, melyeket hallva Asmodean csak lemondóan legyintett, vagy ígérgetni kezdte, hogy feltétlenül foglalkozni fog a dologgal. Rand valamikor mindentudónak, szinte már mindenhatónak tartotta a Kitaszítottakat. Ám ha a többiek is hasonlítottak Asmodeanra, akkor nekik is megvoltak a maguk gyengéi, a maguk hiányosságai. Az is könnyen előfordulhatott, hogy bizonyos dolgokról máris többet tudott, mint ők. Vagy legalábbis többet, mint némelyikük. A gondot csak az jelentette, hogy kiderítse, kinél melyik területen a jobb. Semirhage például ugyanolyan keveset értett az időjáráshoz, mint Asmodean.

Megborzongott, mintha csak még mindig a fagyos éjszakájú Háromszoros Földön lett volna. Asmodean sohasem mesélt neki ilyesmiről. Akkor már jobb, ha a víz csobogását hallgatja, és nem töpreng. Így talán tud majd aludni ma éjjel.

Sulin közeledett. A Hajadon leengedte fejkendőjét, így jól látszott rövidre vágott, ősz haja. Nekitámaszkodott a híd korlátjának. Teljes fegyverzetben állt ott, nála volt pajzsa, íja, nyilai, kése és persze a lándzsái. Ma éjjel ő vezeti a testőrséget. A közelben vagy kéttucatnyi Far Dareis Mai kuporgott látszólag nyugodtan a hídon.

– Különös a mai este – szólalt meg az asszony. – Kockáztunk, és hirtelen mindenki elkezdett hatosokat dobni.

– Sajnálom – felelte Rand, mire a nő furcsa pillantást vetett rá. A Hajadon nem tudhatott semmit, Rand tartotta a száját. A ta'verenből kiáradó hullámok nem egyenletesen haladnak, hanem véletlenszerűen, teljesen összevissza. Ha tudnának mindent, még ezek az aielek sem mernék tíz mérföldnél jobban megközelíteni. Ma három Kőkutya alatt megnyílt a talaj, és belezuhantak egy kígyófészekbe. A bestiák vagy egy tucatszor feléjük martak, de csak a ruhájukat szaggatták szét. Rand tudta, hogy mindennek ő az oka: az, ahogy a véletlent befolyásolja. Tal Nethin, a nyerges túlélte Taien bukását, de ma délután megbotlott egy kőben, és a sima, fűvel borított talajon kitörte a gerincét. A fiú attól tartott, hogy ennek is ő lehet az okozója. Másrészt viszont ma Bael és Jheran véget vetett a shaaradok és a goshienek közötti ősi vérháborúnak, mialatt menet közben együtt ebédeltek Randdel. A szokásos szárított húst kapták. Ettől függetlenül még mindig ki nem állhatták egymást, és azt sem igazán értették, miként történhetett meg mindez, de ami történt, az megtörtént, szabályosan, kimondott megállapodással, vízre tett esküvéssel. Mindketten odatartották a másiknak a vizeskupájukat. Az aielek szemében a vízeskü mindennél többet ért. Nemzedékek élhetnek békében, míg a shaaradok és a goshienek újra egymás torkának ugranak, hogy elrabolják a másik kecskéit, juhait, marháit.

Rand sokat töprengett azon, vajon egyszer kedvező fordulatot is hoznak ezek a véletlenek? Attól tartott, ennél jobb már nem jöhet. Sejtelme sem volt arról, ma még mi történhet; mi az, amit majd a saját számlájára kell írnia. Nem érdeklődött, és nem is volt rá kíváncsi. Baelék és Jheradék nem tehetik meg nem történtté Tal Nethien halálát.

– Már napok óta nem láttam Adelint és Enailát – jelentette ki. Bármiről szívesebben hajlandó volt beszélni, mint a különös eseményekről. Ez a két nőszemély meg különösen komolyan vette, hogy a testőrségének tagja. – Betegek?

A válaszul kapott pillantás még az előzőnél is furcsábbnak tűnt.

– Majd visszatérnek hozzád, Rand al'Thor, ha megtanulták, hogy már kinőttek a babázásból.

Rand válaszolni akart, de aztán inkább becsukta a száját. Az aielek különös emberek, ez nyilvánvalóvá vált Aviendha tanításaiból, de ez akkor is nevetségesnek tűnt.

– Hát akkor mondd meg nekik, hogy már felnőtt nők, és hogy legyenek szívesek ennek megfelelően viselkedni.

Még a fakó holdfényben is látta, hogy az asszony megkönnyebbülten felnevet.

– Úgy lesz, ahogy azt a car'a'carn parancsolja. – Na ebbe meg mi ütött most? Sulin egy pillanatra csücsörített a szájával, majd töprengve végignézett a fiún. – Ma este sem ettél. Van elég ételünk, és senkinek sem töltöd meg a gyomrát azzal, ha éhezel. Ha nem eszel rendesen, az emberek aggódni kezdenek, hogy beteg vagy. És tényleg megbetegszel!

Rand halkan felnevetett. A hang leginkább érdes köhögésre emlékeztette. Az egyik pillanatban még car'a'carn, a másikban meg... Ha nem szerez sürgősen valami ennivalót magának, akkor valószínűleg Sulin veszi kézbe a vacsoráztatást. Megeteti, mint egy csecsemőt.

– Majd mindjárt eszem valamit. Moiraine már bizonyára lefeküdt.

Most viszont kifejezetten élvezte az asszony értetlenkedő pillantását. Ez egyszer ő mondott olyasmit, amit az nem értett.

Amikor leszökkent a korlátról, patkódobogást hallott a hídra vezető köves út felől. A Hajadonok azonnal talpra pattantak, elkendőzték az arcukat, és néhányan már nyilat is illesztettek a húrra. Rand önkéntelenül is a csípőjéhez kapott, de a kardja persze nem lógott ott. Az aieleket már az is idegesítette, hogy lóháton közlekedett, és az a dolog ott függött a nyergéről. Nem kellett még jobban hergelnie őket azzal, hogy állandóan a derekára kötve viseli a kardot. Amúgy pedig csak néhány ló közeledett, azok is csak lépésben.

Amikor a lovasok végre odaértek – már vagy ötven aiel vette őket körbe –, Rand jól látta, hogy csak húszan lehetnek. Az érkezők kimerülten ültek a nyeregben. Legtöbbjük buggyos ujjú teari zubbonyt, karimás sisakot és mellvértet viselt. Két vezetőjük azonban gazdagon aranyozott lemezpáncélt hordott, és sisakjuk homlokát hosszú fehér tollak ékesítették. Ruhájuk ujján hosszú csíkokon csillogott a holdfény. A csapat végén lovagoló katonák alacsonyabbak és karcsúbbak voltak a tearieknél. Kettőjüknek con nevű, rövid nyelű zászlót erősítettek a hátára. Sötét zubbonyt és az arcot szabadon hagyó, harang alakú sisakot viseltek. Cairhienben az a szokás járta, hogy a csatatéren ilyen hátzászlókkal mutatták meg, hol vannak a tisztek. Ezenkívül egy-egy nagyúr személyi kísérőit is ilyen módon különböztették meg.

A tolldíszes teariek döbbenten néztek, amikor megpillantották Randet, aztán gyorsan lekászálódtak a nyeregből, és sisakjukat hónuk alá véve letérdeltek elé. Fiatalok lehettek, alig valamivel idősebbek Randnél, és szakállukat a teari divatnak megfelelően hegyesre nyíratták. Vértjükön jó néhány horpadás látszott, és az aranyozás is igencsak megkopott rajta. Valahol belekeveredhettek az összecsapásokba. Egyikőjük sem méltatta egyetlen pillantásra sem az aieleket, mintha azok eltűnnének, ha az ember nem néz rájuk. A Hajadonok levették a kendőjüket, de még mindig készen álltak arra, hogy bármelyik férfit keresztüldöfjék lándzsájukkal, vagy hogy beleeresszenek néhány nyílvesszőt.

Rhuarc a teariek nyomában jött egy nála valamivel fiatalabb és magasabb, ősz hajú aiel társaságában. Megálltak a csapat mögött. A jindo taardadok közé tartozó Mangin annak idején megjárta Tear Kövét. A lovasokat a jindók kísérték ide.

– Sárkány nagyuram – szólalt meg a vörös képű, nyalka teari nemes. – A Fény égesse meg a lelkem, hát ezek már kegyedet is elfogták? – Társa, aki nagy krumpliorrával és elálló káposztafüleivel sokkal inkább egy parasztra emlékeztetett, idegesen törölgette az izzadságot a homlokáról. – Azt mondták, elvisznek valami reggeli legényhez. A car'a'carnhoz. Az valami főnök lehet, ha jól emlékszem arra, amit a tanítóm mesélt valamikor. Bocsásson meg, Sárkány nagyuram. Edorion vagyok, a Selornák nemzetségéből. Ez meg itt Estean, az Andiama házból.

– Én vagyok Az, Aki a Napkeltével Érkezik – válaszolta Rand nyugodtan. – Meg a car'a'carn is. – Időközben rájött, kik térdelnek előtte. Ifjú teari nagyurak, akik idejüket kockázással, ivászattal és a cselédek hajszolásával múlatták el, amikor ő is a Kőben járt. Esteannak majdnem kiesett a szeme döbbenetében. Edorion egy pillanatig meglepődve nézett, de aztán bólintott, mint aki már érti, mi is az, amit lát. – Álljatok fel. Kit hoztatok magatokkal? Cairhieniek, ugye? – Érdekes lenne megismerkedni néhány olyan helybelivel, aki nem futott el a shaidók és a rengeteg egyéb aiel elől. Ezenfelül, ha már Estean és Edorion társaságában látja őket, akkor lehet, hogy ők az első itteni hívei. Már ha a két teari apja követte az utasításait. – Hozzátok ide őket.

Estean még akkor is értetlenül bámult, amikor feltápászkodott, de Edorion nem habozott.

– Meresin, Daricain! Ide! – kiáltotta, mintha csak a kutyáit hívta volna. A cairhieni tisztek zászlói megmozdultak, ahogy lassan leszálltak a nyeregből.

– Sárkány nagyuram! – Estean idegesen megnyalta a száját, mintha csak szomjas lett volna. – Kegyed... kegyed küldte az aieleket Cairhien ellen?

– Tehát már megtámadták a várost?

Rhuarc bólintott, mire Mangin megszólalt:

– Ha ezeknek itt hitelt lehet adni, akkor a város még tartja magát. Vagy legalábbis három nappal ezelőtt még tartotta magát. – Ahogy ezt mondta, az nem tette kétségessé, hogy nem hiszi, Cairhien képes lesz ellenállni a támadásnak. Az is egyértelműnek tűnt, hogy neki aztán semmit sem jelent a fagyilkosok városa.

– Nem én küldtem őket, Estean – szólalt meg Rand, amikor a két cairhieni tiszt odaért hozzájuk. Azok ketten letérdeltek, és levették a sisakjukat. Nagyjából olyan idősek lehettek, mint Estean és Edorion. Hajukat a fülük magasságában nyírták körbe. Bizalmatlanul néztek fel rájuk. – Azok, akik városotokat ostromolják, az én ellenségeim. A shaidók. Azt tervezem, hogy megmentem Cairhient, ha megtehetem.

Rá kellett parancsolni a két cairhienire, hogy álljanak fel. Az aielek között eltöltött idő alatt szinte már el is feledkezett a Sárkányfal nyugati oldalán szokásos hajbókolásról és térdepelésről. Hol a jobb lábbal, hol a ballal kell meghajolni? Meg kellett kérdeznie a nevüket ahhoz, hogy bemutatkozzanak. Meresin nemes hadnagy, a Daganred házból – az ő conján vízszintes vörös és fehér csíkok látszódtak – és Daricain nemes hadnagy, az Annailin házból. Az ő zászlóját vörös és fekete négyzetek díszítették. Randet meglepte, hogy a tisztek nemes emberek. A nagyurak természetesen Cairhienben is vezették a katonáikat, csatába szálltak az élükön, de nem vágatták le a hajukat, és nem hagyták, hogy más parancsolgasson nekik. Legalábbis azelőtt. Úgy tűnt, sok minden megváltozott.

– Sárkány nagyuram – Meresinnek nyilvánvalóan nehezen ment ezt csak így kimondani. Daricainnal együtt mindketten világos bőrű, nagyorrú, keskeny arcú férfiak voltak, de kettőjük közül ő tűnt izmosabbnak. Egyikőjük sem keltette azt a látszatot, mintha mostanában túl sok étel jutott volna nekik. Meresin gyorsan folytatta, mint aki attól tart, hogy félbeszakítják. – Sárkány nagyuram. Cairhien ellen tud állni nekik. Még egy darabig. Talán még tíz vagy tizenkét napig. De ha meg akarja menteni a várost, akkor sietnie kell.

– Hát ezért jöttünk ide – vette át a szót Estean, és komor pillantást vetett Meresinre. A cairhieniek farkasszemet néztek vele, de elszántságukba kimerültség vegyült. Estean félresimította haját a homlokából. – Hogy segítséget hozzunk. Kisebb csapatokat minden irányba kiküldtünk, Sárkány nagyuram. – Megborzongott, bár izzadság csillogott a homlokán. Hangja tompának, kimerültnek tűnt. – Amikor elindultunk, jóval többen voltunk. Láttam Barant sikoltva, egy lándzsával a hasában meghalni. Többet nem fog belelesni mások kártyájába. Most igazán jól esne egy korsó erős pálinka.

Edorion megfordította páncélkesztyűbe bújtatott kezével a sisakját, majd komor ábrázattal beszélni kezdett:

– Sárkány nagyuram, a város még tartja magát egy darabig, de akkor is, ha ezek az aielek harcolni fognak az ottaniak ellen – kérdem én –, hogyan tudná időben odajuttatni őket? A tíz meg a tizenegy nap túlzás. Őszintén szólva, én csak azért jöttem ki onnan, hogy inkább egy lándzsával a szívemben haljak meg, mint hogy fogságba essek, ha egyszer feljutnak a falakra. A város tele van menekültekkel. Mindenki ott keresett menedéket az aielek elől. Nem maradt ott már egyetlen kutya vagy galamb sem, és a patkányoknak sem jósolok sok jövőt. Csak annyi a jó a dologban, hogy már senkit sem érdekel, ki is ül majd a Naptrónra, amióta ez a Couladin ott áll a kapuk előtt.

– A második nap felszólított minket arra, hogy adjuk meg magunkat Annak, Aki a Napkeltével Érkezik – szólt közbe Daricain, de emiatt Edorion éles pillantást vetett rá.

– Couladin hajtóvadászatot rendez a foglyokra – folytatta Estean. – Az íjászok lőtávolságán kívül, de elég közel ahhoz, hogy a falakról mindent lehessen látni. Még a sikításuk is jól hallatszik. A Fény szerelmére, nem tudom, hogy egyszerűen csak a harci szellemünket akarja megtörni vele vagy tényleg élvezi a mészárlást. Néha hagyják, hogy a parasztok egészen a falakig rohanjanak, aztán, ha már azt hiszik, hogy megmenekültek, nyíllal hátba lövik a szerencsétleneket. Mintha Cairhienben bárki is biztonságban lenne. Bár csak parasztok, de mégis... – Elhallgatott és nagyot nyelt, mert eszébe jutott, mit is tesz Rand akkor, ha valaki a parasztokat becsmérli. Rand csak némán nézett rá, de a nemesúr mintha összezsugorodott volna a pillantása alatt. Valamit halkan mormogott a pálinkáról.

A beálló csendet Edorion törte meg:

– Sárkány nagyuram, a kérdés csak annyi, kitart-e a város addig, amíg kegyed odaér? Ha elég gyorsan tud jönni. A támadás első hullámát csak azért tudtuk visszaverni, mert Kapuntúl lángra lobbant.

– A tűz majdnem elborította a teljes várost – szólt közbe Estean. Kapuntúl egy önálló település volt a városfalon kívül. Rand úgy emlékezett, hogy szinte az egészet fából építették. – Katasztrófa lehetett volna belőle, ha nincs ott a folyó.

A másik teari úgy folytatta, mintha társa ott sem lett volna.

– Melian nagyúr jól megszervezte a védelmet, és úgy tűnik, hogy a cairhienieknek sem szállt egyelőre inukba a bátorságuk. – Ezt hallva Meresin és Daricain is dühösen kezdte méregetni, de Edorion vagy nem vette észre őket, vagy úgy tett, mintha nem látná tekintetüket. – Szerencsés esetben hét nap, esetleg nyolc. Ha kegyed... – a hangos sóhajtástól Edorion masszív alakja egy pillanatra karcsúbbnak látszott. – Egyetlen lovat sem láttam – mondta, szinte csak önmagának. – Az aielek nem lovagolnak. Egyszerűen képtelenség egy sereget gyalog hét nap alatt eljuttatni odáig.

– Mennyi idő? – kérdezte Rand Rhuarcot.

– Hét nap – jött a válasz, és Mangin is rábólintott.

Estean elnevette magát.

– A Fény perzselje meg a lelkem, hiszen annyi ideig tartott, amíg lovon ideértünk. Ha azt hiszik, hogy hét nap alatt odaérhetnek, akkor... – Hirtelen észrevette, milyen arckifejezéssel nézegetik az aielek. Elhallgatott, és idegesen ismét elsimította haját a homlokából. – Hát nincs pálinka ebben a városban? – morogta megint.

– Nem az a kérdés, milyen gyorsan érünk mi oda, hanem az, hogy ti mennyi idő alatt értek vissza hozzájuk, ha néhány embereteket gyalog magunkkal viszünk – felelte nyugodtan Rand. – A többiek majd vezetéklónak használhatják az ő hátasaikat. Tudatni akarom Meliannal és Cairhiennel, hogy közeledik a segítség. Viszont csak olyan emberek vihetik ezt a hírt, akik akkor is tartani tudják a szájukat, ha a shaidók kezébe kerülnek. Nem akarom, hogy Couladin többet tudjon meg annál, mint amit maga is ki tud deríteni.

Estean még a két cairhieninél is jobban elsápadt.

Meresin és Daricain újra térdre vetette magát. Megragadták Rand kezét, hogy megcsókolhassák. Minden önuralmát összeszedve engedte nekik. Moiraine egyik leghasznosabb tanácsa az volt, hogy ha lehet, sohase sértse meg a helybeliek szokásait, bármennyire is visszataszítóak legyenek azok, csak ha a feltétlen szükség diktálja, de még abban az esetben is kétszer fontolja meg a dolgot.

– Majd mi megyünk, Sárkány nagyurunk – hadarta Meresin elakadó lélegzettel. – Köszönöm, Sárkány nagyurunk. A Fényre esküszöm, inkább meghalok, minthogy bárkinek is eláruljam az üzenetet, kivéve persze apámuramnak és Melian nagyúrnak.

– A Fény legyen kegyes Sárkány nagyurunkhoz! – tette hozzá a másik. – Sárkány nagyurunk! A Fény világítson kegyednek örökké. Amíg élek, kegyedet szolgálom – Rand még hagyta, hogy Meresin is megesküdjön a halálig tartó szolgálatra, aztán elhúzta a kezét, és megparancsolta nekik, hogy álljanak fel. Nem tetszett neki, ahogy felnéztek rá. Edorion ugyan úgy füttyentette oda őket, mintha kutyák lettek volna, de ennek ellenére egyetlen embernek sem lenne szabad úgy nézni egy másikra, mintha az a gazdája volna.

Edorion vett egy mély lélegzetet, felfújta rózsás arcát, aztán lassan kiengedte a levegőt.

– Azt hiszem, ha már egyszer gond nélkül eljutottam ide, akkor visszafelé is megteszem az utat. Azonban Sárkány nagyuram, bocsánat fejemnek, ha esetleg haragra gerjeszteném, de nem fogadna velem, mondjuk ezer aranykoronába, hogy tényleg ott lesznek hét nap múlva?

Rand döbbenten bámult rá. Ez a fickó legalább annyira szörnyű volt, mint Mat.

– Még csak száz ezüstöm sincsen, nemhogy ezer, mégpedig ara...

Sulin vágott a szavába.

– Van neki elég pénze, teari – jelentette ki határozottan. – Elfogadja a kihívást, de csak, ha tízezerre emeled a tétet!

Edorion felnevetett.

– Rendben, aiel. És nekem minden egyes rézgaras megéri, ha veszítek. Persze amúgy is úgy látom, hogy nem igazán lesz alkalmam begyűjteni a nyereményemet, ha esetleg én nyernék. Gyerünk, Meresin, Daricain! – Még mindig olyan volt, mintha a kutyáit szólította volna. – Indulunk.

Rand megvárta, míg ezek hárman meghajoltak, és elindultak a lovaik felé, és csak ekkor förmedt Sulinra.

– Hogy értetted azt, hogy van ezer aranykoronám? Még csak látni sem láttam egyszerre ezret, nemhogy legyen is nekem! Tízezer!

A Lándzsa Hajadonjai úgy néztek rá, mintha meghibbant volna. Rhuarc és Mangin pillantása sem tükrözött mást.

– Tear Kövének kincseiből egyötöd rész azokat illeti, akik bevették a várat. Igényt tartunk majd rá, ha el is tudjuk szállítani. – Az ősz hajú Hajadon úgy beszélt hozzá, mint egy kisgyerekhez, akit még az élet legalapvetőbb dolgairól is fel kell világosítani. – Vezetőként és hadifőnökként téged illet az egyötöd rész tizede. Tear neked adta meg magát. Így tehát főnökként téged illet a teari zsákmány egytizede. És azt is mondtad, hogy az ötödrészünket ebben az országban is elvehetjük, azt mondtad... adóként. – Ez a kifejezés nem ment neki egészen könnyen, mivel az aielek nem ismerték az adózást. – Ennek tizede is megilleti a car'a'carnt.

Rand csak a fejét csóválta. Bármilyen sokat is beszélgetett Aviendhával, soha nem jutott az eszébe megkérdezni, mi köze lehetne neki ehhez az egyötöd részhez. Hiszen Rand nem aiel, legyen bár a car'a'carn vagy bármi. Az is igaz, hogy ez nem számított igazi adónak, de ugyanolyan jól felhasználhatta, mint a királyok az adójukat. Nem mintha akárcsak a leghalványabb sejtelme is lett volna arról, hogyan kell az adókat felhasználni. Meg kell kérdeznie Moiraine-t. Erről eddig még sohasem beszéltek. Lehet, ez annyira kézenfekvő dolog, hogy az aes sedai úgy vélte, ezzel mindenkinek tisztában kell lennie.

Elayne bizonyára tudta, miként kell az adókat felhasználni. Sokkal szívesebben vette volna, ha a lány oktatgatja, és nem Moiraine. Bárcsak tudta volna, merre jár most a lány. Valószínűleg még mindig Tanchicóban. Egwene csak annyit mesélt róla, hogy üdvözletét küldi. Rand nagyon örült volna annak, ha Elayne itt lett volna vele, és megmagyarázta volna azt a két levelet. A Lándzsa Hajadonja vagy Andor leányörököse: a nők így is, úgy is furcsa lényeknek tűntek. Talán csak Min nem. Igaz, az a lány kikacagta Randet, de mellette legalább nem érezte azt, hogy két különböző nyelvet beszélnek. Most már nem kacagná ki. Ha valaha is találkoznak, az a lány lélekszakadva fog menekülni az Újjászületett Sárkány elől.

Edorion leparancsolta valamennyi emberét a nyeregből. Felült egyikük lovára, és a többit, beleértve Estean hátasát is, hosszú pányvára köttette. A saját lovát bizonyára a végére tartalékolta, akkorra, amikor majd keresztül kell vágtatnia a shaidók között. Meresin és Daricain ugyanezt tette a saját katonáival. Bár ez azt jelentette, hogy a cairhienieknek csak fejenként két tartalék ló jutott, senkiben sem merült fel a gondolat, hogy a teariektől kérjenek még egyet. Aztán – néhány jindo kíséretében – elügettek nyugat felé.

Estean gondosan ügyelve, nehogy bárkinek is a szemébe nézzen, odasétált a híd végében, az aielek gyűrűjében idegesen ácsorgó katonákhoz. Mangin megragadta a vörös csíkos zubbonyánál fogva.

– Mesélj nekünk Cairhienről, vízföldi! – A holdvilágképű teari mintha csak el akart volna ájulni.

– Biztosra veszem, hogy minden kérdésedet meg fogja válaszolni – szólt rá éles hangon Rand, jól megnyomva a kérdés szót.

– Csak kicsit kikérdezzük – felelte Rhuarc, és megmarkolta Estean másik karját is. Mintha csak felemelték volna a náluk jóval alacsonyabb férfit. – A város védelmezőit figyelmeztetni szép és hasznos dolog is, Rand al'Thor, de felderítőket kell kiküldenünk – folytatta. – Ha sietnek, ugyanolyan hamar odaérnek, mint a lovasok, és ha visszaérnek, akkor beszámolhatnak arról, miként helyezte el Couladin a shaidókat.

Rand érezte, hogy a Hajadonok őt bámulják, de tekintetét nem vette le Rhuarcról.

– Viharjárók? – javasolta.

– Sha'mad Conde – értett vele egyet Rhuarc. Manginnal egyszerűen megfordították Esteant – tényleg felemelték a levegőbe –, és elindultak a többi katona felé.

– Csak kérdezzétek! – kiáltotta Rand. – Ő a ti szövetségesetek és az én alattvalóm.

Még csak nem is sejtette, hogy tényleg nevezheti-e annak Esteant. Még egy dolog, amiről meg kell kérdeznie Moiraine-t. Még csak szövetségesnek sem lehetett egyértelműen tartani, hiszen apja, Torean nagyúr annyit áskálódott Rand ellen, de semmiképpen sem akarta megengedni, hogy Couladin módszereit alkalmazzák.

– Jól bánsz az alattvalóiddal Rand al'Thor. – Sulin hangja közönyös volt, mint egy vágódeszka.

– Hát igyekszem – válaszolta a Hajadonnak. Nem hagyja lépre csalni magát. Bárki is megy felderítőnek a shaidók közé, jó esélye van annak, hogy nem tér vissza élve. – Azt hiszem, most eszem valamit. Aztán megyek aludni is.

Már talán két óra sem lehetett hátra éjfélig, és ebben az évszakban a nap korán felkelt. A Hajadonok követték, és olyan gyanakvással figyeltek minden árnyékra, mintha csak támadásra számítottak volna. Közben viszont vidáman fecsegtek. Igaz, az aielek mindig is készen állnak a harcra.

Harmincegyedik fejezet

Távoli hóesés

Eianrod utcái nyílegyenesen haladtak a rájuk merőleges keresztutak felé. Ahol a szükség úgy diktálta, ott horpaszként mélyen belevágtak a teraszosan emelkedő dombokba. A szalmatetős házak annyira szögletesek voltak, mintha csak téglalapokból állították volna össze őket. Eianrod nem szállt szembe Couladinnal. Amikor a shaidók beértek ide, teremtett lelket sem találtak. A legtöbb házból mostanra már csak elszenesedett romok maradtak, és csak a tűzfalak álltak. Ez különösen szemet szúrt, amikor odaértek ahhoz a háromemeletes, erkélyes márványépülethez, amelyben Moiraine szerint gazdag kalmárok laktak. A környező utcákat szétszaggatott ruhadarabok, összetört bútorok borították, közöttük edények cserepei, eldobált fél pár csizmák, szerszámok, elszórt gyermekjátékok.

A tüzek nem egyszerre törtek ki. Ezt még Rand is felismerte, látva, hogy a gerendák egy része még izzott, míg a többi már rég kihunyt, és számos helyen még jól érződött a tűz kesernyés illata. Lan még arra is képesnek bizonyult, hogy megállapítsa, mikor, hol lobbantak lángra a házak, amikor nem is egy alkalommal el-, majd visszafoglalták a várost. Valószínűleg a hadakozó Házak harca közben pusztított a tűz, miközben a nemesek a Naptrónért civakodtak. Az utolsó alkalommal azonban – legalábbis az utcák állapota erre utalt – valószínűleg rablóbandák foglalhatták el Eianrodot. A Cairhienben kóborló csapatok egy része egyetlen Házat sem szolgált. Csupán egyetlen uraságnak engedelmeskedtek, és ez az úr nem volt más, mint az arany.

Rand odaléptetett egy házhoz, amely azelőtt egy gazdag kereskedő otthona lehetett. Az épület a város két tere közül a nagyobbikon állt. A három szögletesen kiképzett emeletet szürke márvány borította, a falakat kőerkélyek díszítették. A bejárathoz széles kőlépcső vezetett fel. Az éles peremű kőkorlátok között felsietve a lépcső tetején egy jókora szökőkútra eshetett az ember pillantása. A kút medencéjét por borította. Rand szerette volna kihasználni az alkalmat arra, hogy végre ismét egy tisztességes ágyban aludhasson, miközben titokban abban reménykedett, hogy Aviendha inkább a sátrat részesíti előnyben. A sajátját vagy a Tudós Asszonyokét? Ez igazából nem is számított. A lényeg az, ne úgy kelljen elaludnia, hogy alig néhány lépésnyire az ágyától a lány szabályos lélegzését hallja. Rand mostanában azt képzelte, hogy még a lány szívverését is jól hallja, pedig közben nem is ragadta meg a saidint. Ha azonban Aviendha megint nála fog aludni, akkor meg kell tennie a szükséges védekező lépéseket.

A Hajadonok megálltak a lépcsőnél. Néhányan megkerülték az épületet, hogy minden oldalról körbefoghassák. Rand már attól tartott, hogy őrzői – ha csak erre az éjszakára is – a Hajadonok főhadiszállásává nyilvánítják a házat. Amikor végre sikerült megtalálnia ezt az épületet, amelynek nem csak a teteje maradt meg, de az ablakainak egy része is épen maradt, eléggé egyértelműen közölte Sulinnal, hogy a házat a Borforrás testvériség főhadiszállásának nyilvánította, így oda csak azok léphetnek be, akik Emondmezőn ittak a Borforrás patak vizéből. Az ősz hajú asszony pillantásából látszott, pontosan tudja, mire megy ki a játék, de senki sem jött Rand után, amikor belépett a keskeny lécekből ácsolt bejárati ajtón.

A tágas belső helyiségek üresen tátongtak. A fehér ruhás gai'shainok leterítettek saját maguknak néhány takarót abban a jókora, magas teremben, melynek boltozatos mennyezetét egyszerű fanégyzetekből alakították ki.

A gai'shainok, legyenek akár férfiak, akár nők, azonnal felemelkedtek, mielőtt bezárhatta volna maga után az ajtót. Addig nem fognak lefeküdni, amíg ő el nem alszik, és néhányan még akkor is ébren maradnak arra várva, hogy kiszolgálják esetleges éjszakai kívánságait. Megpróbálta erről lebeszélni őket, de egy gai'shainnak azt bizonygatni, hogy nem kell úgy a szolgálatára állni, ahogy azt a hagyományok megkövetelik, körülbelül annyit ért, mintha egy tollal megtöltött zsákot rugdosott volna az ember. A lábujjai belemélyedtek a zsákba, de mihelyt kihúzta őket, azonnal eltűnt a rúgás nyoma. Intett, hogy nincsen szüksége rájuk, aztán felsietett a márványlépcsőn. A gai'shainok már összeszedték a használható bútorokat, amelyek között egy ágy váza és két jókora rugós matrac is akadt. Rand már előre örült, hogy végre rendes körülmények között aludhat. Ekkor azonban...

Megdermedt, amikor kinyílt a hálószoba ajtaja. Aviendha mégsem a sátrat választotta. Ott állt a mosdóasztalka előtt, a repedt vizesedény és a hozzá cseppet sem illő kancsó fölé hajolva. Kezében törülközőt és egy darab sárga szappant tartott. A lány nem viselt ruhát. Ugyanannyira ijedtnek látszott, mint a fiú, és ő sem tudott mozdulni.

– Én... – kezdte Aviendha, aztán nagyot nyelt. Nagy, zöld szemével a fiút fürkészte. – Ebben a... ebben a városban nem tudtam felépíteni az izzasztósátrat, ezért azt gondoltam, kipróbálom, ti hogyan... – Gömbölyű idomok és feszes izmok alkották a testét. Randet kiverte a hideg veríték. Nem gondolta volna, hogy Aviendhának ilyen hosszú a lába. – Azt hittem, tovább maradsz a hídon. Azt hittem... – Tágra nyílt szemmel, pánikba esve folytatta: – Nem akartam, hogy így láss. El kell mennem innen. Olyan messze, amennyire csak lehet. Minél messzebb tőled. El innen!

Hirtelen egy függőleges, csillogó rés jelent meg a lány mellett a levegőben. A rés gyorsan tágult, mintha csak elfordult volna a tengelye körül. Dermesztően hideg szél áramlott a szobába. Hópelyhek táncoltak a levegőben.

– El innen! – sikította a lány, és keresztülvetette magát a nyíláson a hóvihar szívébe.

Az ajtó azonnal záródni kezdett. A rés ismét elfordult, ám Rand most gondolkodás nélkül cselekedett. Az Egyetlen Hatalmat felhasználva, először is kitámasztotta a félig bezáródott ajtót. Bár nem tudta, mit is tett, vagy hogyan, de abban nem kételkedett, hogy ez az ajtó egyfajta Átjáró lehetett, valami olyasmi, mint amilyenekről Asmodean is mesélt neki. Túl sokat nem tudott meg a Kitaszítottól. Nem maradt sok ideje habozni. Bárhová is tűnt el Aviendha, a lány most éppen meztelenül bolyong egy hóviharban. Rand villámgyorsan megcsomózta a frissen szőtt szálakat, majd felkapta a közelben heverő takarókat, és a lány ruháira dobta őket, a mosdóasztalka mellé. Magához ölelte a ruhákat, az ágyneműt és a pokrócokat, és alig néhány pillanattal a lány után keresztülvetette magát a résen.

Jeges szél süvített a fehér tombolásba merülő téli éjszakában. Még az Ürességbe burkolódzva is érezte, amint teste vacogni kezd. A homályban elmosódott, nehezen kivehető alakzatokat, talán fákat pillantott meg. A rettenetes hideg miatt nem érzett illatokat. Valahol előtte, a sötét és a hóvihar miatt alig láthatóan mozgott valami. Észre sem vette volna, ha az Üresség nem teszi annyira élessé a szemét. Aviendha rohant ott, amilyen gyorsan csak tudott. Rand belegázolt a térdig érő hóba, miközben a csomagot szorosan a melléhez szorította.

– Aviendha! Állj meg! – Attól tartott, a hóvihar sivítása elnyeli a szavait, de a lány mégis meghallotta. Még jobban rohanni kezdett. Rand gyorsabb ütemre sarkallta magát, miközben a mély hó megpróbálta letépni a csizmát a lábáról. A lány meztelen lábának nyomai gyorsan megteltek hóval. Ha itt elveszíti szem elől... – Állj már meg, te eszement bolond! Hát meg akarod ölni magadat? – A lányt mintha csak még gyorsabb rohanásra ösztökélték volna szavai.

Rand összeszorított foggal elindult előre, megbotlott, elesett, majd ismét talpra kényszerítette magát. A szél lecsapott rá, majdnem fellökte, utána meg majdnem elnyelte a hó. Nem törődött azzal, hogy nekiütközik a fáknak. Mindenképpen követnie kellett a menekülőt. Örült, hogy ennek az erdőnek (vagy bármi is legyen) olyan távol nőttek a fái egymástól.

Tervek bukkantak fel az Üresség határán, de aztán sorra elvetette őket. Megpróbálhatná elfojtani a vihart, de az Egyetlen Hatalom könnyen jéggé dermeszthetné itt a levegőt. A légburok, amely nem engedné rázuhogni a havat, nem érne sokat a lábát fogva tartó jégtakaró ellen. A Tűz segítségével ösvényt olvaszthatna, de akkor hó helyett sárban kellene gázolnia. Hacsak...

Az Egyetlen Hatalmat használva egyhossznyira megolvasztotta a havat maga előtt. Ahogy rohant, a hó mindig egyhossznyira a lába előtt olvadt meg. Gőz támadt, és a lehulló hópihék megolvadtak egylábnyira a talaj felett. Érezte, ahogy a hőség áthatol a csizmáján. Térdétől felfelé szinte egész teste remegett a dermesztő hidegtől, míg onnan lefelé lába izzadt, és talpa a csizma ellenére szinte megperzselődött a talaj hőségétől. De így legalább valamennyire behozta a menekülőt. Még öt perc...

A lány alakja hirtelen eltűnt, mintha csak elnyelte volna a föld.

Rand pillantását arra a helyre szegezte, ahol az előbb még látta, és rohant, ahogy csak a lába bírta. Lába hirtelen bokáig merült a dermesztően hideg, gyorsan áramló vízbe. Az olvadó hó felfedte előtte a sötét víztükröt, és a gyorsan visszahúzódó jégkérget. A fekete vízből nem emelkedett gőz a magasba. Akár patak, akár folyó, az az erő, melyet Rand felhasznált, nem bizonyult elegendőnek ahhoz, hogy akárcsak egy fokkal is megemelje az áramló víz hőmérsékletét. A lány alighanem kirohant a jégre, és az beszakadt alatta. Rand nem fogja tudni megmenteni azzal, ha csak vakon utána tántorog. A saidin ölelésében alig vette tudomásul a hideget, de a foga hangosan vacogott.

Visszalépett a partra, és tekintetét arra a pontra szegezte, ahol Aviendhát eltűnni gondolta. Aztán a Tűz fonalából belevezetett néhányat a fövenybe, oda, ahol nem borította hó a gyorsan megolvadó homokot. Az izzás melege még ebben a viharban is kitart egy darabig. Rand a meleg hely mellé fektette a ruhákat és a pokrócokat. A lány élete függött attól, hogy később megtalálják a holmijukat. A fiú ekkor visszalépett a hóra, a perzselt ösvény mellé, és hasra feküdt. Így kúszott óvatosan fel a vékony, hóval borított jégrétegre.

A szél a feje felett süvöltött. Mintha nem is viselt volna kabátot. Keze megdermedt a hidegtől, és már nem érezte a lábát sem. Már nem vacogott a foga, de időnként egész testét remegés rázta meg. Az Üresség szívében pontosan tudta, mi történik. Néha a Folyóközben is tomboltak hóviharok, némelyikük nem gyengébb, mint itt ez. A fiú ellenállása lassan hanyatlott. Ha teste nem melegszik meg hamarosan, akkor az Üresség közepéből majd érdeklődve szemlélheti, amint jéggé fagy, és meghal. De ha ő meghal, akkor Aviendha is meghal. Lehet, a lány máris halott.

Inkább érezte, mintsem hallotta volna, hogy a jég megreccsent a teste alatt. Tapogatózó keze megtalálta a vizet. Ez az a hely, ám a kavargó hóban szinte semmit sem látott. Belenyúlt a vízbe, evező mozdulatokkal keresett lent. Érzéketlen keze hozzáért valamihez, és Rand megparancsolta ujjainak, hogy záródjanak össze. Fagyott haj zizegett, és tört össze.

Ki kell húznom innen. Hátrafelé csúszott, megpróbálta a lányt maga után húzni. Mintha csak egy holttestet próbált volna meg lassan, lépésről lépésre kiemelni a vízből. Nem számít, ha a jég felsérti a bőrét. Inkább sebesülés, mint fagyhalál vagy fulladás. Tovább, hátrafelé. Ha feladod, meghal. Mozogj már, a fenébe is! Hátrafelé mozogni a lábbal, és egy kézzel tolni magát. A másik keze Aviendha haját markolta. Nem maradt ideje arra, hogy jobb fogást keressen. A lány amúgy sem érzi. Túlzottan jó sorod volt mostanában. Nagyurak térdeltek előtted, a gai'shainok rohantak, hogy bort hozzanak neked, és Moiraine is mindent megtett, amire csak kérted. Hátrafelé! Itt az ideje annak, hogy magad is tegyél valamit. Már ha képes vagy még erre egyáltalán. Mozogj, átkozott ebfattya. Mozogj, a fenébe is!

Hirtelen kín mart a lábába. A fájdalom lassan felkúszott a lábszárán. Hátranézett, majd lehengeredett az izzó homok gőzölgő foltjáról. A megperzselődött nadrágjából felszálló füstöt elfújta a szél.

Kitapogatta a közelben heverő csomagot, és tetőtől talpig beburkolta Aviendhát. Felhasznált mindet, amit csak magával hozott, a pokrócokat, a ruhát, az ágyneműt. Minden fontos volt, ami akár csak a legkisebb mértékben is oltalmat nyújtott a hideg ellen. A lány csukott szemmel feküdt, és nem mozdult. Rand félretolta a ruhákat annyira, hogy fülét Aviendha mellére szoríthassa. A lány szíve olyan lassan vert, hogy Rand talán csak képzelte a dobbanásokat. Sem a négy pokróc, sem az ágynemű nem bizonyult elég hatékonynak, ám Rand nem engedhette az Egyetlen Hatalom segítségével csak úgy egyszerűen a lányba a meleget, ahogy azt előbb a talajjal tette. Még ha a lehető legvékonyabbra is szövi a szálakat, a hatás lehet, hogy megöli, nem pedig felmelegíti a testet. Rand megérezte azokat a szöveteket, melyeket a Kapu kitámasztására használt, talán egy vagy kétmérföldnyi távolságban a viharban. Ha megpróbálná odáig elcipelni, azt egyikőjük sem élné túl. Egy menedékhelyre van szükségük, ahová behúzódhatnának, mégpedig itt és most.

Szálakat szőtt a Levegőből, mire a hópelyhek a széllel szemben kezdtek el lebegni, majd vastag, sima falak alakultak ki belőlük alig háromlépésnyire egymástól. Egy nyílást meghagyott ajtónak. A falak tovább nőttek a magasba. A hó összepréselődött, míg úgy nem csillogott, mint a jég. Tető csúszott a falak fölé, éppen csak olyan magas, hogy alá lehetett állni. Karjába vette Aviendhát, és betántorgott vele a kunyhó sötét belsejébe. Parányi lángokat szőtt a sarkokba, és elcsomózta a szöveteket, majd úgy irányított néhány szálat, hogy azok hóval zárják el a bejáratot.

Máris melegebb lett, hogy elbújtak a szél elől. Ez azonban kevés. Rand ahhoz a trükkhöz folyamodott, melyet Asmodeantól tanult. Összefonta a Levegőt és a Tüzet, mire a kunyhóban melegedni kezdett a levegő. Ezeket a szálakat azonban nem merte megcsomózni, mert ha elalszik, akkor a kunyhóban egyre csak növekedne a hőség, míg az egész meg nem olvadna. Tulajdonképpen a kis lángocskákat is veszélyes volt életben tartani, de annyira elfáradt és kimerült, hogy egyszerűen képtelen lett volna egynél több szövetet megtartani.

A kunyhó földjét nem borította hó, hiszen mindet felhasználta a falakhoz és a mennyezethez. A homokos talajon megbarnult falevelek hevertek, melyeket nem tudott beazonosítani, meg olyan csökevényes, aszott növények, melyeket szintén nem ismert. Elengedte a levegőt melegítő szövetet, és helyette a talajt kezdte el melegíteni, hogy az ne legyen olyan kegyetlenül hideg. Ez után ismét az előző szövetet vette elő. Amikor ezzel is megvolt, lassan leengedte Aviendhát a talajra. Majdnem elejtette, annyira kimerült volt.

Bedugta kezét a takaró alá, és megérintette a lány vállát és az arcát. Vékony patakocskák futottak végig a lány bőrén, ahogy hajában megolvadt a jég. Borzongott, és olyan hidegnek tűnt, mintha jégből lett volna. Szükség lett volna minden cseppnyi melegre, amennyit csak Rand elő tud volna csalogatni, de ennél jobban nem merte felmelegíteni a levegőt. A hófalak belseje már így is nedvesen csillogott. Bármennyire is fázott Rand, az ő testében több meleg maradt, mint a lányban.

Gyorsan levetkőzött, és bebújt mellé a takarók alá. Saját nedves ruháit a pokrócokra borította, mert az is segíthet megőrizni testük melegét. Az Üresség és a saidin felerősítette érzékszerveit. Szinte elöntötte a lány közelsége. Bőrének simaságához képest még a selyem is durvának tűnt. Ehhez a bőrhöz képest még a szatén is érdes. Félresimította a lány nedves haját a homlokából. Meg kellett volna törölnie, de hát ezzel már elkésett. A víz már nem volt annyira hideg, és egyébként is csupán a takarót vagy valamelyik ruhadarabot tudta volna erre használni. A lány szeme még mindig csukva volt, de melle lassan emelkedett és süllyedt a fiú mellének simulva. Ha nem lett volna még mindig ennyire hideg, Rand azt gondolhatta volna, hogy alszik. Annyira békés most. Olyan nagyon különbözött megszokott, dühös viselkedésétől. Hagyd abba! Keményen magára üvöltött az Ürességen kívülről. Inkább beszélj!

Így aztán beszélni kezdett, mégpedig az első dologról, ami az eszébe jutott. Elayne-ről meg arról, mennyire megzavarta azzal a két levelével. Ettől viszont feltámadtak az emlékei. Eszébe jutott Elayne, ahogy a Kőben sétált az aranyhajú lánnyal, ahogy az eldugott szegletekben csókolóztak. Csókok lebegtek az Üresség peremén. Ne gondolj csókolózásra, te ostoba! Inkább Minről beszélt. Eddig sohasem gondolt Minre, mint nőre. Na jó, az a pár álom nem számított. Min jókora pofont adott volna neki, ha megpróbálta volna megcsókolni. Vagy kinevette volna. Üresfejű fajankónak nevezte volna. Valahogy úgy tűnt Randnek, hogy bármelyik ismerősére is gondol, mindegyik mintha arra emlékeztetné, hogy egy meztelen nőt tart a karjai között. Testében az Egyetlen Hatalommal pontosan érezte a lány minden egyes porcikáját, beszívta az illatát, mintha csak végigsimítaná bársonyos bőrét. Az Üresség megremegett. A Fényre, hiszen te csak meg akarod melegíteni. Verd ki a fejedből ezeket a disznó gondolatokat!

Abban a reményben, hogy elterelheti figyelmét ezekről a dolgokról, mesélni kezdett Cairhienről, hangot adott reménykedésének, hogy sikerül békét teremteni, és felszámolnia az éhínséget. Arról is beszélt, hogy az országokat további vérontás nélkül akarta rávenni arra, hogy csatlakozzanak hozzá. Ám most ez a téma is önálló életre kelt. Tekerődzve elindult Shayol Ghul felé. Ahol szembe kell szállnia a Sötét Úrral, hogy meghaljon, úgy, ahogy azt a Próféciák megjövendölték. Gyávaságnak hangzott, amikor kimondta: abban reménykedik, hogy valahogy életben maradhat. Az aielek nem ismerték a félelmet. Közülük még a leggyávább is olyan bátor volt, mint egy oroszlán.

– A Világtörés végzett a gyengékkel – hallotta Bael hangját. – A Háromszoros Föld meg megölte a gyávákat.

Hangosan elkezdett azon töprengeni, hol is lehetnek, hová sodorta vad, értelmetlen menekülése őket. Egy távoli, idegen vidékre, amelyet még ebben az évszakban is hó borított. Több mint értelmetlenség volt ide menekülni. Bolondság! Ugyanakkor tisztában volt azzal is, hogy a lány előle menekült ide. Elfutott előle. Mennyire gyűlölheti őt ez a lány, ha idáig menekült előle, ahelyett, hogy azt mondta volna, hagyja békén mosakodás közben.

– Kopognom kellett volna. – A saját hálószobájának ajtaján? – Tudom, hogy nem akarsz a közelemben lenni. Nem kell, hogy ott legyél. Mindegy, mit mondjanak a Tudós Asszonyok. Holnap visszatérsz a sátrukba. Nem kell többé a közelembe jönnöd. Vagy ha mégis, akkor majd elküldelek. – Most meg miért habozott? Ha a lány ébren volt, akkor ellenségesen és elutasítóan viselkedett Randdel szemben. Most viszont, amikor aludt... – Ez nagyon bolond dolog volt. Meg is ölhetted volna magadat. – Ismét végigsimította a lány haját. Egyszerűen nem tudott a kezének parancsolni. – Ha még egyszer ilyen őrültséget teszel, akkor eltöröm a gerincedet. Tudod mennyire fog hiányozni, hogy éjszakánként nem hallhatom a légzésedet? – Hogy hiányozni fog? Ez a lány tényleg az őrületbe kergeti. Kettőjük közül ő az ütődöttebb. Abba kellene hagynia. – El fogsz menni, érted? Még ha Rhuideanba is kell, hogy visszaküldjelek. A Tudós Asszonyok sem szólhatnak semmit sem, ha a car'a'carn kiadja a parancsot. Többé nem kell elmenekülnöd előlem.

Keze, melyet nem bírt rávenni arra, hogy abbahagyja a lány simogatását, hirtelen megdermedt, amikor Aviendha megmoccant. Rand rádöbbent, hogy a lány már jó meleg. Nagyon is meleg. Legjobb, ha erkölcsösen hátrébb húzódik, és beburkolózik saját takarójába. A lány kinyitotta nagy, mélyzöld szemét, és alig egy lábnyi távolságból komolyan Randre nézett. Nem tűnt meglepettnek amiatt, hogy itt van mellette, és nem is akarta eltaszítani. Rand visszahúzta a karját, és hátrébb akart csúszni, de Aviendha olyan erővel markolt a hajába, hogy majdnem felszisszent. Ha most megmoccan, akkor kopasz folt marad a fején. A lány nem hagyott időt arra, hogy magyarázkodni kezdjen.

– Megígértem a nővéremnek, hogy vigyázni fogok rád. – Ezt akár magának is mondhatta, halk, színtelen hangon. – Elfutottam előled, ahogyan csak tudtam, hogy megőrizzem a becsületemet. De te még ide is utánam jöttél. A gyűrűk nem hazudnak. Többé már nem futhatok el. – Hangjába vad elszántság költözött. – Többé már nem fogok elfutni.

Rand megpróbálta megkérdezni, mit is akar ezzel mondani, és megpróbálta az ujjait gyengéden lefejteni a hajáról, de a lány erre sem hagyott neki alkalmat. A másik kezével is megragadta az üstökét, és a fiú száját lassan a magáéhoz húzta. Nem maradt helye a megfontoltságnak. Az Üresség elpattant, és a saidin elhagyta. Nem hitte volna, hogy akár minden erejét megfeszítve is vissza tudta volna tartani, de ez a gondolat most igazából meg sem fogalmazódhatott elméjében. A lány se nagyon akarta, hogy Rand visszafogja magát. Sőt, a fiú utolsó tiszta és világos gondolata az volt, hogy alighanem ő lesz az, aki nem lesz képes a lányt visszafogni.

Jóval később – két órával vagy talán hárommal is, mert időérzéke cserbenhagyta – ernyedten hevert a földre terített ruhákon, maga felett a takarókkal. Tarkója alatt összefonta a kezét, és Aviendhát nézte, aki a sima, fehér falakat vizsgálta. A falak rengeteg meleget visszatartottak, nem volt szükség a saidin használatára ahhoz, hogy kint tartsa a hideget, vagy hogy felmelegítse a levegőt. Amikor a lány felkelt, csupán a haját simította el az arcából. Minden meztelensége dacára a szégyenérzet legcsekélyebb jele nélkül mozgott. Persze most már kissé elkésett azzal, hogy elszégyellje magát a lány pucérsága miatt. Amikor kirángatta a jeges vízből, aggódott, hogy megsebesülhet, de Aviendha testén sokkal kevesebb horzsolás látszódott, mint a sajátján, és ezek cseppet sem befolyásolták szépségét.

– Mi ez? – kérdezte a lány.

– Hó – felelte Rand. Megpróbálta, amennyire csak tudta, elmagyarázni neki, mi az a hó, de Aviendha félig hitetlenkedve, félig megdöbbenve csak a fejét csóválta. Egy olyan nőnek, aki a sivatagos Pusztában nőtt fel, az égből aláhulló, fagyott víz ugyanolyan hihetetlen lehetett, mint az égen repülő emberek. A krónikák tanúsága szerint a Pusztában egyetlen alkalommal esett eső, mégpedig akkor, amikor ő fakasztott vizet Rhuidean egeiből.

Nem tudta elfojtani csalódott sóhajtását, amikor a lány magára húzta ingét.

– A Tudós Asszonyok összeadhatnak bennünket, mihelyt visszatértünk. – Rand még mindig érezte azokat a fonatokat, amelyekkel nyitva tartotta az átjárókaput.

Aviendha tűzvörös üstöke előbukkant az ing nyaknyílásán. Kifejezéstelen arccal nézett Randre. Nem barátságtalanul, de nem is barátságosan.

– Miből gondolod, hogy bármelyik férfi ezt követelhetné tőlem? Ezenfelül te még mindig Elayne-hez tartozol!

Egy percbe is beletellett, míg Rand meg tudott szólalni.

– Aviendha, mi az előbb... Mi az imént... Össze kell házasodnunk. Nem mintha csak azért akarnám, mert meg kell tennünk – tette hozzá sietve. – Tényleg akarom. – Ebben azért nem lehetett egészen biztos. Tényleg úgy érezte, hogy szereti a nőt, de hát talán Elayne-t is szerette. És valami oknál fogva megint eszébe jutott Min. Te is ugyanolyan nagy szoknyapecér vagy, mint Mat. De most legalább helyesen cselekedhet, megteheti azt, amit helyes megtennie.

A nő felhorkant, és megtapogatta harisnyáit, hogy meggyőződjön arról, azok már tényleg megszáradtak. Ez után leült, hogy felvegye őket.

– Egwene mesélt nekem a folyóközi házasodási szokásokról.

– Egy egész éven át akarsz várni? – kérdezte Rand hitetlenkedve.

– Egy évet. Igen, pontosan erre gondoltam. – Rand korábban még csak nem is sejtette, milyen izgató lehet egy, a harisnyáját felhúzó nő látványa. Furcsa, hogy most is izgatja, miután látta meztelenül, és... Összeszedte magát, hogy odafigyeljen a lány szavaira. – Egwene azt mesélte, hogy miattad meg akarta már kérni az anyját, de mielőtt akárcsak szóba is hozhatta volna a dolgot, az asszonyság azt mondta, hogy még akkor is egy éven át kell várnotok, ha közben ő már elég idős ahhoz, hogy befonva hordja a haját – Aviendha a homlokát ráncolta. – Igaz ez? Hogy egy lány addig nem fonhatja be a haját, amíg eladósorba nem kerül? Egyáltalán, érted, amit mondok? Pont olyan képet vágsz, mint az a... hal, amit Moiraine a folyóban fogott. – Az aielek nem ismerték a vizeket. Halakról is csak a könyvekben olvastak.

– Hát persze, hogy figyeltem – válaszolta Rand. Ezzel az erővel akár süket és vak is lehetett volna, akkor sem értett volna meg sokkal többet. Kissé oldalt fordult a takarók alatt, és megpróbált annyira magabiztosnak tűnni, amennyire csak lehetett. – Vagyis... A szokások eléggé összetettek, és én nem igazán értem, melyikre is gondolsz most éppen. – A lány egy pillanatig bizalmatlanul meredt rá, de mivel az aielek szokásai is meglehetősen összetettek voltak, ezért hitt neki. A Folyóközben a fiatalok egy évig egymásra sem nézhettek, és ha még utána is kitartottak egymás mellett, akkor sor kerülhetett az eljegyzésre, majd az esküvőre. Így kívánta meg a hagyomány. A lány folytatta öltözködés közben:

– Arra gondoltam, hogy a lány a várakozás egy éve alatt engedélyt kér az anyjától meg a falu javasasszonyától. Szóval nem értem. – A fején éppen áthúzott fehér blúz egy pillanatig elfojtotta a hangját. – Ha kell neki a fiú, és elég idős a házasodáshoz, akkor mire kellene az engedély? Nem veszed észre a hasonlatosságot? A mi szokásaink szerint is – a lány hangja nem tette kétségessé, hogy ez a mérvadó – én dönthetem el, hogy megkérem-e a kezedet. Márpedig én nem fogom megkérni! Ha a ti szokásaitokat vesszük figyelembe (miközben ezt mondta, már az övet kötötte fel a derekára, és olyan határozottan csóválta meg a fejét, mint aki már le is zárta az ügyet), még nem kaptam meg az anyám engedélyét. Ezenfelül, ha jól sejtem, még az apád engedélyére is szükségem lenne. Vagy az apád fivéréére, hiszen az apád már nem él, ugye? Szóval semmilyen engedélyünk sincsen, így tehát nem is házasodhatunk össze. – Nekilátott összehajtani a kendőjét, hogy a homloka köré tekerhesse.

– Aha – válaszolta Rand elszoruló torokkal. Ha egy folyóközi legény ilyesmire kérne engedélyt az apjától, azzal jó esetben is egy-két nyaklevest kockáztatna. Ha belegondolt, mennyire megizzadt némelyik legény attól a gondolattól, hogy valaki – bárki – kiderítheti, mit is szoktak művelni azokkal a lányokkal, akiket majd el fognak venni felségül. Még jól emlékezett arra, milyen volt az, amikor Nynaeve elkapta Kimry Lewint és Bar Dowtryt a szénakazalban. Kimry ekkor már öt éve befonva viselte a haját, de miután Nynaeve végzett vele, még Lewin asszonyság is móresre tanította. A Nőkör majdnem elevenen megnyúzta Bart, de ez semmi volt ahhoz képest, amit Kimry kapott, miközben eltelt az az egy hónap, hiszen mindenki úgy vélte, legalább ennyinek kell eltelnie a házasságkötésig. Ezenfelül titokban még heteken át tréfálkoztak, ha a Nőkör tagjai éppen nem voltak a közelben, hogy házasságuk első hetében sem Kimry sem Bar nem tudott leülni a fenekére. Rand úgy vélte, Kimry nem kért engedélyt arra, hogy összebújhasson Barrel. – Azért én mégis csak úgy vélem, hogy Egwene nem ismeri a férfiak minden szokását – folytatta. – Még a nők sem tudnak mindent. Látod, mivel én kezdtem el az egészet, össze kell házasodnunk. Az engedélyek ebben nem játszanak szerepet.

– Még hogy te kezdted? – A lány horkanása hangos és jelentőségteljes volt. Legyenek bár aielek vagy andoriak vagy bármi mások, a nők az ilyen hangokat a pálca helyett használták, hogy ezzel irányítsák vagy fegyelmezzék a férfiakat. – Nem számít, hiszen mi úgyis az aiel szokásokat vesszük figyelembe. Nem történik még egyszer ilyesmi, Rand al'Thor. – A fiú meglepődött, de örült is, mert a lány hangjából sajnálkozást vélt kicsengeni. – Te fogadott nővérem nővéréhez tartozol. Elayne-nel szemben toh tartozásom van, de neked ezzel nem kell törődnöd. Hallottam, hogy utána a férfiak lusták, de nem telik bele sok idő, hogy a törzsek reggel felkerekedjenek. Akkorra neked is vissza kell érned. – Hirtelen a páni félelem torzította el az arcát, és térdre rogyott. – Már ha egyáltalán vissza tudunk térni. Nem tudom, miként sikerült megnyitnom azt a kaput, Rand al'Thor. Neked kell megkeresned a visszafelé vezető utat.

Rand beszámolt arról, miként akadályozta meg az ajtó bezáródását, és hogy még mindig érzi a szálak közelségét. A lány megkönnyebbülten felsóhajtott, sőt, rá is nevetett Randre. Viszont az is nyilvánvalóvá vált, ahogy keresztbe tett lábbal leült a földre, hogy nem fog elfordulni, miközben Rand felöltözik.

– Na jó, mindenkinek ugyanaz a bánásmód – morogta végül Rand, és kikászálódott a takarók alól.

Megpróbált ugyanolyan fesztelenül viselkedni, ahogy azt előbb a lány tette, de nem nagyon sikerült. Aviendha pillantása szinte felért az érintésével, még akkor is, amikor Rand elfordult. Nem lett volna joga a lánynak azt mondani, hogy Randnek csinos a feneke! Hiszen ő sem beszélt arról, mennyire szép a lány! Amúgy is csak azért mondott ilyesmit, hogy Rand elpiruljon. A nők nem szoktak így nézni a férfiakra. És nem is kérnek engedélyt az anyjuktól, ha... Valahogy elfogta az érzés, hogy élete Aviendhával egy cseppet sem lett könnyebb.

Harminckettedik fejezet

A kurta lándzsa

Nem is nagyon vitatkoztak. A kint még mindig tomboló hóvihar ellenére eljuthatnak az ajtóig, ha beburkolóznak a takarókba és az ágyneműbe. Aviendha már hozzá is látott ahhoz, hogy elossza a vásznakat, miközben Rand kinyúlt a saidin, az élet és a halál, az olvadt tűz és a folyékony jég felé.

– Mindkettőnknek ugyanannyit adjál – mondta a lánynak. Rájött, hogy hangja hidegen és érzelemmentesen csengett. Asmodean szerint ennél jóval tovább is mehetne, de Rand erre eddig képtelennek bizonyult.

A lány meglepett pillantást vetett rá, de csupán ennyit válaszolt:

– Neked sokkal több a takargatni valód.

Nem lett volna értelme veszekedni. Rand tapasztalatai szerint (és ezeket. Emondmezőről kiindulva egészen a Lándzsa Hajadonjait megfigyelve gyűjtötte) egy nőt csak azzal lehetett megakadályozni abban, hogy valamit megtegyen az emberért, ha gúzsba kötik. Ez különösen akkor bizonyult igaznak, ha az a nőszemély a fejébe vette, hogy ő pedig most áldozatot fog hozni. Csak az lepte meg, hogy Aviendha nem gúnyolódott vele, és nem emlegette, hogy Rand csupán egy elpuhult vízföldi. Lehet, hogy a szép emléken túl valamilyen kellemes utóhatása is lesz az eseményeknek. Csak nem gondolhatta komolyan azt, hogy soha többé. Ennek ellenére Rand szorongva úgy vélte, hogy a lány igenis komolyan veszi, amit kijelentett.

Ujjnyi vastag sugarat szőtt a Tűzből, és azzal ajtónyi rést vágott az egyik falba. A nyílást felfelé még ki is tágította. Meglepő módon ragyogó napfény áradt be a résen. Döbbenten összenézett Aviendhával. Bár nem tudta mennyi lehet az idő – még azt sem tudod, hogy milyen évet írunk – de hát csak nem lehettek ilyen sokáig idebent. Bárhol is legyenek most, az igencsak messze lehet Cairhientől.

Rand nekiveselkedett a hótömbnek, de az meg sem moccant mindaddig, míg a fiú a hátát neki nem támasztotta, és teljes erejét beleadva a lábával nem kezdte tolni magát. Éppen, amikor eszébe jutott, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével sokkal egyszerűbben el tudott volna intézni mindent, a hótömb megingott, és kifelé zuhant. Rand nem tudta megtartani az egyensúlyát, ezért kizuhant a ragyogó kinti napfénybe. Igazából nem esett nagyot, mert a hótömb fennakadt azon a hófúváson, mely a kunyhó fala előtt keletkezett. Így aztán a fiú a hátán feküdt, arccal az ég felé, és innen nézte a további hófúvásokat meg a környező, ismeretlen fajtájú satnya fákat és a másik oldalt, ahol valószínűleg bokrokat vagy sziklákat takart a hó.

Már nyitotta a száját, de aztán egyből megfeledkezett arról, amit mondani akart, mert a feje felett alig ötvenlábnyira elrepült valami. Egy szürke, bőregérszerű lény, jóval nagyobb, mint egy ló, lebegett el felette csontos csőrét előreszegezve, jókora, lusta szárnycsapásokkal. Lába a madarak karmára emlékeztette, míg az állat teste keskeny gyíkfarokban végződött. Rand feje önkéntelenül is megmozdult, és szemével követte a lény útját egészen a látóhatár széléig. Két ember ült a hátán. Vastag ruhájuk és a fejüket eltakaró csuklya ellenére is egyértelmű volt, hogy ezek az alattuk elterülő tájat kutatják át. Ha nem csak Rand feje látszott volna ki a kunyhóból, és az is éppen hogy a szörnyeteg hasa alatt, akkor egészen biztosan felfedezték volna.

– Hagyd itt a pokrócokat – mondta, amikor visszacsusszant a kunyhóba. Gyorsan elmesélte, mit látott. – Lehet, hogy barátságosak, lehet, hogy nem. Semmi kedvem kideríteni. – Egyébként sem fogta el különösebb vágyakozás, hogy olyan emberekkel ismerkedjen össze, akik ilyen dolgokon repülnek. Már ha egyáltalán emberek voltak. – Vissza kell térnünk a kapuhoz. Amilyen gyorsan csak lehet, és feltűnés nélkül, ha csak egy mód is nyílik rá.

A lány kivételesen nem ellenkezett. Amikor ezt szóba hozta, miközben átsegítette Aviendhát az ajtót eltorlaszoló hótömbön – és a lány nem utasította el segítő kezét, és nem nézett rá csúnyán – ezt a választ kapta:

– Persze, hogy nem ellenkezem, Rand al'Thor, ha az, amit mondasz, nem értelmetlen.

Rand valahogy másként emlékezett.

A környező sík vidéket mély hó borította. Csak nyugaton emelkedtek tarajos gerincű, fehér foltos hegyek, melyek csúcsai felhők közé vesztek.

Nem volt nehéz felismerni a nyugati irányt, hiszen a nap éppen azzal szemben emelkedett a magasba. Az aranygömb felső része éppen most emelkedett ki a tengerből. Rand döbbenten bámult arra. A sík vidék látni engedte, ahogy hatalmas hullámok törnek meg a hosszan elnyúló, sziklás, kövekkel borított tengerparton, alig fél mérföldnyire tőlük. Tenger keleten! A nap irányába végtelen távolságig nyújtózkodó víztükör. Ha nem lett volna elég a hó, akkor most meggyőződhetett volna arról, hogy ez az ország nem tartozik azok közé, melyeket megismerni volt szerencséje. Aviendha tágra nyílt szemekkel, mozdulatlanul bámulta a megtörő hullámokat, aztán mintha mindent megértett volna. Bizonyára még sohasem látott tengert, de a térképpel azért ő is foglalkozott.

A szoknya miatt a hó őt jobban akadályozta, mint Randet. A fiú nagy nehezen haladt előre, néha csípőig elsüllyedt, és inkább utat fúrt magának, mintsem gázolt a hóban. Aviendha levegő után kapkodott, amikor Rand ölbe kapta.

– Gyorsabban kell haladnunk annál, mint amire képes vagy, ha a szoknyádban próbálsz meg jönni – magyarázta. A szikrák eltűntek a lány szeméből, de karjával nem ölelte át Rand nyakát, pedig a fiú ebben reménykedett. Aviendha ehelyett összekulcsolta kezét, és beletörődő arckifejezést öltött. Kicsit talán duzzogósat is. Bármilyen nyomot is hagytak benne az események, attól azért nem változott meg. Rand maga sem értette, hogy miért érez megkönnyebbülést emiatt.

Ahogyan korábban a viharban, most is olvaszthatott volna utat magának a hóban, de ha a repülő valamik egyike újra erre jár, akkor a nyom nyílegyenesen elvezette volna hozzájuk. Tőlük valamennyivel jobbra egy róka gázolt a hóban. Az állat tökéletesen fehér bundát viselt, csak bozontos farka legvégén látszódott egy fekete folt. Igencsak bizonytalan pillantásokkal méregette a két embert. A hóban arrébb nyúlnyomok is látszódtak, időnként elmosódottan, ott, ahol az állatok futás közben megugrottak. Egyszer egy nagymacska nyomaira is rábukkantak. Az állat akkora lehetett, mint egy leopárd. Lehet, hogy errefelé nagyobb állatok is élnek, például a repülő szörnyeteg szárny nélküli rokonai. Nem igazán lelkesedett egy találkozásért, de még azt sem lehetett kizárni, hogy a szörnyeteg lovasai egy állat nyomainak nézik a hátuk mögötti csapást.

Ennek ellenére igyekezett fától fáig mozogni. Örült volna, ha több fa nőtt volna itt, mégpedig kissé közelebb egymáshoz. Másrészt viszont, lehet, hogy akkor nem találta volna meg Aviendhát. A lány felnyögött, mire Rand kissé enyhített a szorításán. Most viszont mégiscsak jobb lett volna, ha kicsit több fa nő errefelé. Viszont éppen annak köszönhetően, hogy ilyen óvatosan haladtak, Rand vette észre az idegeneket.

Kevesebb mint ötvenlépésnyire előttük, közöttük s az átjáró előtt, sőt pontosan az átjáró nyílása előtt – mert Rand pontosan érzékelte a szöveteket, amelyekkel nyitva tartotta az ajtót – négy lovas várakozott, és legalább húsz ember gyalogosan. A lovasok kivétel nélkül hosszú, szőrmebéléses kabátot viselő nők voltak. Közülük kettőnek a bal kezéről, a fémesen csillogó karkötőkből hosszú, csillogó ezüstfényű lánc vezetett a mély hóban álló, egyszerű szürke ruhát hordó asszonyok nyakára csatolt nyakörvhöz. A többiek durva bőrzubbonyt és zöld meg aranyszínűre festett pikkelypáncélt viselő férfiak voltak. Az egymást is fedő pikkelyek befedték a mellüket, a karjuk külső részét és combjuk elejét is. Lándzsáikról arany és zöld bojtok lógtak. Egyforma pajzsokat hordtak, sisakjuk alakja pedig óriási rovarokra emlékeztetett, melyeknek csápjai közül emberi arcok néztek ki. Egyikük bizonyára tiszt lehetett, mert nála sem pajzs, sem lándzsa nem volt, viszont egy hosszú, kétkezes kardot csatolt a hátára. Pikkelypáncéljának pikkelyeit ezüst festékkel emelték ki, és tarka sisakjának csápokra emlékeztető, zöld, vékony tollai még inkább valamilyen rovarhoz tették hasonlatossá. Most már tudta Rand, hova is kerültek Aviendhával. Már látott egyszer ilyen fegyvereket. És pórázra kötött nőket is.

Letette a lányt egy torz fenyőre emlékeztető, sima kérgű, szürke, feketén erezett törzsű fa mögé, és a lovasok felé mutatott. Az aiel némán bólintott.

– A pórázon tartott asszonyok képesek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni – suttogta. – El tudod vágni őket az Igazi Forrástól? Ne, még ne nyíljál meg az Egyetlen Hatalom előtt! Ők ugyan foglyok, de lehet, hogy figyelmeztetik a többieket. Vagy az is elképzelhető, hogy a pórázt tartó nők megérzik, ha valaki a közelükben a Hatalmat használja.

A lány különös pillantást vetett Randre, de nem pocsékolta az idejüket ostoba kérdésekkel. Például azzal, hogy honnan veszi mindezt a fiú. A kérdésekre majd később kerít sort, ehhez nem fért kétség.

– A karpereces nők is képesek az Egyetlen Hatalom fókuszálására. De csak egészen gyengén érzem ezt bennük. Különös. Mintha sohasem próbálták volna meg. Nem értem, ez hogyan lehetséges.

Rand viszont pontosan értette. Csakis a damanekról feltételezték, hogy képesek élni az Egyetlen Hatalommal. Ha kettőjüknek sikerült elkerülni a szűrést, és valahogy beálltak a sul'damok közé, akkor egészen biztosan nem fogják elárulni magukat. Bizonyára nem lehetett valami könnyű így átverni a seanchanokat, akik az összes ifjú nőt megvizsgálták abban az évben, amikor egy lányon először lehetett felfedezni a fókuszálás jeleit.

– El tudod szigetelni mind a négyet?

Aviendha öntudatosan bólintott.

– Természetesen. Egwene megtanított arra, miként kell egyszerre több fonatot létrehozni. El tudom szigetelni őket, majd megcsomózom a szálakat, és a Levegővel meg is kötözöm őket, mielőtt észrevennék, mi is történik velük. – A mosoly hirtelen lefoszlott az arcáról. – Elbírok ezzel a néggyel meg a lovaikkal, de a többieket rád kell bíznom, amíg nem tudok a segítségedre sietni. Ha közülük valaki elszabadul... Azt hiszem, elég jól tudják használni ezeket a lándzsákat. És ha valamelyikük a földhöz szögez téged... – Felmordult, mint aki saját magára dühös, amiért képtelen egész mondatokban beszélni. Ez után olyan dühös pillantást vetett Randre, mint a régi szép időkben. – Egwene mesélt arról, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével meg lehet gyógyítani a sebeket, de csak keveset tudott erről, én meg még kevesebbet.

Most meg min húzta fel magát? Könnyebben megértheted a Napot, mint egy asszony esze járását! Ezt Thom Merrilin mondta neki, és nem is tévedett.

– Csak azzal a néggyel törődjél – suttogta a lánynak. – A többit bízd rám. De csak akkor, ha megérintem a karodat.

Rájött, hogy a lány alighanem beképzelt fajankónak tartja, de hát neki nem is kellett egyszerre több fonatot összeszőnie, hanem csupán egyetlenegyet, igaz, azt a bonyolultabb fajtából, ami képes lesz lefogni az emberek karját és a lovaik lábát. Vett egy mély lélegzetet, kinyúlt a saidin után, megérintette a lány karját, majd lecsapott.

Rémült kiáltások hallatszottak. Tulajdonképpen a szájpecekre is gondolnia kellett volna, de hát már rég keresztüljutnak az átjárón, mielőtt bárki is meghallhatná a kiáltozást. Megtartotta az Egyetlen Hatalmat, megragadta Aviendha karját, és valósággal magával rángatta a hóban. Nem törődött a lány dühös szitkozódásával, hogy tud ő járni saját magától is. Így legalább ösvényt taposott ki neki a hóban. A seanchanok elnémultak, és pillantásukkal követték őket, amikor az orruk előtt átcaplattak az ajtó felé. A két nő, nem, a két sul'dam hátralökte fejéről a csuklyát, és szembeszállt a béklyóval. Rand megtartotta a béklyót, de nem csomózta el, hiszen amikor bejutott az ajtón, akkor el kellett engednie őket. Ennek az volt az oka, hogy még a seanchanokat sem lett volna képes gúzsba kötve a hóban hagyni. Ha nem is fagytak volna meg, még mindig idejöhetett az a ragadozó, amelynek nyomait a hóban látta. Ahol pedig egy nagymacska akad, ott több is előfordulhat.

Az ajtó még mindig ott volt, ahol hagyta, de belenézve nem a szobája belsejét, hanem csak matt szürkeséget látott. Mintha kisebb is lett volna, mint amilyenre emlékezett. Ami pedig ennél is rosszabb: felismerte ezt a szövetet. Saidinból szőtték! Elöntötte a düh. Akármi várhatott rá. Lehet, hogy valamelyik Kitaszított férfi állított csapdát annak, aki be akart itt lépni. Legvalószínűbb, hogy Asmodean. Ha átadná Randet a többieknek, azzal bizonyára visszanyerhetné helyét. Viszont itt sem maradhatnak. Bárcsak Aviendha vissza tudna emlékezni arra, miként is nyitotta meg azt az ajtót! Akkor megnyithatnának egy újabbat is. Hát, ahogy most a dolgok állni látszottak, kénytelenek lesznek erre menni, akár csapda, akár nem.

A lóháton ülő nők egyike kabátja mellrészén egy holló és egy magányos torony jelét viselte. A szigorú arcú asszony tekintete szinte majd átfúrta Rand koponyáját. A másik, fiatalabb nő valamivel világosabb bőrű volt, és tartása előkelő származásra utalt. Az ő zöld bundáját egy ezüst szarvas feje díszítette. Lovaglókesztyűjének kisujjai túlságosan hosszúnak tűntek. Randnek csak egyetlen pillantást kellett vetnie a nő kopaszra borotvált halántékára, hogy kitalálja, a kesztyű minden bizonnyal a rendkívül hosszúra növesztett és lakkozott körmöket rejtette. A kopasz fej és a lakkozott köröm is a seanchan nemesség ismertetőjelének számított. A szálegyenes tartású katonák arca kőmerev maradt, de vezetőjük kék szeme izzó dühvel meredt ki rovarszerű sisakjának csáprágói közül, és ujjai kétségbeesett erőfeszítéssel húzódtak össze, mintha csak megpróbálta volna megragadni a kardját.

Randet nem érdekelték a katonák, de a két damanet semmiképpen sem akarta sorsára hagyni. Legalább abban akart segíteni nekik, hogy megszabaduljanak. Igaz, a két nő továbbra is úgy bámult rá, mintha egy vicsorgó, habzó pofájú szörnyeteg állt volna előttük, de hát akkor sem maguk választották ezt a sorsot. Nem érdemelték ki semmivel, hogy úgy bánjanak velük, mint az állatokkal. Rand megérintette egyikük pórázát. Olyan ütést érzett, hogy elzsibbadt a karja, és az Üresség is megingott, mire a saidin vadul tombolni kezdett benne, erősen, mint ezernyi hóvihar. A damane rövidre nyírt szőke haja valósággal repkedett, ahogy vergődni kezdett, megérezve a fiú érintését. Felsikoltott, mire a sul'dam a póráz másik végén holtfehérré vált, és levegő után kapkodott. Mindketten összeestek volna, ha nem tartják fent őket a levegőből szőtt fonalak.

– Próbáld meg te – nézett a fiú Aviendhára. – Talán egy nő hozzányúlhat anélkül, hogy leesne a keze. Nem tudom, miként lehetne leszedni. – A lánc úgy nézett ki, mintha egyetlen darabból készítették volna, talán egyfajta tagok sorából, akárcsak a karkötő és a nyakörv. – Ha fel tudták rakni, akkor le is lehet szedni. – Ez a néhány pillanat igazán nem számított. De mi lehetett az ajtó baja? Talán Asmodean keze volt a dologban? Aviendha megcsóválta a fejét, de azért tanulmányozni kezdte a nő nyakörvét.

– Ne ugrálj! – mordult fel, amikor a damane, egy tizenhat vagy talán tizenhét éves, sápadt lány megpróbált elhátrálni előle. Ha a pórázon tartott nők rettenetes szörnyetegnek tartották Randet, akkor most Aviendha valóságos testet öltött rémálomnak tűnhetett a szemükben.

– Egy marath'damane! – sikított fel a sápadt leányzó. – Úrnőm, mentsd meg Serit! Úrnőm! Mentsétek meg Serit! – A másik damane, egy idősebb, szinte anyáskodóan kedves külsejű asszony hangos zokogásban tört ki. Aviendha dühös pillantást vetett Randre és a többiekre is, miközben folytatta a nyakörv vizsgálatát. A fiú még csak nem is sejtette, most meg miért haragudott meg őrá.

– A fiú az, Morsa főúrnő! – szólalt meg hirtelen az idősebbik damane azzal a selypítő hanghordozással, hogy Rand alig értette, amit mond. – Már elég régóta hordom a karkötőt, hogy felismerjem. Észrevettem volna, ha a marath'damane többet tett volna annál, mint hogy csak elszigetelte Jirit.

Morsa nem tűnt különösebben ijedtnek. Sőt, mintha csak valami döbbent felismerés csillogott volna világoskék szemében, ahogy Randre nézett. Ennek csak egyetlen magyarázata lehetett.

– Maga ott volt Falméban – jelentette ki. Ha Rand megy át elsőnek az ajtón, akkor az azt jelenti, hogy Aviendha egyedül marad, még ha csak egyetlen pillanatra is.

– Így igaz – felelte a nemes hölgy. Bár úgy tűnt, hogy az ájulás határán áll, hangja azonban – a selypítő hanglejtés ellenére – tisztán és méltóságteljesen csengett. – Láttalak, és azt is láttam, hogy mit tettél.

– Akkor ne akarja, hogy itt is azt tegyem. Ne okozzon nekünk nehézségeket, és akkor nem fogok senkit sem bántani. – Nem hagyhatta viszont azt sem, hogy Aviendha menjen előre. Csak a Fény a megmondhatója annak, hogy mi vár rájuk az ajtó túlsó oldalán. Ha az Üresség nem tartotta volna annyira távol tőle az érzelmeket, akkor valószínűleg Rand is úgy elhúzta volna a száját, mint ahogy Aviendha grimaszolt a nyakörv nélkül. Egyszerre kell átmenniük, hogy bármivel szembe tudjanak szállni.

– Sok mindent titokban tartottak arról, ami a csodálatos Sasszárny birodalmában történt, Morsa főúrnő – szólalt meg a kemény tekintetű asszony. Sötét szemével ugyanolyan elszántan nézett a főúrnőre, mint Randre. – Arról suttognak, hogy a Dicsőséges Sereg vereséget szenvedett.

– Csak nem az igazságot keresed a szóbeszédekben, Jalindin? – kérdezte metsző hangon a főúrnő. – Éppen a császárnő ügynökének kellene tudni, mikor kötelező hallgatni. Éppen őfensége tiltotta meg, hogy beszéljünk a corenneről, amíg el nem rendeli a következőt. Ha kimondod annak a városnak a nevét, ahol előőrsünk partra szállt, akkor kimetszik a nyelvedet. Vagy akár az enyémet is. Talán élveznéd, hogy nyelv nélkül senyvedsz a Hollók Tornyában? Még a vallatók sem hallanák, ahogy kegyelemért könyörögsz, ahogy vinnyogsz, vagy ahogy megpróbálsz mindent bevallani.

Rand ebből az egészből nem sokat értett meg, és nem a sajátos kiejtésük miatt. Szívesen megtudott volna még egy s mást. Corenne! A Visszatérés. A seanchanok így nevezték hadjáratukat, azt, hogy visszaindultak az Aryth-óceán túlsó partján fekvő földrészre, oda, ahol Rand is élt. Az itteni országukat jogos tulajdonuknak, az örökségük részének tekintették. Párbeszédük többi részét, a Hollók Tornyát, a vallatókat, a keresőket, cseppet sem értette. Ennek ellenére úgy tűnt, hogy a seanchanok visszatérését levették a napirendről. Nem ártott tudnia erről.

A kapu tényleg keskenyebbé vált. Talán egy ujjnyival keskenyebbé, mint amilyen egy pillanattal korábban volt. Már csak Rand pecke tartotta nyitva. Az átjáró megpróbált bezárulni, mihelyt Aviendha elengedte a szövetét, és ez a folyamat még mindig nem ért véget.

– Igyekezz! – nézett Aviendhára, aki egy olyan, hangsúlyozottan türelmes pillantást vetett rá, hogy a fiú megtántorodott, mintha csak kővel találták volna fejen.

– Megteszem, amit tudok, Rand al'Thor – jelentette ki a lány, és tovább rángatta a nyakörvet. Serinek könnyek csurogtak az arcán, és úgy nyöszörgött, mintha az aiel nő éppen a torkát készülne elmetszeni. – A másik kettőt majdnem megölted, és talán magadat is. Éreztem az Egyetlen Hatalmat, amint vadul és ellenőrizhetetlenül belezúdult abba a kettőbe, amikor megérintetted a másik nyakörvet. Úgyhogy bízd csak rám, ha képes vagyok megcsinálni, akkor meg is fogom tenni! – Ezután ismét halkan káromkodni kezdett, és most a nyakörv oldalát tapogatta.

Rand arra gondolt, hogy a sul'damokkal veteti le a nyakörveket, mert ha valaki tudja, hogyan kell ezeket kezelni, akkor az éppen a pórázt tartó két nő. Komor tekintetüket látva azonban kétségtelenné vált, hogy erre a lépésre erőszakkal kellene kényszerítenie őket. Egy nő megkínzására pedig ugyanolyan kevéssé volt képes, mint arra, hogy megölje.

Felsóhajtott, és az átjárót kitöltő szürke ürességre nézett. A fonatokat szinte beleszőtték a saját fonataik közé, ezért nem tudta az egyiket elmetszeni anélkül, hogy azzal egyidejűleg a másikat is el ne metszette volna. Lehet, hogy átkelve működésbe hozzák a csapdát, de ha megpróbálja az ajtóból kihasítani a szürkeséget, akkor lehet, hogy az ugyanúgy működésbe hozza a kelepcét, és ráadásul biztos, hogy lehetővé teszi az ajtó villámgyors bezáródását, így nekik már semmi esélyük nem lenne arra, hogy keresztülugorjanak. Ha pedig ugranak, azt vakon kell megtenniük, csak a Fény tudja, hova.

Morsa fülét hegyezve hallgatta Rand és Aviendha párbeszédét, és most elgondolkodva nézte a két sul'damot. Jalindin azonban nem vette le pillantását a nemeshölgy arcáról.

– Nagyon sok mindent titokban tartottak, amit nem lett volna szabad elhallgatni a császárnő ügynökei elől, Morsa főúrnő! – jelentette ki a szigorú tekintetű asszony. – Az ügynököknek mindent meg kell tudniuk.

– Megfeledkezel magadról, Jalindin! – hördült fel Morsa. Lovaglókesztyűbe bújtatott keze megrándult. Ha a fonatok nem tartották volna megkötözve karját, bizonyára megrántja a kantárt. Így aztán csak a fejét tartotta kissé ferdén, hogy megvetően nézhessen a másikra. – Azért adtak mellém, mert Sarek kezdte túlzottan fennhordani az orrát, és szemet vetett Serengada Daira és Tuelre. A császárnő szándékairól pedig jobb, ha nem is beszélünk...

Jalindin durván félbeszakította:

– Te vagy az, aki megfeledkezett magáról, Morsa főúrnő, ha azt hiszed, hogy bizonyítékod van a császári ügynökök ellen. Én magam hallgattam ki a császárnő egyik lányát és az egyik fiát, a Fény áldása legyen uralkodónkon, és hálából azért a vallomásért, amit kifacsartam belőlük, megengedték nekem, hogy láthassam fenséges arcát. Talán azt hiszed, hogy alantas családod előkelőbb a császárnő saját gyermekeinél?

Morsa merev háttal ült – nem mintha bármilyen más választása is lett volna –, arca azonban elszürkült, és idegesen megnyalta az ajkát.

– A császárnő (a Fény világítson neki mindörökké!) máris többet tud annál, mint amit el tudnék mondani neked... – A keresőnő ismét a szavába vágott, miközben a katonák felé fordulva úgy tett, mintha Morsa nem is létezne.

– Morsa asszonyságot az Igazság Keresőinek kezébe helyezem. Ki fogjuk hallgatni, mihelyt visszatértünk Merinloe-ba. Akárcsak a sul'damokat és a damanekat. Úgy tűnik, olyan dolgokat hallgattak el, melyeket nem lett volna szabad eltitkolniuk. – A megnevezett nők arca holtsápadttá vált, de a legrosszabbul Morsa viselte el a hallottakat. Tágra nyílt szeme valósággal kiragyogott halottfehér arcából. Megroggyant, amennyire ezt láthatatlan kötelékei engedték, de képtelen volt tiltakozni, akárcsak egyetlen szót is szólni. Úgy nézett ki, mint aki sikítani szeretne, de ugyanakkor elfogadta az ítéletet. Jalindin most Rand felé fordult: – Az a nő Rand al'Thornak nevezett. Jól fogunk bánni veled, ha megadod magadat, Rand al'Thor. Akárhogy is jöttetek ide, semmiképpen sem tudtok elmenekülni, még ha végeztek is velünk. Óriási hajtóvadászat indult egy marath'damane után, aki múlt éjszaka használta az Egyetlen Hatalmat. – Egy pillanatra Aviendhára nézett. – Lehet, hogy téged is megtalálnak, hiszen az elkerülhetetlen, és megtörténhet, hogy tévedésből megölnének. Ebben a tartományban éppen lázadás tombol. Nem tudom, hogy a ti országaitokban mit tesznek a hozzád hasonló férfiakkal, de Seanchanban megrövidítik szenvedésedet. Itt nagy dicsőséget szerezhetnél magadnak képességeid felhasználásával.

Rand a nő képébe nevetett, aki erre sértődötten nézett vissza rá.

– Nem tudlak megölni, de esküszöm, hogy ezért elevenen megnyúzatlak! – A seanchanok kezére kerülve biztos, hogy nem kellene attól félnie, hogy megszelídítik. Ebben a birodalomban végeznek azokkal a férfiakkal, akik képesek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Nem kerül sor kivégzésre, űzőbe veszik és agyonlövik őket, mihelyt csak módjuk nyílik rá.

Az elszürkült ajtó ismét valamivel keskenyebbé vált, olyan szűkké, hogy már nemigen ugorhatott volna át rajta egyszerre Aviendhával.

– Hagyjad, Aviendha! Mennünk kell!

A lány elengedte Seri nyakörvét, és elkeseredett pillantást vetett Randre, majd az ajtóra pillantott, felemelte szoknyája szegélyét, és a hóban elindult arrafelé, miközben magában a fagyott vízről mormogott valamit.

– Bármi megtörténhet! – kiáltotta Rand, és átölelte a lány vállát. Csak azért, mert nagyon kevés a hely, hogy átférjenek, áltatta magát. Nem azért, mert jó érzés átölelni. – Nem tudom, mi várhat ránk, de állj mindenre készen! – A lány bólintott, mire Rand felkiáltott: – Ugorj!

Együtt belevetették magukat a szürkeségbe. Rand elengedte a seanchanokat gúzsba kötő fonalat, hogy szétcsattanásig teleszívhassa magát a saidinnal...

...aztán máris eianrodi hálószobájában botladoztak. A lámpák megremegtek, és látszott, hogy az ablakokon túl még sötét az ég.

Asmodean keresztbetett lábbal, hátát a falnak támasztva, az ajtó mellett ült. Nem állt összeköttetésben az Igazi Forrással, ám Rand ennek ellenére azonnal elszigetelte, hogy semmiképpen sem nyúlhasson ki a saidin után. Karját még mindig Aviendha vállán tartva megpördült, és látta, hogy az ajtó eltűnt. Nem, nem egészen. Még mindig felfedezte saját fonatait és a másikat, amelyet valószínűleg Asmodean készíthetett, de a szövet mintha már nem lett volna ott. Habozás nélkül elmetszette a fonatokat, és hirtelen megint ott ragyogott az ajtó. A rés gyorsan záródni kezdett. Látta a seanchanokat, a nyergében összeroskadva ülő Morsa főúrnőt, és a parancsokat üvöltő Jalindint. Egy zöld és fehér zászlós lándzsa repült át az utolsó pillanatban a résen, mielőtt az teljesen eltűnt volna. Rand ösztönösen lecsapott rá egy, a Levegőből készült fonattal, amely megállította az alig két láb hosszú, remegő fegyvert. Ennek nyelét olyan simán elmetszették, hogy azt még a legjobb kézműves sem tudta volna utánacsinálni. Rand megborzongott, és elfogta a megkönnyebbülés, amiért nem próbálta meg az előtt eltávolítani a szürkeséget – bármi is volt az –, mielőtt átugrottak volna.

– Micsoda szerencse, hogy egyetlen sul'dam sem szabadult ki túl korán! – szólalt meg, és felvette a kettévágott lándzsát. – Különben ennél a fegyvernél sokkal komolyabb dolgokat küldtek volna utánunk. – Szeme sarkából Asmodean felé pillantott, de az továbbra is csak ott ücsörgött, bár kissé idegesnek látszott. Nem tudhatta, hogy Rand esetleg nem arra készül-e, hogy mindörökre elnémítsa ezzel a lándzsával. Aviendha a megszokottnál is hangosabban horkant fel.

– Azt hiszed, elengedtem volna őket? – kérdezte harciasan. Határozottan lelökte magáról Rand karját, de most valószínűleg nem rá volt mérges. Vagy legalábbis nem a karjára. – Annyira megkötöttem őket, amennyire csak lehetett. Azok a nők az ellenségeid, Rand al'Thor. Még azok is, akiket damaneknak neveztél, semmivel sem jobbak a hűséges kopóknál, hiszen inkább megöltek volna, mintsem hagyják, hogy kiszabadítsd őket. Keményebben kell bánnod az ellenfeleiddel, nem ilyen kesztyűs kézzel!

A lánynak igaza van, gondolta Rand, miközben kezében a lándzsát mérlegelte. Olyan ellenfeleket hagyott ott hátra, akikkel egy napon majd talán ismét szembe kell néznie. Ha nem teszi, akkor porrá őrlik, mielőtt eljuthatna Shayol Ghulnak akárcsak a közelébe is.

Az aiel lány önkéntelen mozdulattal végigsimította szoknyáját, és teljesen hétköznapi hangsúllyal folytatta:

– Észrevettem ám, hogy nem mentetted meg azt a holdvilágképű Morsát! Ahogy bámultad, abból már arra következtettem, hogy elnyerte a tetszésedet a hatalmas szemével meg az óriási melleivel.

Rand döbbent pillantást vetett rá. Megrökönyödése tiszta mézként folyta körül a fiút körbevevő Ürességet. A lány úgy beszélt, mint aki csak azt jelenti be, hogy elkészült a leves. És egyébként is, hogy a csudába bámulhatta volna a nő állítólag olyan hatalmas mellét, ha azon legalább két réteg szőrmebunda volt?

– Magammal kellett volna hoznunk. Hogy kikérdezhessük a seanchanokról. Azt hiszem, még sok gondot fognak nekünk okozni.

A lány szeméből eltűnt a gyanús csillogás. Felemelte a kezét, mint aki mondani készül valamit, aztán Asmodean felé pillantott. Rand úgy vélte, pontosan tudja, milyen kérdések akarnak kitörni a lány száján. Amennyire ismerte, Aviendha nem nyugszik mindaddig, amíg a seanchanokról az utolsó csepp ismeretet ki nem sajtolta a fiúból. Olyan dolgokat is, melyekre Rand szinte már nem is emlékezett. Nem is lenne baj. De nem most. Majd egy másik alkalommal. A lánynak igaza volt, tényleg keményebbé kell válnia. Most elsősorban Asmodeanból kell kiszednie néhány választ.

– Jó ötlet volt, hogy elrejtetted a nyílást, amit én alkottam – jelentette ki a lány. – Különben megtörténhetett volna, hogy besétál ide egy gai'shain, és átnéz egy sok ezer mérfölddel arrébb fekvő világba. Akkor egy seregnyi Hajadon jött volna utánunk.

Asmodean megköszörülte a torkát.

– Az a helyzet, hogy egyikük tényleg bemasírozott ide, kezében egy tálcával. Egy Sulin nevű nőszemély küldte be, hogy meggyőződjön arról, valóban ettél-e eleget, Sárkány nagyuram. Mivel nem akartam, hogy bejőve felfedezze távollétedet, voltam olyan bátor, hogy azt mondjam neki, te és ez az ifjú hölgy nem kívánjátok, hogy bárki is zavarjon benneteket.

Szeme sarkában idegesen vibrált egy ideg. Ez nem kerülte el Rand figyelmét.

– Igen?

– Hát elég furcsán viselkedett. Hangosan felkacagott, aztán elrohant. Egy perc múlva már legalább húsz Far Dareis Mai táncolt az ablak alatt. Egy jó órán keresztül vagy még tovább is a pajzsukat verték, és kurjongattak. Meg kell mondanom, Sárkány nagyuram, hogy a bekiabált ötleteik egy része még engem is meglepett.

Rand érezte, hogy lángol az arca. Hiszen a világ túlsó felén történt a dolog, és a Hajadonok még így is neszét vették. Aviendha azonban összevonta szemöldökét.

– Olyan volt a haja és a szeme, mint az enyém? – Nem is várt Asmodean bólintására. – Akkor az Niella volt, az anyavérem. – Észrevéve Rand arcán a kimondatlan kérdést, gyorsan magyarázni kezdte: – Niella szövőnő, nem a Lándzsa Hajadonja. Egy fél évvel ezelőtt a chareen Hajadonok elfogták, amikor megrohanták a Sulara-erődöt. Mindig is azért rágta a fülemet, hogy feladjam a Lándzsát. Azt akarta, hogy férjhez menjek. Vissza fogom küldeni a chareenekhez, mégpedig hurkás fenékkel. Annyit kap a hátsójára, ahányszor elárulta, amit hallott.

Rand megragadta a karját, amikor a lány büszkén ki akart vonulni a szobából.

– Még beszélnem kell Nataellel. Azt hiszem, már nincsen sok hátra napkeltéig...

– Talán még két óra – válaszolta Asmodean.

– ...szóval már amúgy sincs túl sok hátra napkeltéig. Ha azonban mégis le akarsz dőlni aludni kicsit, akkor, ha nem okoz gondot, valahol másutt kellene lefeküdnöd. Amúgy is szükséged lesz új ágyneműre.

A lány komoran bólintott, aztán kiszakította magát a fiú kezéből. Úgy becsapta az ajtót maga után, hogy az csak úgy csattant. Csak nem rá mérges, amiért kiküldte a hálószobájából? Vagy talán mégis? Hát ez meg hogy lehet? Hiszen éppen a lány jelentette ki, hogy semmi további nem történhet közöttük. Rand mindenesetre örült, hogy nem ő van Niella helyében.

Kezében még mindig a kurta lándzsát méregetve Asmodean felé fordult.

– Milyen különleges jogar, Sárkány nagyuram.

– Nem akadt jobb – válaszolta. Ez majd emlékeztetni fogja a seanchanok létezésére. Azt kívánta, bárcsak a hangja még a most is körülötte lévő ürességnél is hűvösebb lehetne. A saidin segítségével ez sem volt lehetetlen. Keménynek kell lennie. – Mielőtt felnyársallak, mint egy bárányt, áruld el nekem, miért nem beszéltél soha arról a trükkről, hogy a dolgokat láthatatlanná lehet tenni? Ha nem lettem volna képes látni a szövetet, akkor észre sem vettem volna, hogy ott van az ajtó!

Asmodean nagyot nyelt, és idegesen fészkelődni kezdett, mint aki nem egészen bizonyos abban, hogy Rand komolyan gondolta-e fenyegetését vagy sem. Ebben Rand maga sem volt egészen biztos.

– De, Sárkány nagyuram, hát sohasem kérdezted ezt meg tőlem. Mindig olyan sok kérdéssel lepsz meg, hogy egyszerűen nem jut időm arra, hogy bármi másról is meséljek. Csak a fényt kell kissé meghajlítani. Időközben nem lehet több kétséged afelől, hogy teljes mértékben a te oldaladon állok. – Megnyalta a száját, és feltápászkodott. Nem, térden állva maradt. Ebből a testhelyzetből felnézve folytatta: – Éreztem a szövetet, egy mérföldes körzetben mindenki megérezte volna. Nem tudhattam, hogy Demandreden kívül képes-e bárki más is kitámasztani egy már bezáródó ajtót. Semirhage képes erre, és hát Lews Therin is tudta, miként kell ezt tenni. Éreztem, és idejöttem, és átkozottul a nehezemre esett eljönni a Hajadonok orra előtt. Ugyanezt a trükköt használtam. Mostanra már nem igaz, hogy nem ismerted fel: fenntartások nélkül téged szolgállak. Sárkány nagyuram, én a te embered vagyok!

Pontosan ugyanígy beszélt az a katona is, aki átverekedte magát idáig Cairhienből. Rand a lándzsával hadonászva válaszolt:

– Kelj fel, nem vagy te kutya! – Amikor a férfi végre nagy nehezen feltápászkodott, a lándzsa hegyét durván a torkához szorította. Keménynek kell lennie. – Mostantól kezdve minden alkalommal, ha együtt vagyunk, be kell számolnod két olyan dologról, ami iránt nem érdeklődtem. Minden alkalommal, érted? Ha azt hiszem, hogy elhallgatsz előlem valamit, akkor boldog leszel, ha átengedlek Semirhage-nek!

– Ahogy parancsolod, Sárkány nagyuram – dadogta Asmodean. Tényleg annyira megrendültnek látszott, mint aki mindjárt letérdel, és csókolgatni kezdi Rand kezét.

Ezt elkerülendő, Rand átsietett a szoba túlsó felében álló fedetlen ágyhoz. Leült a lepedőre, és kissé besüppedt a puha matracba, miközben a kezében tartott lándzsát vizsgálta. Nem is olyan ostoba ötlet megtartani, hogy a seanchanokra emlékeztesse. Legyen ez a jogara? Bármilyen sok gonddal kell majd szembesülnie, a seanchanokról nem feledkezhet meg. Az a damane. Ha Aviendha nem lett volna ott, hogy elszigetelje őket az Igazi Forrástól...

– Megpróbáltad megmutatni nekem, miként lehet elszigetelni egy asszonyt az Egyetlen Hatalomtól, de nem sikerült. Akkor most mutasd meg nekem azt, hogyan tudom elkerülni azokat a fonatokat, amelyeket nem látok.

Egyszer Lanfear olyan könnyedén metszette el Rand fonalait, mintha csak kést használt volna.

– Nem lesz könnyű, Sárkány nagyuram, ha nincsen ott egy asszony, akin ki lehetne a tanultakat próbálni.

– Maradt két órányi időnk – válaszolta Rand jeges hűvösséggel. – Igyekezz. Nagyon igyekezz!

Harmincharmadik fejezet

Vörös ruhában

A kés súrolta Nynaeve haját, ahogy belevágódott abba a deszkafalba, ahová a nő támaszkodott. Bekötött szeme ellenére is összerezzent. Jobban örült volna annak, ha haját tisztességesen befonhatta volna, és nem így, vállra hulló csigákban kellene viselnie. Ha a penge akárcsak egyetlen tincset is lemetszett! Buta némber! Csak szidni tudta magát. Ostoba nőszemély. A szemét eltakaró, összehajtott kendő alól lefelé egy keskeny sávon éppen ki tudott kukucskálni. A kendő alatti mély sötéthez képest szinte ragyogóan világosnak tűnt ez a keskeny sáv. Csak nincsen kint sötét, hiszen még nem jött el az este! Csak nem dobálózna késeivel az a fickó, ha nem látna rendesen? A következő penge a feje másik oldalán vágódott a fába. Jól érezte, ahogy közvetlenül a füle mellett rezeg. Meg fogja nyuvasztani Thom Merrilint és Valan Lucát. Meg az összes férfit, akit csak el tud kapni. Ez most már elvi kérdés.

– A körtét! – kiáltotta Luca, mintha nem csak alig harminc lépésnyire állna tőle. Bizonyára azt hiszi, hogy a szemét takaró kötés miatt nem csak megvakult, de meg is süketült.

Nynaeve óvatosan belenyúlt övtáskájába, és előhalászott onnan egy körtét, aztán óvatosan, nehogy lepottyanjon, a feje tetejére helyezte. Tényleg vak volt. Vak és teljességgel bolond! Még két körte, majd kezét kinyújtotta a teste körvonalát a deszkákra rajzoló kések közé, miközben ujjával óvatosan a két gyümölcs szárát fogta. Semmi sem történt. Már nyitotta a száját, hogy elmondja Thom Merrilinnek, ha csak a legkisebb mértékben is megkarcolja, akkor...

Huss, huss, huss! A kések olyan gyorsan csaptak le, hogy legszívesebben felvisított volna, de torka annyira összeszorult, hogy egyetlen hang sem hagyta el száját. Bal kezében már semmi sem volt, jobbja kissé lelógott a körtébe vágott kés súlya alatt, miközben fejére valamilyen lé folyt. Letépte a szeméről a kendőt, és határozottan elindult az idióta módon vigyorgó Luca és Thom felé.

Mielőtt azonban egy szót is kibökhetett volna a torkát feszítő szidalmak közül, Luca megelőzte.

– Csodálatos volt, Nana. Kegyed bátorsága minden méltatáson felül áll, magácska meg még inkább! – Mélyen meghajolva meglengette nevetséges selyemköpenyét. Egyik tenyerét szívére szorította. – Ennek a számnak azt a címet adom, hogy Rózsa a tövisek között! Persze kegyed szebb minden rózsánál!

– Nem kell nagy bátorság ahhoz, hogy csak ott álljon az ember, mint egy tuskó. – Szóval olyan, mint egy rózsa? Na mindjárt megérzik a töviseit. Mind a ketten! – Na figyeljen rám, Valan Luca...

– Micsoda bátorság! Szavamra, kegyed még csak össze sem rezzent. Nekem bizony nem lett volna elég bátorságom, hogy megtegyem, amit magácska tett.

Hát ez igaz is lehet, vélekedett Nynaeve.

– Nem vagyok bátrabb annál, amennyire lennem kell – jelentette ki, most már kissé kevéssé paprikás hangulatban. Elég nehéz egy olyan férfival üvöltözni, aki fennen hangoztatja, milyen nagyon bátor is az ember lánya. Akkor már inkább azt szajkózza, és ne ezt a rózsás ömlengést. Thom úgy simította végig hosszú, ősz bajuszát, mint aki titokban nagyon jól szórakozik valamin.

– A ruha! – jelentette ki villogó fogsorát közszemlére téve Luca. – Egyszerűen fergetegesen fog mutatni benne.

– Na azt már nem! – vágta rá Nynaeve. Ha le is csillapodott az előbb, haragja most egy csapásra visszatért. Az a ruha! Clarine varrta meg azt az ocsmányságot, amit Luca rajta szeretett volna látni, olyan piros selyemből, hogy még a férfi nevetséges köpenyénél is jobban ragyogott. Az egykori javasasszony szent meggyőződése szerint ennek a színnek az volt az egyetlen feladata, hogy elfedje a vért, ha Thom mellétrafál a késével.

– De Nana, a veszélybe került szépség valósággal vonzza az embereket. – Luca hangja úgy zsongott, mintha éppen intim titkokat árult volna el. – Minden pillantás kegyedre tapad majd. Mindenki dobogó szívvel magácskát fogja csodálni szépsége és bátorsága miatt.

– Ha annyira tetszik, akkor hordja maga! – csattant fel elszántan a nő. A színtől eltekintve sosem lenne képes olyan sokat megmutatni az embereknek a melléből, függetlenül attól, hogy Clarine erkölcsösnek vagy erkölcstelennek tartotta-e a szabásmintát. Hiszen látta Latelle színpadi ruháját. A nyakig zárt, fekete jelmezt csillogó flitterek borították. Olyant fel is vehetne... Hát min nem jár az esze? Hiszen egy percig sem gondolta komolyan, hogy fel fog lépni. Csak azért egyezett bele a próbába, mert elege lett abból, hogy Luca minden este ott vernyákol az ajtaja előtt, és mindenáron meg akarja győzni arról, hogy feltétlenül fel kell lépnie.

A fickó viszont legalább azt tudta, hogy mikor egészségesebb témát váltani.

– Hát ezzel meg mi történt? – kérdezte hirtelen hihetetlen együttérzéssel és aggodalommal a hangjában.

Nynaeve összerezzent, amikor a férfi ujja megérintette felduzzadt, kék szemhéját. Akkor már jobban járt volna a férfi, ha inkább továbbra is arról győzködi, hogy mennyire előnyös lenne a számára is felvenni azt az átkozott ruhát.

– Reggel a tükörbe néztem, de nem tetszett, amit láttam. Így hát behúztam egyet magamnak.

Gúnyos hangja, és vicsorgó mosolya arra késztette Lucát, hogy sietve visszahúzza a kezét. Talán attól tartott, hogy Nynaeve most majd neki húz be egyet. Thom elégedetten simogatta bajuszát, és arca valósággal kivörösödött a visszafojtott nevetéstől. Ő bezzeg pontosan tudta, mi is történt. Ő mindig mindenről mindent tudott. Ahhoz pedig egy szemernyi kétség sem férhetett, hogy azonnal feltálalja Lucának saját verzióját, mihelyt Nynaeve hátat fordít nekik. A férfiak egyszerűen születésüktől kezdve javíthatatlan pletykafészkek, bármit is próbáljon ez ellen tenni az ember lánya.

Már későbbre járt az idő, mint ahogy azt gondolta. A nap vörösen trónolt a nyugati fák koronája felett.

– Ha még egyszer félhomályban próbálkozik ezzel – fenyegette meg öklét felemelve, vicsorogva Thomot. – Hiszen már majdnem leszállt az este.

– Ezt hallván sejteni vélem, Nana, hogy inkább lemond arról a számról – válaszolta a megszólított –, amikor nekem kötik be a szememet, ugye? – Most tréfálkozik? Ezt nem mondhatta komolyan. – Ahogy kívánja, Nana. Mostantól kezdve csakis első osztályú látási viszonyok között.

Csak amikor szoknyáját büszkén lengetve, peckesen továbbsétált, ébredt rá Nynaeve arra, hogy éppen most egyezett bele abba, hogy folytassa ezt az őrületet. Legalábbis közvetett módon beleegyezett azzal, hogy nem kezdett ellenkezni. Most majd a férfiak is ragaszkodni fognak a folytatáshoz, ez olyan biztos, ahogy a Nap is lenyugszik. Micsoda ostoba nőszemély is vagyok!

A tisztás, ahol a számot gyakorolták – legalábbis, ahol Thom meg Luca, átok rájuk, gyakorolt –, kissé távolabb feküdt az északi országút mentén felvert tábortól. Luca bizonyára félt, hogy az állatok nyugtalankodni kezdenek, ha Thom tévedésből a szívébe vágja a kését. Ebben az esetben valószínűleg megzabáltatták volna az oroszlánokkal a holttestet. A fickót csak és kizárólag az vezérelte, mert ebben a ruhában láthatta azt, amit Nynaeve Lanon kívül senkifia férfinak sem akart megmutatni. És átkozott legyen Lan is, az a makacs öszvér. Miért nem lehet itt, előtte, hogy láthassa, nincsen semmi baja. Dühösen leszakított egy barnássárga, elszáradt kórót, hogy azzal kaszálja le az erdei aljnövényzetből kikandikáló virágok fejét.

Elayne elmesélte, hogy Egwene az elmúlt éjjel beszámolt neki a cairhieni csatározásokról. Összecsapásokra került sor a banditákkal és azokkal a cairhieniekkel, akik minden aielt ellenségnek tekintettek, meg az andori katonákkal, akik Morgase számára akarták megszerezni a Naptrónt. Lan is részt vett a harcokban. Ha Moiraine akár csak egy pillanatra is elveszíti a szeme elől, akkor Lan azonnal megtalálja a legközelebbi összecsapást. Mintha csak külön érzék vezetné a baj felé. Nynaeve sosem hitte volna, egyszer még maga fogja azt kívánni, bárcsak Moiraine kissé rövidebb pórázra fogná Lant, és ne engedné elkódorogni.

Elayne egészen ideges lett ma reggel, mert anyja katonái még mindig Cairhienben tartózkodtak és Rand aieljei ellen harcoltak, de Nynaeve-ot igazán a banditák nyugtalanították. Egwene beszámolt arról is, hogy Rand felakasztatott minden banditát, akinél más tulajdonát találták, vagy kiderült róla, hogy gyilkolt. Kötél járt azért is, ha valaki akárcsak egy csűrt is lángra lobbantott. A fiú maga nem vérezte össze a kezét, de akkor is. Egwene szerint Rand minden kivégzést végignézett, mereven és megközelíthetetlenül, akárcsak egy sziklatömb. Ez cseppet sem tűnt jellemzőnek rá. Hiszen mindig is egy jólelkű fiú volt. Bármit is tett vele a Puszta, az nem vált a javára.

Igaz, Rand legalább mesze járt, és itt most a saját és Elayne gondjaira kellett megoldást találnia. Az Eldar alig egy mérföldnyire folyt észak felé. Az egyedüli kőhíd pilléreit magas fémoszlopok tartották a víz fölé. Egyetlen rozsdafolt sem csúfította el a csillogó gerendákat. Bizonyára egy másik korból, talán egy másik korszakból maradtak itt. Délben elsétáltak odáig, mihelyt megérkeztek ide, de a folyón nem úszott egyetlen olyan hajó sem, amelyik kiérdemelte volna ezt az elnevezést. Evezős dereglyéket láttak, meg a náddal borított fövenyre kihúzott kisebb halászbárkákat; néhány karcsú, különös csónakot, melyeket egyetlen evezővel irányítottak a térdelő hajósok, és még egy jókora teherhajót is, amint a magas iszapban megfeneklett. A folyó két partján is széles, agyagos sáv húzódott, részben beszáradva, bár ez nem is csoda ebben a rettenetes, elhúzódó hőségben. Az biztos, hogy olyan járművet nem láttak, amelyik gyorsan elvihette volna őket felfelé a folyón. Ráadásul még most sem tudta, hova is kellene menniük.

Akárhogy is törte a fejét, képtelen volt felidézni annak a városnak a nevét, ahol a Kék nővérek minden bizonnyal rejtőzködhetnek. Dühösen nagyot csapott egy pitypangra, mire az nem tudott ellenállni, hanem rengeteg apró ernyőt bocsátott ki magából, melyek lassan a földre süllyedtek. Bizonyára már rég nincsenek ott, ha valaha is jártak arra egyáltalán. Ettől függetlenül ez volt az egyetlen olyan szóba jöhető célpont, amely Tearnél közelebb feküdt. Bárcsak eszébe jutna!

Az egész északi utazásban az volt az egyedüli jó dolog, hogy Elayne nem flörtölt már Thommal. Egyetlen alkalommal sem enyelgett vele azóta, hogy csatlakoztak a vándorló társulathoz. Először még örült is volna a dolognak, ha Elayne nem csinálna úgy, mintha semmi sem történt volna. Tegnap Nynaeve végül már gratulált a lánynak azért, hogy ismét megjött az esze. Na de mit válaszolt erre Elayne?

– Azt akarod kipuhatolni, hogy az utadban állok, ha elkezdesz Thom körül sündörögni, Nynaeve? Ő már kicsit öregecske hozzád, és eddig azt hittem, hogy más irányban kötelezted el a szívedet, de hát, végül is elég idős vagy ahhoz, hogy önállóan hozd meg a döntéseidet. Egyszerűen csak kedvelem Thomot, és azt hiszem, hogy ő is kedvel engem. Egyfajta nevelőapámnak tekintem. Ha enyelegni próbálsz vele, hát semmi kifogásom ellene. Meg kell viszont mondjam, hogy nem tartottalak ennyire csapodárnak.

Luca azt tervezte, hogy másnap átkelnek a folyón, de Samara, a túloldalon, Ghealdanban elterülő kisváros cseppet sem tűnt kellemes tartózkodási helynek. Amióta megjöttek, Luca napjai nagy részét Samarában töltötte, mert helyet keresett a cirkusznak. Komoly fejtörést okozott neki, hogy már jó pár más menazséria is megérkezett előttük, és nem ők voltak az egyedüliek, akik az állatokon kívül mást is kínáltak. A férfi éppen ezért ragaszkodott olyan csökönyösen ahhoz, hogy Nynaeve odaálljon céltáblának Thom kései elé. Az egykori javasasszony tulajdonképpen örült, amiért a fickó nem követelte meg tőle, hogy a késdobálós számot Elayne-nel együtt fent, a magasban, egy szál kötélen állva adják elő. Luca bizonyára azt gondolta, semmi sem lehet fontosabb annál, mint hogy nagyobb és jobb előadást mutasson be, mint a többiek. Ennél már csak az volt a nyugtalanítóbb, hogy a próféta is Samarában tartózkodott. Hívei elözönlötték a várost, és időközben már sátrakat és barakkokat építettek a helység határain kívül. A barakkváros nagysága már Samara területét is meghaladta. A tulajdonképpeni várost magas kőfal vette körül, és a legtöbb épületet is kőből emelték. Még háromemeletes házak is álltak itt, és sokkal több cserép- és palatetős akadt köztük, mint szalmával fedett.

A viszonyok az Eldar innenső oldalán sem voltak jobbak. Mielőtt elérték volna ezt a helyet, a fehérköpenyek három tábora mellett is eljöttek. Sok száz fehér sátor sorakozott nyílegyenes vonalban, és bizonyára akadtak itt olyan táborok is, melyeket nem láttak. Fehérköpenyek a folyó innenső oldalán, odaát meg a próféta. Valószínűnek tűntek az összecsapások, és ők még csak nem is sejtették, hová is kell menniük. Ráadásul itt nehézkes ekhós szekérben utazhattak, amelyik egy csigát is megszégyenítő lassúsággal viszi őket ismeretlen céljuk felé. Nagy hiba volt megengedni Elayne-nek, hogy rábeszélje a hintó eladására. Nynaeve lecsapta az utolsó virág fejét is, és az úttól néhány lépésnyi távolságra már egyetlen növényt sem látott, amelyet megleckéztethetett volna, ezért tenyérnyi darabokra törte a kórót, és eldobta a darabkákat. Legszívesebben Lucával is ugyanezt tette volna. Meg Galad Damodreddel, amiért ilyen fejvesztett menekülésre kényszerítette őket. És al'Lan Mandragorannal, amiért nem volt itt mellette. Persze, nem azért mert... szüksége lett volna a férfira. Még szép, hogy nem! De az, hogy Lan itt van... az megnyugtatta volna.

A táborban csend és nyugalom uralkodott. A kocsik mellett parányi tüzek izzottak, melyek fölött már javában főtt a társulat vacsorája. Petra a bozontos, fekete sörényű oroszlánt etette. Egy vasrúddal jókora húsdarabokat tolt be a ketrec rácsai között. A nőstényoroszlánok már vacsorájuk fölött kuporogtak, és csak akkor mordultak fel nagyritkán, ha valaki túl közel jött ketrecükhöz. Nynaeve megállt Aludra kocsija mellett. Az illuminátor egy famozsárral és egy mozsártörővel dolgozott az asztalon, amelyik tulajdonképpen kocsijának egyik, leeresztett oldalfala volt. A nő önmagában beszélt, miközben robbanókeverékét készítette. A Chavanák közül hárman barátságosan Nynaeve-ra mosolyogtak, és intettek neki, hogy csatlakozzon hozzájuk. Brugh persze nem, mert még mindig mérges volt rá felduzzadt szája miatt, bár Nynaeve készített neki gyógykenőcsöt, és az eloszlatta a duzzanatot. Lehet, hogy a többieket is meg kéne fenyíteni, hogy végre hallgassanak Lucára – vagy, ami ennél is fontosabb, őrá –, akkor talán megértenék, hogy nem vevő a mosolyukra. Csak az a baj, hogy Valan Luca mester sem tartja be saját utasításait. Latelle elfordult a medvék ketrecétől, és hamiskásan Nynaeve-ra mosolygott. Nynaeve azonban mindenek előtt Cerandinra figyelt, aki éppen az egyik óriási s'reditnek reszelte a lábujjkörmét. Ehhez egy hatalmas fém reszelőt használt.

– Az a nőszemély – szólalt meg Aludra – meglepő ügyességgel használja a kezét, meg a lábát, igaz? Ne nézzél már rám ilyen csúnyán, Nana! – tette még hozzá, és leporolta kezéről a finom port. – Nem vagyok az ellenséged. Tessék. Ki kéne próbálnod az új tűzpálcáimat.

Nynaeve óvatosan elvette a fadobozkákat a sötét hajú nő kezéből. A kocka alakú dobozt egy kézzel is tarthatta volna, de a biztonság kedvéért inkább kettővel fogta.

– Azt hittem, hogy csiszolófának hívod őket.

– Talán igen, talán nem. Az, hogy „tűzpálca”, sokkal többet mond el a tulajdonképpeni céljukról, mint az, hogy csiszolófa. Simára csiszoltam azokat a lyukakat, ahová a pálcákat dugni kell, így azok többé nem gyulladnak meg maguktól az érdes fafelületen. Jó ötlet, nem? A pálcák fejét is új recept alapján készítettem. Kipróbálod, és utána elmondod, hogy mi a véleményed róla?

– Hát persze. Nagyon köszönöm!

Nynaeve továbbsietett, mielőtt a nőszemély még mást is a kezébe nyomhatott volna. Olyan óvatosan tartotta az ajándékot, mintha az bármelyik pillanatban felrobbanhatna, és még csak biztos sem lehetett abban, hogy ez nem fog megtörténni. Aludra mindenkivel kipróbáltatta tűzpálcikáit, a csiszolófákat, vagy akárhogy is nevezze mostanában ezeket a szörnyűségeket. Az biztos, hogy tüzet vagy lámpát meg lehetett velük gyújtani Könnyen lángra lobbantak, ha kékeszöld fejüket összedörzsölték, vagy végighúzták egy érdes felületen. Ami Nynaeve-ot illeti, ő jobban kedvelte a tűzkövet meg az acélt, de még az izzó széndarabkát is, melyet biztonságosan el lehetett rakni egy homokkal teli ládikában.

Juilin akkor kapta el, amikor éppen be akart lépni a lakókocsi ajtaján, ahol Elayne-nel együtt lakott. A férfi azonnal észrevette Nynaeve lila szemét. Az asszony olyan vad pillantást vetett rá, hogy a fürkész hátralépett, és lekapta fejéről a nevetséges, henger alakú sapkáját.

– Voltam odaát, a túlsó parton – jelentette ki. – Vagy száz fehérköpeny van Samarában. Csupán nézelődnek, és legalább annyira figyelnek rájuk a ghealdani katonák. Egyiküket azonban felismertem. Ott van az a fiatal legény is, aki önökhöz lépett Siendában, a fogadóban.

Nynaeve rámosolygott, mire Juilin gyorsan még hátrább lépett, és gyanakodva kémlelte a nőt. Galad Samarában. Már csak ez hiányzott!

– Maga mindig olyan csodálatos híreket hoz, Juilin! Tanchicóban kellett volna hagyjuk, vagy talán Tearben, a rakparton. – Ez nem volt szép dolog. Akkor már inkább tudjanak Galad megérkezéséről, mint hogy véletlenül a karjaiba fussanak az utcán. – Köszönöm, Juilin. Most már legalább tudjuk, hogy vele is vigyáznunk kell. – A férfi biccentése nem volt ugyan megfelelő válasz a nagyvonalú köszönetére, de Juilin már meg is fordult, és úgy sietett el, sapkáját a fejére csapva, mint aki attól tart, hogy Nynaeve tényleg behúz neki egyet. A férfiak egyszerűen nem tudnak viselkedni!

A lakókocsi belseje sokkal tisztább volt annál, mint amilyen állapotban Thom és Juilin megvásárolta. A pergő festéket ledörzsölték, bár a két férfi végigkáromkodta az egész munkát. A szekrénykéket és a parányi, a padlóhoz erősített asztalt beolajozták és lecsiszolták, hogy csak úgy csillogtak. Az apró téglakályhát, amelyből fém füstelvezető cső állt ki, egyszer sem használták, mivel elég melegek voltak az éjszakák, és ráadásul, ha csak egyszer is főztek volna, akkor soha többé nem tudták volna főzésre rábírni Thomot és Juilint. A tűzhelyben azonban remekül el lehetett rejteni értékes holmijaikat, a pénzeszacskót és az ékszeres dobozkákat. A pecsétet tartalmazó viaszosvászon táskácskát olyan mélyen benyomta, amilyen mélyen csak lehetett, és azóta hozzá sem nyúlt.

Elayne az egyik keskeny ágyon ült, és valamit gyorsan eldugott a takaró alá, amikor Nynaeve bemászott, de mielőtt megkérdezhette volna, hogy mit rejtette el, Elayne már fel is visított.

– A szemed! Mi történt? – Nemsokára be kell festenie a haját, mert a hajszálak tövében, a fekete szín alatt itt és ott feltűntek aranyszínű foltok. Néhány naponta újra kellett festeni a lány haját.

– Cerandin behúzott egyet, amikor nem figyeltem oda – morogta Nynaeve. Hirtelen eszébe jutott a hazugságot megbüntető lötty hihetetlenül kellemetlen illata. Kénytelen volt elfintorodni. Persze, nem ez volt az oka annak, amiért a legutolsó alkalommal Elayne-t küldte Tel'aran'rhiodba. Egyáltalán nem kerülte Egwene-t. Többnyire ő volt az, aki két találkozó között ellátogatott az Álmok Világába, és ezért a tisztesség azt kívánta, hogy időnként Elayne-nek is adjon egy lehetőséget. Csakis ez lehetett az oka.

Óvatosan az egyik polcra helyezte az újmódi tűzszerszámokat tartalmazó dobozkát, a két másik mellé. Azt, amelyik önmagától meggyulladt, már régen kidobta.

Maga sem értette, miért nem rukkolt elő az igazsággal. Elayne valószínűleg egész nap nem mozdult ki a kocsiból, különben már ő is mindent tudna. A lány és Juilin lehetett az a két ember az egész táborban, aki még nem értesült minden részletről, most, hogy Thom bizonyára mindenkinek, de legfőképpen Lucának elmesélte, mi is történt. Vett hát egy mély lélegzetet, és leült Elayne-nel szemben az ágyra. A lány feszült arckifejezését látva rájött, hogy komoran hallgató barátnője sejti, más is áll a dolog hátterében.

– Én... kikérdeztem Cerandint a damanekról meg a sul'damokról. Biztosra veszem, hogy többet tud annál, mint amennyit beismer. – Elhallgatott, hogy lehetőséget adjon Elayne-nek kifejezni esetleges kételyeit. Kételyeket arról, hogy Nynaeve esetleg nem kérdezett, hanem inkább követelt. Lehetőséget annak kifejtésére, hogy a seanchan nő már mindent elmondott nekik, és ráadásul amúgy sem állt különösebben szoros kapcsolatban a damanekkal és a sul'damokkal. Elayne azonban tartotta a száját, és Nynaeve rájött, hogy csak az időt húzza, mert egy jó kis veszekedéssel szeretné elodázni az igazság pillanatát. – Meglehetősen felizgatta magát, mert azt állította, hogy semmit sem tud, mire kicsit gatyába akartam rázni. Te túlzottan elkényeztetted! Felemelt mutatóujjal akart engem megfenyegetni. – Elayne még mindig némán figyelte, és hűvös szemén semmilyen érzelem sem látszódott. Nynaeve keményen küzdött azért, hogy ne nézzen félre. – Valahogy átdobott a vállán. Felkeltem, és adtam neki egy jókora pofont. Erre egy ökölcsapással leterített. Ezért lila a szemem. – Most már jobb, ha mindent elmesél. Elayne előbb-utóbb úgyis mindent kiderít. Akkor már jobb, ha ő mondja el neki. Bár inkább a nyelvét harapta volna le. – Hát, ezt nem tudtam elviselni. Úgyhogy még birkóztunk egy kicsit. – Az volt az egészben a szörnyű, hogy semmit sem ért el. Cerandin csak azért hagyta abba, mert olyan könnyen sikerült újra és újra fondorlatos módon a földhöz vágnia, átdobni a vállán, hogy az szinte már megalázó volt neki, mintha csak egy gyereket bántott volna. Nynaeve-nak tényleg annyi esélye lehetett vele szemben, mint egy gyereknek. Ha senki sem látta volna őket, akkor talán egy icipicit használhatta volna a Hatalmat. Ha senki sem látta volna őket... Hát igen. Eléggé dühös volt. Jobban esett volna, ha Cerandin addig öklözi, míg ömleni nem kezd belőle a vér. – Akkor Latelle adott neki egy pálcát. Tudod, hogy az a némber mindig is bosszút akart állni rajtam. – Azt már biztosan nem kell elmesélnie, hogy Cerandin felfektette az egyik szekér keresztrúdjára. Azóta nem fenekelték így el, hogy tizenhat éves korában hozzávágott egy kancsó vizet Neysa Ayellinhez. – Végül Petra vetett véget a civakodásnak. – Éppen a legjobbkor. Az óriási termetű férfi felkapta mindkettőjüket, mint két macskakölyköt. – Cerandin bocsánatot kért, ezzel el lett minden intézve. – Persze, Petra ragaszkodott ahhoz, hogy a seanchan asszony bocsánatot kérjen, viszont Nynaeve-nak is elnézést kellett kérnie. Az óriás addig nem enyhített könnyed, de vaskemény kezének szorításán, amíg nem engedelmeskedtek. Persze Nynaeve ököllel jól gyomron vágta, amilyen erővel csak tudta, de a férfinak még szempillája sem rebbent. Ezzel szemben ő úgy érezte, hogy mindjárt szétesik a keze. – Semmi más nem történt. Azt hiszem, Latelle azóta már telekürtölte a tábort a saját verziójával. Azt a szörnyűséges nőszemélyt jól meg kellene ráznom egyszer. A múltkor távolról sem voltam elég kemény hozzá.

Máris jobban érezte magát, hogy elmondta az igazat, de Elayne olyan kételkedő képet vágott, hogy Nynaeve inkább gyorsan témát váltott.

– Mit dugtál oda? – Odakapott, és kissé félrehúzta az ágyneműt. Az ezüstösen csillogó a'dam bukkant elő, melyet Cerandintól kaptak. – A Fény szerelmére, mi bámulni való akad ezen a szörnyűségen? És ha már nézegetni akarod, akkor miért dugod el? Ez egy szörnyen mocskos valami, nem is értem, miként tudod megérinteni, de ha mégis piszkálni akarod, akkor az a te dolgod!

– Ne beszélj ennyire affektálva – figyelmeztette Elayne, de aztán lassan elmosolyodott. Az izgalomtól egészen kipirult az arca. – Azt hiszem, én is tudnék készíteni egyet.

– Készíteni egyet? Úgy érted, csinálni még egy ilyent? – Nynaeve lehalkította a hangját, hogy ne rohanjon ide senki sem, megnézni, ki öl éppen kicsodát, de ettől cseppet sem lett kevésbé metsző a hangja. – A Fényre, de hát minek? Akkor inkább ássál ki egy pöcegödröt. Vagy egy szemétdombot. Azok legalább jók valamire.

– Nem feltétlenül egy a'damről beszélek. – Elayne merev háttal, sértődötten ült vele szemben. Állát a rá annyira jellemző módon fennhordva, jeges nyugalommal folytatta: – Ez itt egy ter'angreal, és én rájöttem, miként működik. Biztosra veszem, hogy a te kiképzésed során is szó esett legalább egyszer több aes sedai összekapcsolásáról. Az a'dam is két nőt köt össze, ez viszont azt jelenti, hogy sul'dam is csak olyan nő lehet, aki képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. – Ráncolni kezdte a homlokát. – Más ez a kapcsolat. Különös. Nem olyan, mint amikor ketten vagy hárman összekapcsolódunk, és valaki átveszi az irányítást. Ezt használva az egyik résztvevő teljesen ki lesz szolgáltatva a másiknak. Ezért történhet meg, hogy a damane teljesen ki van szolgáltatva a sul'dam kényének-kedvének. Ám azt sem hiszem, hogy tényleg szükség van a pórázra. A karkötő és a nyakörv az összekötő elem nélkül is ugyanolyan jól működik.

– Ugyanolyan jól működik – ismételte meg Nynaeve. – Eléggé behatóan foglalkoztál a kérdéssel, ahhoz képest, hogy nem akarsz készíteni egyet sem. – Ez a nőszemély még csak el sem pirult. – Mire akarod használni? Nem mondom, hogy teljesen haszontalan lenne, mert például Elaida nyakára is fel lehetne tenni, de attól ugyanolyan undorító marad...

– Hát még mindig nem érted? – förmedt rá Elayne, és méltóságteljes magatartását mintha csak elfújták volna. Ehelyett izgalom és izgatottság sugárzott tekintetéből. Előre hajolt, kezét Nynaeve térdére helyezte, és szeme valósággal ragyogott, annyira hévbe hozta a felfedezése. – Ez itt egy ter'angreal, Nynaeve. És én azt hiszem, hogy tudok egyet készíteni! – Minden egyes szót lassan és tagoltan mondott ki, de aztán nem bírta tovább, és valósággal ömleni kezdett belőle a beszéd. – Ha egy ilyet el tudok készíteni, akkor más sem lehet akadály. Lehet, hogy még angrealt vagy sa'angrealt is tudnék alkotni. A Toronyban évezredek óta nem sikerült az ilyesmi senkinek sem. – Kihúzta magát, és jól láthatóan remegett. Aztán egy ujját elgondolkozva az ajkára helyezte. – Magamtól nem is gondoltam arra, hogy csinálhatnék valamit. Valami hasznosat. Egyszer láttam egy asztalost, amint egy széken dolgozott. Nem volt valami különlegesség, még csak aranyozás vagy faragások sem voltak rajta, mert csak a szolgák étkezőjébe szánták, de az asztalos szemén látszott, hogy hihetetlenül büszke rá. Büszke a keze munkájára, arra, amit megalkotott. Azt hiszem, én is ezt szeretném érezni. Ó, bárcsak egy töredékét ismernénk a Kitaszítottak tudásának. A Legendák Korának minden titka ott rejlik a fejükben, és ők csak arra használják ezt a mérhetetlen tudást, hogy az Árnyékot szolgálják vele. Mi mindent tudnánk mi kezdeni azzal! Gondold csak el, miket készíthetnénk! – Vett egy mély lélegzetet, és az ölébe ejtette a kezét. A kitörés cseppet sem lohasztotta le lelkesedését. – Na mindegy, lesz, ami lesz. Azt hiszem, még azt is ki tudnám deríteni, hogyan alkották meg a Fehér-hidat. Üvegként ragyogó épületek, melyek anyaga keményebb az acélnál. És a cuendillar és a...

– Csak lassan, csak lassan – válaszolta Nynaeve. – Fehérhíd jó öt-vagy hatszáz mérföldre van ide. Ha pedig azon töröd a fejedet, hogy az Egyetlen Hatalmat felhasználva piszkálni kezdd a pecsétet, akkor azt tanácsolom, hogy sürgősen verd ki azt a fejedből. Ki tudja, mi történhetne? Marad a táskában, a tűzhelybe dugva, amíg nem találunk egy biztos rejtekhelyet neki.

Elayne lelkesedése kissé meglepte. Persze, Nynaeve maga is többet szeretett volna ismerni a Kitaszítottak titkai közül, de ő, ha egy székre volt szüksége, akkor elment az asztaloshoz. Sohasem fogta el a vágy, hogy elkészítsen valamit, kivéve persze, ha gyógyitalokról vagy kenőcsökről volt szó. Tizenkét éves lehetett, amikor az anyja végképp letett arról, hogy megtanítsa varrni, mivel Nynaeve elég egyértelműen jelezte, cseppet sem érdekli, hogy egyenes vagy görbe lesz-e az öltés. Soha semmire sem lehetett rákényszeríteni. Ami pedig a főzést illeti... Hát, meglehetősen jó szakácsnőnek tartotta magát, de mindig tudni vélte, milyen dolgok a fontosabbak. A gyógyítás számított igazán. Hidat bárki tudott építeni. Hát akkor csak építsenek, ha azt akarnak, erről ez volt a véleménye.

– Miattad és emiatt az a'dam miatt egészen elfeledkeztem arról, hogy elmeséljek neked valamit – folytatta. – Juilin meglátta Galadot a folyó túlsó oldalán.

– Vér és hamu! – káromkodott Elayne, és amikor Nynaeve figyelmeztetően magasba húzta a szemöldökét, még határozottan hozzátette: – Nem fogok kiselőadást hallgatni a nyelvi szokásaidról, Nynaeve! Most mit csináljunk?

– Ahogy a dolgot látom, maradhatunk a folyó innenső oldalán is. Akkor viszont szembetalálkozunk a fehérköpenyekkel, akik tudni akarják, miért hagytuk ott a menazsériát. Vagy átkelünk a túlsó oldalra, és abban reménykedünk, hogy a próféta nem robbantja ki a felkelést, és Galad sem árul el minket. Na persze, megpróbálkozhatunk egy evezős csónak megvásárlásával is, és elmenekülhetünk a folyón lefelé. Egyik sem túl jó lehetőség. Luca pedig követelni fogja a száz márkáját. Aranyban. – Megpróbált jó képet vágni a dologhoz, de még mindig fájt a veszteség. – Megígértem neki, és úgy vélem, nem lenne tisztességes fizetség nélkül távozni. – Ennek ellenére habozás nélkül így tesz, ha tudta volna, hova is menjenek.

– Hát, az tényleg nem lenne tisztességes – felelte Elayne, és hangjából kiérződött a felháborodás. – De Galad miatt nem kell a fejünket törnünk, legalábbis, amíg a menazsériával maradunk. Galadnak eszébe sem jutna megnézni a műsort. Úgy véli, kegyetlenség állatokat ketrecbe zárni. Az ellen persze semmi kifogása, hogy vadásszon rájuk, és megegye őket, de úgy gondolja, a bezárásuk embertelen.

Nynaeve a fejét csóválta. Valójában Elayne csak kibúvót keres, hogy még inkább elodázza indulásukat, még ha csak egyetlen nappal is. Amúgy sem lenne hová menniük. Ez a nőszemély tényleg mindenki előtt – és nem csak az artisták szeme láttára – meg akarja mutatni, mire képes fent, a kötélen. Ez azt jelenti, hogy neki viszont meg kell engednie, hogy Thom újra késeket dobáljon felé. Akkor sem veszem fel azt az átkozott rongyot!

– Az első hajóval elmegyünk, amelyik elég nagy ahhoz, hogy még négy ember felszálljon rá – jelentette ki határozottan. – Ki fogjuk bérelni. Csak nem szűnt meg teljesen a folyami kereskedelem?

– Nem ártana tudni, hová is készülünk! – A másik nő hangja gyanúsan kedvesnek tűnt. – Tudod, egyszerűen lehajózhatnánk Tearbe. Nem kell ám feltétlenül folytatnunk a kutatást, csak, mert te... – Nem folytatta, de Nynaeve ennek ellenére pontosan tudta, mit is akart társa mondani. Csak mert annyira makacs. Csak, mert hihetetlenül idegesítette, hogy képtelen visszaemlékezni egy egyszerű névre. Csak, mert igába akarja hajtani saját emlékezetét, hogy eljuthasson arra a helyre, még ha abba bele is pusztul. De hát ez így nem is igaz. Meg akarta keresni azokat az aes sedai-okat, akik talán támogatnák Randet, hogy elvezethesse őket a fiúhoz, ahelyett, hogy nyomorúságos menekültként Tear falai között keressen menedéket.

– Majd igyekszem nem elfelejteni – jelentette ki nyugodt hangon. A város neve „bar”-ra végződött. Vagy talán „dar”-ra? „Lar”-ra? – Rá fogok jönni, mielőtt megunnád, hogy fenn, a kötélen mutogasd magad. – De akkor sem veszem fel azt a rongyot.

Harmincnegyedik fejezet

Az ezüstnyíl

Ezen az estén Elayne volt a soros szakácsnő. Ez azt jelentette, hogy ma is valami különlegességet ehetnek, bár most is csak az apró tűz körül álló zsámolyokon ücsöröghettek. A közeli erdőben tücskök ciripeltek, és a mind mélyebbé váló sötétben időről időre felhangzott egy éjszakai madár éles, szomorú kiáltása. Elayne hidegen szolgálta fel a sűrű levest, melynek tetejére apróra vágott póréhagymát szórt. Csak a Fény tudta, honnan szerezte a póréhagymát, majd azokat az apró gyöngyhagymákat, melyeket a borsóhoz kevert. A marhahúst olyan vékony szeletekre vágta, hogy azon szinte keresztül lehetett látni, és a szeleteket répával, babbal, póréhagymával és kecskesajttal töltötte meg. Még desszertről is gondoskodott: mézeskalácsot kaptak.

Minden remekül ízlett, bár Elayne ismét idegeskedett amiatt, hogy semminek sem olyan az íze, mint amilyennek lennie kellett volna, mintha csak tényleg azt hinné, itt is olyan remekműveket állíthat elő, mint Caemlynben a királyi palota főszakácsnője. Nynaeve nem kételkedett abban, hogy a lány nem csak a dicséretek miatt igyekszik ennyire. Elayne-ről lepergett a hízelgés, és őszintén az emberek képébe vágta, hogy mi nem igaz dicsérő szavaikban. Thom és Juilin morgott egy kicsit, mert olyan kevés hús jutott nekik, de Nynaeve figyelmét nem kerülte el, hogy tisztára törölték tányérjukat, és nagyon csalódott képet vágtak, amikor az utolsó szem borsót is bekebelezték. Ha ő főzött, a két férfi valami oknál fogva mindig a többi kocsinál vacsorázott. Ha viszont ők főztek, akkor valami főzeléket vagy babot kaptak hússal meg annyi paprikával, hogy az embernek szinte kiégett a nyelve.

Természetesen nem egyedül étkeztek. Erről Luca gondoskodott, aki magával hozta saját ülőkéjét, és persze rögtön Nynaeve mellett foglalt helyet. Piros köpenyét elegánsan maga mellé terítette, és hosszú lábát úgy nyújtotta ki, hogy a lehajtott csizmaszárak fölött jól lehessen látni izmos vádliját. Szinte minden este itt legyeskedett. Furcsa módon csak azokat az estéket hagyta ki, amikor Nynaeve főzött.

Érdekes, hogy a férfi rá vetett szemet, amikor pedig egy olyan csinos nő is itt volt a közelben, mint Elayne. Bizonyára megvolt a maga oka. A fickó túlzottan közel ült le hozzá. Ma este Nynaeve háromszor is arrébb csúszott a székével, de Luca mindannyiszor utána nyomult, anélkül, hogy egy szót is szólt volna, és ráadásul még úgy is tett, mint aki észre sem veszi, hogy mit művel. Állandóan a virágokkal hasonlította össze. Az összehasonlításban általában a virágok húzták a rövidebbet. Nem törődött Nynaeve kék szemével, pedig azt egy vak is észrevette volna, aztán meg arról kezdett el áradozni, milyen gyönyörű is lesz a piros ruhában, és fennhangon dicsérte Nynaeve bátorságát. Kétszer is azt javasolta, hogy sétáljanak egyet a holdfényben, ajánlatát olyan ügyesen tette, hogy Nynaeve nem lehetett egészen bizonyos abban, a férfi tényleg arra gondolt-e, amire gondolt, főleg, ha alaposabban átgondolta szavait.

– Ez a ruha tökéletes keretbe fogja foglalni kegyed bátorságát – suttogta Luca a nő fülébe. – Bár még ez a gyönyörű keret sem lehet olyan tökéletes, hiszen a sötétben virágzó dara liliomok is elsápadnának az irigységtől, ha látnák kegyedet, ahogy végigsétál a holdfényben fürdőző patak partján. Zokognának, ahogy én zokogok, és a holdfény lantján játszva kiskegyed szépségét dicsérnék.

Nynaeve pislogni kezdett, és megpróbálta felfogni a hallottakat. Luca bizonyára félreértette szempillájának rebbenését, de Nynaeve akaratlanul is bordán találta a könyökével, mielőtt a férfi megcsókolhatta volna a füle tövét. Úgy tűnt, hogy a fickó éppen erre készült. Most harsányan köhögött, és azt állította, hogy cigányútra ment egy morzsa. Egészen jól nézett ki ez a fickó – Hagyd már abba! –, és tényleg izmos lába volt – Hát ez már sok! A lábát bámulod? –, de bizonyára csak egy üresfejű bábunak tartotta Nynaeve-ot. És egyébként is csak azért udvarolt, hogy megmentse az átkozott előadását!

Nynaeve kissé arrébb csúszott székével, miközben a férfi még mindig a köhögőrohammal küszködött. Nem csúszhatott túlzottan messzire tőle, hiszen akkor mindenki észrevette volna, hogy a fickó elől menekül. Mindenesetre felemelte villáját, ha Luca ismét utána csusszanna. Thom olyan nagy érdeklődéssel bámulta tányérját, mintha valami érdekeset látott volna a fehér mázon. Juilin halkan, de nagyon hamisan fütyörészett, és feltűnően megjátszott összpontosítással bámulta a kihunyó lángokat. Elayne Nynaeve-ra pillantott, és a fejét csóválta.

– Nagyon kedves volt, hogy velünk vacsorázott – jelentette ki Nynaeve, és felállt. Luca szintén felemelkedett, és a tűz fényén túl remény izzott fel szemében. Nynaeve a férfi kezébe nyomta saját tányérját. – Thom és Juilin hálás lesz önnek, ha segít nekik elmosogatni, ebben nem kételkedem. – Mielőtt a férfi kinyithatta volna a száját, a nő Elayne felé fordult. – Későre jár, és úgy vélem, holnap korán kell felkelnünk, ha át akarunk kelni a folyón.

– Hát persze – válaszolta Elayne elfojtott mosollyal. Ő is Luca kezébe nyomta a tányérját, mielőtt bement volna a kocsiba. Nynaeve legszívesebben átölelte volna. De aztán Elayne megszólalt: – Nem kellene ennyire bátorítanod! – A fali tartókban maguktól lángra lobbantak a lámpák.

Nynaeve csípőre tette a kezét.

– Még hogy felbátorítom! Csak azzal tudnám visszautasítani, ha keresztüldöföm! – Megvetően szipákolt egyet, és homlokát kezdte ráncolni a lámpafényben. – Legközelebb inkább Aludra tűzbotocskáit használd! Azokat a dörzsölőket. Egyik nap még megfeledkezel magadról, és akkor használod a Hatalmat, amikor nem szabad. Mi lesz velünk akkor? Rohanhatunk, hogy élve megússzuk, és vagy száz fehérköpeny fog a sarkunkban lihegni.

Létezik valaki, aki önfejűbb Elayne-nél? Egyszerűen nem hagyta, hogy másról beszéljenek.

– Lehet, hogy fiatalabb vagyok nálad, de néha az az érzésem, hogy többet tudok a férfiakról, mint amennyit te valaha is tudni fogsz. Egy olyan alak szemében, mint ez a Valan Luca, azzal, ahogyan olyan kihívó módon húzódtál vissza előle, csupán felhívtad a további táncra, hogy folytassa a közeledést. Ha letépnéd az orrát, úgy, ahogy azt az első nap tetted, akkor talán értene a szóból. De nem, te nem mondod neki, hogy hagyja abba! Még csak szóba sem hozod. Továbbra is mosolyogsz rá, Nynaeve! Mit gondoljon akkor ez a fickó? Napok óta senkire sem mosolyogtál.

– Én csak megpróbálok odafigyelni a viselkedésemre! – mordult fel Nynaeve. Mindenki a szeszélyes természetére panaszkodott, és tessék: most, amikor erőfeszítést tesz arra, hogy visszafogja magát, Elayne éppen emiatt kezd el nyavalyogni. Csak nem hiszi annyira bolondnak, hogy néhány bókkal hagyja elcsavarni a fejét? Ennyire azért nem ostoba! Elayne kinevette, mire Nynaeve komor képet vágott.

– Ó, Nynaeve! „Reggel nem tarthatod lent a napot”. Lini akár rád is gondolhatott volna.

Nynaeve nagy nehezen megőrizte semmitmondó arckifejezését. Hiszen tudott uralkodni magán. Hát nem bizonyítottam be odakint? Kinyújtotta a kezét.

– Add ide, kérlek, a gyűrűt! Holnap alighanem egész korán át fogunk kelni a társulattal a folyón, úgyhogy amennyit csak lehet, aludni is akarok az éjjel.

– Azt hittem, ma éjjel én következem. – Elayne hangjában aggodalom csengett. – Nynaeve, te minden este elmentél Tel'aran'rhiodba, kivéve, amikor Egwene-nel kellett találkozni. Egyébként meg ez a Bair még akar tőled valamit. Azt mondta, hogy egyáltalán nem lehet szükséged ennyi pihenésre, akármennyiszer is mész át az Álmok Világába, kivéve, ha valamit rosszul csinálsz. – Az aggodalom eltűnt az ifjabb nő határozottan csengő hangjából. Most kezét csípőre téve állt ott előtte. – Alaposan lehordtak, pedig alapvetően veled volt bajuk. Ráadásul Egwene ott állt mellettük, és végig csak bólogatott. Szóval tényleg az a véleményem, hogy ma éjjel nekem kellene...

– Kérlek, Elayne! – Nynaeve még mindig nem engedte le kinyújtott kezét. – Meg kell kérdeznem valamit Birgittétől, és remélem, hogy a válaszok valamivel előbbre visznek minket. – Bizonyos mértékig ez igaz is volt. Minden alkalommal rengeteg kérdést tudott feltenni Birgittének. Ennek persze semmi köze sem volt ahhoz, hogy kerülte Egwene-t és a Tudós Asszonyokat. Bármilyen sokszor is menjen át Tel'aran'rhiodba, az hogy mindig úgy jött ki a sor, hogy éppen Elayne következett, amikor Egwene-nel kellett találkozniuk, az csakis a véletlen műve lehetett.

Elayne felsóhajtott, de aztán előhúzta a kőgyűrűt keblei közül.

– Kérdezd csak ki alaposan, Nynaeve. Nem könnyű szembenézni Egwene-nel. Biztosan meglátta Birgittet. Nem mond semmit, csak olyan furcsán néz. Még rosszabb, ha azután találkozunk, hogy elváltunk a Tudós Asszonyoktól. Akkor végül is megkérdezhetné, de nem teszi, amitől csak még kellemetlenebb az egész. – A homlokát ráncolta, miközben Nynaeve arra a zsinórra kötötte az apró ter'angrealt, amelyiken már a kígyós gyűrű és Lan nagy pecsétgyűrűje is lógott. – Szerinted miért nem jönnek oda a Tudós Asszonyok is? Hiszen nem tudhatunk meg mi sem túl sok dolgot Elaida dolgozószobájában, de azt hinné az ember, hogy legalább egyszer meg akarnák nézni a Tornyot. Egwene pedig még csak nem is mer erről beszélni. Ha előttük elejtek egy erre vonatkozó megjegyzést, akkor úgy néz rám, mintha meg akarna ütni.

– Azt hiszem, mindenáron kerülni akarják a Tornyot. – És ezen nem is volt miért csodálkozni. Ha nem tanulhatott volna Gyógyítani, ő se ment volna az aes sedai-oknak még csak a közelükbe sem. Ő maga aztán nem akart aes sedai lenni. Csak arra törekedett, hogy minél többet megtanuljon arról, miként is lehet az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyítani. És persze azért is, hogy Randnek segítsen. – Ők szabad emberek, Elayne. Azt hiszed, ha most éppen nem uralkodna akkora zűrzavar a Toronyban, akkor örülnének, hogy aes sedai-ok mászkálnak a Pusztában, akik felkapják és Tar Valonba viszik őket, mintha csak kedves kis emléktárgyak lennének?

– Azt hiszem, igazad lehet. – Elayne hangsúlya azonban arról árulkodott, hogy nem igazán értette. Ő egy csodálatos dolognak tartotta a Tornyot, és nem látta be, miért is kellene egy asszonynak kerülnie Tar Valont. Az ember lánya egy életre a Toronyhoz köti magát (legalábbis ezt mondták), ha felhúzza ujjára a Nagy Kígyós gyűrűt. És ezt szó szerint értették. Ezt az ostoba leányzót azonban mindez egy cseppet sem zavarta.

Elayne segített levetkőzni, aztán Nynaeve hálóingben, ásítva kinyújtózkodott keskeny ágyában. Fárasztó napot tudhatott maga mögött. Korábban elképzelni sem tudta, hogy ennyire kimerítő lehet az ácsorgás, ha valaki, akit nem lát az ember, késeket hajigál az ember lánya felé. Különböző gondolatok kavarogtak a fejében, amikor becsukta a szemét. Elayne azt mondta, hogy csak gyakorol, amikor bolondot csinál magából Thommal. Mindezek ellenére az az eltúlzott apa-lány viszony, amivel mostanában kápráztatták el a világot, cseppet sem tűnt kevésbé nevetségesnek. Talán ő maga is gyakorolhatna egy keveset Valannal. Nem, ez ostobaság! A férfiak az ingatagok. Persze jaj lenne Lannak, ha bárkire is szemet vetne. Nynaeve azonban hűséges marad. Állhatatos és hűséges. És nem fogja felvenni azt a ruhát. Túl sok látszana a melléből.

Egészen elmosódottan hallotta, amint Elayne így szólt:

– Ne felejtsd el aztán kikérdezni.

Ezzel elborította az álom.

Ott állt az éjszakai sötétben a szekér mellett. A Hold magasan járt az égen, és a gyorsan tovaúszó felhők sápadt árnyékokat vetettek a táborra. Tücskök ciripeltek, és az éjszakai madarak rikoltozása hallatszott. A Nynaeve-ot a ketrecükből figyelő oroszlánok szeme valósággal izzott. A medvék fehér pofáját nem látta, az alvó állatok csupán sötét kupacoknak látszottak a ketrec mélyén. A cölöpök hosszú sorához egyetlen lovat sem kötöttek. Clarine kutyái nem feküdtek kikötözve a nő és Petra lakókocsija alatt, és üresnek tűnt a hely, ahol a valós világban a s'reditek álltak. Bár már tudta, hogy ebben a világban csak a vadállatok tükörképe látszik, mégis eléggé a nehezére esett hitelt adni a seanchan nő szavainak, aki szerint a nagydarab állatokat már olyan régen megszelídítették, hogy nem lehet őket fenevadaknak tekinteni.

Hirtelen rádöbbent, hogy éppen azt a bizonyos ruhát viseli. A lángoló vörös ruhadarab erkölcstelenül szűknek bizonyult a csípője magasságában, és mellrészét olyan mélyen kivágták, hogy Nynaeve már attól tartott, hogy kicsúszik belőle a keble. Nem ismert egyetlen olyan nőt sem, legfeljebb Berelaint, aki képes lenne felvenni ilyesmit. Lan kedvért esetleg fel merné venni. Ám csak akkor, ha kettesben vannak. Biztosan Lanra gondolt, amikor elaludt. Vagy nem?

Semmiképpen sem akarta, hogy Birgitte ebbe a rongyban lepje meg. Az a nőszemély állandóan azt hangsúlyozta, hogy ő tulajdonképpen katona, és minél több időt töltött a társaságában, Nynaeve annál inkább úgy vélte, hogy Birgitte néha tényleg olyan rettenetesen viselkedik, mint a férfiak. A megjegyzései még ennél is szörnyűbbek voltak. Olyannak tűnt, mintha Berelaint ötvözték volna egy kikötői bajkeverővel. Sikamlós megjegyzéseket ugyan csak időnként tett, de mindig olyankor, amikor Nynaeve a legkevésbé számított rájuk. Például, ha ilyesféle ruhát viselt. Ezt megfontolva gyorsan megváltoztatta az öltözékét. Vastag, jó minőségű anyagból készült, egyszerű szabású gyapjúruhát viselt, olyant, mint amilyet a Folyóközben hordanak az emberek, hozzá sálat, bár arra most nem is lett volna szüksége, és a haját is tisztességesen befonva viselte. Már nyitotta volna a száját, hogy Birgittet hívja.

– Miért öltöztél át? – kérdezte a nő. Kilépett az árnyékból, és ezüst íjára támaszkodott. Mesteri módon befont haja a mellére lógott. A holdfényben fényesen csillogott az íj, de a nyílveszők is. – Emlékszem, egyszer én is viseltem egy olyan ruhát, ami a tiednek akár az ikertestvére is lehetett volna. Csak azért vettem fel, hogy magamra tereljem az emberek figyelmét, hogy Gaidal feltűnés nélkül elosonhasson. Az őröknek majdnem kiesett a szemük. Remekül szórakoztam. Főleg, amikor ebben táncolhattam vele. Alapvetően utál táncolni, de minden áron el akarta kerülni, hogy a többi férfi szóba álljon velem, ezért az összes táncot végig velem járta. – Birgitte szívből jövően felkacagott. – Azon az estén elnyertem tőle ötven koronát, mert végig a kivágásomat bámulta a kövek helyett. A férfiak eléggé furcsák. Mintha nem látott volna annyiszor mezte...

– Hát igen, ők már csak ilyenek – vágott a szavába Nynaeve, és a sálat még szorosabban a vállára húzta.

Mielőtt azonban feltehette volna a kérdését, Birgitte megszólalt:

– Megtaláltam.

Ennyi éppen elegendő volt ahhoz, hogy Nynaeve azonnal megfeledkezzen a kérdéséről.

– Hol? Nem vett észre? Oda tudsz vezetni hozzá? Anélkül, hogy észre venne? – A gyomrában enyhe remegést érzett a félelemtől. Mit szólna most Valan Luca, ha ilyennek látná? Azt azonban biztosra vette, hogy félelme azonnal haraggá változna, ha meglátná Moghedient. – Ha odavezetsz hozzá... – Nem tudta folytatni, mert Birgitte figyelmeztetően felemelte a kezét.

– Nem hinném, hogy megpillantott engem, mert akkor most nem lennék itt. – Ezt nagyon komolyan mondta. Nynaeve jobban örült volna annak, ha nem kényszerül a katonáskodás ezen oldalának a megismerésére. – Egy pillanatra odavezethetlek hozzá, de nincsen egyedül. Legalábbis... Majd meglátod. Csendben kell maradnod, és nem tehetsz semmit sem Moghediennel. Más Kitaszítottak is vannak ott. Vele talán még elbánnál, de egyszerre öttel?

A szorongó érzés most már kiterjedt Nynaeve egész felsőtestére. A térde is remegni kezdett. Öten vannak. Meg kellene inkább Birgittétől kérdezni, hogy mit hallott, és annyiban hagyni a dolgot. Akkor visszatérhetne az ágyába, és...

Birgitte azonban a szemébe nézett. Nem vonta kétségbe a bátorságát, egyszerűen csak nézte. Készen állt arra, hogy megtegye, ha Nynaeve úgy kívánja.

– Csendben maradok. És még csak meg sem próbálom az Egyetlen Hatalmat használni. – Nem, ha egyszerre öt Kitaszítottal kell szembenéznie. Ebben a pillanatban amúgy sem tudott volna még egy szikrát sem előcsalogatni. Megfeszítette a térdét, hogy ne remegjen annyira. – Mihelyt készen állsz.

Birgitte felemelte az íját, egyik kezét Nynaeve karjára tette...

...és a nőnek elakadt a lélegzete. A semmi tetején álltak, végtelen sötétség vette őket körbe, amelyben nem lehetett megkülönböztetni a fentet és a lentet, ahol bármilyen irányban is kezdjen zuhanni az ember, esése egy örökkévalóságig tartana. Zúgó fejjel kényszerítette magát arra, hogy abba az irányba nézzen, amerre Birgitte mutatott.

Alattuk Moghedien is a semmin állt. Ruhája szinte ugyanolyan feketének tűnt, mint a környezete. A nő kissé görnyedten, feszülten figyelve állt. Valamivel távolabb, alatta négy magas támlájú, hatalmas szék látszott, mindegyikük más fajta. A székek a feketeségben lebegő, vakítóan fehér csempékkel borított felületen álltak. Különös módon Nynaeve ugyanolyan jól hallotta, miről beszélgetnek odalent, mintha maga is közöttük állt volna.

– ...volt gyáva – jelentette ki éppen egy aranysárga hajú, gömbölyded, csinos asszony. – Akkor meg miért most jött volna rá? – Látszólag semmit nem viselt, testét csupán csillogó drágakövekkel kirakott, ezüstösen szürke köd borította. Elefántcsontból faragott széken ült, melyet olyan ügyesen munkáltak meg, hogy úgy tűnt, mintha a bútordarabot meztelen akrobaták teste alkotná. Négy faragott férfi tartotta az ülést, karjuk pedig térdelő nők hátán nyugodott. Két férfi és két nő egy fehér selyempártát emelt a nő feje fölé, miközben felettük másokat olyan helyzetben ábrázoltak, hogy az teljesen kifacsartnak tűnt Nynaeve szemében. Elvörösödött, amikor rájött, hogy a szobrok nem egyszerűen akrobatikus mutatványokat mutatnak be.

Egy erőteljes felépítésű, közepes testmagasságú, szögletesre nyírt szőke szakállú férfi hajolt most előre mérgesen. Arcát kékes sebhely csúfította el. Székét fekete fából faragták, amelybe páncélos harcosok és lovak oszlopait metszették. Fent, a fejrésznél villámot markolt egy páncélkesztyűbe bújtatott kéz. Vörös köpenye pótolta a szék megszokott aranyozását, mivel vállát és karját csak úgy elborította az aranyhímzés.

– Senki nem nevezhet engem gyávának! – jelentette ki élesen. – De ha úgy folytatjuk, mint eddig, akkor előbb-utóbb a torkomnak ugrik.

– Kezdettől fogva így terveztük – szólalt meg egy másik nő dallamos hangon. Nynaeve nem látta a beszélőt, mert azt eltakarta a hófehér kőből és ezüstből készült szék magas támlája.

A másik férfi magas és jóképű volt. Halántékán őszült a haj. Egy művészien megmunkált arany kupával játszott, miközben hátradőlt a trónján. Másnak nem lehetett ezt a drágakövekkel borított bútort nevezni. Itt és ott látszott ugyan az arany is, de Nynaeve egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy a csillogó rubinok, smaragdok és holdgyöngyök alatt tömör arany rejtőzik. Már csak a nagysága miatt is tömörnek és nehéznek látszott.

– Rád fog összpontosítani – jelentette ki mély hangon a magas férfi. – Ha a szükség úgy kívánja, meghal valaki, aki közel áll hozzá, mégpedig látszólag a te parancsodra. Jönni fog, hogy elkapjon. Miközben pedig csak rád figyel, mi hárman összefogva végzünk vele. Mi változott meg, hogy szükséges lenne átdolgozni a tervet?

– Semmi sem változott meg! – mordult fel a sebhelyes férfi. – Legkevésbé a belétek vetett bizalmam. Vagy én leszek az összekapcsolás része, vagy felejtsétek el a megegyezésünket!

Az aranyhajú nő hátravetette a fejét, és harsányan felkacagott.

– Szegény barátom! – jelentette ki végül gúnyosan, és gyűrűs kezével a férfi felé intett. Azt hiszed, nem venné észre, hogy másokhoz vagy kötve? Gondolj arra, hogy van egy tanára! Egy elég gyenge tanára, de azért ő sem teljesen bolond. Legközelebb bizonyára azt fogod követelni, hogy vonjunk be néhányat a Fekete ajah gyermekei közül, azért, hogy tizenhárom főből álló gyűrűt alakíthassunk ki. Akkor vagy te veheted át a vezetést, vagy Rahvin.

– Már ha Rahvin eléggé megbízik bennünk ahhoz, hogy összekapcsolódjon, bár valaki másnak kellene átengednie a vezetést – válaszolta egy dallamos hang. – Ez esetben te is bízhatnál bennünk ennyire. – A magas férfi a kupájába pillantott, a ködbe burkolózó nő pedig enyhén elmosolyodott. – Ha nem bízol meg bennünk annyira, hogy elhidd, nem fogunk ellened fordulni – folytatta a láthatatlan asszony –, akkor legalább abban legyél bizonyos, hogy egymást is éppen elég bizalmatlanul fogjuk szemmel tartani ahhoz, hogy senki se visszakozhasson. Te mindenbe beleegyeztél, Sammael! Akkor most miért kezdesz el nyavalyogni?

Nynaeve összerezzent, amikor Birgitte megérintette a karját...

...és a következő pillanatban újra a lakókocsik között álltak. A hold keresztülvilágított a felhőkön. Ez a kép szinte természetesnek tűnt ahhoz képest, amit éppen az előbb láttak.

– Miért...? – kezdte Nynaeve, de aztán nyelnie kellett egyet. – Miért hoztál vissza minket? – A következő gondolattól egy pillanatra kihagyott a szíve. – Észrevett minket Moghedien? – Olyan elmerülten figyelte a többi Kitaszítottat, olyan erősen összpontosított az idegenség és a természetesség furcsa keverékére, hogy egészen megfeledkezett arról, Moghedient is szemmel kell tartania. Óriási megkönnyebbülést érzett, amikor Birgitte a fejét csóválta.

– Egy pillanatra sem vettem le a tekintetemet róla, biztos, hogy meg sem moccant. Viszont nem szeretek olyan védtelenül ácsorogni. Ha felnézett volna, vagy valamelyik a többiek közül...

Nynaeve jobban összehúzta a sálat a válla körül, de még mindig borzongott.

– Rahvin és Sammael. – Jó lett volna, ha nem ennyire érdes a hangja. – Felismerted a többieket? – Még szép, hogy Birgitte felismerte őket. Ostobaság volt megkérdezni, de hát össze kellett szednie magát.

– Lanfear volt az, akit eltakart a szék. A másik nő pedig Graendal. Ne tartsd őt ostobának, csak, mert egy olyan széken ült, amit látva még a sok mindent átélt pincérnők is elvörösödnének! Ravasz ez a némber, és eleven játékszereit olyan rettenetes szertartásokra használja, hogy még a legkeményebb veterán is, akivel valaha megismerkedtem, inkább a cölibátust választaná, ha választhatna.

– Graendal ravasz – szólalt meg Moghedien hangja –, de nem eléggé!

Birgitte villámgyorsan megpördült, magasba emelte ezüst íját, és az ezüst nyílvessző már majdnem a húron volt, amikor egy rettenetes ütés harminclépésnyire repítette a holdfényben, és akkora erővel vágódott Nynaeve kocsijának, hogy a becsapódás lendületétől majd ötlépésnyit pattant vissza. Élettelenül elterült a földön.

Nynaeve kétségbeesetten kinyúlt a saidar után. Dühe félelemben fuldoklott, de azért éppen eléggé dühös volt, ám igyekezete lepattant a közé és az Igazi Forrás meleg izzása közé emelkedő láthatatlan falról. Majdnem feljajdult. Valami megragadta a lábát, felrántotta fejjel lefelé, a magasba. Kapálózni kezdett a kezével, és végül megragadta a bokáját, magasan a feje fölött. Ruhája porrá változott, végigömlött a bőrén, és hajfonata olyan messzire lecsüngött hátul, hogy hozzáért a fenekéhez. Kétségbeesetten megpróbált kimenekülni az áradatból. Semmi nem történt. Úgy lógott a levegőben, mint egy elfogott állat a hálóban. Izmai a végsőkig feszültek. Teste görcsbe rándult. Ujjai remegtek, és megérintették lábát. Attól félt, hogy megpattan a gerince, ha meg kell mozdulnia.

Különös módon félelme semmivé foszlott. Sajnos, túl későn. Biztosra vette, hogy elég gyors lett volna, ha nem bénítja meg a félelem, amikor cselekvésre került a sor. Csak annyit akart, hogy keze Moghedien torkára szorulhasson. Na, ez most sokat segít! Alig kapott levegőt, és minden lélegzetvétel fájt.

Moghedien Nynaeve látókörébe lépett, közvetlenül karjai remegő háromszögében. A saidar izzása, szinte gúnyosan ragyogott a nő körül. – Ezt a különös testtartást Graendal székéről lestem el – jelentette ki a Kitaszított. Ruháját Graendaléhoz hasonlóan köd alkotta. Fekete, sűrű ködfoltok váltakoztak a szinte áttetsző, aztán majd ragyogva csillogó foltokkal. Az anyag állandóan változott. Nynaeve már látta ilyenben, akkor régen, Tanchicóban. – Magamtól nem jöttem volna rá, de hát Graendaltől azért lehet... tanulni – Nynaeve dühösen rámeredt, de Moghedien nem is törődött vele. – Alig tudom elhinni, hogy tényleg azért jöttél, hogy megkeressél engem. Tényleg azt hiszed, hogy az erőd felér az enyémmel, csak, mert egyszer szerencséd volt, és akkor kaptál el, amikor nem figyeltem rád? – A nő maróan felkacagott. – Ha tudnád, micsoda erőfeszítésembe került, hogy megkeresselek! És te erre odasétálsz hozzám! – Körülnézett, megszemlélte a lakókocsikat, az oroszlánokat és a medvéket is egy pillanatig, aztán visszafordult Nynaeve felé. – Egy vándorcirkusz? Hiszen itt könnyű megtalálni benneteket. Nem, mintha ezek után még keresnem kéne!

– Akkor tegye meg azt, amire képes, és legyen átkozott! – káromkodott Nynaeve, amennyire csak tudott. Így kör alakba kényszerítve úgy kellett kierőltetnie magából a szavakat. Nem mert elnézni Birgitte irányába, bár a fejét hátra tudta volna hajtani annyira, csak a szemét forgatta addig, míg dühösen, de egyben megrémülve egy futó pillantást vethetett a harcos nőre. Ettől majdnem rosszul lett, és újra eluralkodott rajta a félelem. Birgitte élettelenül feküdt a földön. A nyílvesszők kihullottak a csípőjéről lógó tegezből, és ezüst íja egy jó hossznyira feküdt ernyedt kezétől. – Még hogy szerencsém volt! Ha nem osont volna ide hozzám, akkor elevenen megnyúztam volna. Kifordítottam volna, mint egy ócska kesztyűt! – Már csak egyetlen esélye maradt, ha Birgitte tényleg meghalt, és a kilátásai nem voltak kifejezetten rózsásak. Annyira fel kellett mérgesítenie Moghedient, hogy az dühbe gurulva gyorsan végezzen vele. Bárcsak lenne lehetősége arra, hogy figyelmeztesse Elayne-t! Ha meghal, azt észreveszi? – Emlékszik még arra, hogy azzal fenyegetett meg, kilovagláskor engem használ lábtartónak? És arra, hogy később én fenyegettem meg ugyanezzel? Azután, hogy legyőztem? Amikor csak vinnyogott, és az életéért könyörgött. Mindent felajánlott nekem. Maga gyáva, és nincsen gerince! Jól mutatna egy éjjeliedény belsejében. Maga szemét...

Valami vastag dolog nyomakodott be a száján, lenyomta a nyelvét, és szétfeszítette az állkapcsát.

– Annyira könnyű átlátni rajtad! – morogta Moghedien. – Hidd el nekem, már eléggé mérges vagyok rád. Azért mégsem hiszem, hogy lábtartónak foglak használni. – Mosolyát látva Nynaeve megborzongott. – Azt hiszem, lóvá változtatlak. Itt ez könnyen lehetséges. Lóvá, egérré, békává... – elhallgatott, és figyelni kezdett – ...tücsökké. Azután pedig, valahányszor eljössz Tel'aran'rhiodba, ló leszel, amíg azt meg nem változtatom. Vagy míg valaki más oda nem hat, aki rendelkezik a szükséges ismeretekkel. – Ismét elhallgatott egy pillanatra, és szinte már együttérzőnek tűnő arckifejezéssel nézett rá. – Nem szeretnék hamis reményeket kelteni benned. Már csak kilencen vagyunk, akik képesek lennénk erre, és bizonyára ugyanolyan kevéssé szeretnéd, hogy a többiek uralkodjanak rajtad, mint azt, hogy én. Ló lesz belőled minden alkalommal, amikor elhozlak ide. Saját nyerget és zablát is kapsz. Majd mindig külön gonddal fonom be a sörényedet. – Nynaeve hajfonatát a láthatatlan kezek majdnem kitépték a fejbőréből. – Természetesen ló alakjában is pontosan tudni fogod, hogy ki vagy. Azt hiszem, élvezni fogom a sétalovaglásokat, ellentétben veled. – Moghedien vett egy mély lélegzetet, mire ruhája elsötétedett, és csak egészen halványan csillogott a fakó holdfényben. Lehet, hogy Nynaeve tévedett, de úgy gondolta, a ruha színe a friss vérre emlékezteti. – Másrészt viszont, ha engedetlen vagy, akkor lehet, hogy átadlak Semirhage-nek. Ő majd gondosan vigyáz rád, és akkor én fontosabb dolgoknak szentelhetem a figyelmemet. Az a kis szőke ribanc itt van veled, az állatkertben?

A vastag valami eltűnt Nynaeve szájából.

– Egyedül vagyok, maga vén... – Fájdalom. Mintha csak a vállától egészen a lábszáráig rettenetesen összeverték volna, mégpedig egyetlen csapással. Felsikított. Még egyszer. Megpróbálta összeszorítani a fogát, de jól hallotta saját üvöltését. Szégyellte magát a könnyei miatt, de nem tudta elfojtani a zokogását, miközben tehetetlenül várta a következő csapást.

– Veled van a lány? – kérdezte Moghedien. – Ne pocsékold az idődet azzal, hogy megpróbálsz feldühíteni. Nem foglak megölni. Azt nem. Hosszú éveket fogsz a szolgálatomban eltölteni. Szánalmasan semmi kis képességeid talán érnek majd valamit, ha én képezlek ki. Már ha kiképezlek. De lehet, hogy olyasmit teszek veled, amihez képest az előbbi kis kóstoló a kedvesed becézgetésének fog tűnni. Szóval, itt van a lány? Megválaszolod a kérdésemet!

Nynaeve-nak minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy válaszolhasson.

– Nem – nyöszörögte. – Elszökött egy férfival azután, hogy elhagytuk Tanchicót. – Nyöszörögni kezdett. – A fickó elég idős volt ahhoz, hogy a nagyapja lehessen, de tele volt pénzzel. Hallottunk arról, mi történt a Toronyban – erről bizonyára Moghedien is hallott –, és a lány félt visszamenni oda.

A másik nő felkacagott.

– Csodálatos történet. Lassacskán kezdem megérteni, miért élvezi Semirhage annyira, ha megtörheti az emberek ellenállását. Hogy mennyire fogsz te szórakoztatni engem, Nynaeve al'Meara! De először is idehozod nekem ezt az Elayne-t. Elszigeteled, és arra kényszeríted, hogy a lábam elé boruljon. Tudod, miért? Azért, mert bizonyos dolgok Tel'aran'rhiodban jobban működnek, mint a valóságban. Éppen ezért leszel te is egy fehér kanca, valahányszor idehozlak. És nem csak a sebesüléseket viszi innen magával az ember, de nem ám! Amikor felébred, megmarad az iszonyatos sóvárgás. Azt akarom, hogy töprengj néhány pillanatig, mielőtt magad is hinni kezded, amit az előbb elmondtál nekem. Úgy vélem, a lány a barátnőd. De ennek ellenére odahozod nekem, mint egy kopó.

Moghedien hirtelen hangosan felsikított, amikor egy ezüst nyílvessző vágódott a mellébe.

Nynaeve a földre zuhant, mint egy zsák krumpli. Akkora ütés érte, mintha kalapáccsal vertek volna az altestére. Kétségbeesetten kapkodott levegő után, miközben megpróbálta mozgásra bírni izmait, hogy a mozgás okozta kín átsegítse a saidarhoz.

Birgitte feltápászkodott, és nagy nehezen egy újabb nyílvesszőt tett a húrra.

– Menekülj, Nynaeve! – Még a kiáltása is fáradtnak és kínnal telinek tűnt. – Fuss innen! – Birgitte feje remegett, és bizonytalanul felemelte az ezüst íjat.

Moghedien körül tombolni kezdett az izzás, mintha csak ragyogó napfény vette volna körül.

Az éjszaka összeomlott Birgitte körül, mintha fekete hullámok ömlöttek volna rá. Amikor elvonult a sötét áradat, íja rázuhant üres ruhadarabjaira. Csupán az íj és a nyilak maradtak ott, a holdfényben tündökölve.

Moghedien hörögve térdre zuhant, és mindkét kezével a melléből kiálló nyílvesszőt fogta, miközben eltűnt körülötte az izzás, és kihunytak a fények. Aztán maga is semmivé foszlott, és az ezüst nyílvessző a talajra hullott, oda, ahol az előbb még állt. A fegyver hegyét vér sötétítette el.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után Nynaeve nagy nehezen négykézlábra emelkedett. Zokogva odamászott Birgitte íjához. Ezúttal nem a fájdalom miatt hullottak a könnyei. Letérdelt, meztelenül, ahogy volt; ez most nem érdekelte, és magához szorította az íjat.

– Annyira sajnálom! – zokogta. – Ó, Birgitte, bocsáss meg! Birgitte!

Nem hallott választ, csupán egy éjszaki madár panaszos sikolyát.

Liandrin felugrott, amikor kivágódott Moghedien hálószobájának ajtaja, és a Kiválasztott kitántorgott a nappaliba. Selyemingét elöntötte a vér. Chesmal és Temaile azonnal odarohantak hozzá, és megragadták a karját, hogy megtámasszák. Csak Liandrin maradt állva a széke mellett. A többiek valahol úton voltak. Lehet, hogy már Amadoron kívül jártak. Liandrin nem tudhatta. Moghedien csak annyit mondott el nekik, amennyiről aktuális beszélgetőpartnerének véleménye szerint tudnia kellett. A kellemetlen kérdésekért ráadásul meg is büntette őket.

– Mi történt? – Temaile szinte alig kapott levegőt.

Moghedien pillantásától tulajdonképpen szénné kellett volna égnie.

– Értesz a Gyógyításhoz! – nézett a Kiválasztott Chesmalra. Vér csöpögött a szájából, s egy vékony patak is elindult lefelé, a szája szögletéből. – Alkalmazd most! Most, te bolond!

A sötét hajú ghealdani nő egy pillanatig sem habozott, és kezét Moghedien fejére helyezte. Liandrin gúnyosan nevetett magában, amikor meglátta Chesmal körül az izzást. A Gyógyító csinos arcán aggodalom látszott, Temaile finom, rókára emlékeztető vonásait pedig a rémület és a borzalom torzította el. Olyan hűséges volt mindkettő! Két hűséges öleb! Moghedient szinte a magasba rántották, a feje hátravágódott, szeme tágra nyílt. Megremegett, és lélegzete gőzölögve ömlött ki a torkán, mintha csak jeges vízzel öntötték volna le.

Néhány pillanattal később minden véget ért. Chesmal körül kihunyt az izzás, és Moghedien lába ismét szilárdan állt a kékeszöld mintás szőnyegen. Ha Temaile nem támogatta volna, valószínűleg a padlóra zuhan. A Gyógyításhoz szükséges erőnek csupán kis része származik az Igazi Forrásból. A maradékot az a személy szolgáltatja, akit éppen meggyógyítanak. A seb, amelyik az előbb még vérzett, már meggyógyult, de Moghedien annyira legyengült, mintha hetek óta betegen nyomta volna az ágyat. Kihúzta a finom szövésű, arany és elefántcsont színű kendőt Temaile övéből, és letörölte a száját, miközben a nő segített neki elindulni a hálószoba ajtaja felé. Gyenge, és ráadásul hátat is fordított.

Liandrin lecsapott, olyan keményen, ahogy csak tudott. Amit ez a némber korábban tett vele, az most még jobban eltöltötte erővel.

Szinte ugyanabban a pillanatban szökőárként borította el Moghedient a saidar. Kivédte Liandrin csapását, amikor támadóját elvágta az Igazi Forrástól. A Levegőből szőtt fonatok emelték a magasba, és olyan erővel vágták neki a faborítású falnak, hogy megreccsentek a fogai. Szétfeszített karral és lábbal, tehetetlenül lógott ott.

Chesmal és Temaile zavartan összenézett, mint akik egyáltalán nem értik, hogy mi történt. Továbbra is támogatták Moghedient, aki most már Liandrin előtt állt, és a legnagyobb lelki nyugalommal tovább törölgette Temaile kendőjével a száját. Olyan gyorsan történt mindez! Moghedien megváltoztatta az Igazi Forrás egyik vékony szálának az irányát, mire ingén a vér megfeketedett, megrepedezett, és a padlóra hullott.

– Félre... félreérti, fényességes úrnőm! – dadogta Liandrin kétségbeesve. – Csak segíteni akartam, hogy jól aludjon. – Kivételesen most cseppet sem érdekelte, hogy tájszólásban kezdett el beszélni. – Én csak... – elhallgatott, és csak hörögni tudott, amikor egy Levegőből szőtt fonat a nyelvére tapadt, és kirángatta a szájából. Barna szeme kiguvadt. Csak egy pillanat, és...

– Kitépjem? – Moghedien a nő arcát bámulta, de mintha csak magában beszélt volna. – Azt hiszem, inkább nem. Most jól megjárod, hogy emiatt az al'Meara némber miatt kezdek úgy viselkedni, mint Semirhage. Egyébként csak megöltelek volna. – Hirtelen megcsomózta az elszigetelést. A csomók egyre bonyolultabbá váltak, míg végül Liandrin már nem tudta követni a kanyarokat. És a csomó egyre csak nőtt. – Így, igen – jelentette ki Moghedien elégedetten. – Elég sokat kell majd kutatnod, míg olyasvalakit találsz, aki képes lesz ezt kibogozni. Persze nem lesz alkalmad, hogy keresgéljél.

Liandrin kétségbeesetten próbálta meg felfedezni az együttérzés vagy a rokonszenv akár leghalványabb jelét is Chesmal és Temaile arcán; bármit, amiben vigaszt találhatott volna, de Chesmal hideg és szigorú tekintettel meredt rá, míg Temaile szeme csillogott. Nyelvével végigsimította ajkát, és elmosolyodott. Nem éppen barátságos mosollyal.

– Azt gondoltad, hogy tanultál valamit az önkéntelen viselkedésről, az öntudatlan cselekvésekről? – folytatta Moghedien. – Kicsit kibővítem az ismereteidet. – Liandrin egy pillanatig egész testében remegett. A Kitaszított betöltötte egész látómezejét, és a hangján kívül semmi mást nem hallott. – Élni fogsz. – A pillanat tovaszállt, és Liandrinnak izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, amikor a Kitaszított rámosolygott. – A lelki kényszernek is megvannak a maga korlátai, viszont ha a parancs csak azt ismétli meg, amit valaki a szíve legmélyén is akar, akkor az utasítás az életed végéig érvényben fog maradni. Élni fogsz, bármennyire is szeretnél majd meghalni, és végig tisztában leszel mindennel. Nem lehetsz öngyilkos. Hosszú éjszakákon át fogsz az ágyadban fetrengeni, és a halál után epekedni.

A Liandrin nyelvét kirántva tartó fonal eltűnt, de ő még arra is sajnálta az időt, hogy nyeljen egyet.

– Fényességes úrnőm, én nem... – Szinte mennydörgésnek vélte, amikor Moghedien lekevert neki egy pofont. Fekete és ezüst foltok táncoltak a szeme előtt.

– Néha kifejezetten csábító, hogy fizikai módszereket alkalmazzunk – lihegte a Kitaszított. – Koldulsz még?

– Kérem, Fényessége...

Akkora ütés zúdult rá, hogy csak úgy repkedett a haja.

– Még?

– Kérem! – a harmadik ütés szinte letépte az állkapcsát.

– Ha nem erőlteted meg jobban a fantáziádat, akkor nem fogok odafigyelni, amikor mentegetőzöl. Azt hiszem, amit kitaláltam neked, az még Semirhage-t is örömmel töltené el. – Moghedien mosolya majdnem olyan barátságosnak tűnt, mint Temaile-é. – Élni fogsz, és nem veszíted el a fókuszálás képességét. Minden pillanatban érezni fogod, hogy nem lettél lecsendesítve. Keresned kellene valakit, aki képes kioldani az elszigetelést tartó csomókat. És ez csak a kezdet. Evonnak amúgy is kellene már egy új cseléd. Aztán még ott van a jó öreg Arene asszonyság, aki szeretne veled alaposan és hosszan elbeszélgetni a férjéről. Igen, azt hiszem élvezni fogják a társaságodat, azt viszont nem hiszem, hogy az elkövetkező években alkalmad nyílik majd elhagyni ezt a házat. Hosszú éveken át kívánhatod majd, hogy bárcsak hűségesen szolgáltál volna.

Liandrin a fejét csóválta, és megpróbálta kinyögni azt, hogy „ne” meg azt, hogy „kérem”, de annyira zokogott, hogy képtelennek bizonyult erre.

Moghedien elfordult, hogy Temaile szemébe nézhessen.

– Készítsd elő nekik ezt a ribancot. Mondd meg nekik, hogy semmiképpen nem ölhetik meg, és megcsonkítaniuk sem szabad. Végig reménykednie kell, hogy esetleg mégis megmenekülhet. Ez a remény is segíteni fog abban, hogy életben tartsuk. Él és szenved. – Chesmal karjára támaszkodva elfordult, mire eltűntek azok a kötelékek, amelyek Liandrint a falhoz szorították.

A térde megroggyant, mintha szalmából lett volna. Összeesett. Csupán az elszigetelés maradt meg. Kétségbeesetten nekifeszült, miközben négykézláb Moghedien után vánszorgott, hogy a szoknyája szegélyét csókolgathassa. – Úrnőm, kérem...

– Egy vándorcirkusszal utaznak – fordult Moghedien Chesmal felé. – Ennyit ért a ti nagy kutatásotok. Nekem magamnak kellett megkeresnem őket. Pedig egy menazsériát csak nem lehet olyan nehéz megkeresni.

– Hűségesen fogom szolgálni úrnőmet – zokogta Liandrin. A félelem megbénította tagjait, nem tudott olyan gyorsan kúszni, hogy lépést tarthasson Moghediennel. Még csak rá sem néztek, ahogy a szőnyegen vergődött a nyomukban. – Könyörgöm, úrnőm. Alázatos szolgája leszek. Hűséges kutyája. Mindent megteszek.

– Rengeteg mutatványos tart most észak felé – kezdte Chesmal magyarázni, hangjában az érezhető igyekezettel, hogy valahogy elterelje a szót kudarcukról. – Ghealdanba tartanak, úrnőm.

– Akkor nekem is Ghealdanba kell mennem – jelentette ki Moghedien. – Te szerzed be nekem a gyors lovakat, aztán pedig... – A becsapódó ajtó elnyelte szavait.

– Hűséges ölebed leszek – zokogta Liandrin a szőnyegen fetrengve. Megpróbálta kipislogni szeméből a könnyeket. Ekkor vette észre, hogy Temaile a kezét dörzsölgetve néz rá. – Legyőzhetnénk, Temaile. Mi hárman képesek lennénk legyőzni.

– Mi hárman?. – kérdezte gúnyosan Temaile. – Te még a kövér Evont sem tudnád legyűrni. – Összehúzta a szemöldökét, ahogy végigtapogatta Liandrin elszigetelését. – Ennyi erővel akár el is csendesíthetett volna.

– Kérlek, hallgass meg! – Liandrin kétségbeesetten próbált meg érthetően beszélni, bár hangja még mindig iszonyúan remegett. Valósággal kibugyogtak belőle a reményvesztett, de hihetetlen meggyőződéssel átitatott szavak. – Hiszen beszéltünk a Kiválasztottak viszálykodásáról. Ha Moghedien rejtőzködik, akkor a többi Kiválasztott elől bujkál. Ha legyőzzük, és átadjuk a többieknek, akkor el sem tudod képzelni a palotákat, amelyeket érte jutalmul kapunk. Talán még a királyok és a királynők fölé is felemelnének minket. Talán még Kiválasztott is lehetne belőlünk.

Egy pillanatig, egyetlen csodálatos pillanatig mintha habozott volna a gyermekképű asszony. Majd megcsóválta a fejét.

– Te aztán sohasem tudtad, hol szabjál határt a becsvágyadnak. „Aki kinyúl a Nap után, az megégeti az ujjait.” Nem, azt hiszem, én nem égetem meg az ujjamat azzal, hogy túl magas polcra akarok felkapaszkodni. Inkább elvégzem azt, amivel megbíztak, és felkészítelek Evon fogadására. – Hirtelen elmosolyodott, és kivillantotta fehér fogait, amitől még inkább rókaképűnek látszott. – Hogy meg fog lepődni, amikor ott térdelsz előtte, és a talpát csókolgatod!

Liandrin már azelőtt sikítani kezdett, hogy Temaile igazából nekiveselkedhetett volna.

Harmincötödik fejezet

Kiszakítva

Elayne ásítva nézte ágyából Nynaeve-ot. Fejét megtámasztotta kezével, de egyik fekete hajtincse a nyakába lógott, és csiklandozta. Tulajdonképpen nevetségesnek találta, hogy ébren kell maradnia annak, aki nem ment el Tel'aran'rhiodba. Még csak nem is sejthette, mennyi idő telhetett el Nynaeve számára az Álmok Világában, de az biztos, hogy ő maga már jó két órája várakozott itt, anélkül, hogy egy könyv vagy egy kézimunka lett volna nála, amivel elüthette volna az időt. Így aztán nem maradt más választása, mint hogy tovább bámulja a keskeny ágyban fekvő másik nőt. Az a'dam tanulmányozása sem járt további eredménnyel. Úgy vélte, időközben már mindent megtudott róla, amit csak ki lehetett deríteni. Sőt, egészen óvatosan még azzal is megpróbálkozott, hogy egy leheletnyit az Egyetlen Hatalom segítségével történő Gyógyítást is kipróbálja az alvó nőn. Nynaeve ébren sohasem egyezett volna bele egy ilyen kísérletbe, hiszen nem volt túlzottan jó véleménye arról, mennyire tehetséges Elayne ezen a területen, bár lehet, hogy ebben az esetben talán kivételt tett volna. Lényeg az, hogy a szeme körül eltűnt a nagy kék folt. Tartozott annyival az őszinteségnek, hogy beismerje, ez volt eddigi legösszetettebb gyógyítási próbálkozása, és igencsak össze kellett szednie minden tudását, ahhoz, hogy sikerüljön. Most unatkozhatott. Ha lett volna egy kevés ezüstje, akkor maga is megpróbálkozhatott volna egy a'dam előállításával. Nem az ezüst volt az egyetlen szükséges anyag, de még ehhez is rengeteg érmét kellett volna beolvasztania. Nynaeve bizonyára nem lelkesedett volna azért, hogy kidob az ablakon egy halom pénzt, csak hogy legyen egy újabb nyakörvük. Ha legalább Thomot és Juilint beavatták volna titkos útjaikba, akkor most idehívhatta volna az idős férfit, hogy ne kelljen egyedül lennie.

Vele aztán tényleg remekül lehetett beszélgetni. Pont olyan volt, mint egy apa, aki szeretné minden tudását átadni gyermekének. Elayne például még csak nem is sejtette, milyen mélyen meggyökeredzett a Házak Játéka még magában Andorban is. Igaz, ott talán nem nyúltak olyan mélységbe a gyökerek, mint más birodalmakban. Thom úgy vélte, ez alól csupán a határvidéki országok jelentenek kivétek. Mivel nekik a Fertő jelentette az északi határukat, és mindennapos dolognak számítottak a trallok támadások, az ottani nemeseknek egyszerűen nem maradt ideje a cselszövésekre és a bonyolult politikai játszmákra. Igen, Thommal remekül lehetett beszélgetni, most, hogy az öreg bizonyosra vehette, Elayne nem próbálja meg a nyakába varrni magát. Erre gondolva még mindig égett kicsit az arca, mert egyszer-kétszer valóban megfordult a fejében, hogy megpróbálkozik ilyesmivel, ám szerencsére végül semmi sem lett az egész elképzelésből.

– Néha még egy királynő is beütheti a lábát, ám egy okos asszony megnézi, hova is lép – idézte halkan a közmondást. Lini is okos asszony volt. Elayne nem hitte volna, hogy ő kétszer is elkövetné ugyanazt a hibát. Abban nem kételkedett, hogy gyakran hibázott, de csak a legritkább esetben követte el kétszer ugyanazt az ostobaságot. Egy szép napon majd csak olyan kevés alkalommal fog hibázni, hogy anyja méltó utódja lehet belőle a trónon.

Hirtelen felült. Nynaeve lehunyt szemhéja alól könnyek bukkantak elő. A cseppek végigfutottak az arcán. Amiről Elayne azt hitte, hogy csak halk horkolás, (mert Nynaeve rettenetesen horkolt, bármennyire is tagadta), most jobban odafigyelve kiderült, hogy nem más, mint halk vinnyogás. A zokogás és a vinnyogás a nő zárt szája ellenére is jól hallatszott. Ennek nem lett volna szabad így lennie. Ha megsebesült volna, akkor a seb azonnal meglátszana, még akkor is, ha az alvó azt a felébredés előtt nem is érzi meg.

Nem kellene felkeltenem? Elayne habozni kezdett, pedig már kinyújtotta a kezét. Cseppet sem volt egyszerű feladat felébreszteni olyan valakit, aki éppen Tel'aran'rhiodban tartózkodott. Néha még az illető megrázása vagy a nyakába öntött hideg víz sem segített. Nynaeve pedig minden bizonnyal nehezményezné, ha Elayne csak úgy elkezdi döngetni a fejét, főleg, hogy Cerandin is alaposan ellátta a baját. Mi történhetett valójában kettőjük között? Ki kell kérdeznem Cerandint! Bármi is történjen az Álmok Világában, Nynaeve-nak nem jelenthetett akadályt az, hogy bármikor visszatérjen a valós világba. Kivéve ha... Egwene azt állította, hogy a Tudós Asszonyok képesek valakit az akarata ellenére is ott tartani Tel'aran'rhiodban. Amennyiben ezt megtanították neki, akkor ezt a tudását nem adta tovább sem Nynaeve-nak, sem Elayne-nek. Ha viszont valaki ott azért tartja vissza Nynaeve-ot, hogy kínokat okozzon neki, akkor az semmiképpen sem lehet Birgitte vagy a Tudós Asszonyok. Na jó, a Tudós Asszonyok képesek lennének ilyesmire, ha valami galádságon kapták volna Nynaeve-ot. Ha viszont nem ők azok, akkor csak az maradt, hogy...

Megragadta Nynaeve vállát, hogy jól megrázza. Ha ez sem használ, akkor az Egyetlen Hatalom segítségével szinte fagypontig fogja lehűteni a mosdóasztalkán álló kancsóban a vizet, vagy ad egy jókora pofont társnőjének... Ebben a pillanatban azonban Nynaeve kinyitotta a szemét.

Szinte ugyanabban a pillanatban azonnal zokogásban tört ki. Elayne még sohasem hallott senkit sem ilyen kétségbeesetten zokogni.

– Megöltem. Elayne, az átkozott büszkeségemmel megöltem. Mert azt hittem, hogy... – Nem tudta folytatni, csak zokogott tovább nyitott szájjal.

– Kit öltél meg? – Moghedien nem lehetett, mert akkor Nynaeve nem lett volna ennyire szomorú. Már éppen át akarta ölelni barátnőjét, hogy megvigasztalja, amikor dörömbölni kezdtek az ajtón.

– Küldd el őket! – tört ki Nynaeve-ból, aki összegömbölyödve lekuporodott az ágyra, mint egy kis rakás szerencsétlenség.

Elayne sóhajtva az ajtóhoz lépett, és kinyitotta. Mielőtt akár egyetlen szót is szólhatott volna, Thom nyomakodott be mellette az éjszaka sötétjéből gyűrött inge kilógott a nadrágjából, és egy bebugyolált alakot tartott a karjában. A pokróc alól csak két meztelen női láb látszott ki.

– Egyszerűen csak ott volt – szólat meg a háta mögött Juilin, de olyan hangon, mint aki nem hisz saját magának. Mindkét férfi mezítláb jött, és Juilin szikár, szőrtelen felsőtestén nem hordott még inget sem. – Egyszer csak felébredtem, ő meg ott állt előttem anyaszült meztelenül, aztán meg összeesett, mint egy zsák halliszt.

– Még él – jelentette ki Thom. A bebugyolált alakot Elayne ágyára fektette. – De már éppen csak hogy. Alig hallottam a szívverését.

Elayne a homlokát ráncolva félrehúzta az ismeretlen fejéről a szövetet, és a következő pillanatban halálra váltan bámult a holtsápadt Birgitte arcába.

Nynaeve merev mozdulatokkal lemászott a másik ágyról, és a fekvő asszony mellé térdelt. Arcán még mindig csillogtak a könnyek, de már nem zokogott.

– Még él – suttogta. – Még életben van.

Hirtelen rájött, hogy egy szál ingben áll a férfiak előtt, de még csak egy pillantásra sem méltatta őket.

– Küldd el őket, Elayne. Addig semmit sem tudok csinálni, amíg itt bámulnak, mint a birkák. – Thom és Juilin összenézett, és a szemüket forgatták, amikor Elayne intett nekik, hogy menjenek ki. A fejüket csóválták, de azért szó nélkül mentek.

– Ő egy... barátnőnk – magyarázta Elayne. Olyan érzés fogta el, mintha egy álomban lebegett volna. Mégsem érzett semmi különöset sem. Hát ez meg miként lehetséges? – Majd mi gondoskodunk róla. – Hát ez meg hogy történhetett? Hiszen az ilyesmi lehetetlen. – Ne szóljanak senkinek sem róla! – A két férfi olyan pillantást vetett rá az ajtóból, hogy Elayne elpirult. Még szép, azért nem voltak annyira ostobák, hogy fecsegjenek. Másrészt viszont a férfiakat még a legegyszerűbb dolgokra is figyelmeztetni kell, még Thomot is. – Nynaeve, a Fény szerelmére, mi... – Megfordult, és elhallgatott, amikor a térdelő nő körül meglátta a saidar ragyogását.

– Hogy lenne átkozott! – dühöngött Nynaeve, miközben az Egyetlen Hatalom segítségével szőtt fonatokat irányította. – Mindörökké átkozott, amiért ezt tette! – Elayne felismerte ugyan a Gyógyításhoz elengedhetetlen szálakat, de tudásából ennél többre nem futotta. – Meg fogom keresni azt a némbert, Birgitte – mormogta tovább Nynaeve. A Szellem alkotta a szálak túlnyomó részét, de keveredett bele Levegő és Víz is, sőt még Tűz és Föld is. Olyan összetettnek tűnt, mintha valaki mindkét kezével külön ruhát szőtt volna, s ráadásul még a lábával is egy újabb rokkát hajtana. Csukott szemmel, persze. – Ezért még megfizet! – Nynaeve körül egyre élesebbé vált a ragyogás, mígnem már a lámpákat is elhalványította. Elayne már csak hunyorogva tudott ránézni. – Esküszöm a Fényre, és a reményre, hogy megváltás és újjászületés vár rám. Fizetni fog ezért. – Hangjában mintha megváltozott volna a harag. Ha ez egyáltalán lehetséges volt, akkor még dühödtebbé vált. – Nem megy. Nincs semmi, amit meggyógyíthatnék. Egészséges, mint a makk. És mégis meg fog halni. A Fényre, érzem, ahogy kicsorog az ujjaim közül az élete. Átkozott legyen Moghedien! A Fény égessen meg, és őt magát is! – De azért nem adta fel. A fonatok megmaradtak. Összetett szálak hatoltak Birgitte testébe. A nő pedig ott feküdt, arany hajfonata lelógott az ágy oldalán, és melle egyre lassabban emelkedett és süllyedt.

– Tudok valamit, ami talán segít – szólalt meg Elayne megfontoltan. Tulajdonképpen engedélyt kellett volna kérnie, de hát ez nem volt mindig így. Valamikor engedélyeztetés nélkül is történtek ilyesfajta dolgok. Semmi oka nem lehetett, hogy ne működjön egy nő esetében. Igaz, arról sosem hallott, hogy nőre is használták volna, kizárólag férfiakra alkalmazták.

– Összekapcsolódás? – Nynaeve továbbra sem vette le pillantását az ágyon fekvő asszonyról, és egy pillanatra sem hagyta abba a Gyógyítást. – Igen, meg kell tenned, de nem tudom, hogyan, és nekem kell majd vezetnem minket. Még csak azt sem tudom, hogy pontosan mit csinálok most, ám abban nem kételkedem, hogy sikerülni fog. Hiszen te még egy horzsolást sem tudnál meggyógyítani.

Elayne elhúzta a száját, de nem válaszolt a megjegyzésre.

– Nem, nem összekapcsolódás. – Megdöbbentő, hogy Nynaeve milyen mennyiségű saidart fogadott be magába. Ha azzal nem tudta megmenteni Birgittet, akkor már nem számíthatott az sem, amit Elayne a maga erejéből hozzá tudott volna tenni. Együtt bizonyára erősebbek lehetnének, mintha külön-külön beleadják az erejüket, de még csak azt sem tudta, hogy képesek lennének-e erre. Eddig csak egyetlen alkalommal kapcsolódott össze, és akkor egy aes sedai vezette, csupán azért, hogy megmutassa, milyen is ez az érzés, nem pedig, hogy egy feladatot hajtsanak végre. – Hagyd abba, Nynaeve! Te magad mondtad, hogy nem működik. Hagyd abba, és engedd meg, hogy én csináljam! Ha úgy sem működik, akkor még mindig... – Akkor hogyan tovább? Ha sikeres a Gyógyítás, akkor minden rendben, ha nem... Semmi értelme sem lett volna még egyszer megpróbálkozni, ha már az első alkalommal nem értek el sikert.

– Mit akarsz kipróbálni? – hördült fel Nynaeve sértődötten, de ügyetlenül hátracsúszott, és hagyta, hogy Elayne az ágyhoz léphessen. A gyógyító szövet szétfoszlott, ám megmaradt a ragyogó aurája. Ahelyett, hogy válaszolt volna neki, Elayne a kezét Birgitte homlokára helyezte. Ahhoz, amit tervezett, a testi kapcsolat ugyanúgy szükséges volt, mint a Gyógyítás során. A Toronyban két alkalommal lehetett tanúja ilyesminek, és az aes sedai-ok mindig az érintett férfi homlokát fogták meg. A Szellemből szőtt fonatok, amilyeneket most alkotott meg, meglehetősen összetettre sikerültek, ha nem is annyira, mint amilyen Nynaeve gyógyító szövete volt egy perccel azelőtt. Alig értette, hogy mit is csinál, a folyamat bizonyos elemeiről még csak sejtelme sem volt, de akkor, régen mindent pontosan megfigyelt – jó rejtekhelyet választott –, tudta, milyen mintát kell kialakítani a szövetből. Alaposan figyelt, hiszen romantikus dolgokról álmodozott, történeteket talált ki, szerelemről, bátorságról és szerencséről, amelyekhez képest a valóság, melyet átélt, szürkének és vigasztalannak tűnt. Néhány pillanat alatt elkészült, leült a másik ágyra, és elengedte a saidart.

Nynaeve a homlokát ráncolva Birgitte fölé hajolt. Az eszméletlen nő arcszíne egy picivel mintha elevenebbé vált volna, és lélegzete is valamivel nyugodtabban jött.

– Mit csináltál, Elayne? – Nynaeve nem vette le pillantását Birgittéről, de lassan kialudt körülötte az aura. – Az biztos, hogy nem Gyógyítottál. Azt hiszem, most már én is meg tudnám csinálni, de biztos, hogy nincs köze a Gyógyításhoz.

– Életben marad? – kérdezte Elayne halkan. Nem létezett látható összeköttetés közötte és Birgitte között, nem feszültek az Egyetlen Hatalom szálai, de pontosan érezte az asszony gyöngeségét. Rettenetesen gyenge volt, ezt világosan felfogta. És azt is érezni fogja, ha Birgitte meghal, abban a szempillantásban, még ha sok száz mérföldnyire lenne is tőle.

– Nem tudom. Az élet most már nem szivárog el belőle, de mégsem tudom. – A kimerültségtől Nynaeve hangja lágyabb volt, mint általában, és talán a fájdalom is belevegyült, mintha osztozna Birgitte sebein, akkor is, ha azok lelki sérülések. Félig nyitott ajkai között sziszegve beszívta a levegőt, felemelkedett, széthajtott egy piros csíkos pokrócot, és beborította vele a fekvő asszonyt. – Mit tettél vele?

Elayne hallgatott, míg Nynaeve oda nem jött mellé, és nehézkesen lezökkent az ágyra.

– Magamhoz kötöttem – jelentette ki végül. – Én... egyszerűen magamhoz kötöttem. Ő az őrzőm. Nem volt szükség esküre. – A másik nő hitetlenkedő pillantását látva, még gyorsan hozzátette: – Nem volt értelme Gyógyítani. Valamit tennem kellett. Te is tudod, milyen hatással van egy őrzőre, ha hozzákötik az aes sedai-hoz. Erőt és energiát nyer általa. Képes tovább küzdeni, ahol más férfiak összeesnek és meghalnak. Túléli azokat a sebeket, amelyek bárki mással végeznének. Semmi más nem jutott az eszembe.

Nynaeve vett egy mély lélegzetet.

– Hát, úgy tűnik, jobban működik, mint az, amivel én próbálkoztam. Szóval, őrzőnő? Kíváncsi vagyok, mit szólna hozzá Lan. Tulajdonképpen semmi nem szól ellene. Ha pedig van alkalmas nő erre, akkor az ő. – Nyögve kinyújtotta a lábát, és felállt. Pillantása visszatért Birgittére. – Ezt persze titokban kell tartanod. Ha bárki is megtudja, hogy egy beavatott magához kötött egy őrzőnőt, mindegy, hogy milyen körülmények között...

Elayne megborzongott.

– Tudom – jelentette ki halk, de érzelemteli hangon. Ez nem olyan nagyságrendű bűn volt, amely miatt elcsendesítenék, de valószínűleg úgy megbüntetnék az aes sedai-ok, hogy azt kívánná, bárcsak beérték volna egy elcsendesítéssel. – Nynaeve, mi történt az Álmok Világában?

Egy darabig úgy tűnt, hogy társnője ismét zokogni kezd, mert csendben mozgatta az ajkát, és remegni kezdett a térde. Amikor azonban megszólalt, hangja keményen csengett, mint a vas, és arckifejezése a haragnak és a zokogó szomorúságnak volt a keveréke. Hűvösen, szinte szűkszavúan mesélte el a történetet, míg oda nem ért, hogy Moghedien felbukkant a cirkuszosok között. Ezután fájdalmas részletességgel beszámolt mindenről.

– Tulajdonképpen tetőtől talpig tele kellene, hogy legyek kék foltokkal – jelentette ki végül keserű hangon, és végigsimította sima, sérülések nélküli karját. Bár nem volt rajta seb, mégis összerezzent. – Nem értem, miért nem látszik semmi. Érzem a sebhelyeket, és meg is érdemlem őket, amiért ilyen ostobán büszke voltam. Azért, mert féltem megtenni azt, amit meg kellett volna tennem. Megérdemelném, hogy felakasszanak az éléskamrába, és megfüstöljenek, mint egy vég szalonnát. Ha lenne igazság e földön, még mindig ott lógnék, és Birgitte nem feküdne itt, ezen az ágyon. Nem kéne azon aggódnunk, hogy életben marad-e vagy sem. Bárcsak többet tudnék! Ha csak öt percig is tudnám, amit Moghedien tud, akkor meggyógyíthatnám. Ezt biztosra veszem.

– Ha még mindig ott lógnál – válaszolta Elayne a maga gyakorlatias módján –, akkor egy idő múlva felébrednél, és elszigetelnél engem. Nem kételkedem abban, hogy Moghedien gondoskodott volna arról, hogy kellőképpen feldühítsen, és akkor tudtad volna használni az Egyetlen Hatalmat. Gondolj arra, hogy nagyon jól ismer mindannyiunkat! Abban sem kételkedem, hogy az utolsó pillanatig nem gyanakodtam volna. Semmi kedvem ahhoz, hogy bárki is gúzsba kötve Moghedienhez cipeljen, és szerintem neked sem tetszene a dolog. – Társa nem bírt a szemébe nézni. – Olyanfajta összeköttetés lehetett ez, Nynaeve, mint egy a'dam. Éreztette veled a fájdalmakat, de nem sebesített meg. – Nynaeve csak ott ült, és dühösen meg ezzel egyidejűleg duzzogva bámult maga elé. – Nynaeve, Birgitte életben van. Te megtettél érte mindent, amit csak tudtál, és ha a Fény úgy akarja, életben fog maradni. Ezt Moghedien tette vele, és nem te! Az a katona, aki magára vállalja a felelősséget azért, mert a bajtársai elestek a csatában, az csak egy kötözni való bolond. Te és én egy hatalmas csata katonái vagyunk. De te nem vagy bolond. Akkor meg ne viselkedj úgy, mintha az lennél!

Nynaeve erre komor pillantást vetett rá. Egy darabig csak sötét arccal nézett a lányra, aztán elfordult.

– Ezt nem érted. – Annyira lehalkította a hangját, hogy szinte suttogott. – Ő azon hősök és hősnők egyike volt, akik az Idő Kerekéhez kötődnek, sorsuk az, hogy újjászülessenek, és legendává váljanak. Ezúttal nem született meg, Elayne. Egyszerűen kiszakították Tel'aran'rhiodból. Még mindig oda van kötve a Kerékhez? Vagy eltépték ezt a kötődést is? Leszakították, nem számít többé a személyes bátorsága, csak, mert túl büszke voltam, ostoba voltam, mint egy férfi, hogy elküldtem megkeresni Moghedient. – Elayne azt remélte, hogy Nynaeve-ban nem merült fel túl gyorsan ez a kérdés, csak miután eltelt egy kis idő, és kipihenhette magát.

– Mennyire sebesült meg Moghedien? Talán meghalt?

– Remélem, hogy nem. – Az idősebb nő szinte hörögte ezeket a szavakat. – Azt akarom, hogy megfizessen azért, amit... – Vett egy mély lélegzetet, de ahelyett, hogy felélénkült volna, még jobban összeroskadt. – Nem remélem, hogy meghalt. Birgitte nyila nem találta el a szívét. Az is csoda, hogy egyáltalán eltalálta, amennyire imbolygott. Én még csak fel sem tudtam volna tápászkodni, ha engem is olyan keményen odacsapnak, mint Birgittet. Még akkor sem tudtam felkelni, amikor Moghedien lecsapott rám. Nem, az a némber életben van, és számítanunk kell arra, hogy sebét meggyógyítja az Egyetlen Hatalom segítségével, és holnap már újra a sarkunkban liheg.

– Időre lesz szüksége, hogy kiheverje a sérülését, Nynaeve. Ezt te is tudod. Vajon tudja, hol vagyunk most? A szavaid alapján már nem nagyon jutott ideje arra, hogy mást is kiderítsen, mint hogy egy vándorcirkusszal utazunk.

– De mi van akkor, ha ennél többet látott? – Nynaeve megdörzsölte a halántékát, mint akinek nehézségeket okoz a gondolkodás. – Mi lesz, ha pontosan tudja, hol is vagyunk? Nyakunkra uszíthatja az árnybarátokat. Vagy értesítheti a samarai árnybarátokat.

– Luca azért dühöng, mert már három menazséria táboroz a város körül, és másik három arra vár, hogy átkelhessen a hídon. Nynaeve, Moghediennek még napokba beletelik, hogy újra összeszedje magát, még akkor is, ha talál egy olyan Fekete nővért vagy Kitaszítottat, aki meggyógyítaná. További napok telnek el, amíg átkutat tizenöt vándorcirkuszt. Hacsak nem járnak a nyomunkban még többen. Esetleg Altarából küldi fel őket. Még ha saját maga szegődik a nyomunkba, és az árnybarátokat is ránk küldi, akkor is több napunk van arra, hogy találjunk egy olyan bárkát vagy hajót, amelyik elvisz minket lefelé a folyón. Ráadásul nem csaphat le ránk váratlanul. – Egy pillanatra elhallgatott, hogy gondolkozzon. – A gyógynövényes zsákodban nem akad valami, amivel befesthetnénk a hajunkat? Le merném fogadni, hogy Tel'aran'rhiodban szépen befonva viselted a hajadat. Az enyémnek arrafelé mindig eredeti a színe. Ha kibontva hordanád a hajadat, ahogy most is teszed, ráadásul szépen be is festenéd, akkor elég nehéz lenne megtalálni minket.

– Mindenütt fehérköpenyek – válaszolta Nynaeve. – Galad. A Próféta. Sehol egy hajó. Mintha minden összeesküdött volna ellenünk, hogy Moghedien kezére játsszon. Annyira elfáradtam, Elayne. Unom már, hogy állandóan félnem kell. Rettegnem, hogy ki les ránk a következő sarok mögül. Elegem van Moghedienből. Egyszerűen mintha már képtelen lennék eldönteni, mit is tegyek legközelebb. A hajam? Fessem be? Milyen színt kellene választanom?

– Aludnod kell – jelentette ki Elayne határozottan. – A gyűrű nélkül. Add ide! – Társa habozott, de Elayne kinyújtott kézzel addig várakozott, míg Nynaeve elő nem vette a zsinórt az inge alól, és le nem szedte róla a kifordult kőgyűrűt. Elayne egyszerűen zsebre vágta, majd folytatta: – Most pedig feküdj le, én majd vigyázok Birgittére.

Nynaeve egy hosszú pillantást vetett az ágyon fekvő asszonyra, aztán megcsóválta a fejét.

– Nem tudok aludni. Egyedül kell lennem. Mászkálni egy kicsit. – Olyan merev mozdulatokkal állt fel, mintha tényleg megverték volna. Fekete köpenyét leakasztotta a fogasról, és a vállára vette, a hálóing fölé. Az ajtó előtt még megállt. – Ha meg akar ölni – mondta letörten –, akkor nem tudom, mit tehetnék ellene. – Mezítláb, szomorú arccal kilépett a sötétbe.

Elayne habozott, mert nem tudta, a két nő közül melyiknek lenne nagyobb szüksége rá. Végül mégis leült. Semmi olyant nem tudott mondani, ami segíthetett volna Nynaeve-nak, de bízott társnője szívós természetében. Ha lesz elég ideje arra, hogy mindent átgondoljon, akkor be fogja látni, hogy Moghedient terheli a felelősség, nem pedig őt. Csak be kell ezt látnia.

Harminchatodik fejezet

Egy új szereplő

Elayne sokáig csak ült ott, és az alvó Birgittét nézte. Legalábbis úgy tűnt, mintha aludna. Egyszer kétségbeesetten suttogni kezdte:

– Várjál rám, Gaidal! Várjál! Jövök majd. Gaidal. Várjál... – A szavak elhalkultak, és lélegzetvétele is megnyugodott. Vajon javult az állapota? Még mindig halálosan betegnek tűnt, bár már nem annyira, mint az előbb. Sápadt és kimerült.

Nagyjából egy óra elteltével Nynaeve is visszatért. Sáros lábbal. Arcán friss könnyek csillogtak.

– Nem bírtam kint maradni – jelentette ki, és a fogasra akasztotta a köpenyét. – Feküdj le, majd én mellette maradok. Mellette kell lennem.

Elayne lassan felkelt, és kisimította ruháját. Lehet, hogy segít feldolgozni Nynaeve bűntudatát, ha egy kicsit Birgitte mellett virraszthat.

– Tulajdonképpen én sem vagyok álmos. – Fáradt volt, de nem tudott aludni. – Azt hiszem, most én megyek sétálni egy kicsit – Nynaeve csak bólintott, miközben leült Elayne helyére, az ágyra. Szutykos lábát az ágy mellé lógatta, és pillantása Birgittére tapadt.

Elayne meglepetésére Thom és Juilin sem aludt még. Egy kisebb tüzet gyújtottak a lakókocsi mellett, és keresztbe tett lábbal ücsörögtek mellette, miközben hosszú szárú pipájukkal pöfékeltek. Thom már betűrte ingét a nadrágjába, míg Juilin felvette zubbonyát, viszont ő inget nem viselt. A lány szétnézett az éjszakában, aztán letelepedett melléjük. Senki sem mozgott a táborban. A tűztől és a kocsijuk ablaka mögött világító lámpától eltekintve mindent elborított a sötétség.

Egyik férfi sem mondott semmit, miközben Elayne megigazította szoknyáját. Ekkor Juilin Thomra nézett, aki bólintott, mire a fürkész felemelt valamit a földről, és odaadta a lánynak.

– Ezt ott találtam a földön, ahol a nő feküdt – jelentette ki a sötétbőrű férfi. – Mintha csak a kezéből esett volna ki.

Elayne megfontoltan kézbe vette az ezüst nyílvesszőt. Mintha a tollat is ezüstből készítették volna.

– Meglehetősen jellegzetes – szólalt meg Thom, mintha csak mellékesen beszélgetnének, anélkül, hogy kivette volna a pipáját a szájából. – Ha pedig még a hajfonatot is hozzávesszük... Valamilyen oknál fogva minden legendában szó esik a hajfonatról. Bár jó pár olyat is megismertem, ahol más név alatt született újjá ugyanaz a személyiség, ott nem volt hajfonata. Máskor viszont, amikor megint csak ő lehetett az a személy, mindig szerepelt a hajfonat.

– Engem aztán nem érdekelnek a legendák – szólt közbe Juilin. Ő ugyanolyan nyugodtan beszélt, mint Thom. De hát nagy dolgoknak kellett történniük ahhoz, hogy ezek ketten idegessé váljanak. – Ő az? Már az is elég szörnyű lenne, ha derült égből csak úgy odapottyan egy meztelen nő, de... Már megint mibe sodortak bele minket, maga meg N... Nana? – Szóval, aggódott. Juilin nem szokott hibákat elkövetni, és sosem szólta el magát. Thom csupán nagyot szippantott pipájából, és várakozott.

Elayne a nyílvesszőt a kezében forgatva úgy tett, mintha alaposabban megvizsgálná.

– Ő a barátnőnk – jelentette ki végül. Míg (már ha egyáltalán) Birgitte megengedi nekik, hogy beszéljen, tartania kell a száját. – Nem aes sedai, de segített nekünk. – A két férfi várakozva nézett rá. – Miért nem Nynaeve-nak adták oda?

Azok ketten megint jelentőségteljesen összenéztek. A férfiak a nők jelenlétében mindenekelőtt ilyen jelentőségteljes pillantásokkal értekeztek. Egy-egy tekintetbe egy egész párbeszédet belesűrítettek. Most pillantásukból elég egyértelműen kiderült, mit is tartanak útitársnőik titokzatoskodásáról. Amikor pedig meglehetős bizonyossággal tudták, hogy kibe is botlottak. Ennek ellenére ő a szavát adta.

– Nynaeve kissé összerendezetlennek tűnt – mondta Juilin, majd jelentőségteljesen szippantott egyet a pipájából. Thom ezzel szemben kivette sajátját a szájából, és arrébb fújta bajszának fehér szálait.

– Összerendezetlen? Ez a nő egy szál ingben kijött ide, és olyan volt, mint aki nem tudja, hol jár. Amikor megkérdeztem, hogy tudok-e neki segíteni, még csak le sem tépte a fejemet! Ehelyett a vállamra borult, és zokogott. – Végigsimította vászoningét, és valamit a nedvességről mormogott. – Elayne, ez a nőszemély minden rossz szóért bocsánatot kért, amit valaha is mondott nekem, és ha jobban belegondolok, nagyjából minden második szava ilyen lehetett. Azt mondta, hogy jól meg kellene verni, vagy talán azt, hogy valaki már el is verte, mert javarészt összefüggéstelen zagyvaságot beszélt. Azt állította, hogy gyáva és ostoba bolond. Nem tudom, mi van vele, de biztosan meghasonlott önmagával.

– Ismertem egyszer egy nőt, aki ugyanígy viselkedett – vette át a szót Juilin, és a tűzbe bámult. – Egyszer arra ébredt, hogy betörő jár a hálószobájában. Szó nélkül szíven szúrta a férfit. Amikor felgyújtotta a lámpát, látta, hogy a saját férje fekszik ott. A halászok a vártnál hamarabb tértek vissza a kikötőbe. Fél hónapon keresztül pontosan úgy mászkált, mint Nynaeve most. – Savanyú arccal még hozzátette: – Aztán felakasztotta magát.

– Cseppet sem tetszik, hogy ezzel kell, terheljelek, gyermek – folytatta Thom lágyan –, de ha valaki segíteni tud neki, akkor az egyedül te vagy közöttünk. Tudom, hogy egy férfinak hogyan lehet visszaadni az életkedvét. Rúgd alaposan fenékbe, vagy itasd le, és keress neki egy ku... – krákogott egy nagyot, és megpróbált úgy tenni, mintha csak köhögött volna. Végigsimította a bajuszát. Abban, hogy most már úgy kezelte, mintha a lánya lenne, csupán az volt a kellemetlen, hogy néha tényleg úgy bánt vele, mintha tizenkét éves lett volna. – Szóval, akárhogy is nézzük, nem tudom, mit lehet tenni vele. Juilin ugyan hajlandó lenne a térdén hintáztatni, de nem hiszem, hogy Nynaeve különösebben hálás lenne ezért.

– Akkor már inkább egy barrakudát hintáztatnék a térdemen! – mordult fel a fürkész, de most nem hangzott olyan mérgesnek, mint egy nappal korábban. Ő is ugyanannyira aggódott, mint Thom, csak ő nem akarta ezt olyan könnyen beismerni.

– Megteszem, amire képes vagyok – ígérte meg nekik a lány, majd még egyszer megfordította a nyílvesszőt. Társai rendes emberek voltak, ezért cseppet sem tetszett neki, hogy hazudnia kell, vagy hogy el kell hallgatnia a dolgokat előlük. Nem, ha nem volt arra feltétlenül szükség. Nynaeve azt állította, hogy a férfiakat a saját érdekükben kell irányítani, de az ember néha ebben is elvethette a sulykot. Nem volt tisztességes dolog olyan veszélybe sodorni a férfiakat, amelyikről nem is tudtak.

Így aztán elmondott nekik mindent. Mesélt Tel'aran'rhiodról, arról, hogy a Kitaszítottak ismét kiszabadultak, és persze Moghedienről. Természetesen nem tényleg mindent. A tanchicói események közül némelyik túlzottan kínos emléket hagyott benne ahhoz, hogy visszaemlékezzen rájuk. Tartotta a száját Birgittével kapcsolatban, és arra sem volt semmi szükség, hogy részletesen beszámoljon arról, amit Moghedien művelt Nynaeve-val. Ez bizonyos nehézségeket vetett fel, amikor beszámolni készült nekik az éjszakai eseményekről, de ezeket elegánsan megkerülte. Az biztos, hogy minden olyat elmondott, amit véleménye szerint tudniuk kellett volna. Most, először nyilvánvalóvá válhatott a számukra, milyen veszélyek is leselkednek rájuk.

Nem csak a Fekete ajahról volt szó, pedig már akkor is igencsak kiguvadt a szemük, amikor róla értesültek, hanem még a Kitaszítottakról is, akik közül az egyik minden kétséget kizáróan Elayne és Nynaeve nyomában járt. Ezenfelül azt is egyértelműen értésükre adta, hogy ők ketten ugyanúgy vadásznak Moghedienre, és aki a közelükben tartózkodik, az könnyen az üllő és a kalapács közé kerülhet, függetlenül attól, mennyire igyekeznek résen lenni.

– Most már, hogy mindennel tisztában vannak – fejezte be beszámolóját –, eldönthetik, hogy maradni vagy menni akarnak. – Ennyit mondott, és gondosan kerülte Thom pillantását. Szinte kétségbeesetten remélte, hogy a férfi maradni fog, de nem akarta azt a látszatot kelteni, mintha maradásra akarná bírni, még egy pillantásra sem.

– Még csak a felére sem tanítottalak meg azoknak a dolgoknak, melyeket tudnod kell, hogy ugyanolyan jó királynő legyél, mint az anyád – válaszolta az öreg, és hiábavalóan próbálkozott azzal, hogy hangja keményen csengjen. A szigorú fellépését azonban nyomban elrontotta, amikor göcsörtös ujjával elsimította a lány homlokáról az egyik feketére festett hajtincset. – Tőlem aztán nem szabadulsz meg olyan könnyen, gyermek! Gondoskodom arról, hogy a Daes Dae'mar nagymestere legyél, még akkor is, ha ehhez annyit kell ismételgetnem magam, hogy a végén megsüketülsz. Hiszen még arra sem tanítottalak meg, hogyan kell a késsel bánni. Megpróbáltam az anyádat is megtanítani erre, de ő mindig azt mondta, szükség esetén megparancsolja valamelyik katonájának, hogy az használja a kését. Ostobaság így állni ehhez!

A lány előrehajolt, és csókot nyomott a férfi cserzett képére. Thom pislogott, a magasba húzta bozontos szemöldökét, de aztán elnevette magát, és a szájába vette pipáját.

– Engem is nyugodtan megcsókolhat – jelentette ki Juilin szárazon. – Rand al'Thor ledarál haleledelnek, ha nem abban az állapotban viszem vissza magát neki, amilyenben utoljára látta.

– Nem akarom, hogy Rand al'Thor miatt maradjon, Juilin! – jelentette ki Elayne előreszegezett állal. Szóval vissza akar vinni? Tényleg? – Csak akkor maradjon, ha tényleg úgy akarja! És ez persze még nem jelenti azt, hogy semmisnek tekintheti az adott szavát, és maga sem, Thom. – Az öreg a fürkész megjegyzését hallva szélesen vigyorogni kezdett. – Biztos vagyok benne, hogy mindig megteszik azt, amit mondunk! – Thom meglepett pillantása kielégítő válasznak tűnt. Ismét Juilin felé fordult. – Vagy úgy követ engem, és természetesen Nynaeve-ot, hogy pontosan tudja, milyen ellenségekkel állunk is szemben, vagy összepakolja a holmiját, és elvágtat, ahová csak akar. Magára bízom.

Juilin olyan egyenes háttal ült, mintha botot nyelt volna, és arcbőre egészen elsötétedett.

– Életem folyamán még sosem hagytam egyetlen nőt sem cserben, ha baj volt. – A pipaszárral úgy mutatott a lányra, mintha fegyvert tartana a kezében. – Ha elzavar, akkor is úgy követem, mint egy kopó.

Nem éppen az volt, amire Elayne számított, de hát ez is megteszi.

– Hát, rendben. – Kissé merev háttal feltápászkodott, kezében az ezüst nyílvesszővel, és igyekezett megőrizni kissé hűvös arckifejezését. Úgy vélte, a férfiak végre megértették, ki itt a főnök. – Már nincs messze a reggel. – Rand tényleg képes volt arra a szemtelenségre, hogy megparancsolja Juilinnak, vigye hozzá vissza a lányt? Thom és Juilin még megemlegeti ezt a gazságot! Amúgy is rászolgáltak a vigyorgásukkal. – Most eloltják a tüzet, és lefekszenek aludni. Most, azonnal! Ne ellenkezzen, Thom! Alvás nélkül holnap semmire sem megyek magukkal.

Engedelmesen nekiláttak, hogy földet rugdaljanak a tűzre, de amikor Elayne odaért a durva falépcsőkhöz, és elindult a kocsi belseje felé, még hallotta, amint Thom azt mondja:

– Néha pont úgy beszél, mint az anyja.

– Akkor boldog vagyok, hogy sosem ismertem meg azt az asszonyt! – mordult fel Juilin válaszképp. – Feldobunk egy pénzérmét, hogy ki áll elsőnek őrt? – Thom beleegyezően mormogott.

Elayne majdnem visszament hozzájuk, de ehelyett azon kapta magát, hogy vigyorog. Férfiak! Tetszett neki ez a gondolat. Jókedve egészen addig tartott, míg be nem lépett.

Nynaeve az ágy szélének legperemén ült, állát két kezével megtámasztotta, és szeme újra meg újra lecsukódott, miközben Birgittét figyelte. Még mindig nem mosta meg a lábát.

Elayne Birgitte nyílvesszőjét berakta az egyik szekrénybe, egy zsáknyi száraz borsó mögé. Szerencsére társnője még csak egy pillantásra sem méltatta. Úgy vélte, az ezüst nyílvessző látványa most nem tenne igazán jót Nynaeve-nak. De hogyan segíthetne neki?

– Nynaeve, itt az ideje, hogy megmosd a lábad, és lefeküdj!

Nynaeve felsőteste imbolyogva felé fordult, és a nő fáradtan pislogott.

– A lábamat? Tessék? De hát őrködnöm kell!

Akkor hát jobb lépésről lépésre.

– A lábad, Nynaeve. Koszos! Mosd meg!

Nynaeve homlokát ráncolva nézett poros lábára, aztán bólintott. A jókora, fehér kannából vizet töltött a mosdótálba, miközben egy kevés mellé is jutott. Ennél jóval több spriccelt szanaszét, míg megmosta a lábát. Elővette a törülközőt és megtörölközött. Még ezt is ülve csinálta.

– Vigyáznom kell rá. Azért, hogy... hogy... Egyszer kiabált valamit álmában, Gaidalt hívta.

Elayne visszanyomta a matracra.

– Aludnod kell, Nynaeve. Már nem is tudod nyitva tartani a szemed.

– De igen! – morogta Nynaeve, és megpróbált felülni, bár Elayne továbbra is az ágyra nyomta. – Vigyáznom kell rá, Elayne. Vigyáznom kell.

Nynaeve-val összehasonlítva kint a két férfi kifejezetten értelmesnek és engedékenynek tűnt. És még ha Elayne hajlandó is lett volna alkalmazni az általuk javasolt módszert, akkor sem látott lehetőséget arra, hogy leitassa Nynaeve-ot, és kerítsen neki egy... jóképű fiatalembert. Akkor inkább rúgja fenékbe helyette? Együttérzéssel és értelmes szavakkal semmire sem ment.

– Elegem van a duzzogásodból és az önsajnálatodból, Nynaeve! – förmedt rá határozottan. – Most lefekszel aludni, és holnap egy szót sem vesztegetsz arra, hogy milyen szerencsétlen teremtés is vagy! Ha képtelen vagy olyan józan maradni, mint amilyen lenni szoktál, akkor majd megkérem Cerandint, hogy ahelyett az egy helyett, amelyiket ma eltüntettem rólad, két kék foltot nyomjon a szemed alá. Még csak meg sem köszönted a segítséget. Tessék lefeküdni, aludni!

Nynaeve a felháborodástól tágra nyílt szemmel nézett rá. Most legalább nem úgy nézett ki, mint aki mindjárt sírni fog. Elayne ekkor az ujjával szó nélkül lezárta Nynaeve szemét. Könnyen ment, és a halk tiltakozás ellenére az egykori javasasszony szinte azonnal elaludt. Egy pillanattal később mélyen, egyenletesen lélegzett.

Elayne megsimogatta Nynaeve vállát, mielőtt felegyenesedett volna. Azt remélte, társa majd békésen alszik, és talán Lanról álmodik. Minden pillanatnyi alvás, még ha nyugtalan is, most valóságos kincset ért. Elfojtott egy ásítást, és Birgitte fölé hajolt. Képtelen volt eldönteni, hogy a nő arcbőre vagy lélegzetvétele javult-e valamit a korábbihoz képest. Nem tehetett mást, mint hogy várakozzon és reménykedjen.

Mivel a lámpafény nem zavarta a két alvó nőt, égve hagyta, és leült a padlóra az ágyak közé. A fény majd segít, hogy ébren maradhasson. Tulajdonképpen maga sem tudta, miért akar feltétlenül ébren maradni. Hiszen, akárcsak Nynaeve, mindent megtett, amit megtehetett. Öntudatlanul is nekitámaszkodott a kocsi elülső falának, és álla lassan lehanyatlott a mellére.

Kellemes dolgokat álmodott, még ha különöseket is. Rand letérdelt elé, és ő a fiú homlokára téve kezét, őrzőként magához kötötte. Ő lett az egyik őrzője. Akkor a Zöldeket kell választania, hiszen itt volt neki Birgitte is. Más nők is álltak ott, akiknek arca egyik pillanatról a másikra változott: Nynaeve, Min, Moiraine, Aviendha, Berelain, Amathera, Liandrin és mások, akiket nem ismert. Bárkik is voltak, Elayne tudta, hogy velük kell osztozkodnia Randen, mivel az álmában bizonyosra vette, hogy Min ezt így látta. Nem volt egészen bizonyos abban, hogy mit is érez a többiek iránt. Akadt köztük néhány olyan, akinek a legszívesebben kikaparta volna a szemét. Ha azonban a Minta így akarja, akkor így is fog történni. Volt azonban valami, amivel elhomályosította a többieket. Randet aes sedai-ként magához kötötte! Ezt a kapcsot ők soha meg nem ismerhetik.

– Hol vagyunk? – kérdezte Berelain. A hollófekete hajú nő annyira gyönyörű volt, hogy Elayne legszívesebben vicsorgott volna. Az asszony azt a mélyen kivágott, vörös ruhát viselte, amelyiket Luca Nynaeve-ra szeretett volna rábeszélni. Ez az öltözék inkább mutatta a bőrt, mintsem eltakarta.

– Ébredj fel! Ez itt nem Tel'aran'rhiod! – Elayne felriadt, és látta, hogy Birgitte áthajolt az ágy széle fölött, és erőtlenül megragadta a karját. A nő arca sápadt volt, és nedves az izzadságtól, mint aki éppen túljutott egy heves lázrohamon. Kék szemének pillantása azonban tisztán és élesen tapadt Elayne arcára.

– Ez itt nem Tel'aran'rhiod. – Bár nem kérdésnek szánta, Elayne mégis bólintott, és Birgitte hosszas sóhajtással visszarogyott az ágyra. – Mindenre emlékszem – suttogta. – Itt van a testem, és mindenre emlékszem! Minden megváltozott! Gaidal ott van kint valahol. Egy újszülött, vagy talán egy kisfiú. De még ha meg is találom, mit szól majd egy olyan asszonyhoz, aki elég öreg ahhoz, hogy az anyja lehessen? – Dühösen dörzsölni kezdte a szemét, és felmordult: – Nem sírok! Nem szoktam sírni! Ezt még pontosan tudom, a Fény úgy segítsen! Sosem sírok!

Elayne annyira feltápászkodott, hogy az asszony mellé térdelhessen.

– Meg fogod őt találni, Birgitte – halkan beszélt. Úgy tűnt, Nynaeve még mindig mélyen alszik. Nem lehetett nem meghallani halk, reszelős horkolását. Szüksége is volt a nyugalomra. Nem szembesülhet hirtelen megint mindennel. – Valahogy majdcsak megtalálod. És szeretni fog. Tudom.

– Azt hiszed, ez a legfontosabb? Elviselem én azt, ha nem szeret! – Könnyáztatta szeme mutatta, hogy nem mond igazat. – Szüksége lesz majd rám, és én nem leszek ott, Elayne. Mindig vakmerőbb annál, mint amilyennek lennie kellene. Nekem kell lefékeznem, és óvatosságra intenem. Ami még rosszabb, útra fog kelni, hogy megkeressen, anélkül, hogy tudná, mit is keres. Nem is sejti, mi ez a hiányérzet, miért olyan kiegyensúlyozatlan. Mi mindig együtt vagyunk, Elayne. Az egész két fele. – Most már előtörtek a könnyei, és végigfutottak az arcán. – Moghedien azt mondta, gondoskodik arról, hogy mindörökre sírjak, és... – Hirtelen eltorzult az arca, és olyan hevesen zokogni kezdett, hogy az egész teste remegett.

Elayne átölelte, és vigasztaló szavakat suttogott a fülébe, bár tudta, hogy ezzel semmire sem megy. Ő talán másképp érezné magát, ha elvennék tőle Randet? A puszta gondolat majdnem elég volt ahhoz, hogy fejét Birgitte vállára hajtsa, és vele együtt zokogjon.

Nem tudta, mennyi időbe tellett, míg Birgitte kisírta magát, de végül eltolta magától Elayne-t, és hanyatt dőlt az ágyon. Letörölte a könnyeket az arcáról.

– Ilyet még sosem tettem, kisgyerekkorom óta. Soha! – Félrefordította a fejét, és a homlokát ráncolta, amikor meglátta Nynaeve-ot a szomszéd ágyon aludni. – Súlyosan megsebesítette Moghedien? Nem láttam, hogy bárkit is így gúzsba kötöttek volna, amióta Tourag bevette Mareesht. – Elayne bizonyára értetlen képet vághatott, mert Birgitte hozzáfűzte: – Ez egy másik korszakban történt. Megsebesült?

– Nem túl súlyosan, inkább a büszkesége. A segítségeddel elmenekülhetett, de csak, miután... – Elayne képtelen volt folytatni. Minek sót hinteni a sebre? – Magát hibáztatja. Azt hiszi... minden... az ő bűne, mert a segítségedet kérte.

– Ha nem kérte volna a segítségemet, Moghedien már rég megtanította volna arra, hogyan lehet a legjobban a talpát nyalni. Ő ugyanolyan vakmerő, mint Gaidal. – Birgitte száraz válasza meglepőnek tűnt, látva könnyáztatta arcát. – Hiszen nem a hajamnál fogva rángatott bele az egészbe. Ha felelősnek tartja magát a következményekért, akkor felelősnek kellene lennie az én cselekedeteimért is. – Most már szinte dühösnek tűnt. – Szabad ember vagyok, és tudom, hogy mit cselekszem. Nem dönthet helyettem.

– El kell, hogy mondjam, könnyebben feldolgozod a dolgot, mint ahogyan... én tenném. – Nem volt szíve azt mondani, hogy jobban, mint Nynaeve. Ez is igaz volt, de a másik megfogalmazás is stimmelt.

– Mindig is azt mondom, ha már ott állsz a bitó alatt, nevettesd meg a tömeget, adj borravalót a hóhérnak, és mosolyogva haljál meg! – Birgitte mosolya meglehetősen vérfagyasztóra sikeredett. – Moghedien megérezte a vér szagát, de abba még nekem is lesz beleszólásom. Talán még okozhatok neki meglepetést, mielőtt ez az egész véget ér. – A mosoly lehervadt az arcáról, és homlokát ráncolva nézett Elayne-re. – Érezlek téged. Azt hiszem, képes lennék becsukott szemmel pontosan megmutatni, hol is vagy... még ha mérföldekre is lennél tőlem.

Elayne vett egy mély lélegzetet.

– Őrzőként magamhoz kötöttelek – jelentette ki gyorsan. – Hiszen haldokoltál, és az Egyetlen Hatalom segítségével sem tudtunk meggyógyítani, és... – A nő most a szemébe nézett. A ráncok eltűntek, és tekintete kellemetlenül élesnek tűnt. – Nem maradt más választásunk, Birgitte. Különben meghaltál volna.

– Őrzőnő – jelentette ki Birgitte halkan. – Emlékszem egy régi történetre egy nőről, aki őrző lett. De mindez olyan régen történt, hogy már nem tudom felidézni a részleteket.

Ez volt az a pillanat, amikor Elayne-nek újra vennie kellett egy mély lélegzetet. Valósággal kifacsarta magából a szavakat.

– Van még valami, amit tudnod kell. Előbb-utóbb úgyis rájönnél, és én úgy gondolom, ha nem feltétlenül muszáj, akkor semmit sem szabad eltitkolni azok elől az emberek elől, akiknek joguk van az igazság ismeretére. – Egy újabb mély lélegzet. – Nem vagyok aes sedai. Csak egy beavatott.

Az aranyhajú nő egy hosszú pillanatig csak megfontoltan nézett rá, aztán lassan megcsóválta a fejét.

– Beavatott. Hallottam egy beavatottról, aki a Trallok háború idején magához kötött egy férfit. Barashelle másnap tette volna le az utolsó vizsgáját, és mindenki biztosra vette, hogy megkapja a stóláját, de félt, hogy a legényt elhalássza előle egy másik nő, akinek szintén akkor volt a vizsgája. A Trallok háború idején olyan gyorsan képezték ki a nőket, amennyire csak lehetett.

– Mi történt vele? – Elayne nem bírta visszatartani a kérdést. Barashelle? Valahol már hallotta ezt a nevet.

Birgitte megragadta a mellét eltakaró pokróc szélét, és fejét a párnába fúrta. Gúnyos együttérző képet vágott.

– Természetesen nem engedték meg neki, hogy letegye a vizsgáját, amikor kiderült a dolog. Még a kényszerhelyzet sem adhatott mentséget egy ilyen súlyos vétségre. Feloldatták a kötést, a fiút egy másik nőhöz kötötték, és hogy a lány türelmet tanuljon, három évre berakták a konyhalányok és a cselédek mellé a konyhába. Amikor pedig letelt a büntetése, és elnyerhette a kendőjét, akkor az amyrlin maga választott őrzőt neki, egy cserzett képű, makacs alakot, akit Anselamnak hívtak. Én évekkel később ismerkedtem meg velük, és nem tűnt egyértelműnek, melyikük is osztogatja a parancsokat. Azt hiszem, ezt Barashelle sem tudta igazából.

– Hát nem egy leányálom – vélekedett Elayne. Három év a ko... Hé, álljunk meg egy szóra! Barashelle és Anselam? Ez nem lehet ugyanaz a páros, hiszen a legendákban egy szó sem esett arról, hogy Barashelle aes sedai lett volna. Másrészt viszont ő maga is két különböző változatot ismert, és Thom a történet harmadik variációjában azt hallotta, hogy Barashelle kénytelen volt valamilyen hatalmas és nehéz feladatot végrehajtani, hogy elnyerhesse Anselam szívét. Kétezer év igencsak megváltoztathatta egy legenda tartalmát.

– Hát nem egy kellemes sors – sietett egyetérteni vele Birgitte. A sápadt nő szeme hirtelen egészen nagynak és ártatlannak tűnt. – Mivel tisztában vagyok ezzel a szörnyű titokkal, gondolom, mindennél fontosabb, hogy megőrizzem neked. Feltételezem, hogy így nem is fogsz annyira kihasználni, mint némelyik aes sedai teszi az őrzőjével, hogy emiatt a titkod elfecsegésére kényszerüljek, és így megszabaduljak tőled?

Elayne önkéntelenül is felszegte az állát.

– Ez nagyon úgy hangzott, mint egy fenyegetés. Én senkitől sem viselem el a fenyegetést. Sem tőled, sem mástól. Ha azt hiszed, hogy...

A fekvő nő megragadta a lány karját. Már most érződött, hogy kezd visszatérni az ereje. Arcán megbánás tükröződött.

– Kérlek. Nem így gondoltam. Gaidal mindig is azt állította, hogy annyi humorérzék szorult belém, mint a shojakörbe hajított kődarabba. – Gaidal nevét kimondva árnyék suhant végig a nő arcán, de aztán olyan gyorsan el is tűnt, ahogy felbukkant. – Hiszen megmentetted az életemet, Andor leányörököse. Megőrzöm a titkodat, és őrződként szolgállak. És barátodként, ha elfogadod a barátságomat.

– Büszke leszek arra, hogy a barátnőm vagy. – Shojakör? Majd legközelebb megkérdezi, mi is az. Bár Birgitte szemmel láthatóan jobban volt, azért még pihenésre és alvásra volt szüksége. Még nem jött el a kérdések ideje. – És, hogy az őrzőm. – Úgy tűnt, a Zöld ajahot kell választania. Csak így kötheti magához Randet is. Még mindig elevenen érezte azt az álmot, és elszánta magát arra, hogy valamilyen módon meggyőzi egy ilyen kapcsolat előnyeiről. – Lehet, hogy sikerül kicsit... megzabolázni a humorérzékedet?

– Majd igyekszem – Birgitte ezt úgy mondta, mint aki arra készül, hogy a vállára vegyen egy hegyet. – De ha már én vagyok az őrzőnőd, még ha csak titokban is, akkor majd nekem kell vigyáznom rád. Hiszen már alig tudod nyitva tartani a szemedet. Legfőbb ideje, hogy aludj egy keveset. – Elayne ismét előretolta állát, és szemöldöke is a magasba szaladt, de Birgitte nem hagyta szóhoz jutni. – Többek között az is a feladata az őrzőnek, hogy megmondja az ő aes sedai-jának, mikor feszíti túl a húrt. Figyelmeztetnie kell, ha az asszonyság arra készül, hogy vakon belegyalogoljon a végzet kráterébe. Életben kell tartania, hogy megtehesse azt, amit meg kell tennie. Én ezt mind megteszem érted. Ne félj a hátad mögött lapuló ellenségtől, ha én is melletted vagyok, Elayne!

Hát igen, tényleg alvásra lett volna szüksége, de Birgittének még inkább. Elayne kissé lejjebb vette a lámpa fényét, aztán megvárta, amíg az asszony kényelmesebben elhelyezkedik, és elalszik. Ez sajnálatos módon csak akkor történt meg, amikor Birgitte szeme láttára megágyazott saját magának, az ágyak között, a padlóra terített pokrócon, és maga is ledőlt. Kicsit veszekednie is kellett amiatt, hogy melyikük aludjon a padlón, de Birgitte még annyira gyengének tűnt, hogy Elayne-nek nem kellett különösképpen megerőltetnie magát ahhoz, hogy rávegye, maradjon az ágyban. Hát, legalábbis nem kellett túl nagy erőfeszítés. A halkan horkoló Nynaeve-ot például nem is ébresztették fel.

Mindezek ellenére ő maga nem tudott azonnal elaludni, hiába ígérte meg Birgittének. Az asszony ugyanis még az orrát sem dughatta ki a lakókocsiból, amíg nem volt mit felvennie, és jóval magasabbra nőtt, mint Elayne és Nynaeve. Így aztán Elayne felült az ágyak között, és nekilátott leereszteni sötétszürke lovaglóruhájának szegélyét. Reggel nem igazán marad idejük arra, hogy még tartsanak egy gyors próbát, és elvarrják az új szegélyt. Az álom azonban már akkor diadalmaskodott fölötte, mielőtt félig is elvarrhatta volna az új szegélyt.

Ismét arról álmodott, hogy őrzőként magához köti Randet, mégpedig nem is egyszer. A fiú néha önként térdelt le elé, máskor viszont vele is azt kellett tennie, mint Birgittével, és egyszer még a hálószobájába is beosont, miközben Rand aludt. Most már Birgitte is ott állt az álombéli asszonyok között. Ez ellen Elayne-nek igazán nem lehetett túl sok kivetnivalója. Nem zavarta Birgitte vagy Min vagy Egwene vagy Aviendha vagy Nynaeve, bár azt el sem tudta képzelni, hogy ez utóbbi esetén mit szólt volna Lan. A többiek azonban... álmában éppen azt parancsolta az őrzők színváltoztató köpenyét hordó Birgittének, hogy zárja be Berelaint és Elaidát három évre a konyhába, amikor a két némber hirtelen nekiesett az öklével. Felébredt, és azt látta, hogy Nynaeve átmászott fölötte, hogy Birgittéhez hajolhasson, megnézni, jól van-e a legendás hősnő. A parányi ablak mögött már látszott a pitymallat jellegzetes szürkesége.

Birgitte felébredt, és rögtön azt állította, hogy most már ugyanolyan erős, mint egyébként, és ezenkívül rettentő éhség gyötri. Elayne nem tudta, hogy sikerült-e Nynaeve-nak leküzdenie az önmarcangolást. Társa már nem tördelte a kezét, és nem emlegette a bűnösségét, de miközben Elayne kezet és arcot mosott, és elmagyarázta Birgittének, mit is keresnek a menazsériában, meg azt, miért kell még egy darabig itt maradniuk, Nynaeve gyorsan meghámozott és kimagozott néhány piros körtét és sárga almát, sajtot vágott, majd az egészet egy tányéron átnyújtotta Birgittének. A szőke asszony kissé felhígított, mézzel megédesített, fűszeres bort is kapott. Bizonyára meg is etette volna, ha Birgitte hagyja. Aztán Nynaeve befestette Birgitte haját, míg olyan fekete nem lett, mint Elayne-é, aki időközben sajátját festette be. Ezek után Nynaeve még feláldozta legjobb harisnyáját és az egyik alsóingét, majd kissé csalódottnak látszott, amiért Elayne cipője jobban illett Birgitte lábára, mint az övé. Mihelyt egy törülközővel megtörölte Birgitte haját, és ismét befonta a hosszú tincseket, felsegítette a nőre a szürke selyemruhát. Csípőben és mellben még kicsit ki kellett volna engedni, de hát erre nem jutott idő. Saját kezűleg akarta befejezni a szegély felvarrását, ám Elayne türelmetlen pillantását látva sietve hozzálátott, hogy rendbetegye saját magát. Miközben az arcát mosta, magában valami olyasmit mormogott, hogy ő is tud annyira varrni, mint bárki más. Már ha akarja.

Amikor végül kimentek, a nap koronájának felső csúcsa már kikukucskált a keleti fák fölül. Ebben a pillanatban még szép volt a napkelte. Egyetlen felhő sem úszott az égen, és délben bizonyára megint pokoli forróság és sivatagi szárazság lesz. Thom és Juilin éppen a lovakat fogta a kocsi elé, és az egész táborban nagy nyüzsgés és az indulás előtti izgalom uralkodott. A hátasokat már felnyergelték, és Elayne úgy vélte, ma neki kellene lovagolni, de gyorsan, mielőtt még bármelyik férfi elfoglalhatná a nyerget. Igaz, akkor sem lett volna különösebben csalódott, ha valamelyikük megelőzte volna. Ehhez túlságosan is izgult. Ma délután első alkalommal fog fellépni közönség előtt a magasban. Luca egy olyan kosztümöt mutatott neki, amelytől kissé ideges lett, de emiatt nem nyavalygott úgy, mint Nynaeve.

Luca gyors léptekkel sétált a táborban. Vörös köpönyege a nyomában lebegett. Hajtotta az embereket, és teljesen felesleges parancsokat kiabált.

– Latelle, figyelj ezekre az átkozott medvékre! Azt akarom, hogy lábra álljanak, és brummogjanak, amikor keresztülhajtunk Samarán. Clarine, most figyelj oda jobban a kutyákra! Ha valamelyikük megint elkezdi kergetni a macskákat... Brugh, te és a fivéreid csakis a kocsim előtt mutathatjátok be a számotokat, rendben? Csakis előtte! Egy tekintélyt sugárzó menetoszlopot akarunk alkotni, és nem rohanunk, csak, hogy megállapítsuk, melyikőtök tud leggyorsabban hátrafelé szaltózni. Cerandin, fogd vissza a kanbikákat! Azt akarom, hogy az embereknek elakadjon a szavuk a döbbenettől, nem pedig azt, hogy ijedten elfussanak.

Megállt a nő kocsija mellett, és komor pillantással mérte végig Nynaeve-ot és Elayne-t. Birgittének is kijutott a sötét tekintetből.

– Milyen nagyszerű, hogy végül úgy döntöttek, velünk kegyeskednek jönni, Nana asszonyság és Morelin úrhölgy! Azt hittem, délig akarnak aludni. – Birgitte irányába bökött. – Kicsikét csevegtek valakivel a folyó túlsó partjáról, igaz? Hát, most már nincs időnk látogatókra. Azt akarom, hogy délre elkészüljünk, és kezdődhessen az első előadás.

A szóáradat először elsodorta Nynaeve-ot, de már a második mondat után farkasszemet nézett a férfival. Bármilyen bocsánatkérően is viselkedjen Birgittével szemben, az nem akadályozta meg abban, hogy másokkal éreztesse rosszkedvét.

– Ugyanolyan hamar elkészülünk, mint a többiek, és ezt maga is pontosan tudja, Valan Luca! Ezenkívül egy-két óra amúgy sem számít. A folyó túlsó partján olyan sok ember gyűlt össze, hogy így is többen jönnek majd el az előadásra, mint amennyiről valaha is álmodott. Már akkor is, ha a túlpartiak közül minden századik jön csak el. Ha úgy döntünk, hogy szép nyugodtan megreggelizünk, akkor maga szépen leül, és megvár minket. Sosem kapja meg, amire vágyik, ha itthagy minket.

Ez bizony elég egyértelmű utalás volt a megígért száz aranyra. Nynaeve eddig tartózkodott az ilyen megjegyzésektől, ám szavai semmilyen hatást nem tettek a férfira.

– Annyi ott az ember? Az embereket oda is kell csalogatni, jóasszony! Chin Akima már három napja itt van, és az ő egyik embere kardokkal meg fejszékkel zsonglőrködik. Kilenc akrobatája van. Kilenc! És egy némbernek, akiről még soha nem is hallottam, két olyan női akrobatája van, akik a kötélen olyan dolgokat tudnak csinálni, amitől a Chavanáknak kiesik a szemük. El sem hiszik, micsoda tömeg gyűlik ott össze! Sillia Cerano csapatában olyan férfiak akadnak, akik befestették a képüket, mint az udvari bolondok, és vízzel fröcskölik le egymást, meg felfújt marhahólyagokkal ütik a fejüket, és az emberek hajlandóak még egy ezüstgarast fizetni, csak hogy ezt is láthassák. – Hirtelen összevonta a szemöldökét, és Birgittére meredt. – Hajlandó lenne befesteni az arcát? Sillia bolondjai között nincsen egyetlen nő sem. Az istállófiúk közül néhányan benne lennének a mókában. Egyáltalán nem fáj, ha az embert megütik egy felfújt marhahólyaggal, és ezért fizetnék magának... – Elhallgatott, és szemmel láthatóan számításokat végzett, mert akárcsak Nynaeve-nak, neki is nehezére esett megválnia a pénzétől. Birgitte azonban nem hagyta befejezni a mondatot.

– Nem vagyok én udvari bolond, és nem is akarok annak látszani! Én mesterlövész vagyok!

– Úgy, úgy. Egy mesterlövész – morogta a férfi, és alaposan megnézte a nő bal válla fölött előrelógó, nagy gonddal befont hajfonatot. – És úgy vélem, hogy kegyed Birgittének hívja magát. Ki maga? Az egyik bolond, aki elindult Valere Kürtje után? Ha egyáltalán létezik az a dolog, akkor is, mennyivel lennének jobbak a maga esélyei, hogy megtalálja azt, mint a többi bolondnak? Ott voltam Illianban, amikor a vadászok letették az esküt, és Tammaz terén ezrek álltak. Ha kegyednek a dicsőségre fáj a foga, mi lehetne kézzel foghatóbb, mint a taps...

– Mesterlövész vagyok, csinos fiatalember – szakította félbe Birgitte határozottan. – Hozz nekem egy íjat, és akkor megmutatom neked, hogy jobban lövök, mint te vagy bárki, akit kiállítasz ellenem. Száz aranykoronát fogadok egy aranyad ellenében – Elayne arra számított, hogy Nynaeve mindjárt felháborodottan felkiált, hiszen végül neki kellene fizetnie, ha Birgitte veszít. Bár az asszony azt állította, hogy visszanyerte régi énjét, Elayne nem hitte, hogy teljesen kiheverte volna a sérülést. Nynaeve azonban csak becsukta a szemét, és vett egy nagy, mély lélegzetet.

– Nők! – morogta Luca. Úgy tűnt, Thom és Juilin ezúttal nem ért egyet vele. – Maga nagyon jól illik Morelin kisasszonyhoz meg Nanához, vagy akárhogy is hívják őket. – Egy fejedelmi mozdulattal meglengette köpenyét, bizonyára, hogy a táborban uralkodó zűrzavarra utaljon. – Valószínűleg elkerülte kegyed éles szemét, Birgitte, hogy éppen tábort bontok a társulatommal, és a vetélytársaim éppen azzal töltik az idejüket, hogy Samarában a zsebtolvajokat is megszégyenítő gyorsasággal kiszedjék az emberek zsebéből a pénzüket.

Birgitte elnevette magát, bár csupán az ajka széle mozdult meg egy kicsit.

– Csak nem félsz, csinos fiatalember? Ha akarod, a tétedet lecsökkenthetjük egy ezüstgarasra.

Elayne nem kételkedett abban, hogy Luca majdnem megfulladt, ahogy elszíneződött az arca. A nyaka mintha nem fért volna a gallérjába.

– Már hozom is az íjamat – sziszegte. – Le is dolgozhatja a száz aranyat, ha hagyja magát kifesteni bolondnak, de akár a ketreceket is sikálhatja.

– Biztosra veszed, hogy már eléggé rendbejöttél? – kérdezte Elayne Birgittét, amikor a férfi magában mormogva elvonult. Az újabb szóáradatból csak annyit lehetett érteni, hogy azt ismételgeti: „nők!” Nynaeve hosszú pillantást vetett Birgittére, mintha azt kívánná, hogy nyíljon meg a föld, és nyelje el őt – mármint őt magát, nem Birgittét. Valami oknál fogva az istállószolgák elkezdtek Thom és Juilin körül gyülekezni.

– Csinos lába van – jelentette ki Birgitte. – De én sosem kedveltem a magas férfiakat. Ha ráadásul jóképűek is, akkor nem lehet elviselni őket.

Petra is csatlakozott a férfiakhoz. Ő kétszer olyan szélesnek tűnt, mint a többiek. Mondott valamit, aztán megrázta Thom kezét. Most már a Chanavák is itt voltak. Meg Latelle. A nő komolyan beszélt valamit Thommal, miközben szeme sarkából Nynaeve-ra és a mellette álló két nőre pillantott. Amikor végül Luca visszatért a felajzatlan íjával és egy nyílvesszőkkel teli tegezzel, mintha mindenki túljutott volna az előkészületeken. Senki nem törődött a szekerekkel, a lovakkal és a ketrecekkel, de még a kanbikákat is magukra hagyták. Mindenki ott tolongott Thom és a fürkész körül. Akkor is követték őket, amikor Luca kicsit arrébb vitte őket a táborból.

– Azt mondják, egész jó lövész vagyok – jelentette ki, és egy keresztet metszett mellmagasságban (természetesen a saját melle magasságában) az egyik magas tölgy törzsébe. Sikerült nagyjából visszanyernie korábbi nagyzolását, és most, csípőjét peckesen kitolva, lemérte az ötvenlépésnyi távolságot. – Enyém az első lövés, hogy lássa, kivel van dolga.

Birgitte egyszerűen kivette a kezéből az íjat, és ötven lépéssel még hátrébb ment, miközben a férfi döbbenten bámult utána. Megcsóválta a fejét, amikor alaposabban megnézte az íjat, aztán megtámasztotta a lábával, és egyetlen, ritmikus mozdulattal felajzotta, mielőtt még Luca, nyomában Nynaeve-val és Elayne-nel odaérhetett volna hozzá. Birgitte kihúzott egy nyílvesszőt a férfi kezében tartott tegezből, egy pillanatig kritikusan bámulta, majd eldobta, mint a szemetet. Luca a homlokát ráncolta, és már nyitotta a száját, de addigra már a következő is repült. Három további nyílvessző hullott még a száraz ágakkal borított talajra, mielőtt a nő az elsőt beleszúrta volna maga elé, a laza talajba. A huszonegy nyílvesszőből végül négyet tartott meg.

– Sikerülni fog – suttogta Elayne, és megpróbált egy leheletnyi meggyőződést is hangjába erőltetni. Sajnos nem volt biztos a dologban. Ha ki kell fizetniük a száz aranyat, akkor előbb-utóbb kénytelenek lesznek eladni annak az ékszernek egy részét, amelyet még Amatherától kaptak. A náluk lévő hitellevelek gyakorlatilag értéktelenné váltak, ahogy azt Nynaeve magyarázta, hiszen azonnal elárulnák Elaidának, merre is jártak vagy járnak. Ha kellő időben megálljt parancsoltam volna neki, akkor erre most nem kerülne sor. Az őrzőnőmként végül is azt kell tennie, amit mondok neki, nem? Amennyire jelenleg meg tudta állapítani, az engedelmesség ebben a pillanatban nem állt túl előkelő helyen Birgitte erényei között. Vajon azok az aes sedai-ok, akiknek megleste az összekötési szertartását, egy esküt is letetetettek az őrzőikkel? Igen, most, hogy ez a gondolat felmerült benne, mintha rémleni kezdett volna egy olyan eset.

Birgitte a húrra tett egy nyílvesszőt, megfeszítette az íjat, aztán kilőtte a vesszőt, látszólag minden célzás nélkül. Elayne felszisszent, ám az acélhegy pontosan a kéregbe metszett kereszt közepén vágódott a törzsbe, ott, ahol elővillant a fehér fa. Miközben még remegett, a második is mellé fúródott, de olyan közel, hogy megérintette az elsőt. Ez után Birgitte várt egy pillanatig, de tényleg csak annyi ideig, míg a két nyílvessző megnyugodott, és a harmadikkal egyszerűen kettérepesztette az elsőt. A tömeg elhallgatott, de ámulata semmi sem volt ahhoz a tiszteletteljes hallgatáshoz képest, mellyel azt fogadták, amikor Birgitte negyedik nyílvesszője széthasította a másodszorra kilőttet. Egyszer még lehetett a véletlen műve, na de kétszer?

Lucának majdnem kiesett a szeme. Elakadó lélegzettel bámulta a fát, majd Birgittét, majd megint a célt és ismét az asszonyt. Az odanyújtotta neki az íjat, de a férfi csak a fejét csóválta.

Aztán szinte boldogan felkiáltott, és elhajította a tegezt.

– Nem késsel! Íjjal! Száz lépésről!

Nynaeve összeroskadva nekitámaszkodott Elayne-nek, amikor a férfi elmagyarázta, mire is készül, de még csak egy leheletnyit sem tiltakozott. Thom és Juilin eközben pénzt gyűjtöttek be a többiektől. A legtöbben vigyorogva vagy sóhajtozva ugyan, de fizettek, ám Juilinnak meg kellett ragadnia Latelle karját, amikor az megpróbált elsomfordálni. A teari mondhatott néhány keresetlen szót a nőnek, mert az beletúrt a pénzeszacskójába, és előszedett néhány érmét. Szóval ezért voltak annyira elevenek az előbb! Na majd vált velük néhány szót. De nem most.

– Nana, nem kell beleegyezned ebbe!

A megszólított azonban rémült pillantással csak Birgittét bámulta.

– És a nyereményem? – kérdezte Birgitte, amikor Luca végre elhallgatott. A férfi savanyú arccal belenyúlt a pénzeszacskójába, és elővett egy érmét. Az arany megcsillant a levegőben, ahogy odadobta az íjásznőnek. Birgitte elkapta, egy pillantást vetett rá, majd visszahajította. – A te részedről csak egy ezüstgaras volt a tét!

Luca egy pillanatig döbbenten meredt rá, de aztán szélesen elvigyorodva ismét a nő kezébe nyomta az aranyat.

– Kegyed aranyat ér, semmi kétség. Még Ghealdan királynője is eljön, hogy megnézhessen egy ilyen előadást. Birgitte és az ezüstnyilak! Ezüstszínűre festjük az íjat és a nyílvesszőket.

Elayne nagyon azt kívánta, hogy Birgitte nézzen már az irányába, mert integetni akart neki, hogy ezt nem kellene elvállalniuk. Ha megteszik azt, amit Luca javasolt, akkor azzal mintha útjelző táblákat akasztanának ki Moghedien számára.

Birgitte feldobta az aranyat, majd újra elkapta. Szélesen elvigyorodott.

– A festék csak tönkretenné ezt a vacak íjat – jelentette ki végül. – De hívjál csak Maerionnak. Egyszer régen így szólítottak. – Az íjra támaszkodott, és még szélesebben kezdett vigyorogni. – Kaphatok én is egy piros ruhát?

Elayne mélyen és megkönnyebbülve fellélegzett. Nynaeve viszont mintha hányni készült volna.

Harminchetedik fejezet

Előadás Samarában

Nynaeve ismét – mos már talán századszor is – megragadta egyik hajtincsét, és keservesen felsóhajtott. A lakókocsi vékony deszkafalán keresztül behallatszott az emberek – százak, de talán ezrek – halk moraja és a távoli zene, amely szinte elnyomta a tömeg zúgását. Semmi kifogása sem volt az ellen, hogy a nagy felvonulás során végig a kocsiban maradhat Elayne-nel. Az ablakon időnként kipillantva csak megerősödött a meggyőződése, hogy semmi keresnivalója kint a sűrű tömegben, amely még a kocsik előtt is csak nagy nehezen nyílt meg. Mégis, valahányszor gesztenyevörös tincseire tévedt a pillantása, azt kívánta, bárcsak inkább az akrobatákkal együtt kint bukfencezhetne a forróságban, mert annyira taszította ez az új szín.

Magára vetette egyszerű, sötétszürke kendőjét, és az ajtó felé fordult, de csak azért, hogy jól megijedjen, amikor hirtelen Birgittét látta ott állni. Az asszony a felvonulás során Petra és Clarine kocsijában utazott. Clarine ugyanis kicsit átalakította neki azt a vörös tartalékruhát, amelyet Luca kívánságára Nynaeve-nak készítettek. Luca úgy adta ki ezt az utasítást Calrine-nek, hogy arról Nynaeve mit sem tudott, és így persze bele sem egyezhetett. Most tehát Birgitte viselte azt a ruhát. Feketére festett hajfonatát a válla felett előre vetette, hogy az mellei között lógjon. Mintha észre sem vette volna a mélyen kivágott dekoltázst. Elég volt egyetlen pillantást vetni rá, és Nynaeve máris szorosabbra húzta maga körül a kendőt. Birgitte még egy hajszálnyival sem mutathatott volna többet a kebléből, ha az erkölcsös külsőnek legalább a halvány látszatát meg akarta őrizni. És még akkor is inkább kacagni támadt volna kedve az embernek, ha ezt a külsőt bárki is tisztességesnek nevezi.

Nynaeve gyomra görcsbe rándult, valahányszor ránézett, bár ennek semmi köze sem volt a ruhához vagy a közszemlére tett bőrhöz.

– Ha már felvetted azt a ruhát, akkor minek takargatod magad? – kérdezte Birgitte. Belépett, és becsukta az ajtót. – Hiszen nő vagy. Akkor meg miért nem mutatod meg, hogy büszke vagy erre?

– Ha így tartod jónak, akkor majd így teszek – felelte Nynaeve, és a kendőt egészen a könyökéig leengedte, ezáltal egy ugyanolyan ruhát hagyott előbukkanni, mint amilyent a másik nő hordott. Szinte meztelennek érezte magát. – Csak arra gondoltam, arra gondoltam... – Megragadta a ruha szegélyét, hogy ne remegjen a keze, és megpróbált egyenesen a másik szemébe nézni. Így valamivel könnyebben el tudta viselni a ruhát, látva, hogy a másik is ugyanolyanba öltözött.

Birgitte elfintorodott.

– És ha azt akarom, hogy kétujjnyival mélyítsd ki a kivágást?

Nynaeve kinyitotta a száját, miközben olyan vörös lett, mint a ruhája, de ebben a pillanatban meg sem tudott szólalni. Amikor végül megszólalt, az olyannak tűnt, mintha valaki éppen fojtogatná.

– Ennél mélyebbre már nem lehet kivágni! Nem egy ujjnyival, még annak tizedével sem.

Három gyors lépés után Birgitte homlokát ráncolva, arcát odatolta, közvetlenül Nynaeve elé.

– És ha azt akarom, hogy mégiscsak kétujjnyival merészebb kivágást viseljél? – kérdezte felhördülve, miközben kivillantak fehér fogai. – Mit szólnál ahhoz, ha befesteném az arcodat, hogy Luca megkapja a bolond nőjét? Mit szólnál ahhoz, ha levetkőztetnélek, és tetőtől talpig tarkára festenélek? Akkor lennél csak igazán jó célpont! Ötven mérföldes körzetből minden férfi idejönne, csak, hogy lásson – Nynaeve szája ismét megmozdult, ám ezúttal egyetlen hang sem jött ki a torkán. Legszívesebben lesütötte volna a szemét. Lehet, ha újra kinyitná, akkor kiderül, hogy csak álom volt az egész.

Birgitte undorodó arckifejezéssel leült az egyik ágy szélére, könyökével a térdére támaszkodott, és metszően kék szemével éles pillantást vetett Nynaeve-ra.

– Abba kell ezt hagynod! Összerezzensz, ha csak rád nézek! Úgy szaladgálsz körülöttem, mint egy kotlós. Ha le akarok ülni, már hozod is a széket. Ha megnyalom a szám, azonnal a kezembe nyomsz egy kupa bort, mielőtt eldönthettem volna, hogy szomjas vagyok-e egyáltalán. Ha hagynám, még a hátamat is megmosnád, és a cipőmet is kipucolnád. Nem vagyok én sem szörnyeteg, sem hadirokkant, sem gyermek, Nynaeve.

– Én csak megpróbálom valamicskét jóvátenni azt... – válaszolta Nynaeve zavartan, és összerezzent, amikor a másik üvölteni kezdett:

– Jóvá tenni? Te megpróbálsz megalázni!

– Nem! Ez nem igaz! Az én hibám, hogy...

– Te megpróbálod átvenni a felelősséget a tetteimért – szakította félbe Birgitte dühösen. – Én döntöttem úgy Tel'aran'rhiodban, hogy szóba állok veled! Én! Én döntöttem úgy, hogy segítek! Én! Én határoztam el, hogy megkeresem Moghedient! Aztán én döntöttem úgy, hogy magammal viszlek, hogy te is láthasd őt! Én! Nem te, Nynaeve, hanem én! Nem voltam sem a bábud, sem a kopód, és ezt a szerepet most sem fogom eljátszani.

Nynaeve nagyot nyelt, és keze görcsösen megszorult szoknyája szegélyén. Nem volt joga arra, hogy mérges legyen erre a nőre. Egyáltalán nem. Birgittének viszont annál inkább.

– Csak azt tetted, amire kértelek. Az én hibám, hogy te... hogy te itt vagy. Az egész az én bűnöm.

– Talán emlegettem én a bűnt? Csak a férfiak és a kifejezetten buta libák keresnek bűnt ott, ahol az nincs, és te egyikük közé sem tartozol. Ezenkívül beszélj hozzám úgy, mint egy normális emberhez!

– Ostoba büszkeségemben úgy véltem, hogy ismét le tudom győzni, de a gyávaságom ahhoz vezetett... azt eredményezte... ha a félelemtől nem csináltam volna be, akkor kellő időben szembeszállhattam volna vele.

– Még hogy gyáva lennél? – Birgitte őszintén megdöbbenve tágra nyitotta a szemét, és hangsúlyában szinte már megvetés érződött. – Te? Azt hittem, hogy ennél okosabb vagy, és nem fogod az ijedtséget a gyávasággal összekeverni. Hiszen elmenekülhettél volna Tel'aran'rhiodból, miután Moghedien elengedett, de te maradtál, hogy harcolhass. Semmiképpen nem a te bűnöd, hogy nem sikerült. – Vett egy mély lélegzetet, és egy pillanatig a homlokát dörzsölte. Ezután ismét előrehajolt. – Figyelj jól rám, Nynaeve! Én aztán nem vállalok felelősséget azért, ami veled történt. Mindent láttam, de meg sem tudtam moccanni. Ha Moghedien csomót kötött volna rád, vagy meghámozott volna, mint egy almát, én azért sem tartoznék felelősséggel. Megtettem, amit lehetett, akkor, amikor lehetett. Te pedig ugyanígy cselekedtél.

– Az nem ugyanaz! – Nynaeve megpróbált kevésbé idegesen válaszolni. – Az én bűnöm, hogy te... hogy te odakerültél. És az is az én bűnöm, hogy most... most itt vagy. Ha... – Elhallgatott, és nyelt egyet. – Ha ma... mellélősz, amikor rám célzol az előadás során, akkor tudnod kell, hogy megértelek.

– Én mindig azt találom el, amire célzok – válaszolta Birgitte. – És nem rád fogok célozni. – Nekilátott, hogy előszedje holmiját az egyik szekrényből. Hamarosan félig elkészült nyílvesszők, metszett tollak, acélhegyek, egy enyvvel teli kőedény, egy tekercs finom zsineg és szürke lúdtollak hevertek az asztalon. A nő azt is megemlítette, hogy saját íjat készít magának, ha lesz rá ideje. Luca íjáról az volt a véleménye, hogy az egy széltépázta, férges fa görcsös ága, amelyet egy vak idióta az éjszaka közepén tört le. – Eddig kedveltelek, Nynaeve – jelentette ki. – Minden bogarasságod ellenére. De ahogy mostanában viselkedsz! Most már nem kedvellek...

– Minden okod megvan arra, hogy ne kedveljél – felelte Nynaeve letörten, de a másik nő a szavába vágott, miközben rá sem nézett.

– ...és nem fogom megengedni neked, hogy megalázzál. Hogy lealacsonyítsd a cselekedeteimet, a döntéseimet azzal, hogy átvállalod értük a felelősséget. Az idő folyamán csak kevés barátnőm akadt, és nagy részüknek olyan volt a jelleme, mint a havasi jégszellemeké.

– Bárcsak újra a barátnőm lehetnél! – A Fény szerelmére, mi lehet egy jégszellem? Valószínűleg egy másik korban élhetett. – Sosem próbálkozom azzal, hogy megalázzalak, Birgitte. Én csak...

Birgitte továbbra sem figyelt rá, viszont hangosabban folytatta, mintha kizárólag a hegyetlen nyílvesszőkkel foglalkozott volna.

– Én is örülnék, ha újra kedvelhetnélek, függetlenül attól, hogy te kedvelsz-e vagy sem, de hát ez csak akkor jöhet szóba, ha újra a régi önmagad leszel. Ha továbbra is ilyen negédes csúszómászó maradsz, persze azt is elviselem. Olyannak fogadom el az embereket, amilyenek, és nem baj, ha nem olyanok, mint amilyennek látni szeretném őket. Ha nem megy, akkor otthagyom őket. Te azonban nem ilyen vagy, és nem fogadom el azokat az okokat, amelyek miatt így viselkedsz. Hát igen. Clarine mesélt arról, hogy nézeteltérésed támadt Cerandinnal. Most már tudom, mit teszek, ha legközelebb megpróbálod átvenni a felelősséget az én döntéseimért. – Az egyik tölgyfa nyílvesszővel nagyot csapott az asztalra. – Biztosra veszem, Latelle majd szívesen kölcsönad nekem egy vesszőt.

Nynaeve nagy nehezen arra kényszerítette magát, hogy kinyissa a száját, és megpróbált a lehető legkedvesebben megszólalni:

– Minden jogod megvan arra, hogy azt tegyél velem, amit akarsz! – szoknyáját görcsösen markoló ökle jobban remegett, mint a hangja.

– Csak nem kezdünk dühbe gurulni? Csak egy egész kicsit? – Birgitte rávigyorgott, egyszerre jókedvűen és meglepően vadul. – Mennyi idő kell, míg kitör belőled a düh? Hajlandó vagyok korlátlan mennyiségű vesszőt szétverni a fenekeden, ha szükség lesz erre. – A jókedv elszállt, és helyét komoly arckifejezés vette át. – Vagy sikerül nekem, és akkor belátod, hogy igazam volt, vagy pedig elűzlek innen. Vagy ezt, vagy azt. Elayne-t nem fogom és nem is tudom elhagyni. Összeköttetésünk megtisztel, és én megadom neki a kellő tiszteletet. Neked pedig nem fogom megengedni, hogy azt hidd, te hozhatsz vagy hozhattál helyettem döntéseket. Vagyok, aki vagyok, és nem a te védenced. Most menj! Be kell fejeznem ezeket a nyílvesszőket, ha azt akarom, hogy legalább néhány olyan legyen a tegezben, amelyek egyenesen repülnek. Nem tervezem azt, hogy elteszlek láb alól, és azt sem akarom, hogy véletlenül történjen veled valami. – Levette az enyves edény fedelét, és az asztal fölé hajolt. – Ne feledkezz el arról, hogy jó kislányhoz méltó módon pukedlizz, mielőtt kilépsz az ajtón!

Nynaeve egészen a lépcső aljáig eljutott, mielőtt öklével dühösen nagyot csapott volna a csípőjére. Hogy beszélhet így vele ez az asszony? Azt hiszi talán, hogy csak úgy egyszerűen...? Azt hiszi, hogy Nynaeve csak úgy megengedi...? Azt hittem, bármit megtehet veled – suttogta egy halk hang az elméjében. – Azt mondtam, akár meg is ölhet – hörögte vissza –, de meg nem alázhat. Ha ez így megy tovább, előbb-utóbb mindenki azzal az átkozott seanchan némberrel fogja fenyegetni.

A kocsik üresen és elhagyottan álltak. Csupán néhány, durva ruhát viselő istállószolga ácsorgott őrként a sátorponyva mellett, melyet Luca kerítés gyanánt a porond köré feszített. Innen, erről a jókora, barnára égett, fűvel borított mezőről jó félmérföldnyi távolságból kiválóan lehetett látni Samara szürke városfalát, a kapuk fölé magasodó négyszögletes tornyot. Mögöttük néhány szalmával vagy cseréppel fedett épület magasabb teteje kukucskált ki. A falon kívül gomba módra kunyhók és más, kezdetleges kalyibák tömege nőtt ki a földből. Ezekben laktak a próféta hívei. Sokmérföldnyi távolságban az összes fát kivágták, hogy legyen mivel építkezniük és fűteniük.

A nézők az előadásra a túlsó oldalon jöhettek be. Ott, ahol két, jókora fütykössel felszerelt istállószolga állt, készen arra, hogy elvegye a kedvét azoknak, akik esetleg fizetség nélkül szeretnék megnézni az előadást. Nynaeve majdnem előttük torpant meg, mivel a kocsiból kiviharozva, dühös monológot folytatva észre sem vette, hová is került. A férfiak ostoba vigyora eszébe juttatta, hogy a sálat még mindig a könyöke magasságában viseli. Dühös pillantása lehervasztotta arcukról a mosolyt. Csak ezután igazította meg a kendőjét, tisztességesen elfedte magát, mégpedig egészen lassan, mivel nem akarta, hogy ezek a faragatlan fickók esetleg úgy gondolják, sikerült az előbb zavarba hozni. Kettőjük közül a csontosabb, akinek az orra szinte a fél arcát árnyékba borította, kissé megemelte a vitorlavászon ponyvát, mire Nynaeve kissé meghajolva kilépett a pokoli nyüzsgésbe.

Mindenütt emberek kavarogtak. Hangos férfiak, nők és gyerekek siettek az egyik látványosságtól a másikig. A s'reditek kivételével mindenki azon a deszkákból ácsolt színpadon mutatta be tudását, melyet Luca kifejezetten ebből a célból ácsoltatott. Cerandin kanbikái hatalmas csődületet okoztak. A hatalmas termetű állatok kígyószerű orrukat a magasba emelve még hátsó lábukra is felálltak egyensúlyozni. Még a legkisebb is. A legkevesebben Clarine kutyaiskolája előtt ácsorogtak, pedig a kutyák még hátraszaltókat is bemutattak, és egymás háta fölött is átugráltak. Nagyon sokan megálltak az oroszlánok és a bozontos, vaddisznóra emlékeztető kaparok előtt, melyeket szintén ketrecben tartottak. A különleges agancsú saldaeai, arafeli és arad domani szarvasokat is számos ember nézte meg ámulva, akárcsak a ki tudja honnan származó tarka madarakat, meg azokat a különleges, barna bundájú, nagy szemű, kerek fülű teremtményeket, amelyikek nyugodtan ücsörögve eszegették a mellső mancsukban tartott faleveleket. Luca a legkülönbözőbb módon szokta magyarázni, honnan is származnak, ezért Nynaeve úgy vélte, ezt még a társulat vezetője sem tudja. Még csak megfelelő nevet sem tudott kitalálni ezeknek az állatoknak. Az Illian mocsaras vidékeiről származó, az ember nagyságát legalább négyszeresen meghaladó óriáskígyót ugyanolyan tiszteletteljes szorongással nézték, mint a s'rediteket, bár az csak egyszerűen ott hevert és aludni látszott. Nynaeve örömmel nyugtázta, hogy Latelle medvéi sem vonzottak a kutyáknál sokkal több nézőt, pedig most éppen hátsó lábukon állva, jókora fagolyókon egyensúlyoztak. Az emberek saját erdeikben is találkozhattak medvékkel, bár ezeknek itt fehér volt a képük.

Latelle a fekete flittereknek köszönhetően szépen csillogott a délutáni nap fényében. Cerandin szinte ugyanígy csillogott, csak kékben, Clarine zöldben, ám egyikük sem varrt annyi flittert magára, mint Latelle. Mindenki nyakig zárt ruhát viselt. Persze Petra és a Chanavák csak világoskék nadrágot viseltek az előadás alatt, de hát nekik éppenséggel az izmaikkal kellett hencegni. Ez érthetőnek tűnt. Az akrobaták most egymás nyakában álltak, négyembernyi magasságban. Nem messze tőlük – ott, ahol a legstabilabb volt a színpad – a csoport legerősebb embere lassan felemelt egy vasrudat, végén két jókora gömbbel – már csak ahhoz is két ember kellett, hogy ezt feladják neki – majd mancsával azonnal nekilátott pörgetni a súlyos alkalmatosságot. Még a nyaka körül meg a háta mögött is megforgatta.

Thom zsonglőrködött, és tüzet nyelt. Nyolc lángoló fáklya repült, tökéletes kört alkotva, majd hirtelen mindkét kezével négyet dobált. A fáklyák közül egy mindig függőlegesen felfelé meredt. Egymás után, határozott mozdulattal a szájába tolta a tüzes végüket, majd úgy tett, mint aki nagyot nyel, és kihúzta az elaludt fáklyákat. Pont úgy nézett ki, mint aki éppen valamilyen csemegét kebelezett be. Nynaeve képtelen volt felfogni, hogy hogy nem perzselte meg a férfi a bajuszának végeit, illetve miért nem égett ki a torka. Egy ügyes kézmozdulat, és a kioltott fáklyák legyezőszerűen besoroltak a még égők közé. Egy pillanattal később két összefonódó körben keringtek a feje felett. Ugyanazt a megszokott barna kabátját viselte, pedig Luca egy flitterekkel kivarrt pirosat adott neki. Abból, ahogy Thom a magasba húzta bozontos szemöldökét, Nynaeve biztosra vette, a férfi nem érti, miért vetett rá olyan dühös pillantást, amikor elsétált előtte. A saját kabátja, ugye? Ő meg...

A nő tovább sietett a két magasba nyúló árboc tövében nyüzsgő tömeg felé. Az árbocok közé kötelet feszítettek ki. Kénytelen volt a könyökét használni, csak hogy előre juthasson. Két asszony is dühös pillantással húzta el a férjét a közeléből, amikor a kendő kissé lejjebb csúszott. Ő maga is visszavicsorgott volna rájuk, ha nem köti le túlzottan, hogy elvörösödjön és zavarba jöjjön, mert Luca is ott állt. Olyan idegesnek látszott, mint a gyermeke megszületésére váró férfi az előszobában. Mellette egy kövér fickó állt, akinek kopaszra borotvált fejéről csak egyetlen hajtincs lógott alá. Nynaeve Luca másik oldalára állt. A borotvált koponyájú férfi kifejezetten csirkefogónak tűnt. Bal orcáján hosszú sebhely húzódott, és bal szeme helyét egy bőrdarab takarta el, amelyre – valószínűleg pótlékként – egy jókora vörös szemet rajzoltak. Az itt álldogáló férfiak közül csak kevésnél akadt késnél komolyabb fegyver, ám a félszemű egy kardot szíjazott a hátára. A fegyver markolata kiállt jobb válla fölé. Valamilyen okból ismerősnek tűnt, de Nynaeve csak a magasban kifeszített kötéllel törődött. Amint Luca a homlokát ráncolva észrevette a kendőt, karjával megpróbálta átkarolni Nynaeve csípőjét.

Miközben a férfi megpróbált ismét levegőhöz jutni, és Nynaeve a kendőjét igazgatta, miután könyökével rendre utasította Lucát, a tömegben Juilin indult meg feléjük hetykén félrecsapott piros kalapjában. A zubbonya csak úgy lógott a vállán, és kezében sörrel teli kupát tartott. Azoknak az embereknek a jellegzetesen óvatos járásával, akiknek a fejében több az ital, mint az agyvelő, odaimbolygott a magasba vivő egyik kötéllétrához, és elgondolkodva bámulni kezdte.

– Menj csak fel! – süvöltötte valaki. – Törd ki az ostoba nyakad!

– Várjál csak, derék barátom – lépett elé Luca, köpenyét elegánsan meglengetve. – A te állapotodban nincsen fent semmi keresnivalód.

Juilin letette a korsót, imbolyogva a magasba mászott, míg végül ott állt fent az egyik kerek platformon. Nynaeve-nak elakadt a lélegzete. A fickó ugyan nem ijedt meg a magasságtól, hiszen az a munkájával járt, amikor Tear háztetőin tolvajokat üldözött, de akkor is...

Juilin csodálkozva körülnézett, mint aki kissé eltévedt. Úgy tűnt, túl részeg ahhoz, hogy észrevegye a létrát, vagy talán el is feledkezett róla. Pillantása a kötélre esett. Próbaképpen rátette az egyik lábát erre a keskeny átjáróra. Hátralépett. Zavarba jött, hátrább tolta a piros kalpagját, hogy megvakarhassa a feje búbját. Ekkor hirtelen felderült a pillantása. Térdre ereszkedett, aztán lassan, négykézláb elindult a kötélen. Luca üvölteni kezdett, hogy azonnal jöjjön le, de a tömeg harsogó kacaja elnyomta a hangját.

Félúton járva Juilin megtorpant, imbolyogni kezdett, és lefelé pislantott. Pillantása megtalálta a földre tett korsót. Szemmel láthatóan csak az érdekelte, miként juthatna vissza a söréhez. Lassan, nagyon óvatosan felállt, majd elindult vissza, amerről jött. A kötél mozgásba jött. A tömeg felhördült, amikor megcsúszott a lába, és zuhanni kezdett. Valahogy elkapta a kötelet, és egyik lábát átvetve fölötte, lógni kezdett. Luca elkapta a taraboni kalapot, mielőtt az a földre hullhatott volna, és üvölteni kezdett, hogy a férfi őrült, és ő aztán nem felelős azért, amit művel. Nynaeve mindkét kezét a hasára szorította. Nagyon is el tudta képzelni, milyen lehet ott fent, a magasban. Ez a férfi bolond, egy eszeveszett bolond!

Juilinnak néhány sikertelen próbálkozás után csak sikerült a másik kezével is megragadni a kötelet, majd araszról araszra elhúzta magát a szemközti platformig. Imbolyogva feltápászkodott, és bizonytalan mozdulatokkal megkísérelte lerázni magáról a nem létező port. Amikor kabátját is megpróbálta megigazítani, az csak ahhoz vezetett, hogy a ruhadarab lecsúszott a háta közepéig. Ekkor azonban felfedezte a másik oszlop tövében lerakott sörös kancsót. Örömtől ragyogó arccal rámutatott, és visszalépett a kötélre.

Ekkor már a nézők fele azt üvöltötte, hogy forduljon vissza, meg hogy ott van ám egy létra a háta mögött, miközben a többiek harsányan kurjongatva és röhögve nyilvánvalóan arra vártak, mikor töri ki végre a nyakát. Ezúttal azonban minden nehézség nélkül átsétált, egy gyors mozdulattal – kezét és lábát a létra oldalán csúsztatva – lesiklott a kötéllétrán, felvette a korsót, és egy nagyot kortyolt belőle. Csak amikor Luca a fejébe nyomta a piros kalapot, és mind a ketten meghajoltak, miközben Luca olyan lendületesen lengette a köpenyét, hogy majdnem végig eltakarta vele Juilint, vették csak észre az emberek, hogy alaposan felültették őket. Egy pillanatnyi döbbent csend után valósággal kirobbant a kacagás és a taps. Nynaeve már attól tartott, esetleg rossz néven veszik, hogy így megtréfálták őket. A varkocsos férfi még akkor is gazfickónak látszott, amikor nevetett.

Luca ellépett Juilin mellől, és beállt Nynaeve és a varkocsos férfi közé.

– Úgy gondoltam, hogy tetszeni fog nekik – jelentette ki hihetetlen magabiztossággal a hangjában. Úgy hajlongott, mintha ő mászott volna fel a kötélre.

Nynaeve komor pillantást vetett rá, de csípős megjegyzése a torkán akadt, mert ekkor Elayne közeledett feléjük a tömegben. A lány megállt Juilin mellett, majd pukedlizett a nézők előtt.

Nynaeve elfintorodott. Bármi legyen is a véleménye arról a piros ruháról, amelyikben a maga számára is érthetetlen módon egyszer csak felfedezte magát, azt a ruhadarabot viszont, melyet Elayne viselt, még a legnagyobb jóindulattal is csak észvesztően merésznek lehetett volna nevezni. Andor leányörököse tiszta fehérben állt ott. Kurta mellényére és szűk nadrágjára rengeteg flittert varrtak. Nynaeve nem is igazán hitte korábban, hogy Elayne tényleg nyilvánosan mer mutatkozni ebben a ruhában, de mivel annyira lekötötte saját öltözéke, ezért egészen elfeledkezett arról, hogy a helyére tegye barátnőjét. A mellény és a nadrág miatt Min jutott eszébe. Már az sem tetszett neki, hogy Min fiúruhában jár, de ezek a flitterek és a szín még inkább erkölcstelen kisugárzást kölcsönöztek Elayne öltözékének.

Juilin megtartotta a kötéllétrát, míg Elayne fel nem ért, bár erre semmi szükség sem volt. A lány ugyanolyan könnyedén mászott fel, ahogy ő is tette volna. Amikor Elayne felért, Juilin szó nélkül eltűnt az emberek között. Felérve a lány ismét meghajolt, és úgy fogadta a tömeg mennydörgő éljenzését, mintha csak alattvalóit hallgatta volna. Ez után kilépett a kötélre, amely hirtelen sokkal keskenyebbnek tűnt, mint az előbb. Nynaeve-nak elakadt a lélegzete, és már nem is gondolt sem a saját, sem Elayne ruhájára. Elayne kinyújtott karral sétált el a kötél közepéig, és eszébe sem jutott a Levegőt felhasználni arra, hogy szilárdabban megvethesse a lábát. Lassan továbbindult, kecsesen emelgette a lábát, és teljesen nyugodtan haladt, bár csak a vékony kötélen állt. Nagy kockázatot jelentett volna az Egyetlen Hatalmat felhasználni, hiszen Moghedien akár sejthette is, merre járnak, ezenfelül pedig a Fekete nővérek vagy a Kitaszítottak akár már itt is lehettek Samarában, és ők kétségtelenül észrevették volna a Hatalom szöveteit. Ha pedig még nem értek ide, akkor is minden pillanatban beállíthatnak. Elayne megállt a túloldalon, és jóval hevesebb tapsot aratott, mint Juilin az előbb. Ezt Nynaeve cseppet sem értette. Visszafelé elindulva megállt a szemközti platform előtt, csinált egy elegáns piruettet, megfordult, visszament a kötél közepéig, és ott is piruettezett. Ezúttal kissé megingott, de azonnal megfogta magát. Nynaeve úgy érezte, hogy láthatatlan kezek szorítják a torkát. Elayne lassú, határozott léptekkel visszasétált a platformig, és ott újra meghajolt, mire ismét őrjöngő lelkesedést váltott ki az emberekből.

Nynaeve megpróbálta lenyelni a félelmét, de még nem mert igazából fellélegezni. Jól tudta, még nincsen vége.

Elayne hirtelen a feje fölé emelte a kezét, majd villámgyorsan cigánykerekezni kezdett a kötélen. Fekete hajfonata csak úgy repült, és nadrágja szárán csak úgy villogtak a flitterek. Nynaeve felsikoltott, és megragadta Luca karját, amikor a lány épphogy meg tudott állni a szemközti platform szélén.

– Most mi a baj? – hördült fel a férfi. – Hiszen látta, hogy Sienda óta rengeteg helyen, minden este gyakorolta ugyanezt. És azt hiszem, hogy azelőtt is jó pár alkalommal.

– Hát persze – válaszolta a nő remegve. Pillantását még mindig Elayne-re szegezve észre sem vette, hogy a férfi átkarolta a vállát. Túlzottan elfoglalt volt ahhoz, hogy észrevegye, és megakadályozza a közeledési kísérletet. Reggel megpróbálta rábeszélni a lányt arra, hogy csináljon úgy, mintha kificamodott volna a bokája, de Elayne ragaszkodott ahhoz, hogy miután az Egyetlen Hatalom segítségével olyan sokat gyakorolt, most végre nézők előtt is megmutathassa, mit tud. Lehet, hogy Juilinnak nem lett volna szüksége ilyen segítségre, de Elayne sohasem kergette éjszaka a tetőkön szülővárosa tolvajait.

A hátrafelé bemutatott szaltók tökéletesre sikeredtek. Ezúttal gond nélkül ért át. Nynaeve azonban még most sem tudta levenni róla a pillantását, és öntudatlanul tovább kapaszkodott Luca karjába. A következő – látszólag végtelenül hosszú – szünet után, amíg Elayne fogadta a tömeg hódolatát, bemutatott egy piruettet, ismét felemelte a lábát, kinyújtotta, majd letette, lépett egyet, de úgy, mintha csak lába folyamatosan kinyújtva lett volna, majd a kötél közepén megállva lassan és elegánsan felment kézenállásba, de olyan egyenesen, mint egy tőr, úgy, hogy lábujjhegye pontosan az égre mutatott. Kézenállásból szaltózott egyet hátrafelé, de olyan módon, hogy attól a tömeg felnyögött, és maga is megingott kissé. Nagy nehezen visszanyerte az egyensúlyát. Ezt és a kézenállást is Thom Merrilintől tanulta.

A szeme sarkából Nynaeve felfedezte Thomot, aki kissé arrébb – szemét egy pillanatra sem levéve Elayne-ről – izgatottan nézte, miközben csak úgy sugárzott belőle a büszkeség. Ugyanakkor az is érződött rajta, hogy készen áll odarohanni, és elkapni a lányt, ha az zuhanni kezdene. Ha Elayne lezuhan, az éppenséggel az ő bűne is lesz. Sosem lett volna szabad ilyen dolgokat megtanítani neki.

Elayne még utoljára bemutatott egy sor szemkápráztató, napfényt csillogtató cigánykereket, ráadásul gyorsabban, mint addig bármikor. Erről a részről senki sem szólt Nynaeve-nak. Majdnem nekiugrott Lucának, de az is olyasmit mormogott, hogy nincs biztosabb módja a saját nyakunk kitörésének, mintha a sikertől megrészegülve egy olyan számot is bemutatunk, amelyiket nem gyakoroltunk be. Még egy utolsó szünet, a tapsot kiprovokáló meghajlás, aztán Elayne már mászott is lefelé.

A tömeg azonnal összezáródott körülötte. Hirtelen a semmiből Luca és négy, husángokkal felszerelt istállószolga bukkant fel mellette, de Thom még őket is megelőzte, pedig ő sántított. Nynaeve a magasba szökkent, és így éppen megláthatta az emberek feje felett Elayne-t. Úgy tűnt, a lány cseppet sem fél, és nem is idegeskedik a rengeteg kéz miatt, ahogy őrei között nyúltak felé. Mindenki szerette volna megérinteni. Magasra emelt fejjel, az erőfeszítéstől kipirult arccal valóságos fejedelmi eleganciát és méltóságot sugárzott, miközben elvezették. Hogy ebben az öltözékben miként lehetett képes erre, azt Nynaeve el sem tudta képzelni.

– Olyan az arca, mint egy királyi némbernek – morogta mellette a félszemű. Ő nem ment el a többiek után, hanem hagyta, hogy az emberáradat elzsibongjon mellette. Egyszerű, durva szövésű, sötét ruhájában a fickó nagyon határozottnak tűnt, így biztosan nem kellett aggódnia amiatt, hogy fellökik vagy elsodorják. Nagyon olyan alaknak látszott, aki nem dísznek viseli a kardját. – A Fény égessen meg, de elég bátor volt ahhoz, hogy tényleg egy átkozott királynő legyen belőle!

Nynaeve leesett állal bámult utána, ahogy eltűnt a tömegben, de cseppet sem a mocskos szája miatt. Illetve csak részben amiatt. Most már jól emlékezett arra, hol ismerkedett meg a félszemű, varkocsos férfival, aki nem tudott úgy kimondani két mondatot, hogy ne tűzdelte volna tele beszédét a legdurvább káromkodásokkal.

Így aztán el is feledkezett Elayne-ről, aki már úgyis biztonságban lehetett, és a kavargó sokadalomban elindult a férfi után.

Harmincnyolcadik fejezet

Egy régi ismerős

A nagy kavargásban beletellett egy kis időbe, míg Nynaeve utolérte a férfit. Hangosan felmordult, valahányszor elébe került vagy a könyökével meglökte egy-egy bámészkodó férfi, vagy elzárta az útját egy-egy gyerekét maga után vonszoló asszonyság. A gyerekek többnyire egyszerre legalább két irányba rángatták az anyjukat. A félszemű nem nagyon bámészkodott, legfeljebb az óriáskígyót meg az oroszlánokat nézte meg kissé alaposabban, míg oda nem ért a kanbikákhoz. Korábban már látnia kellett őket, hiszen közvetlenül a bejárat mellett álltak, és valahányszor két hátsó lábukra ágaskodtak, a felnőtt állatok fejét és hatalmas agyarait még a kerítés túlsó oldalán is jól lehetett látni. Ebben a pillanatban azonban még nagyobb lett a nyüzsgés a főbejáratnál.

A VALAN LUCA felirattal ellátott, hatalmas, piros tábla alatt, két oldalt két jól megtermett istállószolga szedte a belépődíjat a kifeszített vastag kötelek között hosszan kígyózó emberektől. Pénztárként üvegedényeket használtak – meglehetősen homályos falú, gyenge minőségű csuprokat –, mert Valan persze sajnált pénzt kiadni erre. Ily módon a pénztárosok láthatták, hogy a megfelelő érméket kapják-e meg, anélkül, hogy hozzá kellett volna érniük. A csuprokat aztán beleürítették egy vasveretes ládába, amelyet a biztonság kedvéért még erős láncokkal is átkötöztek, mielőtt az első ezüstdarab belehullott volna. Bizonyára Petrának kellett a nehéz ládát odacipelnie. Két további istállószolga – széles válluk és törött orruk miatt inkább utcai verekedőknek tűntek – állt mellettük kezükben husánggal; az ő feladatuk volt, hogy nyugalomra ösztönözzék a látogatókat. Ezenfelül (legalábbis Nynaeve úgy sejtette) azért is, hogy szemmel tartsák a pénztárosokat. Luca nem volt egy túlzottan bizakodó ember, különösen, ha a pénzéről volt szó.

Akár kapzsinak is lehetett volna tartani. Nynaeve még soha senkivel sem találkozott, aki ennyire zsugori lett volna.

Lassan, a könyökét is használva sikerült utat törnie a varkocsos férfi mellé. Neki bezzeg cseppnyi gondot sem okozott, hogy közvetlenül a s'reditek elé állhasson, bár ennyi sebhellyel, a szemét eltakaró kötéssel meg azzal a karddal a hátán ezen nem is nagyon lehetett csodálkozni. Ebben a pillanatban vigyorogva bámulta a hatalmas jószágokat, bár Nynaeve egy leheletnyi ámulatot is felfedezni vélt az arcán.

– Uno? – Ha jól emlékezett rá, a férfit így hívták.

A férfi feléje fordult, és végigmérte. Mihelyt Nynaeve feljebb húzta a kendőjét, tekintete az arcára siklott, azonban nem tükröződött rajta semmilyen felismerés sem. Másik, felmázolt piros szeme miatt kellemetlen érzés kezdett Nynaeve gyomrában terjeszkedni.

Cerandin, hajtóbotjával hadonászva valamit kiabált, amit selypítő kiejtése miatt nem lehetett érteni. A kanbikák lassan megfordultak. Sanit, a nőstény Mer széles hátára tette lábát, és felemelkedett, miközben Mer mozdulatlanná dermedt. Nerin, a borjú is felemelkedett, és mellső lábát, amennyire csak lehetett, Sanit hátára tette.

– Fal Darában találkoztam magával. Meg később Tomafőnél – folytatta Nynaeve. – Csak rövid időre, Falme után. Maga is őt kísérte... – Nem tudta, mennyit mondhat itt, ahol olyan sok ember tolongott a közelükben. Az Újjászületett Sárkányról szóló híresztelések egészen Amadiciáig eljutottak, és egy részük az igazi nevét is jól tudta. – Randet.

Uno szemöldöke a magasba szaladt. Nynaeve megpróbált nem törődni a festett szemmel. Egy pillanattal később a férfi bólintott.

– Emlékszem magára. Nem is felejtenék el egy ilyen átkozottul csinos arcot. Bár a haját másként viselte. Nyna?

– Nynaeve – javította ki éles hangon.

Megcsóválta a fejét, tetőtől talpig végigmérte a nőt, majd a karjánál fogva megragadta, és a kijáraton át maga után vonszolta. A törött orrú őrök persze felismerték, ezért husángjukat felemelve utánuk indultak, de Nynaeve dühösen intett nekik, hogy maradjanak, miközben kiszakította magát Uno kezéből. A harmadik próbálkozásra már ki is szabadította karját, bár nem annyira saját jószántából, hanem mert a férfi elengedte. Vasból volt a keze. A husángos őrök haboztak, de aztán visszamentek a helyükre, amikor észrevették, hogy Uno elengedte. Nyilvánvalóan tudták, hogy Luca Valan véleménye szerint elsősorban mire kell figyelniük.

– Mégis, mit gondol, mit művel? – förmedt a férfira, de az csak némán intett, hogy kövesse, majd elindult a tömegben, és csak egyszer nézett vissza a nő felé. Csupán kissé lassította le iramát. Nynaeve csak most fedezte fel a félszemű görbe lábát, akiről lerítt, hogy otthonosabban érzi magát egy ló hátán, mint lent a földön. Nynaeve morogva feljebb emelte szoknyája szegélyét, és elindult a város felé.

A övék mögött még két másik menazséria is tábort vert ugyanolyan barna vászonfal mögött, és mögöttük továbbiak is táboroztak, elszórva a sebtiben felvert sátorvárosok között, tisztes távolságban a városfaltól. A kormányzónő (akit Nynaeve igazából polgármester asszonynak nevezett volna, ha nem lett volna hallatlan dolog, hogy egy nő a polgármester) szemmel láthatóan fél mérföldnyire húzta meg a biztonsági övezet határát. Ennyit bizonyára elégnek tartott arra, hogy megvédje városát az esetleg elszabaduló fenevadaktól.

A legközelebbi társulat bejárata felett a MAIRIN GOME nevet lehetett elolvasni, cikornyás zöld és arany betűkkel felírva. A tábla mögött két asszonyt lehetett látni, akik magas árbocok közé kifeszített kötélen mozogtak. Az építménynek még nyoma sem látszott, amikor Luca felépítette a kerítését. A felágaskodó kanbikák bizonyára megtették a hatásukat. A nők olyan testhelyzeteket vettek fel a magasban, amelyek kínosan arra emlékeztették Nynaeve-ot, mit is akart vele művelni Moghedien. Ezeknek még az is sikerült, hogy a kötél két oldalán egyszerre lendüljenek fel szálegyenes testtel egyfajta kézenállásba. Gome asszony bejárata előtt legalább akkora embertömeg várakozott türelmetlenül a bejutásra, mint Luca társulata előtt. A két másik menazséria semmi olyannal nem tudott előhozakodni, ami kiemelkedett volna a kerítés fölé, így ott jóval kevesebben is ácsorogtak.

Uno egyetlen kérdését sem válaszolta meg, egy szót sem szólt, legfeljebb figyelmeztetően ráncolta a homlokát, míg maguk mögött nem hagyták az embertömeget, és egy keményre taposott agyagos felületű szekérúton nem jártak, amely a város felé vezetett.

– Amit megpróbálok elkerülni – förmedt itt a nőre –, az, hogy ne tépje magát darabokra az a sok átokfajzat, aki mindenfelé rohadtul nyüzsög, ha leállunk beszélgetni, és meghallják, hogy ismeri Sárkány nagyurunkat, mert akkor a sok féleszű mind ránk zúdulna, csak hogy megérinthessék az átokverte szoknyája átkozott szegélyét. – Vagy harminc lépésnyi távolságban senki emberfia nem járt, de a férfi mégis körülnézett, nem hallgatózik-e valaki. – Vér és hamu, jóasszony. Hát nem tudja, kik ezek az átkozottak? A fele banda azt hiszi, hogy a Teremtő minden vacsora után személyesen beszél az átkozott, kecskehágta fejéhez, a másik fele meg szentül meg van győződve arról, hogy ő maga az átokalja Teremtő.

– Nagyon hálás lennék magának, Uno mester, ha féket tenne a nyelvére, és kissé lassítana a tempóján. Végül is nem versenyt futunk. Tulajdonképpen hová visz, és miért kellene magával mennem?

A férfi elkeseredetten forgatta a szemét, de vigyorogva így válaszolt:

– Ó már emlékszem magára, az az átko... az az igen csípős nyelvű fehércseléd. Ragan úgy vélte, hogy maga egy... egy bikát is le tudna teríteni, és meg tudna nyúzni a nyelvével, még tíz lépés távolságról is. Chaena és Nangu szerint ez még ötven lépésről is könnyedén menne.

Azért legalább lassított. Nynaeve megtorpant.

– Hová és miért?

– A városba. – A harcos nem állt meg a kedvéért, nem is lassított, csak kurtán intett, hogy kövesse. – Nem tudom, mi a fészkes fe... hogy mit is keres itt, de emlékszem, hogy azzal a kék asszonnyal mászkált együtt.

Nynaeve magában felmordult, felhúzta a szoknyája alját, és ismét a harcos nyomába szegődött. Ez maradt az egyetlen lehetősége, ha meg akarta tudni, mi áll a háttérben. A férfi úgy folytatta, mintha a nő egész idő alatt mellette sétált volna.

– Ez itt nem egy olyan átko... nem egy önnek való hely. Elég pénzt össze tudok szedni ahhoz, hogy elküldjem magát abba az átk... Tearbe, legalábbis azt hiszem. A szóbeszéd szerint Sárkány Nagyurunk ott tartózkodik. – Ismét bizalmatlan pillantást vetett rá. – Már ha nem akar inkább a szigetre menni. – Ez alatt bizonyára Tar Valont értette. – Hallja az ember ezeket a kecskeh... ezeket az átko... híreszteléseket. A békére mondom, nem zörög a haraszt! – Uno egy olyan országban született, amelyik háromezer éve nem ismeri a békét. A shienariak ugyanúgy használták rontás ellen, mint káromkodásnak ezt a szót. – Úgy mondják, leváltották a régi amyrlint. Lehet, hogy ki is végezték. Néhányan azt állították, hogy nagy harc tombolt, és az egész... – Elhallgatott, vett egy mély lélegzetet, és rettenetes grimaszt vágott. – ...az egész város leégett.

Miközben továbbmentek, Nynaeve döbbenten nézte a férfit. Több mint egy éve nem látták egymást, és akkor sem válthattak két szónál többet, és mégis... Miért gondolják a férfiak azt, hogy minden nőnek szüksége van rájuk, hogy megvédje őket? Ugyanakkor még a saját ingüket sem tudják begombolni egy asszony segítsége nélkül.

– Köszönöm szépen, elég jól megy a sorunk. A segítőkészségével sokra mennénk, ha esetleg tudomása lenne arról, nem akar-e valamelyik folyami kereskedő itt kikötni útban lefelé.

– Többen is vannak? A kék asszony van magával, vagy a barna? – Bizonyára Moiraine-re vagy Verinre gondolt. Tényleg túlzásba vitte az óvatoskodást.

– Nem. Emlékszik még Elayne-re? – A férfi csupán bólintott, és Nynaeve-ot hirtelen elfogta az égető vágy, hogy valamivel kihozza a sodrából ezt a férfit, akit szemmel láthatóan még egy földrengés sem tudna megmozgatni. Ezenkívül pedig cseppet sem tetszett neki az, hogy a fickó szemmel láthatóan arra várt, hogy Nynaeve védelmező szárnyai alatt keressen menedéket. – Az előbb már láthatta. Az volt a véleménye róla, hogy – érdes hangon folytatta, megpróbálta a férfit utánozni: – „Olyan az arca, mint egy királyi némbernek.”

Elégedetten bólintott, amikor a férfi megbotlott, de utána Uno olyan vad arckifejezéssel nézett szét, hogy még a mellettük éppen ellovagló két fehérköpeny is inkább széles ívben elkerülte őket, bár úgy tettek, mintha ez nem miattuk történt volna.

– Ő lenne az? – morogta a harcos hitetlenkedve. – De hát az átkozott haja hollófekete volt, és... – Egy hosszú pillantással most végignézett Nynaeve haján, és a következő pillanatban már hangosan mormogva ment tovább az utcán. – Az az átkozott némber egy királynő lánya! Egy átokfajzat királynőé! És csak úgy mutogatja az átkozott lábait! – Nynaeve egyetértően bólogatott, míg a férfi így nem folytatta: – Maguk, átkozott délvidékiek, olyan átokrúgta módon különösek! Egy cseppnyi mocskos tisztesség sem szorult magukba! – Pont neki kellett ezt mondania! A shienariak ugyan tisztességesen öltözködnek, de Nynaeve még most is elvörösödött arra gondolva, hogy Shienarban az esetek többségében a nők és a férfiak együtt fürdenek, és közben úgy tesznek, mintha csak például az ebédlőasztalnál ülnének.

– A jó édesanyja nem tanította meg arra, hogy tisztességesen beszéljen, jóember? – A férfi ép szeme ugyanolyan komoran nézett rá, mint a festett, és Uno megvonta a vállát. Fal Darában, a többiekhez hasonlóan úgy kezelte Nynaeve-ot, mint egy nemes hölgyet, de legalábbis mint egy úriasszonyt. Természetesen meglehetősen nehéz lett volna ebben az öltözékben megjátszani a nemes kisasszonyt, ráadásul olyan színre festett hajjal, amilyen a természetben egyszerűen nem létezett. Még jobban összehúzta magán a kendőt, és keresztbe tette mellén a karját, hogy szorosabban tudja tartani. Ebben a száraz melegben a szürke gyapjú kellemetlenül dörzsölte, és ezenkívül izzadnia is kellett. Arról ugyan még sosem hallott, hogy az izzadástól is meg lehet halni, de lehet, hogy ő lesz az első haláleset. – Mit csinál itt maga, Uno?

A férfi körülnézett, mielőtt válaszolt volna. Erre tulajdonképpen nem lett volna szükség, hiszen az úton alig járt valaki. Alkalmanként eldübörgött mellettük egy-egy ökrösszekér, meg arrébb sétált néhány parasztruhás ember. Nagyobb időközönként egy-egy lovas is elhaladt ott. Senki sem akart a szükségesnél közelebb jönni hozzájuk. Uno tényleg úgy nézett ki, mint aki kedvtelésből vagy szilajságból is elmetszené az átlagember torkát.

– A kék asszony megadott nekünk egy nevet Jehannahban, és azt mondta, hogy ott várakozzunk, míg további utasításokat nem küld. A jehannahi asszony azonban meghalt, és már el is temették, mire megjöttünk. Öregasszony volt. Álmában érte a halál, s a rokonságából senki még csak nem is hallotta a kék asszony nevét. Masema ekkor kezdett el beszélni az utcán az emberekkel, és... Hát igen, nem volt okunk arra, hogy tovább várjunk a parancsokra, ha egyszer nem kaphatunk parancsokat. Masema közelében maradtunk, és ő elég morzsát lök oda nekünk, hogy megéljünk belőle, de Bartun és Nengaron kívül senki sem vevő arra az ostobaságra, amit prédikál. – Ősz varkocsa himbálózni kezdett, ahogy idegesen a fejét csóválta.

Nynaeve-nak hirtelen feltűnt, hogy a férfi már régóta nem használt egyetlen durva kifejezést sem. Ez szemmel láthatóan nem tett jót a kedélyének.

– Mi lenne, ha csak ritkábban káromkodna? – kérdezte sóhajtva a harcostól. – Mondjuk, minden második mondatban? – A férfi olyan hálásan nézett rá, hogy Nynaeve a legszívesebben kétségbeesetten az ég felé tárta volna a karját. – Hogyhogy Masemának van pénze, maguknak, többieknek meg nincs? – Jól emlékezett Masemára. Az a komor, kiállhatatlan fickó senkit és semmit nem szeretett.

– Hát, mert ő az az átkozott Próféta, akihez mindenki idejön, hogy meghallgassa! Van kedve találkozni vele? – Nynaeve-ot elfogta a gyanú, hogy a férfi számolja a mondatait. Vett egy mély lélegzetet. Ez a fickó szó szerint veszi, amit mondott! – Ő talán tud szerezni maguknak egy átokverte hajót, ha azt akarnák. Ghealdanban a Próféta megkap általában mindent, amit a Próféta kívánni méltóztatik. Nem, a fene rágja szét: mindig megkapja valami módon. Jó katona volt a fickó, ki gondolta volna, hogy egyszer még ez lesz belőle? – Komor pillantásával átfogott mindent, a kezdetleges kunyhókat, az embereket, a menazsériákat és az előttük elterülő várost.

Nynaeve habozott. A tömegeket feltüzelő, a véres összetűzéseket provokáló félelmetes próféta Masema lenne? De hát az tényleg az Újjászületett Sárkány érkezéséről prédikált. Már majdnem elérték a városkaput, de még maradt egy kis ideje, mielőtt vissza kellett volna mennie az előadásra, hogy Birgitte körbelövöldözze a nyilaival. Luca iszonyúan csalódottnak látszott, amikor az asszony ragaszkodott ahhoz, hogy Maerionnak hívják. Ha Masema tényleg tudna szerezni nekik jegyet egy lefelé tartó hajóra... talán még ma. Másrészt viszont nem szabad figyelmen kívül hagynia a véres kicsapongásokat sem. Még ha a híresztelések mindent a tízszeresére felnagyítottak is, az akkor is azt jelentette, hogy a távolabb – északon – fekvő városokban és falvakban százával haltak meg az emberek. „Csak” százával.

– Csak ne emlékeztesse arra, hogy bármi köze is van ahhoz az átoknyaldosta szigethez! – figyelmeztette Uno, és figyelmesen végignézett rajta. Ahogy Nynaeve pontosabban belegondolt a dolgokba, rájött, a férfi valószínűleg nem is sejtheti, milyen kapcsolatban áll ő a valóságban Tar Valonnal. Hiszen rengeteg nő megfordul ott, anélkül, hogy aes sedai lenne, mert segítségre vagy legalábbis válaszra lenne szüksége. A harcos tudta, hogy neki is valami köze van az egészhez, de azt nem, hogy pontosan miről lehet szó. – Ő nem barátságosabb, még a fehérköpenyeknél sem, azokhoz az asszonyokhoz, akik onnan jönnek. A fenébe is! Ha be tudná fogni a száját erről, akkor valószínűleg nem fog kötekedni! Olyan valakinek, aki Sárkány Urunk falujában született, Masema talán még építtet is egy hajót!

A városkapuban az emberek ismét jobban összesűrűsödtek. A széles, szürke tornyok alatt férfiak és nők özönlöttek ki és be, gyalog és lóháton, a legkülönfélébb öltözékekben, rongyokban, de selyemkabátokban is. A vastag, vasveretes kapuszárnyakat kitárták, és egy tucatnyi pikkelypáncélos, széles, lapos peremű, kerek acélsisakot viselő pikás őrizte őket. Ezek az őrök azonban elsősorban a közelükben ácsorgó, létszámukat tekintve talán feleannyi fehérköpenyre figyeltek, és a többiekkel nem is nagyon törődtek. Igazából ezek a hófehér köpenyes és csillogóra csiszolt páncélzatú férfiak tartották szemmel az emberek áradatát.

– Bajt kevernek a fehérköpenyek? – kérdezte Nynaeve halkan.

Uno már csücsörített, mint aki köpni készül, de aztán előrenézett. Inkább nem köpött.

– Hát hol nem teszik azt, a fene essen beléjük, igaz? Volt ott egy nő az egyik vándorcirkuszban, aki bűvésztrükköket mutatott be, egyszerű számokat, semmi többet. Négy nappal ezelőtt ezeknek a gyáva kecskefejűeknek az egyik átokverte bandája szétverte az egész menazsériát. – Valan Luca erről persze nem beszélt. – A békére mondom! A nő kellett nekik! Azt állították, hogy – komor pillantást vetett a közelükben elsiető emberekre, és suttogva folytatta: – a nő aes sedai. És árnybarát. Eltörték az átkozott gerincét, mielőtt odacipelték volna az akasztófához, legalábbis ezt mesélték nekem, de a holttestet csak azért is felakasztották. Masema lefejeztette a banda vezetőjét, de igazából a fehérköpenyek lázították fel az átkozott csürhét! – Arckifejezése tökéletes összhangban állt festett szemével. – Ha engem kérdez, túl sok embert felkötöttek, vagy átokverte mód lefejeztek. Ez az átokfattya Masema ugyanolyan szörnyű, mint a szemét fehérköpenyek, ha eszébe jut, hogy minden kő alatt árnybarátokat keressen!

– Minden második mondatban! – morogta a nő figyelmeztetően, mire a harcos tényleg elpirult.

– Nem tudom, hogy mit gondoljak róla – folytatta Uno. – Nem vihetem csak úgy oda magát. Félig olyan az egész, mint egy ünnepség, de a másik fele véres összetűzésekből áll. Háromlépésenként zsebtolvajokba ütközik az ember, és a sötétség beálltával egyetlen asszony sincs biztonságban ezeken az utcákon. – Ez utóbbi minden másnál jobban idegesítette a férfit. Shienarban egy nő mindig és mindenütt biztonságban érezhette magát, kivéve persze, ha éppen támadtak a trallokok és a Myrddraalok, és nem akadt férfi, aki ne áldozta volna fel magát örömmel egy asszony kedvéért. – Nem lenne biztonságban. Most visszaviszem a cirkuszba. Ha megtalálom a megoldást, kijövök magáért. – Ezzel lezártnak tűnt az ügy. Nynaeve kirántotta a karját a férfi markából, mielőtt az erősebben meg tudta volna fogni, és gyors léptekkel elindult a kapu felé.

– Jöjjön velem, Uno, és ne habozzon! Ha sokat habozik, itt fogom hagyni! – A férfi utolérte, és magában valamit az asszonyok makacsságáról mormogott. Mihelyt Nynaeve rájött, hogy ez ügyben hosszas értekezés várható, és hogy a férfi nem veszi figyelembe szólásszabadságának korlátozását, ha csak magában beszél, inkább már nem is figyelt rá.

Harminckilencedik fejezet

Samarai találkozások

A kapuban álló fehérköpenyek ugyanolyan kevéssé törődtek Unoval és Nynaeve-val, mint a tömegben hullámzó többi emberrel, csupán egy gyors, fürkésző, bizalmatlan pillantást vetettek rájuk. Ennyi embert látva ennél többet nem is igen tehettek. Valószínűleg ugyanígy gondolkodtak a városi őrök is. Persze, nem is volt különösebb okuk a fokozott figyelemre – legfeljebb Nynaeve-nak volt miért aggódnia. A Nagy Kígyós gyűrűje Lan pecsétgyűrűjével együtt övtáskájában lapult, mert új ruhájának mély kivágása nem engedte meg, hogy nyakában, a bőrszíjra kötve viselje. Mégis valahogy arra számított, hogy a Fény Gyermekei ösztönösen felismerik a Toronyban kiképzett asszonyokat. Hihetetlen megkönnyebbülést érzett, amikor hideg pillantásuk átsiklott fölötte.

A katonák sem szenteltek különösebb figyelmet a furcsa párnak – mihelyt Nynaeve feljebb húzta a kendőjét. Uno komor tekintete is segíthetett abban, hogy ismét visszaforduljanak a fehérköpenyek felé. Pedig a fickónak semmi joga sem volt ahhoz, hogy itt komor képet vágjon. Mit avatkozik Nynaeve dolgába?

Így aztán még jobban feljebb húzta szürke gyapjúkendőjét, és megcsomózta a derekán. A kendő azért az ízléséhez képest még így is túlságosan kihangsúlyozta a keble formáját, és felül is csak kilátszott valami a bőréből, de ez már lényegesen jobb volt, mint az előbb. Legalább attól nem kellett tartania, hogy ismét lecsúszik a kendő. Csak ne lett volna annyira meleg. Már rég itt lenne az ideje az időjárás megenyhülésének, hiszen nem is jártak túlzottan délre a Folyóköztől.

A változatosság kedvéért Uno most megvárta. Amennyire Nynaeve meg tudta ítélni, nem puszta udvariasságból tette, ám nyugalom tükröződött az arcán, hiszen végül is a nő most vele együtt haladt befelé, Samarába.

A zaj vastag függönyként borult a városra, lehetetlennek tűnt akár egyetlen párbeszédet is kihallani a zűrzavarból. A durván kikövezett utcákat ellepték az emberek. Szinte vállt vállhoz vetve sodródtak a cseréptetős fogadóktól a szalmatetős istállókig. Szinte forrt az utca a hangos csapszékek körül, amelyek olyan egyszerű neveket viseltek, mint a Kék Bika vagy a Táncoló Lúd, de tömeg hömpölygött a kis boltocskák előtt is, amelyeknek nem is volt táblájuk, csak apró cégérük, amelyeken itt egy ollót és kést, amott egy gombolyag fonalat, másutt egy ötvös mérlegét, egy borbély borotváját, egy fazekat vagy egy lámpást vagy csizmát lehetett látni. Nynaeve ugyanúgy felfedezett az andori emberekhez hasonló világos bőrű járókelőket, mint a Tengeri Nép fiaihoz hasonló sötétebbeket, tisztákat és piszkosakat, magas gallérú vagy éppen gallér nélküli kabátban, hol rikító, hol egyszínű, néha egyszerű, néha pompázatos öltözékben. Akadt, aki új, de olyan is, aki igencsak kopottas öltözéket viselt. Az itt kavargó divatirányzatok legalább fele teljesen ismeretlennek tűnt Nynaeve számára. Egy sötét, két ágra elválasztott pofaszakállt viselő fickó ezüstláncokkal díszítette egyszerű, kék kabátját, míg odébb két férfi fejét hajfonatok ékesítették. Férfiak, két oldalt a vállukra lógó, befont, fekete hajjal! Ráadásul parányi rézharangokkal rakták tele piros zubbonyuk ujját, és ezekből bőven jutott combig érő csizmájuk lehajtott szárára is. Bármilyen vidékről is vetődhettek ide, ezek ketten egészen biztosan nem voltak udvari bolondok. Kemény tekintettel, öntudatosan bámultak, és hátukra Unohoz hasonlóan görbe kardokat szíjaztak. Az a félmeztelen, bonyolult mintázatú tetoválásokkal borított kezű, pácolt fához hasonlóan sötét bőrű férfi, aki meztelen felsőtesttel jött az utcán, bizonyára a Tengeri Nép gyermeke lehetett, bár sem fülbe- sem orrbavalókat nem viselt.

A nők is a legnagyobb mértékben különböztek egymástól. Látott itt hollófekete hajat, de olyan sápadtszőkét is, amelyik már szinte fehérnek tűnt. Akadt, aki befonta, míg egy másik szalaggal kötötte össze a haját, de felfedezhetett szabadon lógó, rövidre nyírt, vállig érő vagy éppen a csípőt súroló fürtöket is. Kopott gyapjúruha ugyanúgy előfordult, mint a gondosan vasalt vászonöltözék, a csillogó selyem, az áll körül csipkefüggönyként ráncolt, magas gallér, hímzett részek vagy olyan kivágások, melyek semmivel sem voltak szerényebbek, mint amilyet ő viselt. Egy rézszínű bőrű domani asszonyt is felfedezett, aki hosszú, szinte teljesen áttetsző, piros estélyi ruhát viselt, amely alig takart el valamit. Nynaeve-ot elfogta a kíváncsiság, mennyire érezheti magát biztonságban ez a némber a sötétség beállta után. Vagy éppenséggel most, fényes nappal.

A fehérköpenyek és a katonák szinte teljesen elvesztek ebben a fortyogó emberáradatban, és ugyanúgy meg kellett küzdeniük az előrejutásért, mint bárki másnak. Ökrösszekerek és lovaskocsik araszoltak csigatempóban a város minden rendszer nélkül kiépített utcáin, teherhordók imbolyogtak jókora csomagokkal a tömegben, és nagy ritkán egy tarkára lakkozott négyes vagy hatos fogat is feltűnt, melynek tollakkal díszített paripái csak nehezen jutottak előre a kavargásban. Az egyenruhás lakájok és a vassisakos őrök hiába próbálkoztak utat törni uraiknak. Nem akadt utcasarok, ahol ne játszottak volna furulyán, bitternen vagy cimbalmon a zenészek, kivéve, ha a helyet már előttük elfoglalták a zsonglőrök és a mutatványosok. Ezek persze meg sem közelítették Thom vagy a Chavanák tudását. A közelükben kivétel nélkül ott ácsorgott egy sapkát tartó férfi vagy nő, hogy összeszedje az adakozók garasait. Rongyokba burkolózó koldusok várakoztak mindenütt, az emberek ruháját rángatták, s mocskos kezüket a járókelők orra alá tartották. Utcai kereskedők igyekeztek utat törni maguknak, miközben a mellükre erősített deszkáról kínálták áruikat, mindent, amit csak lehetett, varrótűktől szalagokon át, egészen a gyümölcsig. Kiabálásuk eltűnt a hatalmas zajban.

Nynaeve fejében már kavarogni kezdett az egész, amikor Uno behúzta egy szűkebb utcába, ahol az előzőhöz képest valamivel kisebb volt a forgalom. Egy pillanatra megállt, hogy rendbeszedje öltözékét, mivel kissé megviselte az, hogy keresztül kellett verekednie magát a tömegen, majd a harcos nyomába eredt. Itt tényleg nem volt akkora zaj. Nem látott zenészeket, akrobatákat, és jóval kevesebb kereskedő és koldus fordult elő. A koldusok nagy ívben elkerülték Unót, még akkor is, amikor néhány rézgarast vetett oda a gyanús külsejű utcakölykök egyik csapatának. Nynaeve meg tudta érteni a koldusokat. Ez a fickó nem tűnt túlzottan... emberbarátnak.

A város épületei magasan a sikátorok fölé tornyosultak, bár legtöbbjüknek csupán két vagy három emelete volt, de a szűk utcákat még így is árnyékok borították. Az ég azonban világosan ragyogott, és jó pár órának kell még eltelnie alkonyatig. Maradt hát ideje arra, hogy visszatérjen a cirkuszhoz. Már ha szükség lesz még erre. Egy kevés szerencsével akár már ma este egy folyami hajón ülhetnek.

Összerezzent, amikor hirtelen egy másik shienari csatlakozott hozzájuk, hátára szíjazott karddal és a varkocstól eltekintve kopasz fejjel. A sötéthajú fickó csak néhány évvel lehetett idősebb nála. Uno gyorsan bemutatta, és elmagyarázta a helyzetet, anélkül, hogy lassítottak volna.

– A béke legyen önnel, Nynaeve! – köszöntötte Ragan. Egyik sötét orcáján parányi gödröcskét látott, és szinte pontosan a közepén egy apró, háromszögletű sebhely világított. Mosolya ellenére csak úgy sugárzott belőle a keménység. Igaz, Nynaeve még sosem találkozott elpuhult vagy gyenge shienarival. A Fertő határvidékén nem maradnak életben az elpuhult férfiak. Igaz, az ilyen nők sem. – Emlékszem magára. A haja akkor másmilyen volt, igaz? Nem számít. Ne féljen! Biztonságban elvisszük Masemához, vagy ahová menni akar. Csak arra vigyázzon, hogy meg nem említse Tar Valont. – Bár senki nem törődött velük, azért a fiatalabb férfi is lehalkította a hangját. – Masema úgy véli, a Torony megpróbál szembeszállni Sárkány Urunkkal.

Nynaeve megcsóválta a fejét. Még egy újabb, ostoba fickó, aki megpróbálja megvédeni. Igaz, legalább nem akarja szellemes megjegyzésekkel szórakoztatni. Ha bármelyikük is elkezdett volna az időjárásról fecsegni, Nynaeve biztosan hozzávágott volna valamit a fejéhez. Izzadság csillogott az arcán, de hát ezen nem volt mit csodálkozni, mivel kendőt kellett viselnie ebben a melegben. Hirtelen eszébe jutott, mit mesélt a félszemű arról, hogy Ragan szerint mire képes ő a nagy szájával. Nynaeve nem gondolta, hogy csúnyán nézett volna a fiatalabb férfira, de Ragan hirtelen átment Uno másik oldalára, mintha ott keresne menedéket, és ettől kezdve gyanakodva bámulta. Férfiak!

A sikátorok még szűkebbé váltak, és bár az utcákat szegélyező kőépületek nem lettek kisebbek, mind gyakrabban vehették szemügyre ezek hátulját vagy a durva, szürke kerítéseket, melyek mögött legfeljebb parányi kertek rejtőzködhettek. Végül egy olyan átjáróba fordultak be, amelyik éppen csak annyira volt széles, hogy hárman elfértek egymás mellett. A túlsó végében egy lakkozott, aranyozott hintó állt, melyet fegyveres férfiak álltak körbe. Valamivel közelebb, félúton közöttük és a hintó között, a sikátor két oldalán egy nagy csapat gyanús külsejű fickó ácsorgott. A legkülönbözőbb öltözéket viselték, és a legtöbbjük kezében tartott husángok, lándzsák és kardok ugyanúgy különböztek egymástól, mint a ruhájuk. Lehettek volna éppenséggel rablók is, de egyik shienari sem lassított, ezért ő is úgy ment tovább, mintha mit sem látott volna.

– A túloldali, széles utca tele lesz átokverte bolondokkal, akik szeretnének egy pillantást vetni Masemára, az egyik átkozott ablakban. – Uno olyan halkan beszélt, hogy csak Nynaeve hallhatta a szavait. – Csak a hátsó ajtón tudunk bemenni. – Elhallgatott, mert a várakozó férfiak már olyan közel voltak, hogy megértették volna, amit mondott.

A fickók közül kettő kerek szegélyű sisakot és pikkelypáncélt viselő katona lehetett, oldalukon karddal, kezükben lándzsával. A három jövevényt inkább a többiek vizsgálták gyanakodva, miközben a fegyverük után nyúltak. Pillantásuk rendkívül nyugtalanította Nynaeve-ot, úgy tűnt, mintha lázasak lettek volna. Kivételesen úgy érezte, jobb lenne, ha egyszerűen csak mohón bámulnák. Ezeknek a férfiaknak egyre ment, hogy egy nő vagy egy ló közeledik feléjük.

Uno és Ragan szó nélkül lecsatolta hátáról a hüvelybe bújtatott kardot, és tőrükkel együtt odaadták egy dagadt férfinak, aki külseje alapján valamikor fogadós lehetett. Legalábbis erről árulkodott jó minőségű, kék gyapjúzubbonya és nadrágja. A tiszta öltözék erősen kopottnak és gyűröttnek tűnt, mintha csak egy hónapja abban aludt volna. A kövér felismerte a shienariakat, és bár egy pillanatig homlokát ráncolva nézte a nőt – különösen az övéről lógó kést –, végül némán a falban nyíló, keskeny faajtó irányába biccentett. Az egészben az volt a legidegesítőbb, hogy egyikük sem szólt egy szót sem.

A fal másik oldalán egy parányi udvar nyílott, melynek kockakövei között gaz nőtt. A háromemeletnyi széles, világosszürke, tágas ablakokkal és frízekkel díszített kőépület a maga piros cseréptetejével valószínűleg Samara egyik legszebb háza lehetett. Mihelyt bezáródott mögöttük az ajtó, Ragan halkan megszólalt:

– Néhányszor megpróbálták meggyilkolni a prófétát.

Beletellett egy pillanatba, míg Nynaeve rájött, a férfi azt magyarázza, miért is vették el a fegyvereiket.

– De hát maguk az ő barátai! – ellenkezett. – Mindannyian Randdel voltak Falméban! – Csak nem szokik rá, hogy Sárkány Urunknak nevezze a fiút!

– Ez az oka, hogy ezek az árnyékfattyak egyáltalán beengednek minket hozzá – felelte Uno szárazon. – Hiszen mondtam magának, hogy mi a dolgokat... nem egészen úgy látjuk, mint a Próféta. – A rövid szünet és a gyors pillantás az ajtó irányába, amellyel ellenőrizte, hogy nem hallgatózik-e valaki, önmagáért beszélt. Eddig csak Masemaként emlegette egykori harcostársát. Ráadásul Uno nem az a férfi volt, akire csak olyan egyszerű ráijeszteni.

– Kivételesen próbáljon odafigyelni arra, amit mond! – tanácsolta Ragan. – És akkor bizonyára megkapja azt a segítséget, amire szüksége van. – Nynaeve igyekezett a lehető legegyetértőbben bólintani, hiszen minden további nélkül meg tudott különböztetni egy értelmes tanácsot egy értelmetlentől – még akkor is, ha a fickónak semmi joga nem volt ahhoz, hogy tanácsokat osztogasson neki –, mire a harcos kételkedve összenézett Unóval. Nynaeve elhatározta, hogy egyszer Thommal és Juilinnal együtt berakja ezt a kettőt is egy jó nagy zsákba, és egy husánggal addig üti őket, amíg mozognak.

Bármilyen finom is lehetett a ház valamikor, a konyha elhagyatottan, porosan és üresen tátongott. Ahogy keresztülmentek rajta, csak egy ősz hajú, csontos képű asszonnyal találkoztak, akinek fehér köténye és fakó, szürke ruhája tűnt az egyetlen tiszta foltnak a helyiségben. Az asszonyság a fogát szívva egy apró leveses fazékban készített valamit. A hatalmas kemence előtt csak egy apró, kerek tűzhelyben világítottak a lángok. A kandalló mellett, a kampókról csak két fazék lógott, pedig ott vagy húsznak is jutott volna hely. A széles asztalon is csak egy kicsorbult mázas edény és egy lakkozott kék tálca feküdt.

A konyhán túl egészen elfogadható faliszőnyegek borították a folyosókat. Az elmúlt időszakban Nynaeve megtanulta megkülönböztetni a jó és a rossz minőségű műalkotásokat. Ezek a képek, amelyeken szarvasra, medvére és vadkanra vadásztak, elég jó, bár nem kimagaslóan értékes alkotások voltak. Az átjárókban apró székek, asztalkák és szekrénykék sorakoztak a falak mentén, a pirosra lakkozott bútordarabokat gyöngyházberakással díszítették. A faliszőnyegeket ugyanúgy belepte a por, mint az asztalokat és a szekrényeket, és a piros meg fehér kerámialapokkal borított padló is igencsak régen találkozhatott a seprűvel. A sarkokban és a magas boltívekben pókhálók látszottak.

Egyetlen más szolgával sem találkoztak – sőt egyetlen teremtett lélekkel sem – míg el nem értek ahhoz a szikár fickóhoz, aki az egyik ajtó előtt ült a földön. Mocskos, piros selyemkabátjába kétszer is belefért volna, és ez a ruhadarab cseppet sem illett koszos ingéhez és kopott gyapjúnadrágjához. Egyik repedt csizmájának jókora lyuk tátongott a talpán, míg a másikból a lábujja kandikált ki. A férfi felemelte a kezét, és suttogva így szólt:

– A Fény világítson nektek, és áldassék az Újjászületett Sárkány neve? – Az ő szájából ez kérdésnek tűnt, és mocskos arcán is kérdő arckifejezés ült. Nynaeve azonban gyorsan kitalálta, hogy ez az ember valószínűleg nem is tudna másként viselkedni. – A Prófétát most nem szabad zavarni? Dolga van? Várnotok kell egy kicsit? – Uno türelmesen bólintott, Ragan pedig a falnak támaszkodott. Ezt már bizonyára többször is eljátszhatták velük.

Nynaeve maga sem volt egészen tisztában azzal, mire számított a Prófétával kapcsolatban, még akkor sem, amikor már tudta, ki is az valójában. Egy biztos, mocsokra nem! Az a leves az előbb káposzta- és krumpliszagot árasztott. Nem éppen ilyen eledelre számít az ember, ha ott jár, ahol egy egész város életét irányítják. Ráadásul csak két szolga, és mindkettő mintha a város legigénytelenebb csapszékéből került volna át ide. A csontos őr – már ha az volt egyáltalán, mert lehet, hogy benne is csak éppen annyira bíztak meg, mint Nynaeve-ban, hiszen még csak fegyver sem volt nála – szemmel láthatóan semmi kifogást nem támasztott az ellen, amikor a nő úgy helyezkedett, hogy az ajtó résén keresztül bekukucskálhasson a szobába. A bent tartózkodóknál jobban eltérő párost bajos lett volna akár elképzelni is. Masema még a varkocsát is leborotváltatta; egyszerű, kopott, de tiszta, barna gyapjú zubbonyt viselt, és csak a térdig érő csizmája tűnt viseltesnek. Mélyen ülő szeme miatt amúgy is eléggé ellenszenves arckifejezése most kifejezetten fenyegető maszkként hatott. Egyik sötét orcáján neki is ott világított a kis, háromszög alakú sebhely, majdnem pontosan olyan, mint Ragané, csak talán egy hajszálnyival közelebb a szeméhez, és ezt a kor is valamivel jobban kifakította. Az elegáns, aranyszegélyes kék ruhát viselő, középkorú, meglehetősen csinos hölgynek talán egy leheletnyivel nagyobb volt az orra ahhoz, hogy szépnek lehessen nevezni. Egy egyszerű, kék háló fogta össze a csípőig leérő sötét haját. Nyakában széles, tűzzománcokkal díszített aranyláncot hordott, amely remekül illett karkötőihez. És drágaköves gyűrűk ékesítették szinte valamennyi ujját. Miközben a fogát vicsorgató, harcias Masema szinte ugrásra készen állt, addig a nő hűvösen és fejedelmi nyugalommal viselkedett.

– ...és olyan sokan követik méltóságodat, akárhova is megy, hogy jaj a törvénynek és a rendnek, ahová beteszi a lábát. Sem az emberek, sem a magántulajdonuk nincsen biztonságban – mondta éppen.

– Sárkány Nagyurunk feloldá a törvények kötéseit. Valamennyi törvényét, melyeket halandó férfiak és asszonyok alkottak. – Masema félbeszakította. Hangja izzott, de nem annyira a dühtől, hanem inkább a lángoló meggyőződéstől. – A Próféciák tanúságtétele szerint Sárkány Nagyurunk megszabadít minket különböző láncainktól, és ez meg is történik. Sárkány Nagyurunk kisugárzása megvéd minket az Árnyéktól.

– Itt és most nem az Árnyék jelenti a veszélyt, hanem a haramiák, az útonállók, a semmirekellők és a zsebmetszők. Méltóságod követői között akadnak, akik úgy vélik, hogy csak úgy egyszerűen elvehetik azt, amire kedvük szottyan, és nem kell fizetniük, mielőtt távoznának.

– A halál utáni életben, ha újjászületünk, mindannyian vigaszra találunk. Nincs értelme az evilági dolgokkal foglalkozni. Ám legyen. Ha földi igazságszolgáltatásra vágyik – Masema e szavaknál megvetően elhúzta a száját –, akkor legyen ez a törvény: ha egy férfit tolvajláson kapnak, akkor jobb keze vágattassék le, ha egy férfi zaklatni mer egy asszonyt, vagy becsületébe gázol, vagy gyilkosságot követ el, akkor akasztassák fel. Az asszony büntetése, ha lopott vagy gyilkolt, legyen a korbács. Ha vádló jelentkezik, és igazáról tizenketteket meggyőz, akkor legyen ez az igazság útja. Mostantól így legyen.

– Ahogy akarja, természetesen – morogta az asszony. Arca nyugodt maradt, de hangján érződött, hogy megrázta, amit hallott. Nynaeve ugyan nem ismerte a ghealdani törvényeket, de abban erősen kételkedett, hogy errefelé ilyen olcsón mérnék az emberéletet. Az asszony most vett egy mély lélegzetet. – Akkor még az élelmiszer kérdéséről is beszélnünk kell. Egyre nehezebb lesz ilyen sok embert ellátni.

– Mindenki, legyen férfiú, nő avagy pedig gyermek, jogot nyer a teli hasra, ha Sárkány Nagyurunkhoz járul. Ennek így kell lennie. Ahol arany is akad, ott élelmiszernek is kell lennie. Túl sok az arany a világban. Túl sok minden történik az arany miatt. – Masema dühösen csóválta a fejét. Nem a nőre volt dühös, hanem úgy általában. Úgy tűnt, mintha mindenfelé olyan embereket keresett volna, akiknek az arany jelentett mindent, hogy aztán teljes haragját rájuk zúdíthassa. – Sárkány Nagyurunk újjászületett. Az Árnyék már emészti a világot, és csak Sárkány Nagyurunk segíthet rajtunk. Alázatosan, odaadással és engedelmes szívvel kell leborulnunk Sárkány Nagyurunk szava előtt. Minden más értelmetlen, még akkor is, ha éppenséggel nem szentségtörés.

– Áldassák a Fényben Sárkány Nagyurunk neve. – Ez nagyon úgy tűnt, mint egy betanult szöveg. – Nem egyszerűen az arany okozza a gondot, Próféta urunk. Kellő mennyiségben megszerezni és ideszállítani az élelmiszert...

– Én nem vagyok úr – szakította ismét félbe az asszonyt. Ezúttal tényleg dühösnek látszott. Habzó szájjal előrehajolt, és bár az arckifejezése nem változott, a nő keze megremegett, mintha szerette volna megragadni szoknyája szélét. – Nincsen más úr, csak Sárkány Nagyurunk, aki a Fényben lakozik. Én csak Sárkány Nagyurunk alázatos hangja vagyok. Gondolj mindig erre. Alacsony vagy magas rangú legyen bár, aki káromolja Sárkány Nagyurunkat, annak megtisztítás lesz a sora.

– Bocsásson meg nekem – morogta a feltűnően felékszerezett asszony. Olyan mélyet pukedlizett, hogy az még egy királynő udvarában is megállta volna a helyét. – Úgy van minden, ahogy kegyelmességed mondja. Nincsen más úr Sárkány Nagyurunkon kívül, magam pedig csak legalázatosabb szolgálólánya vagyok, aki azért jött, hogy Sárkány Nagyurunk Prófétájának szájából hallja meg a jótanácsot.

Masema hirtelen keze fejével letörölte a száját, és egy csapásra jegesen hidegnek tűnt.

– Túl sok az arany rajtad. Ne hagyd, hogy elvegye az eszed a világi hívság. Az arany csak szemét. Sárkány Nagyurunk az érték.

Az asszony azonnal nekilátott, hogy fürgén lehúzogassa ujjairól a gyűrűket. Még a másodikkal sem végzett, amikor felpattant az ajtó elől a sovány fickó, besietett, és elétartotta az inge alól előhúzott mocskos zacskót, hogy sorba belepottyanthassa az ékszereket. A nyaklánc és a karkötők is ide kerültek.

Nynaeve Unora pillantott, és a magasba húzta a szemöldökét.

– Minden garas a szegényekhez kerül – suttogta a félszemű olyan halkan, hogy alig lehetett érteni – vagy a rászorulókhoz. Ha valamilyen átkozott kereskedőnémber nem adta volna neki oda a házát, akkor kint lakna a város peremén az egyik átokverte kalyibában vagy egy rohadt csűrben.

– Az eledelét is ajándékba kapja – vette át a szót Ragan ugyanolyan halkan. – Először olyan dolgokkal etették, hogy egy király is megnyalta volna mind a tíz ujját, de aztán megtudták, hogy mindent elajándékoz egy kevés kenyér, leves meg főzelék kivételével. Már bort is alig iszik.

Nynaeve a fejét csóválta. Hát, ez is egy módja annak, hogy pénzt adhassunk a szegényeknek. El kellett rabolni a gazdagoktól. Természetesen ez azzal jár, hogy egyszer mindenki szegény lesz, de egy darabig működik az elképzelés. Kíváncsi lett, mennyi mindenről tudhat valójában Ragan és Uno. Azok az emberek ugyanis, akik azt állították, hogy mások számára gyűjtik a pénzt, általában nem is keveset meg szoktak tartani maguknak, vagy túlságosan is élvezni kezdik a pénzt és az azzal járó hatalmat, hogy ők vehetik el, vagy adhatják oda az embereknek a pénzt, ahogy csak kedvük diktálja. Neki jobban tetszett az az ember, aki ugyan csak egy rézgarast adott, de azt a sajátjából, mint az, aki aranykoronát osztogat, de olyant, amelyiket előtte valaki mástól vett el. És azokról az ostobákról is megvolt a maga véleménye, akik feladták a tanyájukat vagy a boltocskájukat, csak hogy követhessék... ezt a Prófétát, miközben még azt sem tudták, mikor ehetnek legközelebb.

Bent a szobában ismét mélyen meghajolt az asszony, mélyebben, mint az előbb, és a fejét is meghajtotta Masema előtt.

– Búcsúzom addig, míg újra meg nem engedtetik nekem, hogy a Próféta szájából hallhassam az igazságot. A Fény áldása legyen Sárkány Nagyurunk nevén.

Masema oda sem figyelve intett, és mintha már el is feledkezett volna róla. Észrevette a folyosón ácsorgókat, és olyan örömmel nézett rájuk, amennyit csak savanyú arca lehetővé tett, bár ezt sem lehetett túláradónak nevezni. Az asszony kisuhant az ajtón, és észre sem vette Nynaeve-ot meg társait. Nynaeve nagyot szipákolt, amikor a sovány fickó bizonytalanul intett, hogy lépjenek be. Ahhoz képest, hogy éppen most szabadították meg minden ékszerétől, a kiviharzó asszonyság még mindig kellőképpen méltóságteljesnek tűnt.

A sovány fickó visszazöttyent helyére az ajtó elé, miközben a három férfi a Határvidéken megszokott módon egymás alkarját megszorító kézfogással üdvözölte egymást.

– A Béke kísérje kardodat – jelentette ki Uno, és Ragan is így szólt.

– A Béke kíséri Sárkány Nagyurunkat – jött a válasz –, és az ő Fénye világítson meg mindannyiunkat. – Nynaeve-nak elakadt a lélegzete. Kétség sem férhetett ahhoz, mit akart mondani a férfi. Szerinte a Sárkány nagyúr a Fény forrása. És még volt pofája ahhoz, hogy másokat nevezzen szentségtörőknek! – Megtértetek végre a Fénybe?

– A Fényben járunk – felelte óvatosan Ragan. – Ahogy mindig is. – Uno csendben maradt, és igyekezett semmitmondó arcot vágni.

Masema arcvonásain a türelem és a kimerültség keveréke látszott.

– Nincsen más út a Fényhez, csak Sárkány Nagyurunk. Meg fogjátok ti is találni az igaz utat, hiszen láttátok Sárkány Nagyurunkat, és csak azok nem találják meg a hitüket, miután láthatták őt, akiknek lelkét elnyelte az Árnyék. Megtaláljátok ti még a hitet.

A forróság és a gyapjúkendő ellenére Nynaeve-nak libabőrös lett a karja. A férfi hangjában érződött a sziklaszilárd elhivatottság, és így, a közvetlen közelből szinte fel lehetett fedezni fekete szemében is az őrülettel szinte már határos csillogást. Pillantása végigsiklott az asszonyon, és Nynaeve-nak meg kellett feszítenie lábát, hogy ne kezdjen a térde remegni. Masemához képest még a legvadabb fehérköpenyes is, akivel valaha találkozott, szeretetre méltónak és békésnek tűnt. A sikátorban ácsorgó léhűtők csupán mesterük gyenge utánzatai voltak.

– És te, asszony! Készen állsz magadba fogadni Sárkány Nagyurunk fényét, és elutasítani a bűnt meg a hús csábítását?

– Én a Fényben járok, amilyen jól csak tudok! – Elfogta a pulykaméreg, amiért ugyanolyan óvatosan felelt, mint Ragan. Bűn? Mégis, mit gondol a fickó, ki ő tulajdonképpen?

– Te sokra tartod a hús csábítását – Masema megsemmisítő pillantással mérte végig Nynaeve piros ruháját és a szorosan köré tekert kendőt.

– Hát ez meg mit jelentsen? – Unónak meglepetten kitágult a szeme, Ragan pedig a kezével integetett, hogy nyugodjon már meg, de Nynaeve-ot nem lehetett többé visszatartani. – Talán azt hiszi, joga van ahhoz, hogy előírja nekem, hogyan öltözködjek? – Mielőtt ráébredt volna, hogy mit tesz, már ki is csomózta a kendőjét, és hagyta, hogy lecsússzon a könyökéig. Tényleg túl meleg volt itt bent. – Egyetlen férfinak sincs joga erre, sem velem, sem egyetlen más asszonnyal szemben sem! És ha úgy tartaná a kedvem, hogy meztelenül mászkáljak, magának ahhoz sem lenne semmi köze!

Masema egy hosszú pillanatig Nynaeve mellét bámulta, de pillantásában egy csipetnyi csodálat sem látszott. Mélyen ülő szeméből csak metsző megvetés áradt, aztán pedig közvetlenül a nő szemébe nézett. Uno igazi szeme és a másik helyét eltakaró mázolmány tökéletesen összeillett, olyan komor pillantással bámulta kettőjüket, Ragan pedig behúzta a nyakát. Valószínűleg magában káromkodhatott a fiatalabb harcos.

Nynaeve nyelt egy nagyot. Már megint képtelen volt vigyázni a nyelvére. Életében talán első alkalommal megbánta, hogy meggondolatlanul fecsegni kezdett. Ha ez a férfi megengedheti magának, hogy levágassa mások kezét, vagy felakasztasson embereket, mégpedig egy olyan nevetséges tárgyalás után, amely ezt a nevet meg sem érdemelné, akkor valószínűleg mindenre képes. Úgy vélte, elegendő harag gyűlt össze benne, hogy képes legyen az Egyetlen Hatalmat használni.

De ha így tenne... Ha Moghedien vagy a Fekete nővérek már itt vannak, Samarában... De ha nem teszem meg, és ő...? Legszívesebben újra maga köré tekerte volna a kendőjét, egészen az álláig, de nem akkor, amikor a férfi így bámult rá. Valahol, az elméje mélyén egy kis hangocska kérlelni kezdte, hogy ne viselkedjen úgy, mintha gyapjúból lenne az agya, mert csak a férfiak számára fontosabb a büszkeség, mint az értelem. Ennek ellenére dacosan farkasszemet nézett a prófétával, még ha csak nagy nehezen sikerült is visszatartania magát attól, hogy újra nyeljen egyet.

Masema csücsörített.

– Az ilyen ruhát azért hordják, hogy elcsábítsák a férfiakat. Semmi más okból. – Nynaeve nem értette, hogyan lett a férfi hangja egyszerre ennyire izzó, ugyanakkor jegesen hideg. – A hús csábítására gondolva az elme elcsábul Sárkány Nagyurunktól és a Fény útjától. Már magam is gondoltam arra, hogy betiltsam a ruhákat, amelyek eltérítik a férfiak pillantását és elméjét. Meg kell zabolázni azokat a nőket, akik arra pocsékolják el az idejüket, hogy a férfiakat csábítgassák, és azokat a férfiakat, akik a nők fejét akarják elcsavarni. Akkor majd megtudják, hogy igazi gyönyört akkor élnek át, ha Sárkány Nagyurunkra és a Fényre gondolnak. – Igazából nem is nézett Nynaeve-ra. Komor, égő pillantása keresztülfúrta a nőt, és valahol a messzeségben veszett el. – Be kell zárni, és fel kell égetni a fogadókat, és azokat a házakat, ahol erős italokat árulnak, és egyáltalán, az összes olyan helyet, amelyek megzavarják az emberek figyelmét, és elcsábítják őket az igazi áhítattól. Bűnös életem folyamán számos ilyen helyen megfordultam, amit tiszta szívemből bánok, úgy, ahogy mindenkinek bánnia kellene bűneit! Nincs más, csak Sárkány Nagyurunk és a Fény! Minden más csak illúzió és az Árnyék csalétke.

– Ez itt Nynaeve al'Meara – szólt közbe Uno gyorsan, amikor Masemának levegőt kellett vennie. – Emondmezőről, a Folyóközből, onnan, ahol Sárkány Nagyurunk is felnőtt. – Masema lassan elfordította a fejét, és a félszeműre nézett. Nynaeve kihasználta a lehetőséget, visszahúzta a kendőjét, és gyorsan megkötötte. – Sárkány Nagyurunkkal volt Fal Darában és Falméban. Sárkány Nagyurunk megmentette az életét Falméban. Sárkány Nagyurunk szinte az anyjának tekinti.

Bármilyen más alkalommal ezért Nynaeve alaposan lehordta volna a fickót, sőt, talán egy jókora nyaklevest is lekevert volna neki. Rand nem mentette meg az életét, vagy legalábbis nem közvetlenül, és csak pár évvel volt idősebb a fiúnál. Anyjának tekinti, igaz? Masema ismét a nő felé fordult. Az előbb látott fanatikus izzás a szemében eltörpült a mostani lángolás mellett. Tekintete valósággal sugárzott.

– Nynaeve! Igen! – Most már gyorsabban folytatta: – Igen, emlékszem a nevedre és az arcodra. Áldott legyél te az asszonyok között, Nynaeve al'Meara, nagyobb mértékben, mint bármilyen más nő, Sárkány Nagyurunk áldásos asszonyanyja kivételével, mert bizony te láttad Sárkány Nagyurunkat felnőni! Te törődtél Sárkány Nagyurunkkal, amikor még csak gyermek volt. – Megragadta Nynaeve karját, és kemény ujjai fájdalmasan belehasítottak a nő bőrébe, de mintha észre sem vette volna. – Szólni fogsz az emberek tömege előtt Sárkány Nagyurunk gyermekkoráról, az első bölcsességekről, melyeket tőle hallottál, a csodákról, melyek útját kísérték! A Fény küldött ide téged, hogy szolgáld Sárkány Urunkat!

Nynaeve-nak fogalma sem volt arról, mit is mondjon. Rand közelében sosem történtek csodák, legalábbis nem olyanok, amelyeket ő észrevett volna. Tearben hallott ezt-azt, de azokat a dolgokat, amelyeket egy ta'veren okozott, nem igazán lehetne csodának nevezni. Lényegileg nem. Még azt is, ami Falméban történt, még azt is meg lehet észérvekkel magyarázni. Többé-kevésbé. Ami pedig a korai bölcs mondásokat illeti, az első, melyet Rand szájából hallott, az arról szólt, hogy a fiú többet nem fog kővel hajigálózni. Ezt azután ígérte meg, hogy Nynaeve jó alaposan elverte. Az egykori javasasszony úgy vélte, azóta más bölcsességet nemigen hallott a szájából. Ezenkívül pedig, ha Rand már a bölcsőben csak úgy ontotta volna magából a bölcsességeket, és jövetelét éjszaka üstökösök, nappal meg más jelenségek köszöntötték volna, ő akkor sem lenne hajlandó itt maradni, emellett az elmebeteg mellett.

– El kell indulnom, a folyón lefelé – jelentette ki visszafogottan. – Hogy csatlakozhassak hozzá. A Sárkány Nagyúrhoz. – Ez a név alig jött ki a torkán, miután magában megfogadta, hogy nem fogja így hívni, de a Próféta előtt mégsem hívhatta egyszerűen csak „a fiúnak” Randet. Csak értelmesen próbálok viselkedni. Ennyi az egész. „Tölgyfa a férfi, fűzfa a nő” – tartja a közmondás. A tölgyfa nekifeszül a szélnek, és kitörik, miközben a fűz meghajol, ha úgy hozza a szükség, és életben marad. Ez persze még nem jelentette azt, hogy különösebben örült volna annak, hogy így hajlonghat. – Ő... A Sárkány Nagyúr... Tearben van. A Sárkány Nagyúr odarendelt engem.

– Tear! – Masema elengedte a nő karját, mire Nynaeve akaratlanul is dörzsölgetni kezdte az ujjak helyét. Ezt nem is kellett eltitkolnia, mivel a férfi már megint keresztülnézve rajta, a messzeségbe meredt. – Igen. Erről én is hallottam. – Most szemmel láthatóan olyan valakihez beszélt, aki vagy nagyon messze, vagy az elméjében lakozott. – Ha Amadicia ugyanúgy megtér Sárkány Urunkhoz, mint Ghealdan, akkor Tearbe vezetem a népet, hogy megfürödhessenek Sárkány Urunk fényében. Tanítványokat küldök mindenfelé, akik Tarabonban és Arad Domanban terjesztik Sárkány Urunk szavát, Saldaeában meg Kandorban és a Határvidéken is meg Andorban, és a nép élére állva odamegyünk, ahol Sárkány Urunk lába elé térdelhetünk.

– Bölcs terv... ó... Sárkány Urunk prófétája! – Ostoba terv, amennyire Nynaeve meg tudta ítélni. Ez persze még nem jelenti azt, hogy nem fog sikerülni. Az ostoba tervek valami oknál fogva gyakran sikerülnek, a férfiak találták ki őket. Lehet, hogy Randnek még tetszene is, hogy ez a sok ember mind ott térdel előtte, ha akár csak félig olyan beképzelt lett, mint amilyennek Egwene tartotta. – De mi... én nem várhatok! Odahívattak engem, és ha Sárkány Urunk szólít, nekünk, egyszerű halandóknak engedelmeskednünk kell! – Egy napon majd csak alkalma nyílik arra, hogy jó alaposan megtépázza Randet, amiért ilyen ostobaságokat kellett mondania. – Kell találnom egy lefelé haladó hajót.

Masema olyan sokáig bámulta, hogy Nynaeve ideges lett. Izzadság patakzott a hátán és a keblei között, és csak részben a hőség miatt. Ez a pillantás még Moghedient is megizzasztotta volna.

A férfi végül bólintott, a lángoló vallási fanatizmus eltűnt a szeméből, és megszokott, komor tekintetével bámult rá.

– Igen – sóhajtott fel. – Ha szólíttattál, akkor menned kell. Járjál a Fénnyel, járjál a Fényben! Öltözz tisztességesebben, mert azoknak, akik közel állnak Sárkány Urunkhoz, erényesebbnek kell lenniük mindenki másnál, és elmélkedj Sárkány Urunkról meg az ő Fényességéről!

– És a hajó? – erősködött Nynaeve. – Magának csak tudnia kell, ha hajó jön Samarába, vagy horgonyt vet valamelyik folyóparti falunál. Ha egyszerűen csak megmondja nekem, hol találok egyet, már azzal is nagyon... meggyorsíthatnánk utazásomat. – Először azt akarta mondani, hogy „megkönnyíthetnénk”, de úgy vélte, Masemát ez sem érdekelné.

– Én nem foglalkozom ilyen dolgokkal! – válaszolta a férfi sértődötten. – De igazad van. Ha Sárkány Urunk parancsol, akkor sietned kell. Érdeklődni fogok. Ha van itt egy hajó, akkor azt előbb-utóbb megmondják nekem. – Pillantása most a két férfira tapadt. – Addig nektek kell vigyáznotok arra, hogy biztonságban legyen. Ha ragaszkodik ahhoz, hogy így öltözködjön, akkor a mocskos lelkű férfiakat kísértésbe fogja hozni. Vigyázni kell rá, mint egy tévelygő gyermekre, míg vissza nem tér Sárkány Urunkhoz.

Nynaeve a nyelvére harapott. Fűzfa, és nem tölgy! Néha mindenki kénytelen meghajolni. Még arra is képes volt, hogy dühét egy mosolynak álcázza, amellyel kifejezhette háláját. Ez a bolond férfi valószínűleg erre számított. Eszement, de veszélyes bolond. Erről nem szabad megfeledkeznie.

Uno és Ragan gyorsan elbúcsúzott, ismét megszorították Masema alkarját, miközben Nynaeve-ot megragadva, valósággal maguk után vonszolták a nőt. Úgy tűnt, valamilyen oknál fogva fontosnak tartják, hogy a lehető leggyorsabban eltávolítsák Masema környezetéből. A férfi azonban mintha már el is feledkezett volna róluk, mielőtt még kiérhettek volna az ajtón. Masema a homlokát ráncolta, amikor megpillantotta a szikár kis fickót, aki most egy nagydarab, parasztruhás férfi mellett várakozott. A férfi jókora mancsában majd összegyűrte sapkáját, és széles arcán jól látszott az áhítat.

Nynaeve egy szót sem szólt, miközben keresztülmentek a konyhán, ahol az ősz hajú asszony továbbra is a fogát piszkálta a nyelvével, és úgy kevergette a levest, mintha meg sem moccant volna az eltelt idő alatt.

Nynaeve akkor is tartotta a száját, amikor a férfiak visszakapták fegyverüket, de még akkor is, amikor kiértek a sikátorból, és egy olyasvalamiben álltak, amit egy kevés jóakarattal már utcának is lehetett volna nevezni. Itt aztán valósággal ráförmedt két kísérőjére, miközben ujját fenyegetően hol az egyik, hol a másik orra alá tartotta.

– Hogy merészeltek csak így kirángatni? – A mellettük éppen akkor elsétáló emberek vigyorogni kezdtek – a férfiak együttérzően, a nők megvetően –, bár tulajdonképpen senki sem sejthette, hogy miért kezdett el üvölteni kísérőivel. – Még öt perc, és rávettem volna arra, hogy már ma éjjel szerezzen egy hajót nekem! Ha még egyszer hozzám érnek... – Uno akkorát horkant, hogy Nynaeve meglepetten elhallgatott.

– Még öt átkozott perc, és Masema emelt volna kezet magára! Vagy pedig megparancsolja valakinek, hogy tegye meg ő helyette, és az az átkozott valaki örömmel engedelmeskedett volna. Ha csak kiböki, hogy valamit el kell intézni, akkor mindig akad ötven átkozott kéz, vagy száz vagy akár átokverte ezer is, ha annyi kell ahhoz, hogy teljesítsék akaratát. – Sietve elindult az utcán lefelé, Ragannal az oldalán. Nynaeve-nak utánuk kellett iramodnia, különben otthagyták volna. Uno úgy sietett, mintha pontosan tudná, hogy a nő követi őket. Nynaeve majdnem az ellenkező irányba indult el, már csak dacból is. Az, hogy követte őket, természetesen nem azért történt, mintha félt volna, hogy eltéved ebben a hangyaboly szerű városban. Biztos, hogy kitalált volna valamikor. – A koronatanács egyik átkozott nagyurát is megkorbácsoltatta – megkorbácsoltatta –, pedig arra feleannyira sem volt mérges, mint magára – dörmögte a félszemű. – Merthogy nem tartotta szem előtt a Sárkány Úr szavát. Legalábbis így indokolta. A békére! Maga meg üvöltözni kezdett vele, hogy milyen jogon bírálja ezt az átkozott ruhát! Egy pár percig egészen jól tartotta magát, az igaz, de a végén pontosan megfigyeltem az arckifejezését. Maga arra készült, hogy a fenébe is, még egyszer nekiugorjon Masemának! Ennél már csak egyetlen szörnyűségesebb dolgot tehetett volna, hogy a Sárkány Nagyúr nevét káromolja. Masema ezt szentségtörésnek tartja. Ezzel az erővel már az átokfajzat Sötét Úr átkozott nevét is kimondhatta volna!

Ragan varkocsa röpködni kezdett, olyan élénken bólogatott.

– Emlékszel még Baelome úrhölgyre, Uno? Közvetlenül azután, hogy Tearből szájra kaptak az első híresztelések a Sárkány Nagyúrról, ez az asszonyság valami lekicsinylő megjegyzést tett „arra a Rand al'Thorra”. Mégpedig Masema füle hallatára, Nynaeve. Ő meg csak levegőt sem vett, olyan gyorsan elküldetett bárdért meg tuskóért.

– Ezért? Lefejeztetett valakit? – hitetlenkedett Nynaeve.

– Nem – mordult fel Uno undorodva. – De csak azért, mert az a némber átkozottul gyorsan letérdelt elé, amikor megértette, hogy Masema véresen komolyan gondolja a büntetést. Kicipelték a némbert, és az átkozott csuklójánál fogva odakötötték a saját hintója után, és keresztül-kasul húzták az egész átokverte falun, ahol éppen voltunk. A saját átoknyalta szolgái úgy álltak ott, mint egy csürhe gyáva paraszt, és csak bámulták!

– Amikor elkészültek vele – tette hozzá Ragan –, nem győzött hálálkodni Masemának, akárcsak a férje, Aleshin nagyúr. – A férfi hangja túlzottan kioktató volt ahhoz, hogy Nynaeve el tudja viselni. Meg akarta leckéztetni, és biztosra akarta venni, hogy a nő meg is érti. – Jó okuk volt a hálára, Nynaeve. Nem az övék lett volna az első fej, amit Masema karóra tűzetett. Talán a magáé lett volna ebben a pillanatban az utolsó. És a miénk is a porba gördült volna, ha megpróbálunk segíteni. Masema senkivel sem kivételez.

Nynaeve először is vett egy mély lélegzetet. Hogyan lett Masema ennyire hatalmas? Hiszen nem csak a hívei engedelmeskedtek neki. Másrészt viszont, hol van az megírva, hogy a nemes hölgyek és urak nem lehetnek ugyanolyan fajankók, mint az egyszerű emberek? Nynaeve véleménye szerint az előkelőek gyakran jóval ostobábban viselkedtek a parasztoknál. Ez a sok gyűrűs némber is valami nemes asszonyság lehetett, ilyen drágaköveket egyetlen kereskedő asszony sem szokott hordani. Bizonyára Ghealdannak is megvannak a maga törvényei, bíróságai és bírái. Hol van a király vagy a királynő? Nem igazán emlékezett rá, ki az úr Ghealdanban. A Folyóközben az emberek nem nagyon törődtek a királyokkal, királynékkal. Arra ott voltak ezek a nemesek, a hölgyek meg az urak, akiknek mellesleg a törvényesség fenntartásáról is gondoskodniuk kellett volna. De bármit műveljen itt Masema, ahhoz neki alapvetően semmi köze sem volt. Sokkal nagyobb gondokkal kellett szembenéznie, semmint hogy egy nagy csapat félnótással törődjön, akik hagyták, hogy egy bolond vezesse őket.

Ennek ellenére kikívánkozott belőle a kérdés:

– Komolyan gondolta, amikor azt mondta, hogy nem fogja engedni azt, hogy a férfiak meg a nők akárcsak egymásra is nézzenek? Mi fog történni a véleménye szerint akkor, ha nem kötnek házasságokat, és nem születnek többé gyerekek? Legközelebb majd azt sem engedi meg az embereknek, hogy megműveljék a földeket, hogy szőjenek, vagy hogy ruhákat készítsenek, csak hogy többet tudjanak Rand al'Thorról elmélkedni? – Nagy nyomatékot adva ejtette ki ezt a nevet. Ez a két fickó már akkor is összerezzent, és csak úgy hajtogatta, hogy Sárkány Urunk, ha egy gombostű leesett a hátuk mögött. Majdnem olyan rosszak, mint Masema. – Csak annyit mondok, ha tényleg megpróbálja előírni az asszonyoknak, hogyan is kell öltözködniük, akkor azzal valóban kirobbantja a felkelést. Saját maga ellen. – Csak működik itt Samarában is valami olyasmi, mint a Nőkör. Olyasmi szinte mindenfelé létezett, még ha a legkülönfélébb neveken is, és általában nem számított hivatalos testületnek. Hiszen valakinek meg kellett tennie azokat a dolgokat is, amelyekhez a férfiakból egyszerűen hiányzott a hozzáértés. Például ők vonhatták felelőségre a tisztességtelenül öltözködő asszonyokat, s ezt meg is tették, ha a szükség úgy kívánta, de ez egészen más tészta volt, mintha egy férfi kontárkodott volna bele az ilyesmibe. A nők sem szoktak beleavatkozni a férfiak dolgaiba, illetve csak a legszükségesebb esetekben, így aztán a férfiak is lesznek szívesek távol tartani magukat a nők ügyeitől. – Ezenfelül úgy vélem, a férfiak is ugyanígy viselkednek majd, ha valóban megkísérli bezárni a csapszékeket és a fogadókat. Még nem találkoztam olyan férfival, aki ne sírt volna álmában, ha időről időre nem dughatta az orrát a boroskupába egy csapszékben.

– Lehet, hogy megteszi, lehet, hogy nem – válaszolta Ragan. – Néha elrendel dolgokat, de aztán megfeledkezik róluk, máskor meg hagyja őket, mert fontosabb tennivalója akadt. Nagyon meglepődne, ha látná – tette hozzá Nynaeve-ra nézve –, hogy mit el nem viselnek zokszó nélkül a hívei. – A nő csak most vette észre, hogy a két shienari már a két oldalán állt. Uno és Ragan bizalmatlanul figyelte az utcán mászkáló embereket. Az még Nynaeve gyakorlatlan szemének is feltűnt, hogy a harcosok készen állnak arra, hogy egy szívdobbanásnyi idő alatt is kardot rántsanak.

– Egyáltalán nincs kifogása az átkozott házasodás ellen – morogta Uno, miközben olyan csúnyán nézett egy utcai árusra, aki húsgombócokat árult a hasán viselt deszkáról, hogy az összerezzent, megfordult és úgy futott el, hogy az ételért cserébe el sem vette az előtte álló két asszonyság kezéből a pénzt. – Magának szerencséje volt. Masema figyelmét elkerülte, hogy magának nincsen férje, különben meglehet, hogy újdonsült férjecskéje oldalán küldte volna vissza a Sárkány Nagyúrhoz. Néha csak úgy összetereltet három-négyszáz hajadont és legényt, és átkozott legyek, ha nem, egyszerűen csak összeházasítja őket. A legtöbben azelőtt még csak nem is látták egymást. Ha ez a gyáva söpredék nem tiltakozik emiatt, akkor maga tényleg azt hiszi, hogy pofázni fognak a rohadt kis sörükért?

Ragan mormogott valamit magában, de Nynaeve éppen eleget hallott meg belőle ahhoz, hogy összevonja a szemöldökét.

– Némelyik férfi nem is tudja, mennyire szerencsés. – Ezt morogta a fickó. Ragan még csak észre sem vette a dühös pillantását. Túlságosan lekötötte az utca szemmel tartása, mintha tényleg arra számított volna, hogy bármelyik pillanatban felbukkan valaki, aki zsákot akar húzni Nynaeve-ra, hogy elhurcolja, mint egy kismalacot. Elfogta a kísértés, hogy ledobja magáról a kendőt. A fickó még a hangos szipákolását sem hallotta meg. Kétségbeejtő, mennyire süketek és vakok tudnak lenni a férfiak, ha éppen olyan a kedvük.

– Legalább az ékszereimet nem próbálta meg elorozni – jelentette ki Nynaeve. – Ki volt az az ostoba némber, aki odaadta neki a sajátját? – Nem lehetett túl sok esze, ha egyszer Masema hívei közé tartozott.

– Az a némber – válaszolta Uno – nem más, mint Alliandre, a Fény kegyelméből az egész átokülte Ghealdan királynője. Meg még egy jó tucatnyi egyéb cím birtokosa, ahogy az maguknál délen olyan szép szokás.

Nynaeve nagy lábujját beleütötte egy kiálló kockakőbe, s emiatt majdnem elesett.

– Szóval így sikerül neki minden! – kiáltott fel, miközben elhárította a segítő kezeket. – Nem csoda, ha már a királynő ennyire ostoba, hogy higgyen neki, akkor az egyszerű emberektől mire lehetne számítani! Azt tehet, amit csak akar.

– Az a nőszemély cseppet sem ostoba – felelte éles hangon Uno. Egy metsző pillantást vetett Nynaeve-ra, majd ismét az utca vizsgálatának szentelte figyelmét. – Egy átkozottul okos asszony. Ha maga hirtelen egy megbokrosodott paripa hátán találja magát, akkor kapaszkodik, és rohadtul hagyja, hadd menjen az átokfattya arra, amerre akar, már ha egy csepp ész is szorult a fejébe. Azt hiszi, ostoba volt, mert hagyta, hogy Masema elvegye az ékszereit? Pontosan tudta, hogy sokkal többet követelnének tőle, ha nem viselne ékszert, amikor ide látogat. Az első alkalommal Masema ment el hozzá, még ha csak egyszer is, és akkor saját kezűleg ráncigálta le a királynő ujjáról az átokkovácsolta gyűrűit. Gyöngyös háló volt a hajában, és amikor Masema leráncigálta, akkor az darabokra szakadt. A sok udvarhölgy térden állva szedegette a földről az átokverte gyöngyöket. Néhányat maga Alliandre szedett össze!

– Az én fülemben ez távolról sem tűnik valami nagy okosság jelének – erősködött tovább Nynaeve. – Inkább mintha gyáva lenne! – És kinek kezdett el remegni a térde, csak mert Masema csúnyán nézett rá? – suttogta a halk hangocska az elméjében. Ki izzadt, mint egy malac? Na, legalább azt nem hagyta, hogy legyőzze a fickó! Á, dehogy! Azért, mert valaki úgy viselkedik, mint a fűzfa, még nem jelenti azt, hogy gyáva, mint egy egér. Ugye? – Ő a királynő, vagy sem?

A két harcos már megint azzal, a férfiakra annyira jellemző pillantással nézett össze.

– Maga ezt nem érti, Nynaeve – mondta türelmesen Ragan. – Alliandre már a negyedik azok közül, akik a Fény kegyelméből Ghealdan trónjára ülhettek, amióta idejöttünk, és ennek alig egy fél éve. Johanin fején volt a korona, amikor Masema elkezdte maga köré gyűjteni az embereket. A király ártalmatlan bolondnak tartotta a Prófétát, és még akkor sem tett ellene semmit, amikor a nemesei lázongani kezdtek, hogy most már vessen véget a komédiának. Johanint vadászat közben halálos baleset érte...

– Halálos vadászbaleset – gúnyolódott Uno. Az egyik utcai kereskedő, aki véletlenül ebben a pillanatban pillantott feléjük, annyira megijedt, hogy elejtette az összes gombolyagot és tűt. – Persze, feltéve, ha balesetnek számít, hogy nem tudta megkülönböztetni a lándzsa két végét egymástól. Ezek az átkozott délvidékiek, meg az átkozott Házaik átokverte Játéka!

– A trónon Elizelle követte – folytatta Ragan. – A katonáival elkezdte feloszlatni a népgyűléseket, míg nyílt viszály nem tört ki, és megfutamították a királyi sereget.

– A valódi katonák tetűrágta utánzata mind – jelentette ki Uno. Nynaeve érezte, előbb-utóbb kénytelen lesz a nyelvezete miatt egy-két komoly szót váltani vele.

Ragan együttértően bólintott, de folytatta, ahol abbahagyta.

– Azt mesélik, ezek után Elizelle mérget ivott, de akárhogy is történt, őt Teresia követte, aki egészen tíz napon át kibírta a koronázását követően. Neki ekkor az jutott az eszébe, hogy milyen jó ötlet lenne kétezer katonával megtámadni a Jehannah falai előtt összegyűlt, Masema szavát hallgató tízezer embert. Miután megfutamították a katonáit, gyorsan lemondott a trónról, és feleségül ment egy gazdag kalmárhoz. – Nynaeve hitetlenkedve meredt rá, míg Uno megvetően felhorkant. Ragan azonban a legnagyobb lelki nyugalommal folytatta: – Legalábbis ezt beszélik. Persze ebben az országban egy nemtelen emberrel kötött házasság azzal jár, hogy az egykori nemes elveszíti, mégpedig örökre, a trónra formált jogát. Bármit is gondolt Beron Ghoared arról, hogy milyen lenne egy királyi származású, csinos asszonyka, egyik reggel Alliandre tíz csatlósa kirángatta az ágyából, és elcipelték a Jheda-palotába, ahol azon melegében le is zajlott az esküvő. Teresia elutazott frissen szerzett férjeura vidéki birtokára, hogy ott töltse a mézesheteket, Alliandrét pedig azonnal, még aznap reggel megkoronázták. Az új királynő a palotába rendelte Masemát, és közölte vele, hogy többé senki sem fogja háborgatni. Két hét alatt megfordult a helyzet, és akkor már őt idézték a táborba. Nem tudom, tényleg hisz-e abban, amit Masema prédikál, de egy olyan ország trónjára ült, amelyik a polgárháború szélén tántorgott, ráadásul a fehérköpenyek is ugrásra készen várták, mikor vonulhatnak be. Csak egyféle módon lehetett ennek elejét venni. Ennek ellenére ő egy bölcs királynő, és egy férfi számára dicsőség lenne őt szolgálni, bár csak egy délvidéki.

Nynaeve éppen csípős válaszra készült, de torkán akadt a szó, amikor Uno megszólalt:

– Egy átkozott fehérköpeny követ minket. Ne forduljon hátra asszonyság! Ennél azért ügyesebbnek kellene lennie.

Valósággal begörcsölt a nyaka, olyan erőfeszítésébe került, hogy ne nézzen hátra. Hideg borzongás futott végig a hátán.

– A következő sikátornál forduljunk be, Uno.

– Az csak távolabb visz minket a Főutcától és az átokverte városkaputól. Majd a tömegben lerázzuk.

– Kanyarodjunk be! – csattant fel Nynaeve, majd megpróbálta valamivel kevésbé élesebben folytatni. – Látnom kell az arcát.

Uno olyan vadul meredt előre, hogy az emberek már tízlépésnyi távolságból elkezdtek elszivárogni előlük, de azért csak bekanyarodtak a legközelebbi sikátorba. Amikor a sarokra ért, Nynaeve feltűnés nélkül kissé elfordította a fejét, mielőtt egy kocsma kiugró fala eltakarta volna előle a kilátást. A hófehér köpeny, rajta az arany napkoronggal jól elkülönült a többi járókelő öltözékétől. Nem lehetett nem felismerni azt a megnyerő arcot, amelyikről biztosra vette, hogy a nyomukban van. Egyetlen fehérköpenynek sem jutott volna Galadon kívül az eszébe, hogy kövesse, és senki más nem mert volna Uno és Ragan nyomába szegődni.

Negyvenedik fejezet

A Kerék sző

Mihelyt a fal eltakarta Galadot, Nynaeve gyorsan előrefordult, és az utcácskát kezdte el vizsgálni. Düh támadt benne, és magára ugyanannyira mérges volt, mint Galaderid Damodredre. Az agyatlan gyapjúfejű! Egy szűk sikátorban jártak, melyet, akárcsak a legtöbb itteni utcácskát, kerek kövekkel fedtek, és két oldalról magas boltok, lakóházak és kocsmák szegélyeztek. A délutáni emberáradat mintha kezdett volna megritkulni. Ha nem jöttél volna be a városba, akkor nem vett volna észre. Az biztos, hogy már nem járt itt elég ember ahhoz, hogy el lehessen közöttük rejtőzködni. De neked mindenképpen látnod kellett a Prófétát. Mert te szentül meg voltál győződve arról, hogy a Próféta majd csak elvarázsol innen, mielőtt Moghedien megtalálna. Mikor tanulod már meg végre, hogy saját magadon kívül senki másra sem számíthatsz? Egy pillanattal később már döntött. Ha Galad befordul ezen a sarkon, és nem látja meg itt, akkor majd nekilát átkutatni a boltokat és a csapszékeket.

– Ide be! – kiáltotta és szoknyáját megemelve beosont a legközelebbi kereszteződésbe, ahol hátát a falnak támasztotta. Senki sem törődött vele, amilyen feltűnésmentesen viselkedett, és már egy cseppet sem izgatta, amit a samarai viszonyokról meséltek. Uno és Ragan már akkor mellette álltak, mielőtt hátát nekivethette volna falnak, és még beljebb tuszkolták, be a poros, szűk sikátorba, el egy régi, törött vödör, egy kiszáradt víztartály mellett, amely annyira megviseltnek tűnt, hogy már csak a kosz tartotta össze. De legalább azt tették, amit mondott nekik. Bizonyos módon. Ugrásra készen, kezüket kardjuk hosszú markolatára téve készen álltak arra, hogy megvédjék, akár akarja, akár nem. Ne bántsd őket, te bolond. Azt hiszed, képes lennél megvédeni magadat?

Meglehetősen dühös volt. Galad! Éppen ő! Nem lett volna szabad otthagynia a menazsériát. Ostoba szeszély, s ezzel mindent tönkretehet. Itt semmiképpen sem használhatná az Egyetlen Hatalmat. Csupán egy gondolat kényszerítette arra, hogy elfogadja a két férfi védelmét. Lehet, hogy a Fekete nővérek vagy esetleg Moghedien itt van már Samarában. Ez éppen elég volt ahhoz, hogy még jobban dühbe guruljon. Legszívesebben beleharapott volna a háta mögötti falba. Most már pontosan tudta, miért tartanak őrzőket az aes sedai-ok, a Pirosak kivételével. Az elméje elfogadta az okot, de valahol mélyebben visítani, fújni, harapni és karmolni szeretett volna.

Galad feltűnt, és fürkésző pillantásokkal lassan elsétált a többi járókelő között. Rendes körülmények között egyenesen kellett volna tovább mennie, de ehelyett abban a pillanatban felfedezte a sikátort, és ezzel őket is. Még csak annyi emberiesség sem szorult bele, hogy meglepettnek vagy elégedettnek látsszon.

Uno és Ragan azonnal egymás mellé álltak, ahogy Galad befordult a sikátorba. A félszemű villámgyorsan kardot rántott, és Ragan sem bizonyult sokkal lassabbnak nála, pedig ő még arra is időt szakított, hogy beljebb lökje Nynaeve-ot a sikátorba. A harcosok egymás mögött helyezkedtek el. Ha Galad végez Unóval, akkor még mindig ott vár rá Ragan.

Nynaeve a fogát csikorgatta. Olyan könnyen elintézhette volna, hogy teljesen feleslegessé és használhatatlanná váljanak ezek a kardok. Érezte az Egyetlen Hatalmat, mintha csak egy láthatatlan tűz világított volna közvetlenül a háta mögött. Várta, hogy megérinthesse. Meg tudná tenni. Ha merné.

Galad megállt a sikátor bejáratában. Köpenyét könnyedén hátravetette, kezét elegáns mozdulattal az övéről lógó kardja markolatára helyezte. Összességében tekintve olyan volt, mint egy pattanásig feszülő rugó. Ha nem lett volna rajta a csillogó mellvért, akármelyik bálon megállta volna a helyét elegáns megjelenésével.

– Nem akarom megölni egyikőtöket sem, shienariak – jelentette ki nyugodtan. Nynaeve már hallotta Elayne-től és Gawyntól, hogy mennyire ügyes a féltestvérük, de most először merült fel benne, hogy Galad esetleg tényleg olyan nagyszerű kardforgató, mint ahogy mesélték. Vagy, hogy Galad szentül meg van győződve erről. Két tapasztalt katonával néz farkasszemet, de nagyjából úgy kezeli őket, mint a farkaskutya az ölebeket. Nem kereste a harcot, de éreztette, hogy összecsapás esetén mind a kettőjükkel végezni tudna. Anélkül, hogy pillantását levette volna a két harcosról, Galad így szólt Nynaeve-hoz:

– Bárki más bement volna egy boltba vagy egy fogadóba, de maga sohasem azt teszi, amire számítana az ember. Beszélgethetünk egy kicsit? Semmi értelme arra kényszerítenie, hogy megöljem ezt a két embert.

Az utcai járókelők közül egy sem állt meg, bár Nynaeve még így is, hogy három férfi takarta el előle a kilátást, jól látta, hogy az emberek majd kitekerik a nyakukat, csak hogy megnézhessék, mi miatt is ment be az a fehérköpeny a sikátorba. Természetesen figyelmüket nem kerülték el a kivont kardok sem. Nemsokára új szóbeszéd kezd el terjedni a városban, de gyorsabban, mint a leggyorsabb fecske röpte.

– Engedjék idejönni! – jelentette ki. Amikor sem Uno, sem Ragan nem mozdult, megismételte, most már kissé élesebb hangon. Erre aztán lassan félreálltak, már amennyire ezt a keskeny sikátor lehetővé tette, és bár nem szóltak egy szót sem, mintha halk morgolódás ütötte volna meg a fülét. Galad elegánsan átsétált közöttük, és mintha már meg is feledkezett volna a shienariakról. Nynaeve ennek ellenére úgy vélte, hiba lenne ebbe a hitbe ringatnia magát, és a két harcosnak is ez lehetett a véleménye.

A Kitaszítottakon kívül nem igazán tudott volna olyan embert elképzelni, akivel ebben a pillanatban kevésbé szeretett volna találkozni, mégis képtelen volt nem észrevenni, hogy a csinos arcot meglátva légzése felgyorsult, és szíve is hevesebben kezdett dobogni. Ezt egyszerűen nevetségesnek tartotta. Miért nem tud rondább lenni ez a fickó? Lehetne például átlagos külsejű!

– Maga persze tudta, hogy észrevettem, amint követ minket! – tört ki hevesen. Tulajdonképpen nem is értette, miért vádolja a férfit. Valószínűleg, mert Galad nem azt tette, amire számított, aminek örült volna, morfondírozott rosszkedvűen.

– Azt azonnal sejteni kezdtem, mihelyt megpillantottam kegyedet, Nynaeve. Jól emlékeztem arra, hogy maga mindig többet lát annál, mint amit sejteni enged.

Nem fogja hagyni, hogy bókokkal levegye a lábáról. Már kitapasztalta Valan Lucánál, hogy hova vezet az ilyesmi.

– Mit csinál itt, Ghealdanban? Azt hittem, már úton van Altara felé.

A férfi egy pillanatig csak nézett lefelé Nynaeve-ra nagy, szép, sötét szemével, aztán elnevette magát.

– Az egész világon maga az egyetlen olyan ember, aki azt kérdezi tőlem, amit tulajdonképpen nekem kellene kérdeznem. De sebaj. Megválaszolom a kérdéseit, pedig tulajdonképpen ennek pont fordítva kellene történnie. Megkaptam a menlevelemet az altarai Salidar felé, amikor mindenkit megállítottak, mert a Próféta... Valami baj van? Rosszul lett?

Nynaeve minden erejét összeszedve megpróbált közömbös arcot vágni.

– Nekem aztán semmi bajom – válaszolta sértődötten. – Egészséges vagyok, mint a makk, köszönöm a kérdést – Salidar. Hát persze! Olyan volt, mintha Aludra tűzpálcikáinak az egyike lobbant volna lángra elméjében, ahogy meghallotta ezt a nevet. Mit törte emiatt a fejét, és erre Galad csak úgy mellékesen kibökte ezt a nevet, amelyet saját erejéből képtelennek bizonyult előásni emlékezete mélyéből. Bárcsak Masema gyorsan szerezne egy hajót! Bárcsak biztos lehetne, hogy Galad nem fogja elárulni őket! Persze, nem úgy, hogy darabokra vágatja Unóval és Ragannal. Bármit is szokott Elayne mondani, Nynaeve a maga részéről nem hitte el, hogy szívesen venné, ha leszúrnák a fivérét. Arra viszont elég kevés lehetőséget látott, hogy elhitesse Galaddal, Elayne nincs itt vele. – Csak nehezen térek magamhoz a meglepetéstől, hogy itt találkozunk.

– Ez a meglepetés valószínűleg eltörpül az enyém mellett, amit akkor éreztem, amikor kiderült, hogy megszöktek Siendából. – A hirtelen az arcára boruló komolyság is, sajnos, remekül állt ennek a jóképű fickónak, azonban a hangsúlya csökkentette a Nynaeve-ra gyakorolt hatást. Egy kicsit. Épp olyan volt, mint aki megszid egy kislányt, amiért az pizsamaosztás után kiszökött a szobájából, hogy fára mászhasson. – Iszonyúan aggódtam maguk miatt! A Fény szerelmére, hát mi ütött magukba? Sejti egyáltalán, hogy milyen veszélynek tették ki magukat? És hogy pont idejöttek, éppen Samarába! Elayne mindig is vágta közben nyergelte volna fel legszívesebben a lovát, de azt reméltem, hogy legalább kegyedbe több értelem szorult. Ez az úgynevezett Próféta... – Elhallgatott, és alaposabban megnézte a két harcost. Uno kardja hegyét a földbe szúrta, forradásokkal borított keze a markolaton pihent, Ragan pedig olyan odaadással vizsgálta fegyvere pengéjét, mint aki se lát, se hall.

– Olyan rémhíreket hallottam – folytatta Galad megfontoltan –, hogy a Próféta shienari. Kegyed csak nem lehet annyira ostoba, hogy egy gyékényen áruljon vele. – Nynaeve ízléséhez képest túlzottan is kérdő volt a mondat hangsúlya.

– Egyikőjük sem a Próféta, Galad – válaszolta Nynaeve szárazon. – Már régóta ismerem őket. Uno, Ragan, eltehetik a kardjukat, feltéve, ha nem azzal akarják a körmüket piszkálni. Na mi lesz? – Kicsit haboztak, de tényleg csak leheletnyit. Uno dühös képet vágott, de azért eltette a fegyverét. A férfiak többnyire csak akkor engedelmeskednek, ha határozottan rájuk szól az ember lánya. A legtöbbjük. Időnként.

– Ezt én sem feltételeztem róluk, Nynaeve. – Galad hangja, ha lehet, még az övénél is hűvösebben csengett, emiatt aztán ismét feltámadt Nynaeve-ban a düh, de amikor a férfi folytatta, inkább méreg, mint nagyzolás érződött a hanglejtéséből. Meg aggodalom. Ez utóbbi persze csak fokozta Nynaeve haragját. A fickó miatt majdnem hogy szívdobogása támadt, erre fel még arra is veszi a bátorságot, hogy aggódjon érte. – Nem tudom, megint mibe keveredtek itt bele Elayne-nel, és nem is érdekel, amíg ki tudom segíteni magukat a kutyaszorítóból, mielőtt bajuk esne. A folyami kereskedelem romokban hever, de a következő néhány nap során csak kiköt itt egy megfelelő hajó. Tudassák velem, hol találom meg magukat, és én gondoskodom egy megfelelő helyről az Altara felé haladó hajón. Onnan aztán felőlem mehetnek tovább Caemlynbe.

Nynaeve-nak leesett az álla.

– Komolyan azt mondja, hogy szerez nekünk egy hajót?

– Ez minden, amit jelenleg megtehetek. – Most bocsánatkérés vegyült a hangjába, és úgy csóválta a fejét, mint aki maga sem tudja, hogy helyesen cselekszik-e. – Én magam nem vihetem kegyedéket biztos helyre, mivel itt kell eleget tennem a kötelességemnek.

– Semmiképpen sem akarjuk hátráltatni a kötelessége teljesítésében! – felelte Nynaeve egy kicsit talán gyorsabban a szükségesnél. Ha ezt félreérti, nos, az akkor kizárólag az ő dolga. Igazából a legtöbb, amit kérnének tőle, az az volna, hogy hagyja békén őket.

Galad úgy érezte, hogy magyarázkodnia kell.

– Tudom, ez nem egészen biztonságos, hogy egyedül indítom útra magukat, de a hajó valószínűleg elviszi innen kegyedéket, mielőtt darabokra hullik ez az egész határszakasz. Egyetlen szikra elég. Márpedig lesz itt szikra bőven, mert a Próféta akkor is lecsap, ha senki sem tart vele. Gondoskodnia kell arról, hogy a leggyorsabban eljussanak Caemlynbe. Csak szavát kell adnia, hogy oda fognak menni, ez minden, amit kérek. A Torony nem a megfelelő hely maguknak. Vagy... – Gyorsan becsukta a száját, de ezzel az erővel akár ki is mondhatta volna Egwene nevét.

Abból csak nem lehet baj, ha Galad is keres nekik egy hajót. Azt Masema talán nem felejti el, hogy be akarja zárni a kocsmákat és a csapszékeket, arról viszont igen könnyen megfeledkezhet, hogy kiküldjön valakit hajót keresgélni. Különösen, ha a hirtelen támadt feledékenységének köszönhetően Nynaeve kénytelen itt maradni, ahol a Próféta arra használja, amire akarja. Nem lesz ebből baj, már ha meg lehet bízni Galadban. Ha mégsem, akkor csak abban reménykedhet, hogy a fickó nem annyira ügyes kardforgató, mint amilyennek tartja magát. Elég komor kilátások, de még így sem sejtette, hogy mi fog, vagy minek kell történnie, ha kiderül, hogy Galad megbízhatatlan.

– Vagyok, aki vagyok, Galad, és ugyanez vonatkozik Elayne-re is. – Már az is rossz szájízt hagyott maga után, hogy Masema előtt kerülgetni kellett az igazságot. Most megint csak úgy kell mellébeszélnie, mintha a Fehér Toronyban lenne. – Maga pedig most az, ami. – Jelentőségteljesen a magasba húzta a szemöldökét, és a férfi fehér köpenye felé biccentett. – Ezek a férfiak gyűlölik a Tornyot, és gyűlölik azokat a nőket, akik képesek használni az Egyetlen Hatalmat. Most, hogy már maga is közéjük tartozik, nem történhet-e meg, hogy egy órán belül ötvenen lesznek a nyomomban, csak hogy egy nyilat lőhessenek a hátamba, ha nem tudnak bezárni az egyik tömlöcükbe? Engem, és persze Elayne-t.

Galadnak megrándult a feje. Lehet, hogy megsértődött?

– Hányszor kell még elmondanom? Sosem bántanám a nővéremet. Vagy magát.

Nynaeve-ot magában iszonyúan mérgesítette, amint rájött, mennyire dühös lett amiatt, hogy a férfi egy leheletnyi szünetet tartott. Na és? Utána azonnal rá gondolt. Hiszen Nynaeve nem egy buta parasztlány, aki elveszíti az eszét, csak mert egy férfi rákacsintott. Még akkor sem, ha ez a kacsintás hihetetlenül vérpezsdítő és ugyanakkor átható is volt.

– Ha így gondolja – jelentette ki végül, mire a férfi feje ismét megrándult.

– Mondja meg, hol szálltak meg, és én majd értesítem magukat, vagy valakivel értesíttetem, ha megtaláltam a megfelelő hajót.

Ha Elayne igazat mondott, akkor Galad ugyanolyan kevéssé tudott hazudni, mint a három esküvel megkötött aes sedai-ok. Nynaeve ennek ellenére habozott. Ha most hibázik, akkor az lehet, hogy az utolsó hibája lesz. Ahhoz ugyan joga volt, hogy saját életét kockáztassa, ám most Elayne nyaka is hurokba kerülhet. Meg Thomé és Juiliné is, hiszen értük is felelősséggel tartozott, bármit is gondolhattak erről. De most itt volt, és neki kellett döntenie. Persze, nem mintha egyébként másként lett volna.

– A Fényre, asszony! Hát még mit akar tőlem? – hördült fel Galad, és felemelte a kezét, mintha csak meg akarta volna Nynaeve vállát ragadni. Mint derült égből a villámcsapás, Uno pengéje ott szikrázott közöttük, de Elayne bátyja úgy tolta félre, mint egy faágat, amelyik valahogy az útjába keveredett, és nem is törődött vele tovább. – Nem akarok én maguknak bajt, sem most, sem máskor, és ezt anyám nevére fogadom! Maga azt mondta, hogy az, ami? Tudom, hogy mi maga! És tudom, hogy mi nem. Lehet, hogy félig-meddig az volt az oka annak, hogy most ezt viselem – megérintette fehér köpenye szegélyét –, mert a Torony kiküldte magát – magát és Elayne-t, meg Egwene-t –, a Fény tudja, hogy hová, pedig maguk csak azok, amik. Ez pont olyan, mintha egy félig kiképzetlen legényt küldenének csatába, s ezt nem tudom megbocsátani nekik. Maguknak, kettőjüknek még mindig maradt idejük arra, hogy elforduljanak tőlük. Nem kell elmenniük a csatába. A Torony túl veszélyes magára vagy a nővéremre nézve. Különösen most. Mára már a fél világ az ellenségük! Hadd segítsek biztonságos helyre jutni! – A feszültség eltűnt a hangjából, ám szavai szinte érdesnek tűntek. – Könyörgöm, Nynaeve! Ha Elayne-t valami baj érné...! Bárcsak Egwene is magukkal lenne, hogy én...! – Kezével beletúrt a hajába, aztán szétnézett, mint aki éppen azon fáradozik, hogy olyan valamit találjon, amivel meggyőzhetné a nőt. Uno és Ragan magasba emelt karddal állt ott, készen arra, hogy keresztüldöfjék, de mintha észre sem vette volna őket. – A Fény szerelmére, Nynaeve! Engedje meg nekem, hogy megtegyem, amit megtehetek!

Csupán egy apróság segítette Nynaeve-ot a döntésben. Most Ghealdanban tartózkodtak. Az egyetlen olyan ország, ahol hivatalosan bűnnek számított, ha egy nő az Egyetlen Hatalmat használja, az Amadicia volt, és ők már átkeltek a folyó innenső oldalára. Így Galadot legfeljebb a Fény Gyermekeinél letett esküje kényszerítheti arra, hogy semmibe vegye Elayne iránti elkötelezettségét. Nynaeve úgy vélte, hogy a rokoni kötelékek ebben az esetben erősebbnek fognak bizonyulni. Ezenkívül ez a fickó túlzottan jól nézett ki ahhoz, hogy legyilkoltassa Unóval és Ragannal. Ennek persze semmi köze nem volt a döntéséhez. Még szép, hogy nem!

– Valan Luca társulatával vagyunk – mondta végül.

Galad pislogott, és a homlokát ráncolta.

– Valan Luca...? Csak nem az egyik menazsériára gondol? – Hitetlenkedés és undor vegyült a hangjába. – A Fény nevére, hát mit művelnek ilyen társaságban? Az ilyen csapatokat vezető emberek alig jobbak, mint a... Nem tesz semmit. Ha pénzre van szükségük, tudok valamennyit adni. Eleget, hogy beköltözzenek egy tisztességes fogadóba.

Hanglejtéséből kiderült, szilárd meggyőződése, hogy a nők azt fogják tenni, amit kért tőlük. Nem azt mondta, „Kisegíthetném kegyedéket néhány koronával?”, vagy azt, hogy „Ne keressek kegyedéknek egy szobát?”. Úgy vélte, a két nőnek egy fogadóban kell aludnia, tehát akkor beköltöznek egy fogadóba. A fickó talán elég jól megfigyelte ahhoz, hogy tudja, be fog osonni ebbe a sikátorba, azonban úgy tűnt, valójában mégsem tud róla semmit. Ráadásul jó okuk volt Lucánál maradni.

– Talán azt hiszi, hogy Samarában akad még szabad szoba, vagy szénapadlás? – kérdezte picivel gúnyosabban, mint ahogy azt szerette volna.

– Biztos vagyok abban, hogy...

Nynaeve félbeszakította:

– Ha akad hely, ahol nem keresnének minket, az egy menazséria. – Senkinek sem jutna eszébe ott keresni őket, kivéve Moghedient. – Hiszen magának is az a véleménye, hogy a lehető legjobban el kell rejtőznünk, igaz? Valószínűleg csak úgy tudna szobát keresni nekünk, ha kidobna egyikből valakit. A Fény egyik gyermeke, aki két asszonynak keres szobát? Ez aztán mindenféle szóbeszédnek adhatna tápot, és úgy vonzaná a pillantásokat, mint trágyadomb a legyet.

Ez cseppet sem tetszett Galadnak. Elfintorodott, és olyan pillantást vetett Unóra meg Raganra, mintha az egész az ő bűnük lenne. Viszont elég okos volt ahhoz, hogy belássa, mi a helyes.

– Ez nem megfelelő hely kegyedék számára, de lehet, hogy ott tényleg nagyobb biztonságban vannak, mint bárhol a városban. Mivel legalább azzal egyetértett, hogy Caemlynbe utazzanak, a magam részéről nem kívánok jobban belemenni ebbe a témába.

Nynaeve semmitmondó képet vágott, és hagyta Galadot, hadd gondolja azt, amit akar. Ha azt hiszi, hogy Nynaeve megígérte, amit egyáltalán nem ígért meg, akkor az az ő dolga. Viszont a lehető legjobban távol kell tartani a menazsériától. Ha megpillantaná nővérét abban a flitterekkel díszített fehér nadrágban, az olyan kitörést eredményezne, hogy amellett még Masema minden dühöngése is eltörpül.

– Ügyeljen arra, hogy a mutatványosoknak még csak a közelébe sem jön! Legalábbis addig, míg meg nem találta a hajót. Akkor az éj leszálltával jöjjön oda a lakókocsikhoz, és érdeklődjön Nana után! – Ez, ha lehet, még kevésbé tetszett a férfinak, de Nynaeve határozottan folytatta: – Az előadások során nem láttam a Fény egyetlen Gyermekét sem. Ha maga beállít oda, mit fognak vajon az emberek gondolni? Biztos érdekelné őket, mit is keres ott.

Galad mosolya most is ragyogott, de valahogy túl sok látszott a fogából.

– Úgy tűnik, maga mindenre tartogat egy választ. De az ellen csak nincs kifogása, ha visszakísérem oda?

– De még mennyire, hogy van. Már így is elég szóbeszédnek adhattunk tápot. Legalább százan látták, amint itt beszélgetünk. – A három férfi még mindig eltakarta előle a kilátást, de nem kételkedett abban, hogy az utcán az emberek még most is kíváncsian kukucskálnak be a sikátorba. Ráadásul Uno és Ragan kezében még mindig ott csillogott a kivont kard. – Ha pedig elkísér, akkor még tízszer annyian fognak látni.

A férfi grimasza egyszerre árulkodott sajnálkozásról és jókedvről.

– Mindenre van válasza, így igaz – morogta. – Na de igaza is van. – A hangja elárulta, szeretné, hogy ez másképpen legyen. – Figyeljetek rám shienariak! – fordult most a harcosok felé. Hangja metszett, mint az acél. – Galadedrid Damodred vagyok, és ez a nő a védelmemet élvezi. A társnőjéről meg csak annyit: a halál sem rettentene vissza attól, hogy megakadályozzam azt, hogy neki akár csak a legkisebb baja essen. Ha eltűritek, hogy bármelyikőjüknek akár csak a haja szála is meggörbüljön, akkor megkereslek és megöllek benneteket. – Ugyanúgy nem törődött a harcosok hirtelen támadt gyanús mozdulatlanságával, mint a pengéikkel. Nynaeve felé fordult. – Úgy vélem, most sem árulja el nekem, merrefelé is lehet Egwene?

– Csak annyit tudhat, hogy ő nagyon messze van innen. – Összefonta karját a melle alatt, és érezte, amint hevesen dobog a szíve. Lehet, hogy éppen most követ el egy súlyos hibát egy csinos arc miatt? – És nagyobb biztonságban annál, mint amilyenben akkor lenne, ha maga bármit is tenne érte.

Galadon látszott, hogy szavát sem hiszi, de nem állt le vele vitatkozni.

– Egy kevés szerencsével egy-két nap alatt csak találok egy hajót maguknak. Addig maradjanak ennek... ennek a Valan Lucának a társulatával. Kerüljék a feltűnést, már amennyire lehet ezzel a hajszínnel. És mondja meg Elayne-nek, hogy legközelebb ne szökjön el előlem. A Fény kegyes volt kegyedékhez, hogy ép bőrrel találtam magukra, de kétszer ilyen kegyesnek kell lennie, ha a saját szakállukra nekivágnának Ghealdannak. A Próféta szentségkáromló martalócai mindenütt ott vannak, és cseppet sem tisztelik a törvényt, és akkor még nem is beszéltem azokról a haramiákról, akik a zavarosban akarnak halászni. Samara igazi darázsfészek, de ha csendben marad, és ráveszi az én nyakas nővéremet arra, hogy ő is ezt tegye, akkor valahogy csak kihozom magukat, mielőtt összecsipkednék a darazsak.

Hát ezt nehéz volt szó nélkül megállni. A fickó nemcsak hogy elfogadta, amit kért tőle, de egyben ugyanazt szabta feltételül. Legközelebb majd azt követeli, hogy Elayne-nel együtt csomagolják őket vattába, és tegyék fel a polcra pihenni. Hát nem az lenne a legjobb, ami történhet? – szólalt meg megint a halk hangocska. Hát nem okoztál már eddig is éppen elég bajt azzal, hogy mindenáron a magad feje szerint akartál cselekedni? Határozottan ráförmedt a hangra, hogy fogja be a száját. A hang azonban nem hallgatott el, hanem elkezdte felsorolni azokat a szörnyűségeket és majdnem-katasztrófákat, amelyeknek Nynaeve makacssága volt az oka.

Galad bizonyára beleegyezésnek tekintette hallgatását, mert megfordult – és megtorpant. Ragan és Uno elzárták a visszaútját. Azzal a csalóka nyugalommal az arcukon néztek vissza rá, amit oly gyakran meg lehet figyelni azokon a férfiakon, akik a következő pillanatban dühöngeni kezdenek. Valósággal szikrázott a levegő, amikor Nynaeve egy gyors mozdulattal intett, hogy engedjék el. A shienariak eltették a kardjukat, és arrébb léptek. Galad is levette kezét kardja markolatáról, és oldalt fordulva elment mellettük, majd eltűnt a tömegben, anélkül, hogy visszapillantott volna.

Nynaeve egy-egy szigorú pillantást vetett Unóra és Raganra, mielőtt méltóságteljesen elvonult volna az ellenkező irányba. Végre egyszer mindent jól megtervezett, erre ezek ketten majdnem tönkretették! Úgy látszik, a férfiak szent meggyőződése, hogy erőszakkal mindent meg lehet oldani. Ha lett volna egy jókora husáng kézügyben, addig verte volna őket, míg be nem látják, hogy az erőszak mit sem ér. Még hogy erőszak!

A shienariak kezdték belátni, hogy jó okkal mérges rájuk, mert kardjukat visszadugták a hátukra szíjazott tokba, és a nyomába eredtek, anélkül, hogy egy szót is szóltak volna. Akkor sem mondtak semmit, amikor másodjára is rossz utcába fordult be, és emiatt vissza kellett gyalogolnia. Ám jobban is jártak, hogy ebben a pillanatban tartották a szájukat. Már nagyon elege volt abból, hogy mindenki előtt be kellett fognia a száját. Először Masema, aztán meg Galad! Semmire sem vágyott jobban, minthogy valakinek végre alaposan megmoshassa a fejét. Különösen az elméje mélyén suttogó hangocska idegesítette, akivel megpróbált ugyan nem törődni, de elnémítania mégsem sikerült.

Amikor újra kint jártak Samara falai előtt, a gyér forgalmú földúton, egyszerűen már nem tudta tagadni a hangocska befolyását. Gyakran füstölgött Rand arroganciája miatt, de a sajátja olyan közel sodorta őt magát és a többieket egy katasztrófához, hogy abba bele sem akart gondolni. Birgitte esetén át is lépte a határt, de a nő legalább életben maradt. Nynaeve számára az lett volna a legjobb, ha többé senkivel nem kellene megküzdenie (még a Fekete ajahhal vagy Moghediennel sem), mielőtt valaki, nála hozzáértőbb el nem döntené, mi a helyes teendő. Lelke mélyén ellenállás bontakozott ki, de ezt ugyanolyan keményen elfojtotta, ahogy Thomét vagy Juilinét szokta. Elmennek Salidarba, és az egészet a Kék nővérek gondjára bízzák. Így kell történnie. Így döntött.

– Evett valamit, ami megfeküdte a gyomrát? – kérdezte Ragan ártatlanul. – Olyan képet vág, mint aki savanyú szőlőbe harapott.

Nynaeve pillantása elhallgattatta a fickót. Csendben tovább gyalogolt, a két shienari oldalt követte.

Hát, velük most mit csináljon? Ahhoz semmi kétség nem férhetett, hogy valami úton-módon majd hasznukat veszi. Már külső megjelenésük is túl hatásos volt ahhoz, hogy lemondjon róla. Ezenkívül két további szempár – egészen pontosan három további szem, lassacskán hozzá kell szoknia Uno fél szeméhez, még akkor is, ha ez nem tetszik neki különösebben – majdcsak segít abban, hogy hamarabb találjanak egy hajót. Minden rendben. Jobb lenne, ha Masema vagy Galad gyorsabbak lennének, de kettőjüket nem nagyon akarta beavatni titkos ügyeibe. Sosem lehet tudni, hogy mit művelnének.

– Most azért követnek, mert Masema azt mondta, hogy tegyenek így – tudakolta –, vagy mert Galad ugyanezt követelte?

– Miért, mit számít az átkozott különbség? – mordult fel Uno. – Ha Sárkány Urunk hívta, akkor magának, ha a fene fenét eszik is... – Elhallgatott, és homlokát ráncolta, amikor a nő figyelmeztetően felemelte az ujját. Ragan úgy nézte ezt az ujjat, mintha fegyver lenne.

– Segítenek nekem meg Elayne-nek megtalálni Randet?

– Nincs semmi jobb dolgunk – válaszolta Ragan szárazon. – Ahogy én látom, csak akkor láthatjuk viszont Shienart, ha ősz hajú, fogatlan vénemberek leszünk. Akkor már nyugodtan elporoszkálhatunk Tearbe, vagy ahol csak van.

Erre nem is gondolt, pedig nem volt butaság. Két további férfi, aki segíthetne Thomnak meg Juilinnek a feladataik elvégzésében, és akik beszállhatnak az éjszakai őrködésbe. Felesleges lett volna tudatni velük, milyen hosszú lesz az út, hány kitérővel és megszakítással fog járni. Megtörténhet, hogy a Kék nővérek Salidarban nem engedik őket továbbmenni. Mert mihelyt megtalálja az aes sedai-okat, újra csak beavatott lesz. Ne merészelj erre gondolni! Tedd, amit kell, aztán majd meglátod!

Luca feltűnő táblája előtt semmivel sem állt kisebb embertömeg, mint korábban. A mezőn keresztül folyamatosan áramlottak az emberek a bejárat felé, miközben mások a bent látottakon ámuldozva kifelé tartottak a kapun, időről időre felbukkant az egyik kanbika is, amint a vitorlavászon mögött a hátsó lábára állt, és ekkor azok, akik kint a belépésre vártak, hangos álmélkodásban törtek ki. Cerandin ismét előadta a teljes programját. A seanchan asszony ennek ellenére gondosan ügyelt arra, hogy s'reditjei elegendő pihenőt kapjanak. Ebben nem ismert tréfát, bárhogy is erősködött Luca. A férfiak megteszik, amit nekik mondanak, ha nem hagy az ember lánya kétséget afelől, hogy nincs más lehetőség. Többnyire, legalábbis.

Mielőtt elérte volna a letaposott barna füvet, Nynaeve megállt, és a két shienari felé fordult. Megpróbált nyugodtan nézni rájuk, de azok ketten igencsak gyanakodva bámultak vissza rá. Uno esetében ez kifejezetten kellemetlen volt, mert olyan módon húzta le a vak szemét eltakaró bőrdarabot, hogy attól Nynaeve majdnem rosszul lett. A bejárat felé siető vagy a kijárat felől áramló emberek nem törődtek velük.

– Akkor hát nem Masema vagy Galad kedvéért – jelentette ki határozottan. – Ha tovább akarnak kísérni, azt kell tenniük, amit mondok. Vagy pedig fel is út, le is út, mert különben semmi közünk egymáshoz.

Természetesen megint csak összenéztek, mielőtt egy biccentéssel jelezték volna egyetértésüket.

– A fenébe is, ha már így kell lennie – morogta Uno –, akkor legyen így! Ha nincsen senkije, hogy a nyavalyába is, vigyázzon magára, akkor elpusztul, és sosem jut el a Sárkány Nagyúrhoz. Valamilyen birkaagyú paraszt majd megeszi reggelire a csípős nyelve miatt – Ragan lapos pillantást vetett bajtársára, amellyel bizonyára jelezni akarta, hogy egyetért vele, azonban kételkedik abban, hogy okos lenne ezt nyíltan kimondani. Úgy tűnt, Ragan egyértelműen jó úton halad afelé, hogy benőjön a feje lágya.

Nynaeve beérte azzal, hogy elfogadják a feltételeit, nem érdekelte, miért. Egyelőre nem érdekelte. Később majd jut elég ideje arra, hogy gatyába rázza őket.

– Abban sem kételkedem, hogy a többiek is beleegyeznek – bökte ki Ragan.

– A többiek? – Nynaeve-nak kiguvadt a szeme. – Azt akarja mondani, hogy nem csak ketten vannak?

– Most összesen már csak tizenöten vagyunk. Nem hiszem, hogy Bartu vagy Nengar velünk jönne.

– Az átkozott Próféta előtt csúsznak-másznak! – Uno elfordult, és túlzott lelkesedéssel köpött egyet. – Csak tizenöten. Sar a hegyekben lezuhant arról az átkozott sziklafalról, Mendau pedig belement abba, hogy egyszerre párbajozzon a Kürt három vadászával, és...

Nynaeve-nak minden lelkierejét össze kellett szednie ahhoz, hogy ne bámuljon rájuk tátott szájjal. Tizenöten! Legszívesebben fejben gyorsan kiszámolta volna, mibe kerül tizenöt férfi kosztolása. Még ha Thom vagy Juilin nem is volt különösebben nagy étvágyú, külön-külön többet ettek, mint ő meg Elayne együtt, a Fényre!

Másrészt viszont tizenöt shienari lovas kíséretében talán nem is lesz szükséges hajóra várni. Természetesen úgy lehetett a leggyorsabban utazni, ha hajóra szállt az ember. Jól emlékezett arra, amit Salidarról hallott. A kisváros egy folyó partján vagy legalábbis annak a közelében feküdt, így hajóval közvetlenül oda lehetett volna jutni. A shienariak kísérete azonban mindenkit elijesztene a kocsijuktól. A fehérköpenyeket, a haramiákat, de a Próféta híveit is. A kocsi persze sokkal lassúbb. Ha pedig egyetlen jármű kerekedik fel ekkora kísérettel Samarából, az igencsak nagy feltűnést kelt. Mintha csak jelzőtáblát tennének ki Moghediennek vagy a Fekete ajahnak. Azokkal törődjenek a Kék nővérek!

– Mi a baj? – kérdezte Ragan, és Uno még gyorsan, bocsánatkérően hozzátette:

– Lehet, hogy nem kellett volna elmesélnem, hogyan halt meg Sakuru.

Sakuru? Ezt bizonyára akkor mesélte el, amikor Nynaeve már kikapcsolta a fülét. – Viszonylag kevés időt töltök el átkozott fe... hölgyek társaságában. Elfelejtettem, mennyire gyenge a gyomra, vagyis... szóval... hogy kicsit érzékeny. – Ha a fickó nem fejezi be a szemét fedő bőrdarab rángatását, akkor majd megmutatja neki, mennyire érzékeny valóban a gyomra.

A létszámuk igazából nem számított. Ha a két shienari jó kísérőnek, akkor tizenöt a Fény ajándéka! Egy magánhadsereg. Nem kell többet aggódnia a fehérköpenyek, az útonállók vagy bármilyen összecsapás miatt, de még azért sem, hogy Galaddal esetleg hibát követett el. Hány sonkát eszik meg tizenöt férfi egy nap? Itt az ideje, hogy határozottan megszólaljon.

– Hát rendben. Minden este, a sötétedés beállta után az egyikük – mondom, az egyikük – idejön, és megkeresi Nanát. Itt ezen a néven ismernek. – Tulajdonképpen nem kellett volna ezt a parancsot adnia nekik, de rá akarta szoktatni őket arra, hogy azt tegyék, amit mond. – Elayne-t most Morelinnek hívják, de keressék csak Nanát! Ha pénzre van szükségük, hozzám jöjjenek, ne Masemához! – Ezt mondva mindenesetre fel kellett sóhajtania. A lakókocsi tűzhelyében még mindig lapult egy kevés arany, de hát Luca még nem kérte el a megígért száz aranykoronáját, és arról holtbiztos nem fog megfeledkezni. Hát, ha a szükség úgy kívánja, még mindig ott vannak az ékszerek. Csak arra kell ügyelnie, nehogy Masema tudomást szerezzen róluk. – Ettől eltekintve egyikük sem jöhet az én közelembe, vagy a társulat közelébe. – Különben még őrséget állítanának, vagy valami hasonló ostobaságot művelnének. – Addig nem, míg fel nem bukkan egy folyami hajó. Ebben az esetben viszont azonnal idesietnek. Érthető?

– Nem – hördült fel Uno. – Már mi a fészkes fenéért kellene távol maradnunk... – Hátrarántotta a fejét, amikor Nynaeve ujja majdnem az orrába fúródott.

– Emlékszik még arra, mit is mondtam a tisztességes beszédről? – Nynaeve-nak minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy szigorúan nézzen a férfira, mert a szemét eltakaró bőrdarabtól majdnem kifordult a gyomra. – Vagy sürgősen az eszébe jut, vagy majd kitapasztalja, miért beszélnek olyan rendesen a folyóközi férfiak!

Unóra meredt, aki lázasan töprengett a hallottakon. A férfi nem ismerhette pontosan Nynaeve helyzetét a Fehér Toronyban, azt azonban tudta, hogy valami köze van Tar Valonhoz. Megfordulhatott a fejében, hogy a nőt a Toronyban képezték ki. Lehet esetleg az aes seadai-ok ügynöke is, talán még egy aes sedai is, igaz ez esetben még csak nem rég hordhatja a kendőt. Ezenfelül olyan ködösen fogalmazta meg a fenyegetését, hogy az a legvadabb rémálmoknak is helyt adott. Ezt a módszert már jóval az előtt ismerte, hogy Juilin mesélt volna róla Elayne-nek.

Legnagyobb meglepetésére a társulat gyarapodott, miközben távol volt. A bejárattól nem messze, egy új emelvényen egy áttetsző, sárga nadrágot viselő nő állt fejen, kinyújtott kezén egy-egy pár fehér galambbal. Nem, nem is fejen állt. Ez a némber valamiféle faszerkezetet szorított a fogai között, és azon egyensúlyozott. Miközben Nynaeve megkövülten bámulta, a nő leengedte kezét egészen a padozatig, amitől meggörbült a háta, de úgy, hogy már-már úgy tűnt, mintha a saját fején ülne. De ez még nem volt elég. A nő most leengedte a lábát, majd újra felemelte, de ezúttal már a karja alatt. Ekkor a galambok átlibbentek tenyeréből a talpára. A madarak álltak az egészen emberi gombolyag legtetején, amivé az akrobata mostanra összecsomózta magát. A nézőknek elakadt a lélegzete, de aztán hangos tapsviharba törtek ki, miközben Nynaeve-nak görcsbe rándult a gyomra, mert az egész nagyon is emlékeztette arra, mit is tett vele Moghedien.

De hát nem ezért akarom az egészet a Kék nővérek nyakába varrni! – szólalt meg a halk hangocska. Csak az újabb katasztrófát akarom elkerülni! Ez igaz is volt, de ennek ellenére attól tartott, hogy legközelebb nem ússza meg ilyen könnyen. Ezt persze senki más előtt nem ismerte volna be. Még magának se nagyon akarta bevallani.

Még egy utolsó ámuló pillantást vetett a kígyóasszonyra. Hogyan tudta ennyire összecsomózni magát, ezt Nynaeve soha meg nem fogja érteni. Megfordult és megdermedt, mert az embertömegből hirtelen Birgitte és Elayne lépett mellé. Elayne nyakig gombolta köpenyét, szemérmesen elfedve ezzel fehér zubbonyát és szűk nadrágját, míg Birgitte büszkén mutogatta kivágott, tűzpiros ruháját. Még a megszokottnál is peckesebben járt, és a haját is hátrafogta, nehogy eltakarjon bármit is. Nynaeve gyorsan megtapogatta saját kendőjének csomóját, és a pokolba kívánta Birgittét, mert látványa túlzottan is arra emlékeztette, mit tenne ki saját maga is közszemlére, ha nem lenne rajta a kendő. Birgitte oldalán ott lógott a tegez, kezében pedig azt az íjat tartotta, melyet Luca szerzett neki valahol. Most már biztos túl késő van ahhoz, hogy célba lőjenek!

Sajnos elegendőnek bizonyult egyetlen pillantást vetni az égre, hogy Nynaeve belássa, nem nagyon tudja elszabotálni a célba lövést. Bármilyen sok dolgot is élt át ezen a napon, a Nap még magasan járt az égen. Az árnyékok már hosszúra nyúltak, de nem annyira, hogy ezzel meggyőzhesse Birgittét. Legalábbis nem nagyon hitte, hogy sikerülni fog.

Megpróbált úgy tenni, mintha csak véletlenül tévedt volna tekintete az ég felé, és fejével az áttetsző nadrágos nő felé biccentett, aki ebben a pillanatban elkezdte magát egy olyan valamivé összecsomózni, ami Nynaeve szemében egyszerűen lehetetlennek tűnt. Ráadásul még mindig a foga között egyensúlyozta azt a faalkotmányt.

– Hát ez meg hogy került ide?

– Luca alkalmazta – válaszolta Birgitte nyugodtan. – Még néhány leopárdot is vett. A nőt Muelinnek hívják.

Míg Birgitte maga volt a megtestesült jeges nyugalom, addig Elayne majdnem felrobbant az idegességtől.

– Hogy hogyan került ide? Egy olyan társulat tagja volt, amelyiket majdnem felkoncolt a dühöngő tömeg – tört ki belőle.

– Erről én is hallottam, de ez nem olyan fontos. Én...

– Nem olyan fontos? – Elayne a szemét forgatva meredt az égre, mint aki jelre vár. – És azt is hallottad, miért? Nem tudom, hogy a fehérköpenyek voltak-e, vagy ez a Próféta, de azért uszították rájuk az embereket, mert azt gondolták... – anélkül, hogy lassított volna beszédtempóján, lehalkította a hangját, és körülnézett, de a közelükben senki sem állt meg hallgatózni, bár mindenki megbámulta a szemmel láthatóan az akrobatákhoz tartozó nőket –, mert bizony azt gondolták, hogy a mutatványosok egyike csíkos kendőt hordott. – Nagy nyomatékkal ejtette ki a kendő szót. – Micsoda bolondok, hogy azt képzelik, éppen egy ilyen nő fog egy vándorcirkusszal utazni! Na jó, te meg én éppen ezt tesszük. Te meg erre fel egyszerűen berohansz a városba, és nem szólsz senkinek sem. A legkülönfélébb rémhíreket hallottuk, azt, hogy egy kopasz fickó a vállára dobott, és elhurcolt, de azt is, hogy megcsókoltál egy shienarit, aztán kéz a kézben elandalogtál vele.

Nynaeve még be sem tudta csukni a száját a megdöbbenéstől, amikor Birgitte még rátett egy lapáttal.

– Luca mind a két lehetőségtől rettenetesen ideges lett. – Hirtelen öblös, mély hangon folytatta: – Szóval a kemény férfiak tetszenek neki? Na majd én megmutatom, hogy vagyok olyan kemény, mint a kukoricacső télen! És ezzel elindult, hogy visszahozzon. Két akkora fickó ment vele, mint egy-egy szekrény. És Thom Merrilin meg Juilin Sandar is bement a városba, és az ő hangulatuk sem volt sokkal jobb. Ettől Luca még inkább dühbe gurult, de annyira idegesített mindenkit az eltűnésed, hogy nem maradt idejük egymás torkának ugrani.

Nynaeve egy pillanatra teljesen zavarba jött. Még hogy a kemény férfiakat szereti? Hát ezzel meg mit akart mondani? Aztán lassan megérthette, mert hangosan felsóhajtott.

– Hát, most már csak ez hiányzott nekem! – Szóval Thom meg Juilin bent járnak Samarában? A Fény a megmondhatója annak, mit fognak megint művelni.

– Nagyon szeretném végre tudni, mi ütött beléd, hogy csak úgy eltűntél – csattant fel Elayne. –, de itt csak az időnket vesztegetjük!

Nynaeve hagyta, hogy közrefogják, és keresztülverekedjék magukat a tömegen. Bár meglepte, amit Lucáról meg a többiekről hallott, de ennek ellenére nem elégedetlenkedett azzal, amit ma sikerült elintéznie.

– Egy cseppnyi szerencsével egy-két nap alatt kijuthatunk innen. Ha nem Galad szerez hajót, akkor majd a Próféta. Ugye még emlékszel Masemára, Elayne? Arra az állandóan savanyú képű shienarira? – Ekkor észrevette, hogy Elayne megtorpant, úgyhogy kénytelen volt megállni. A lány utolérte.

– Galad? – kérdezte hitetlenkedve, miközben megfeledkezett arról, hogy összefogja köpenyét. – Te beszéltél Galaddal? És a Prófétával? Másként honnan tudnák, hogy hajóra van szükségünk? Meglátogattad őket teázni, vagy egyszerűen csak beültetek valamelyik kocsmába egy sörre? Ahova valószínűleg az a két kopasz fickó cipelt be. Esetleg Ghealdan királya is ott ivott? Volnál kedves szólni, hogy csak álmodom? Szeretnék végre felébredni!

– Kérlek, szedd össze magadat – felelte Nynaeve határozottan. – Itt a királynő uralkodik, nem egy király, és igen, ő is ott volt. És nem is volt kopasz, csak varkocsos. A shienari, úgy értem. Nem a Próféta. Ő olyan kopasz, mint egy... – Olyan dühösen nézett Birgittére, hogy az abbahagyta a vihogást. Szúrós pillantása kissé veszített az erejéből, amikor eszébe jutott, ki ez az asszony, és hogy mit is tett vele, de ettől függetlenül szerencse, hogy gyorsan kisimultak a mesterlövész arcvonásai, mert így nem kellett ellenőriznie, hogy képes-e addig ütni Birgitte fejét, amíg az el nem kezd bandzsítani. Újra elindultak, mire Nynaeve folytatta, olyan nyugodtan, amennyire csak tudta. – Szóval így történt. Találkoztam Unóval, az egyik shienarival, aki Falméban is járt. Éppen téged csodált a kötélen, Elayne. Egyébként neki is ugyanolyan rossz a véleménye arról, hogy Andor leányörököse így mutogatja a lábát. Bárhogy is, Moiraine ideküldte őket Falméból, de...

Gyorsan beszámolt mindenről, miközben keresztülfurakodtak a tömegen, és már nem is törődött Elayne elképedt megjegyzéseivel. A kérdéseket igyekezett olyan tömören megválaszolni, ahogy csak lehetett. Bármennyire is érdekelte Elayne-t, hogy ilyen gyakran váltogatták egymást Ghealdan trónján az uralkodók, a lány mindenekelőtt arra összpontosított, hogy szó szerint meghallgathassa, mit mondott Galad. Meg azt is tudni akarta, hogy lehetett Nynaeve annyira őrült, hogy éppen a Prófétával álljon szóba, bárki legyen is az. Olyan sűrűn használta az „őrült” szót, hogy Nynaeve-nak igencsak össze kellett szednie magát ahhoz, hogy ne guruljon dühbe. Abban talán kételkedett, hogy Birgittet laposra tudná-e verni, de Elayne-nel szemben nem lettek volna gátlásai, leányörökös ide vagy oda. Birgittet a maga részéről elsősorban Masema érdekelte, meg a shienariak. Úgy tűnt, hogy egy korábbi élete során volt már dolga a Határvidék harcosaival, bár akkoriban másként hívták az ottani országokat. Alapvetően jó véleménnyel volt róluk. Viszonylag keveset beszélt, de látszott rajta, nem ellenzi, hogy a shienariak kísérjék őket.

Nynaeve arra számított, hogy a többiek meglepődnek, vagy izgalomba jönnek amiatt, hogy felfedezte Salidart. Semmi ilyesmi nem történt. Birgitte ezt olyan magától értetődőnek tartotta, mintha csak azt mesélte volna, hogy ma este Thommal és Juilinnal vacsorázik. Nyilvánvalóan eldöntötte, hogy Elayne mellett marad, bárhová is vezesse a sors, és ettől eltekintve semmi más nem számított. Elayne maga kételkedve nézett rá. Kételkedve!

– Biztos vagy ebben? Hiszen annyira próbáltál visszaemlékezni rá, és... Hát meglehetősen furcsa véletlennek tűnik, hogy éppen Galad hozza szóba előtted ezt a várost.

Nynaeve valósággal fortyogott a dühtől.

– Még szép, hogy biztosra veszem! Néha véletlenül is történnek dolgok. A Kerék sző, a Minta jő. Talán már hallottál erről. Még arra is emlékszem, hogy Galad Siendában is említette, de ott túlzottan elfoglalt az, hogy hogyan reagáltál rá, ahhoz... – elhallgatott.

Az északi kerítés közelében egy hosszú, keskeny sávban jártak, melyet kötelek választottak el a többi résztől. Az egyik végén egy fakerítésre emlékeztető építmény állt, két lépés széles és kettő magas. A nézők négy sorban álltak. A gyerekek előttük kuporogtak, vagy átölelték apjuk vállát, esetleg elbújtak anyjuk szoknyája mögé. A moraj megerősödött, ahogy felbukkant a három nő. Nynaeve legszívesebben megtorpant volna, de Birgitte karon ragadta, így nem maradt más választása, mint hogy továbbmenjen.

– Azt hittem, visszamegyünk a lakókocsikhoz – mondta elkeseredve. A nagy mesélésben nem figyelte, hogy hová mennek.

– Csak ha azt akarod, hogy sötétben lőjek – válaszolt Birgitte. Úgy tűnt, készen áll arra, hogy megpróbálja.

Nynaeve legszívesebben valami csípőset válaszolt volna, de erejéből csak egy rémült nyikkanásra tellett. Kizárólag azt a furcsa kerítésrészletet látta maga előtt, miközben végigsétált a hosszú fűsávon, és szinte alig érzékelte a nézőket. Még a mind hangosabbá váló madárcsicsergés is csak távoli zörejnek tűnt. Úgy tűnt, mintha ez a kerítés csupán egy mérföldre állna attól a ponttól, ahol Birgitte lőni fog.

– Biztos vagy abban, hogy ő a... a mi anyánkra esküdött? – kérdezte Elayne enyhén rosszkedvvel. Még az is a nehezére esett, hogy ilyen módon ismerje el Galadot testvérének.

– Tessék? Igen. De hát mondtam, nem? Figyelj rám! Ha Luca bent van a városban, akkor nem tudja, hogy mit tettünk, és lehet, hogy késő lesz, mire... – Nynaeve rájött, annyira fél, hogy értelmetlenül beszél össze-vissza, de nem tudott semmit sem tenni ellene. Eddig még sosem vette észre, milyen hosszú is tud lenni százlépésnyi távolság. A Folyóközben a felnőtt férfiak ennek kétszereséről szoktak lőni. De otthon nem ő volt a céltábla. – Azt hiszem, most már későre jár. Az árnyékok... az éles fény... inkább majd reggel. Ha a fény jobb...

– Ha ilyen esküt tett – szakította félbe Elayne, mintha oda sem figyelt volna rá –, akkor azt minden körülmények között megtartja. Inkább szegné meg a megváltására és újjászületésére tett esküt, mint ezt. Azt hiszem... nem, tudom, hogy ebben az esetben megbízhatunk benne. – Ez nagyon nem úgy hangzott, mintha túlzottan örülne neki.

– Pont jók a fényviszonyok – jelentette ki Birgitte, és érdes hangjába egy leheletnyi vidámság is vegyült. – Lehet, hogy bekötött szemmel is megpróbálom. Ez a sok néző biztosan azt szeretné, hogy jó veszélyesnek tűnjön a produkció, legalábbis azt hiszem.

Nynaeve kinyitotta a száját, de semmi sem jött ki belőle. Most már egy nyekkenéssel is beérte volna. Birgitte csak ostoba módon tréfálkozott. Ezt azért nem gondolhatta komolyan!

Háttal odaállították a durva fakerítés elé, és Elayne nekilátott kibontani Nynaeve kendőjén a csomókat, miközben Birgitte elindult visszafelé az úton, amelyiken idejöttek. Már elő is szedett egy nyílvesszőt a tegezéből.

– Ezúttal tényleg ostobaságot csináltál – morogta Elayne. – Biztos vagyok abban, hogy megbízhatunk Galad esküjében, de azt végül is nem tudhatod, hogy mit fog művelni előtte; és ez után még a Prófétával is leálltál beszélgetni! – Durván lerántotta a kendőt Nynaeve válláról. – Végül is, még csak halványan sem sejthetted, hogy mit fog művelni. Mindenkit kétségbe ejtettél, és mindent kockára tettél!

– Tudom – nyögte ki Nynaeve nagy nehezen. A nap a szemébe sütött, így egyáltalán nem látta Birgittét. Viszont Birgitte látta őt. Ez volt a fontosabb.

Elayne gyanakodva nézett rá.

– Szóval tudtad?

– Tudtam, hogy mindent kockára tettem. Beszélnem kellett volna veled, és megkérdeznem a véleményedet. Tudom, hogy ostobán viselkedtem. Nevelőnő nélkül nem is szabadna kiengedni az utcára. – Mindez egy szuszra tört ki belőle. Egészen biztos, hogy Birgitte jól látja.

Elayne gyanakvása aggodalommá változott.

– Jól vagy? Ha tényleg nem akarod végigcsinálni...

Ez a némber még a végén azt hiszi, hogy fél. Nynaeve ezt nem akarta annyiban hagyni. Kényszerítette magát, hogy mosolyogjon, és remélte, hogy közben nem tágul ki túlságosan a szeme. Az arcbőre valósággal megfeszült.

– Már hogyne akarnám! Direkt jólesik.

Elayne kételkedve megemelte a szemöldökét, de aztán csak bólintott.

– És Salidart is biztosra veszed?

Nem várta meg a válaszát, hanem gyorsan oldalra lépett, miközben összehajtotta a kendőjét. Valami oknál fogva Nynaeve mégsem gurult haragba emiatt a kérdés miatt, ugyanúgy, ahogy Elayne képtelennek bizonyult várakozni. Nynaeve olyan gyorsan vette a levegőt, hogy aggódni kezdett, keble esetleg kicsúszik mély kivágásából, de még ezzel sem tudta lerázni magáról a bénultságot. A napfény elvakította. Ha pislogott volna, talán még megláthatja Birgittét, de a szeme önálló életre kelve egyre tágult. Most már semmit sem tehetett. Ez volt a büntetése azért, hogy felesleges kockázatot vállalt. Még csak méregbe sem gurult azért, hogy megbüntetik, miután minden olyan remekül alakult. És Elayne nem hiszi el neki Salidart! Hűvös nyugalommal kell erre válaszolnia. Csak nem...

Mintha csak a semmiből jött volna, egy nyíl vágódott a fába, és közvetlenül a jobb csuklója mellett kezdett el remegni. Halk nyekkenéssel semmivé foszlott a hűvös nyugalom. Még az is nehezére esett, hogy megfeszítse térdét, de legalább nem esett össze. A második nyílvessző szele megsuhintotta a másik csuklóját, ez most valamivel hangosabb nyikkanást csalt ki belőle. Birgitte nyilait ugyanúgy nem tudta visszatartani, mint ezeket a halk kis sikolyokat. Minden egyes nyíl után hangosabban jajongott, és úgy tűnt, hogy a tömeg megéljenzi sikoltását. Minél hangosabban üvöltött, annál hangosabban tapsoltak és ujjongtak. Amikor a nyilak végül kirajzolták teste alakját a térdétől a feje magasságáig, akkorra a tapsot már csak viharosnak lehetett volna nevezni. A szám vége kissé felmérgesítette, mert az emberek odaözönlöttek, és körbevették Birgittét, miközben ő egyedül állhatott a remegő nyílvesszők között. Nem csak a nyílvesszők rezegtek. Ő is remegett.

Összeszedte magát, és sietve elindult a lakókocsik felé, amilyen gyorsan csak tudott, nehogy valaki észrevegye, hogy milyen rosszul van. Nem, mintha bárki is figyelt volna rá. Hiszen ő mit tett? Csak ott állt, és reménykedett, hogy Birgitte nem tüsszent egyet, vagy hirtelen nem kezd el viszketni a dereka. Holnap pedig meg kell ismételniük az egészet. Vagy ezt teszi, vagy kénytelen lesz megmondani Elayne-nek, vagy ami még ennél is rosszabb, Birgittének, hogy mennyire fél.

Amikor Uno megjelent ezen az estén, és Nanát kereste, Nynaeve rendkívül határozottan ecsetelte neki, hogy amennyire lehet, legyen kemény Masemával, és keresse meg Galadot is, hogy elmondhassa neki, a fiúnak nagyon gyorsan kell hajót találnia, kerül, amibe kerül. Ezek után vacsora nélkül feküdt le aludni, és megpróbálta bebeszélni magának, hogy másnap képes lesz elhitetni Elayne-nel és Birgittével, túl beteg ahhoz, hogy ismét célba lőjenek rá. Csak hát, pontosan tudta, a többiek bizonyára sejtenék, mitől is betegedett meg ilyen hirtelen. Az meg csak rontott a dolgon, hogy valószínűleg Birgittéből is csöpögött volna az együttérzés. Az átkozott férfiak egyikének mindenképpen szereznie kell egy hajót!

Negyvenegyedik fejezet

Kin Tovere tudománya

Rand egyik kezét kardja markolatán tartotta, míg másikkal rövid nyelű, zöld-fehér díszítésű seanchan lándzsáját fogta. Ebben a pillanatban nem törődött a többiekkel, akik a közelében ácsorogtak a domboldalt borító ritkás erdőben, hanem a délutáni napfényben előttük elterülő három tábort tanulmányozta. Három jól elkülönített tábor; éppen ezzel volt baj. Ott táboroztak a rendelkezésére álló teari és cairhieni katonák. Minden más férfi, aki képes volt kardot forgatni, vagy lándzsát emelni, bent szorongott a városban vagy a jó Fény tudja hol.

Az aielek rengeteg menekültet összetereltek a Jangai-hágótól idáig tartó úton, míg sokan önként csatlakoztak hozzájuk, amikor hírét vették, hogy ezek az aielek nem ölnek meg azonnal mindenkit, akit csak megpillantanak. Mások túlzottan elfáradtak, és már semmivel sem törődtek, csak azt remélték, hogy egyszer még jóllakhatnak, mielőtt meghalnak. Túl sokan gondolták, hogy mindenképpen meg kell halniuk – vagy az aielek, vagy az Újjászületett Sárkány keze által, vagy az Utolsó Csatában, amelyikre szerintük most már bármelyik nap sor kerülhet. Eléggé sokan voltak, nagy részük paraszt, kézműves vagy boltos. Némelyikük képes lett volna íjjal vagy parittyával leteríteni egy nyulat, de egyetlen katonára sem bukkant közöttük, és kevés volt az idő ahhoz, hogy legalább az alapokra kiképezzék őket. Cairhien városa alig több mint öt mérföldre feküdt nyugatra, így a fák csúcsa fölött jól lehetett látni néhányat Cairhien híres, befejezetlen tornyai közül. A város végignyújtózott az Alguenya folyó parti dombjain. Couladin shaidói és a hozzá csatlakozók tökéletesen körbezárták. Randtől nem messze sátrak és tábortüzek átgondolatlan összevisszaságában vagy nyolcszáz állig felfegyverzett teari katona táborozott egy hosszú, de nem túl mély völgyben. Legalább a felük a Kő Védelmezői közül került ki. Csillogó mellvértet és karimás sisakot viseltek, zubbonyuk buggyos ujját pedig fekete és arany csíkok díszítették. A többieket az a tíz nagyúr küldte, akiknek a zászlói és címerei a tábor középpontjában tökéletes kört alkottak Weiramon nagyúr ezüst félholddal és zászlókkal díszített lobogói körül. A kerítés mellett, ahová a lovakat kötötték ki, olyan sok őr állt, mintha minden pillanatban támadásra számítottak volna.

Háromszáz lépéssel arrébb, a másik táborban ugyanilyen szigorúan őrizték a lovakat. Ezek az állatok egészen más fajtához tartoztak. Csupán néhányan értek fel a nemes teari telivérekkel, és ha Rand nem tévedett, jó pár igáslovat is kikötöttek ott. A cairhieniek táborában legfeljebb százzal több ember pihent, mint a teariekében, de nekik kevesebb sátor jutott, és azok nagy része is foltozottnak tűnt. Zászlóik és conjaik alapján több mint hetven nemesúr képviseltette magát. A cairhieni nemesek közül már csak kevésnek maradtak meg a csatlósai, és a királyi hadsereg már a polgárháború elején szétszéledt.

Az utolsó tábor további ötszáz lépésnyire feküdt a völgyben, itt is cairhieni emberek táboroztak, de őket nem csak a távolság választotta el honfitársaiktól. Ez a csapat nagyobb volt, mint a másik kettő együttvéve, de itt elvétve sem lehetett lovat vagy sátrat látni. Nem lobogtak zászlók a tábor fölött, és csak a tisztek viselték a cont, az apró, rikító színű hátzászlókat, amelyek segítségével embereik könnyedén azonosíthatták őket. Nekik semmi közük nem volt a nemesi családokhoz. A gyalogságra ugyan szükség volt, de ezt nagyon kevés teari vagy cairhieni úr lenne hajlandó beismerni. És közülük bizonyára senki sem állt volna szívesen egy gyalogos egység élére. Ennek ellenére ezt a tábort szervezték meg a legjobban. A tábortüzek egyenes sorokban lángoltak, a hosszú pikákat szépen a földbe tűzték, hogy azonnal ki lehessen rántani őket, és az íjászokat meg a nyílpuskásokat egyenletesen elosztották a sorok mentén. Lan véleménye szerint a harcos a fegyelemnek köszönheti, ha életben marad, de a gyalogosok nagyobb hajlandóságot mutattak arra, hogy ezt elfogadják, és ennek szellemében cselekedjenek, mint a lovasok.

Ez a három csapat állítólag összetartozott, és valamennyien azonos parancsoknak engedelmeskedtek. Weiramon nagyúr az előző nap késő délutánján érkezett meg délről velük. A lovasság két tábora azonban ugyanolyan gyanakvással figyelte egymást, mint a környező dombokon elhelyezkedő aieleket. A teariek enyhe megvetéssel nézték a cairhienieket, akik a maguk részéről viszont a harmadik csoportot igyekeztek semmibe venni. Ez utóbbiak meg a nemeseket bámulták komor arccal.

Rand hívei, a szövetségesei, túlzottan is nagy hajlandóságot mutattak arra, hogy közös ellenségük helyett egymás torkának ugorjanak. Rand továbbra is úgy tett, mintha a távozókat ellenőrizné, ehelyett azonban Weiramont figyelte, aki sisak nélkül, szálfaegyenes testtartással állt a közelében, mintha csak karót nyelt volna. Két fiatalabb férfi, jelentéktelen teari nemesek, pöffeszkedtek közvetlenül mögötte. Ugyanolyanra vágatták a szakállukat, és ugyanúgy olajozták, mint Weiramon. Csak az idősebb férfi szakállának ősz csíkjaival nem tudtak mit kezdeni. Még a rikító színű csíkokkal díszített zubbonyaik fölé csatolt mellvértjeik is ugyanúgy ragyogtak az aranytól, mint az övé. Elegánsan, kissé távolabb mindenki mástól a dombon, de elég közel álltak Randhez ahhoz, hogy bármilyen katonai pompára vágyó uralkodó elégedetten csettintsen a láttukra. Igaz, közben rettenetesen izzadtak. Bár erre sem figyeltek oda.

A nagyúr pecsétjéről csak néhány csillag hiányzott ahhoz, hogy versenyre kelhessen Lanfear címerével, de nehezen lehetett volna elképzelni, hogy a nagyorrú fickó valójában Lanfear, újra álruhában. Gyér, ősz haját ugyanúgy beolajozta, mint szakállát, és megpróbálta úgy fésülni, hogy az eltakarja kopaszodó feje búbját. A teari segédcsapatokkal északra vonult, amikor meghallotta, hogy az aielek megtámadták Cairhien városát. Ahelyett, hogy megfordult vagy letáborozott volna, hogy kivárja a helyzet alakulását, olyan gyorsan vonult északra, ahogy a lovak csak bírták, és útközben összeszedte az összes katonát, akit csak talált.

Ez volt a jó Weiramonban. A rossz viszont az volt, hogy tényleg elhitte, képes a Cairhien köré font shaido gyűrűt annyi katonával szétverni, amennyit magával hozott. Még most is azt hitte. Egyáltalán nem örült annak, hogy Rand nem engedte harcba szállni, és hogy ráadásul még aielek is körbeveszik. Weiramon szemében az egyik aiel semmiben sem különbözött a másiktól. Ezzel egyébként a többiek is így voltak. A fiatalurak egyike fintorogva illatosított zsebkendőt tartott az orrához, ha ránézett egy aielre. Rand nem hitte, hogy a fickó túl sokáig életben fog maradni. Bármit is csináljon, ez az alak gyakorlatilag hulla.

Weiramon észrevette, hogy Rand ránézett, ezért megköszörülte a torkát.

– Sárkány Nagyuram – kezdte, és ez úgy hangzott, mintha érdesen ugatott volna. – Egy erőteljes támadással szétzavarjuk őket, mint a pockokat. – Kesztyűjével nagyot csapott a tenyerébe. – A gyalogság sosem lesz képes ellenállni egy fergeteges lovassági támadásnak. Előreküldöm a cairhienieket, hogy felijesszem őket, és aztán jövök én az...

Rand félbeszakította. Hát nem tud ez az alak számolni? Nem mond neki semmit az innen látható aielek száma arról, hányan lehetnek a város körül? Nem számított. Rand már így is a kelleténél többet hallgatta.

– Biztos, hogy igazak a Tearből jövő hírek.

Weiramon pislogott.

– Hírek, Sárkány nagyuram? Tessék...? Ja, hogy azok! A Fény égesse meg a lelkemet, nem kell azokkal törődni. Az illiani kalózok gyakran nyomorgatják a partvidéket. A kisvárosokra fáj a foguk.

Az alapján, amit korábban mesélt, a kalózok most komolyabb vállalkozásba kezdtek.

– És a támadás a maredoi síkságon? Ott is gyakran portyáznak?

– Ó, a Fény égesse meg a lelkem, azok csak haramiák! – Mintha csak egy tényt közölt volna, szavai nem tűntek tiltakozásnak. – Lehet, hogy nem mind illianiak, de nem is katonák, az biztos. Amilyen zűrzavar szokott náluk lenni, az ember még csak nem is sejtheti, aznap éppen kinek a kezében van a hatalom. A királyéban, a Kilencek Tanácsáéban vagy esetleg a Gyülekezetében? Ám ha aztán egyszer elszánják magukat a háborúra, akkor a hadaik Illian arany méheit követve vonulnak hadba Tear ellen. Akkor nem a kereskedőket zaklató, a házakat lángra lobbantó haramiákat küldenek, abban biztos lehet.

– Ha ön így gondolja – válaszolta Rand olyan udvariasan, ahogy csak tudta. Ebben a pillanatban annyi hatalom lehet a Kilencek Tanácsa, Mattin Stepaneos vagy Balgar kezében, amennyit Sammael jónak lát. Ennek ellenére viszonylag kevés ember tudhatott arról, hogy a Kitaszítottak kiszabadultak. Azok közül, akiknek szembesülniük kellene ezzel a ténnyel, néhányan becsukták a szemüket, mintha abban reménykednének, hogy a Kitaszítottak eltűnnek, ha nem látják őket; míg mások úgy tettek, mintha az összecsapásra csak valamikor a homályos és remélhetőleg távoli jövőben kerülne sor. Semmi értelme sem lett volna azzal próbálkoznia, hogy meggyőzze Weiramont, mindegy, melyik csoportba is tartozzon. Semmit sem számított, mit hitt ez az ember, és mit nem.

A nagyúr komor pillantást vetett az előttük elterülő völgybe. Egészen pontosan a cairhieniek két táborára.

– Hát nincs itt senki, aki képes lenne uralkodni? Ki tudhatja, melyik banda jutott el délre. – Elfintorodott, és még nagyobbat csapott kesztyűjével a tenyerébe, mielőtt visszafordult volna Rand felé, hogy ismét az arcába nézhessen. – Hát, mi majd rendet teremtünk. Minden a magáé lesz, Sárkány nagyuram. Csak adja ki a parancsot, és én...

Rand egyszerűen elsétált mellette, és igyekezett nem meghallani, hogy az továbbra is a támadási parancs mellett kardoskodik. A két ifjú úr ott lihegett a nyomában, mint két öleb. Ez az ember egy javíthatatlan bolond.

Természetesen nem voltak egyedül. Kifejezetten erős forgalom uralkodott a domb tetején. Először is Sulin száz Far Dareis Maial vette körül Randet, és közülük mindegyik feszültebbnek tűnt, mint amilyenek az aielek általában. Bármelyik pillanatban felvehették a kendőjüket. És nem csupán a shaidók közelsége tette idegessé Sulint. Bár Rand igyekezett nem tudomást venni a völgybeli férfiak bizalmatlanságáról, Enaila és két másik Hajadon egy pillanatra sem távolodott volna el Weiramon és két ifjú kísérője közeléből. Minél közelebb léptek Randhez, a lányok annál idegesebbnek tűntek.

Valamivel arrébb Aviendha állt egy tucatnyi Tudós Asszony társaságában, akik kivétel nélkül kendőikbe burkolództak, és számos karkötőjüket és nyakláncukat csörgették. Meglepő módon úgy tűnt, hogy egy ősz hajú, még Bairnél is idősebb nő vette át közöttük a vezetést. Rand inkább Bairre vagy Amysra számított volna, de még ők is hallgattak, ha Sorilea beszélt. Melaine Bael mellett állt félúton a törzsfők és a többi Tudós Asszony között. A nő állandóan férje zubbonyát piszkálta, mintha az egyedül még felöltözni sem tudna, Bael viszont olyan képet vágott, mint egy megértő férj, aki magában azokat az okokat sorolja éppen fel, amelyek miatt elvette az asszonyt. Lehet, hogy ez csak kettőjük személyes ügye volt, de Rand nem tudott megszabadulni a gyanútól, hogy a Tudós Asszonyok már megint mindent megtesznek annak érdekében, hogy befolyásuk alá hajtsák a törzsfőket. Ha ez a helyzet, akkor nemsokára úgy is az orra alá dörgölik a részleteket.

Rand tekintete azonban újra és újra Aviendhára tévedt. A lány gyorsan rámosolygott, amikor ezt észrevette, de aztán visszafordult Sorilea felé. Barátságos mosoly, de semmi több. Hát, az is valami. Amióta az megtörtént közöttük, a lány nem provokált ki egyetlen veszekedést sem, és ha néha egy-egy csípősebb megjegyzésre ragadtatta magát, akkor azok nem voltak élesebbek Egwene csipkelődésénél. Kivéve persze azt az egy alkalmat, amikor ismét szóba került a házasodás. Erre a lány olyan maró gúnnyal válaszolt, hogy azóta Rand kerülte a témát. Sajnos azonban kettőjük kapcsolata a baráti mosolygásra korlátozódott. Aviendha legfeljebb esténként a lefekvés előtti vetkőzésben mutatkozott egy kissé nagyvonalúbbnak, de ahhoz ragaszkodott, hogy Rand legalább háromlépésnyi távolságra aludjon tőle.

A Hajadonok azonban szemmel láthatóan biztosra vették, hogy a két hálóhelyet elválasztó távolság kisebb mint három lépés, és Rand attól tartott, hogy hamarosan híre kel a dolognak, bár ennek eddig semmi jelét sem tapasztalta. Egwene úgy zúdulna rá, mint egy lavina, ha csak neszét venné az eseményeknek. Az persze szép és jó, ahogy Egwene Elayne-ről beszélt, de Rand még Aviendhát sem értette, pedig ő itt élt az orra előtt. Egyszóval Randben iszonyú nyomás uralkodott, ha csak egyetlenegyszer is Aviendha felé pillantott, míg a lány korábban sohasem volt ennyire nyugodt és kiegyensúlyozott. Bárhogy is legyen, mindennek az ellenkezője történt, mint amire számított. Minden a feje tetejére állt. Igaz, Min volt az egyetlen olyan nő, akinek a közelében nem érezte azt, hogy vagy ő vagy az egész világ a feje tetején áll.

Sóhajtva továbbment, még mindig nem figyelt Weiramonra. Egy napon talán majd megérti a nőket. Ha jut ideje rá, hogy csak erre figyeljen. Ugyanakkor attól is tartott, hogy egy emberélet kevés lenne erre.

A törzsek főnökei sem érkeztek egyedül. A klánok vezetői és a harcostársaságok képviselői ácsorogtak a közelükben. Rand felismert néhányat közülük. A komor képű Heirn, a jindo taardadok főnöke, Mangin, aki most barátian odabiccentett, és megvető grimaszt vágott a teariek irányába. A szálfaegyenes Juranai, az Aethan Dor, a Vöröspajzsosok vezetője, aki a világosbarna hajába vegyülő ősz fürtök ellenére is eljött erre a hadjáratra. Aztán a Sha'mad Conde élén álló ősz hajú, hihetetlenül széles vállú Roidan, a Viharjárók képviseletében. Ezek időről időre gyakorolták vele az aielek puszta kezes harcmodorát, amióta csak maguk mögött hagyták a Jangai-hágót.

– Akarsz ma vadászni? – kérdezte Mangin, amikor Rand elment mellette.

A fiú meglepetten rápislogott.

– Vadászni?

– Nincs túl sok, amire vadászhatunk, de néhány birkát csak elkapunk. – Az a gúnyos pillantás, amelyet Mangin a teariek irányába vetett, nem hagyott kétséget afelől, milyenfajta birkákra gondol, de Weiramon meg a társai nem vették észre. Vagy legalábbis úgy tettek, mintha nem vették volna észre. Az illatszeres fiatalúr ismét zsebkendőjébe szipákolt.

– Talán majd máskor – válaszolta Rand a fejét csóválva. Úgy vélte, ezzel a néggyel akár meg is barátkozhatna, de különösen Manginnal, akinek a humorérzéke nagyon közel állt Matéhez. Ha viszont arra sincs ideje, hogy jobban megismerje a nőket, akkor hogy lenne ideje arra, hogy új barátságokat kössön? Ami azt illeti, még a régi barátaival sem nagyon foglalkozik. Különösen Mat okozott fejfájást neki.

A domb legmagasabb pontján egy nehéz, vastag fatörzsekből ácsolt építmény emelkedett a fák csúcsa fölé. A tetejére szerelt széles platform jó húsz hosszal tornyosult a talaj fölé. Az aielek nem értettek a fa megmunkálásához, vagy legalábbis nem az ehhez szükséges mértékben, de a cairhieni menekültek között nem kevés remek mesterember akadt.

Moiraine, Lan és Egwene társaságában, az első, ferdén felfelé vezető létra tövében várt rá. Egwene időközben szépen lebarnult. Ha nem figyel sötét szemére, könnyen aiel nőnek tarthatta volna, még ha kicsinek is. Rand gyorsan végignézett rajta, de a kimerültségen kívül semmi különöset nem tudott felfedezni. Amys és a többiek rendkívül kemény kézzel tanították a lányt. Viszont Egwene nem köszönné meg neki, ha emiatt közbelépne.

– Döntöttél? – kérdezte Rand, és megállt.

Most Weiramon is elhallgatott. Egwene habozott, de Rand észrevette, hogy ezúttal nem nézett rá először Moiraine-re, mielőtt válaszolt volna.

– Megteszem, amit megtehetek.

A lány habozása zavarta. Nem Moiraine segítségét kérte, hiszen a nő nem alkalmazhatta volna fegyverként az Egyetlen Hatalmat a shaidók ellen, kivéve, ha azok az életére törnek, vagy ha Rand meg tudta volna győzni arról, hogy minden shaido árnybarát. Egwene azonban nem tette le a Három Esküt, ezért Rand biztosra vette, hogy a lány meghajol a szükség előtt. Ehelyett elsápadt, amikor meghallotta a javaslatát, és három napon át a közelébe sem jött. Hát, most legalább beleegyezett. Rand bármit elfogadott volna, amivel lerövidítheti a shaidók elleni harcot.

Moiraine arckifejezése nem változott meg, ám Rand nem kételkedett abban, mire is gondolhat az aes sedai. A kortalan arc vonásai, az aes sedai szemek akkor is képesek voltak nemtetszést sugározni, ha látszólag mozdulatlanok maradtak.

Rand övébe dugta rövid lándzsájának nyelét, és fellépett a legalsó létrafokra, amikor Moiraine megkérdezte:

– Miért viselsz újra kardot?

Erre a kérdésre tényleg nem számított.

– Miért ne? – kérdezte, és felmászott. Nem túl jó válasz, de a nő kérdésével kibillentette az egyensúlyából.

Oldalán a félig begyógyult seb sajogni kezdett, ahogy felfelé mászott. Nem volt túl szörnyű, de ennek ellenére úgy tűnt, hogy bármelyik pillanatban ismét felfakadhat. Nem törődött vele. Gyakran érezte a sebet, ha fizikailag megerőltette magát.

Rhuarc és a többi törzsfő elindult a nyomába. Bael otthagyta Melaine-t, és csatlakozott a többiekhez. Weiramon és két talpnyalója inkább lent maradt. A nagyúr tudta, mit kell tennie, ezért nem volt szüksége semmilyen új információra. Rand megérezte Moiraine tekintetét, ezért lenézett. Nem, nem is Moiraine-ét. Egwene figyelte, ahogy felfelé mászik, és a lány arca annyira hasonlított egy aes sedai-éra, hogy Rand szinte már nem is látta a különbséget. Moiraine összedugta a fejét Lannal. Rand remélte, hogy Egwene nem fog megint engedelmeskedni nekik.

Fent, a széles platformon két alacsony termetű, izzadó, ingujjra vetkőzött fiatalember próbált meg egy rézgyűrűkkel összetartott facsövet – három lépés hosszú, és vastagabb, mint egy férfi karja – rászerelni arra a forgatható állványra, amelyet a mellvértre erősítettek. Csupán néhány lépéssel arrébb, a torony elkészültekor, az előző nap már felszereltek egy ilyen csövet. Egy harmadik, ingujjra vetkőzött férfi törölgette csíkos kendővel kopasz fejét, miközben a két másikkal morgott.

– Óvatosan! Azt mondtam, óvatosan! Jaj nektek, anyátlan mormoták, ha csak egyetlen lencsét is kivertek a foglalatából! Beverem az agyatlan fejeteket! Alaposan erősítsd oda, Jol! Erősebben! Ha leesik, amikor Sárkány Urunk néz bele, legjobb, ha mind a ketten utána ugrotok! És nemcsak őmiatta! Ha tönkreteszitek a művemet, utána azt fogjátok kívánni, hogy azzal inkább betörtétek volna az ostoba fejeteket.

Jol és a másik legény, Cail nem rezzent össze különösebben a szóáradattól. Az elmúlt évek során hozzászokhattak Kin Tovere stílusához. Randnek akkor jutott eszébe ez a különleges torony, amikor a menekültek között felfedezte a mesterembert és két tanítványát, akik lencséket és szemüvegeket gyártottak.

A három optikus először észre sem vette, hogy már nincsenek egyedül. A törzsfők macskaléptekkel jöttek felfelé, és Tovere hangja elnyomta Rand csizmájának zaját. Rand maga is meglepődött, amikor Bael mögött Lan feje is előbukkant a nyitott csapóajtóban. Csizmában, vagy anélkül, az őrző ugyanolyan halkan mozgott, mint az aielek. A cairhieni férfiaknál még Lan is magasabb volt egy fejjel.

A fentiek végül észrevették az újonnan érkezetteket, és ettől a segédek úgy összerezzentek, mintha életükben akkor láttak volna először aielt. Ezután ügyetlenül meghajoltak Rand előtt, és meggörnyedve maradtak. Mesterük szintén összerezzent az aieleket megpillantva, de gyorsan összeszedte magát, sietve meghajolt, és újra kopasz fejét kezdte el törölgetni.

– Hiszen mondtam magának, hogy készen leszek már a másodikkal is, Sárkány Nagyuram! – Tovere képes volt egyszerre tiszteletteljes hangon beszélni, de ugyanakkor olyan zsémbesen, mint az előbb. – Remek ötlet ez a torony. Nekem sosem jutott volna az eszembe, de mihelyt kegyed megkérdezte tőlem, hogy milyen messze láthatna el egy ilyen szemüveggel... Adjon egy kevés időt, és olyat építek, amelyikkel innen egész Caemlynig ellát! Már ha elég magas a torony – tette hozzá óvatosan. – Ugye, vannak korlátok.

– Amit eddig véghezvitt, már az is éppen elegendő, Tovere mester. – Még több is annál, mint amire Rand számított. Korábban már volt alkalma belekukkantani az egyik távcsőbe.

Jol és Cail még mindig görnyedt háttal ott álltak előtte.

– Legjobb, ha leviszi innen a tanítványait – folytatta Rand –, kezdünk kicsit sokan lenni itt fent.

Fent még négyszer ennyien is kényelmesen elfértek volna, de Tovere azonnal vállon bökte Cailt az egyik, kövér mutatóujjával.

– Gyertek velem, semmirekellő gazfickók! Csak akadályozzuk Sárkány Nagyurunkat!

Az inasok egy leheletnyit kihúzták magukat, majd követték mesterüket, miközben ámuló oldalpillantásokat vetettek Randre, aki szemmel láthatóan nagyobb hatást tett rájuk, mint az aielek. Végül eltűntek a csapóajtón át. Cail egy, Jol két évvel volt idősebb Randnél. Mindketten nagyobb városban születtek, mint ő, jártak Cairhienben, látták a királyt meg az amyrlint, még ha csak távolról is, miközben ő még csak a birkáit legeltette. Bizonyára még ma is többet tudnak a világról, mint ő. Megcsóválta a fejét, aztán lehajolt, hogy belenézhessen az új távcsőbe.

Cairhien valósággal odaugrott a szeme elé. A folyóköziek szemével nézve igencsak szegényes erdő persze jóval a falak előtt ért véget. A magas, szürke fal tökéletesen párhuzamosan futott a folyóparttal, de szabályossága éles ellentétben állt a természetes vonalakkal. A város belsejében további tornyok emelkedtek, melyeket mintha csak egy hatalmas minta csomópontjaiban építettek volna fel. Némelyikük hússzor is magasabb lehetett a falaknál, de mindegyiküket állványzat vette körül. Még mindig nem sikerült befejezni az aielekkel vívott összecsapás során felgyújtott híres, befejezetlen tornyokat.

Amikor utoljára látta a várost, azt egy másik település, egy fából és vályogból épült, kavargó, eleven lakóövezet vette körbe, annyira rikító és lármás, mint amilyen visszafogott Cairhien maga volt. Ezen a helyen most csak hamut, romokat és néhány elszenesedett gerendát látott, mögöttük a szürke városfalakkal. Még csak nem is sejtette, hogyan sikerült megakadályozniuk, hogy a tűz átterjedjen magára Cairhien városára is.

Zászlók lobogtak a város összes tornyán, túl távoliak ahhoz, hogy innen ki lehessen őket venni, de a felderítők pontosan leírták őket. A lobogók felén Tear félholdjai látszottak, a másik felén pedig (és ez nem is lepte meg) annak a sárkánynak a hasonmásai lengedeztek, amit Tearben hagyott. Egyetlenegy sem mutatta Cairhien felkelő napját.

Csak egy kicsit mozdított a távcsövön, de a város eltűnt a szeme elől. A szemközti folyóparton még mindig látszottak a gabonasilók kormos maradványai. A menekülők némelyike, akikkel Rand beszélt, azt állította, hogy éppen a gabonasilók felgyújtása vezetett a zavargásokhoz, Galldrian király halálához és végül a polgárháborúhoz. Mások úgy vélték, hogy éppenséggel Galldrian halála váltotta ki az utcai harcokat, és ez vezetett a silók felégetéséhez. Rand nem igazán hitt abban, hogy valaha is kiderítheti, mi okozta valójában a polgárháborút.

A széles folyam két oldalán számtalan kiégett hajóroncs hevert, igaz, egy sem a város közelében. Az aielek nem érezték jól magukat – félelemről az ő esetükben nem lehetett beszélni – az olyan víz partján, amelyiken nem tudtak átgázolni, vagy egy lendülettel átszökkenni. Couladinnak azonban sikerült a város alatt és felett is összekötözött fatörzsekből gátat építeni a Alguenyára, és éppen elég őrt állított rájuk ahhoz, hogy senki se tudja megtámadni őket. A többit megtették a tüzes nyilak. Couladin engedélye nélkül csak a patkányok és madarak közelíthették meg, vagy hagyhatták el Cairhient.

A várost környező dombokon nem nagyon lehetett felfedezni az ostromló sereg nyomát. Itt-ott keselyűk emelkedtek nehézkesen a magasba. Kétségtelenül teletömték bendőjüket valamelyik szerencsétlen kitörési kísérlet áldozatainak hulláin, de a shaidókat magukat sehol sem lehetett látni. Az aieleket nem könnyű észrevenni, kivéve, ha ezt ők maguk akarják.

Állj! Rand kissé visszafordította a távcsövet, hogy szemügyre vehesse a várostól jó mérföldnyire elterülő csupasz mezőt. Egy nagyobb csapat ember. Az arcukat nem tudta kivenni, de az is éppen elég volt, hogy valamennyien a cadin'sort viselték. Még valami. A férfiak egyike nem viselt ruhát a karján. Couladin. Rand látni vélte a fémes pikkelyek csillogását, amikor az aiel mozgott, mert a férfi karját ugyanolyan sárkányok díszítették, mint az övét. A hamisítvány Asmodean műve volt, egy gyengécske kísérlet arra, hogy elterelje Rand figyelmét, amíg végre nem hajtja saját terveit. De vajon hogyan alakultak volna az események, ha erre nem kerül sor? Rand akkor egészen biztosan nem itt állna ebben a toronyban egy ostromlott várost vizsgálva, csatára készülve.

Hirtelen valami lecsapott a magasból a távoli dombra, és a férfiak közül kettőt mintha csak lekaszáltak volna. Couladin és a többiek Randhez hasonlóan döbbenten bámulták a földön fetrengő férfiakat, akiket szemmel láthatóan ugyanazzal a lándzsával nyársaltak fel. Rand elmozdította a távcsövet, és azt az embert kereste, aki ilyen erővel tudta dobni a fegyvert. Vagy nagyon bátor, vagy nagyon ostoba, hogy ilyen közel merészkedjen az ellenséghez. A fiú hamarosan az egész mezőt átfésülte, de semmit sem talált abban a távolságban, amennyiről az emberi kar még célba találhat egy lándzsával. Már-már arra gondolt, hogy esetleg egy ogier dobta a fegyvert, bár ez eléggé valószínűtlennek tűnt, mert roppantul komoly dolognak kellett történnie ahhoz, hogy egy ogier erőszakot alkalmazzon, de ekkor meglátott egy újabb villámgyors villanást. Egy lándzsa?

Meglepetésében kiegyenesedett, és ezzel elmozdította a távcsövet. Ekkor visszafordította az eredeti irányba, és újra szemügyre vette Cairhien városfalát. Ez a lándzsa vagy bármi legyen az, onnan jöhetett. Ebben biztos volt. Más kérdés persze, hogy miként. Ebből a távolságból már akkor is boldog volt, ha időnként kivenni vélte, amint valaki mozgott a városfalon vagy a tornyok egyikén.

Rand felemelte a fejét, és látta, hogy Rhuarc éppen ellép a másik távcsőtől, hogy helyet adjon Hannak. Éppen ezért építették a tornyot meg a távcsöveket. A felderítők ugyan mindenről beszámoltak, amit a shaidók elhelyezkedéséről és a városról megtudtak, de ily módon a főnökök a saját szemükkel vizsgálhatták meg a terepet, ahol majd csatázni fognak. Már kidolgoztak egy tervet, de a terep alaposabb vizsgálata azért csak nem árthatott meg. Rand nem sokat értett a haditervekhez, de Lan jónak találta az elképzeléseiket. Illetve a fiú saját elméjével nem tudott semmit ezekről, de időnként egy idegen elme is felbukkant a fejében, és olyankor hirtelen több dolog is az eszébe jutott, mint amennyinek örülni tudott volna.

– Láttad? Azokat a lándzsákat?

Rhuarc ugyanolyan meglepettnek látszott, mint Rand, ám az aiel bólintott.

– A második is eltalált egy újabb shaidót, de az valahogy el tudta vonszolni magát. Kár, hogy nem Couladint kapták el. – A távcső felé biccentett, és Rand arrébb ment, hogy odaengedje.

Tényleg olyan nagy kár? Couladin halála nem vetne véget Cairhien vagy mások fenyegetettségének. Most, hogy átjöttek a Sárkányfalon, a shaidók nem mennének csak úgy vissza, mert meghalt az az ember, akit az igazi car'a'carnnak tartottak. A halála ugyan megrázná őket, de nem véglegesen. És azok után, amiket Rand látott, Couladin nem érdemli meg az ilyen könyörületes halált. Olyan kemény leszek, amilyennek lennem kell! – gondolta, és megsimogatta kardja markolatát. Vele szemben az leszek.

Negyvenkettedik fejezet

Az első nyíl előtt

Bár a sátor tetejének belsejénél nehezen lehet unalmasabb látványt elképzelni, azért az ingujjra vetkőzött Mat mégiscsak kényelmesen hanyatt dőlt a piros szegélyes párnákon, melyeket Melindhra szerzett, és elmélyülten a szürkésbarna tetőt kezdte tanulmányozni. Vagyis inkább keresztülbámult a vásznon. Egyik kezével megtámasztotta a fejét, míg másikban ezüstkupát tartott, tele Cairhien déli részéből származó borral. Egyetlen hordócskával annyiba került, mint két jó ló, vagyis amennyibe két jó ló kerülne, ha nem állt volna feje tetejére a világ. Ennek ellenére nem sajnálta, mert jó árut kapott a pénzéért. Időnként egy-két csepp a kezére hullott, de ezt észre sem vette. Inni sem ivott.

Ahogy a dolgokat látta, a helyzet kezdett túlságosan is komollyá válni Mat számára. Már a Pusztában is éppen eléggé komoly volt, amikor fogalma sem lehetett a menekvés útjáról. Komoly volt akkor is, amikor ott bukkantak fel az árnybarátok, ahol a legkevésbé sem számított volna rájuk; amikor az éjszaka közepén trallokokkal kellett harcolnia, amikor a Myrddraalok jeges pillantása dermesztette meg ereiben a vért. Az ilyen veszély gyorsan bukkant elő a semmiből, és általában már tova is tűnt, mielőtt az embernek lehetősége nyílt volna elgondolkozni rajta. Mat ugyan nem hitte, hogy bármiféle cél elérése mozgatná, de úgy vélte, tervnek az sem rossz, ha egyszerűen megpróbál életben maradni. Most azonban már napok óta tudja, merre mennek. Napok óta semmi meglepetés, csak idő. Rengeteg alkalom arra, hogy gondolkozhasson.

Nem vagyok én sem átkozott hős, sem átokfattya katona, gondolta komoran. Minden akaraterejét megfeszítve elhessegette annak az emlékét, amikor egy várfalon sétált, és arra a helyre küldte utolsó tartalékait, ahol a létrás trallokok megpróbáltak betörni. Ehhez semmi közöm, és átkozott legyen az, akinek az emlékeit magamban hordom. Én... Az volt a gond, hogy maga sem tudta megmondani ki is valójában. Bárki legyen ő, ennek a személynek a táncon, a játékon és a fogadókon járt az esze. Meg a nőkön, ebben sem kételkedett. Ezenfelül csak egy jó lóra volt szüksége ahhoz, hogy kitáruljon előtte a világ összes országútja, ám ő ehelyett itt tétlenkedik, és azt várja, mikor lövik már keresztül egy nyíllal, vagy mikor bukkan elő az a valaki, aki mindent elkövet azért, hogy kardjával vagy lándzsájával keresztüldöfhesse. Bármilyen más helyzetben ostoba bolondnak tartotta volna magát, és elhatározta, hogy nem lesz senki bolondja sem, még Randé, Moiraine-é vagy akárki másé sem. Amikor felült, a rókafejet formázó ezüst medál kicsúszott a zsinóron nyitott inge fölé. Visszatette a helyére, aztán mégiscsak nagyot húzott a kupából. Ez a nyaklánc megvédi Moiraine-től és a többi aes sedai-tól, már ha nem engedi meg, hogy elvegyék tőle. Előbb-utóbb valamelyik úgyis megpróbálja rátenni a kezét. Viszont attól csak éles elméje mentheti meg, hogy néhány ezer másik idióta társaságában fűbe harapjon egy újabb idióta miatt. Ám végezhet vele Rand is vagy a puszta tény, hogy ő is ta'veren.

Egy igazi férfi képes lenne hasznot húzni abból, ha a körülmények megváltoznak, mert ő olyan hatással volt rájuk. Rand valahogy ki tudta ezt használni, viszont Mat maga a szerencsejátékon kívül soha hasznát nem látta ennek. Akadnak a legendákban szép számmal olyan dolgok, amelyek elől egészen biztosan nem fog elfutni. A dicsőség és a gazdagság valósággal a ta'veren ölébe hullik. Azok a férfiak, akik az előbb még a vérére szomjaztak, hirtelen úgy döntenek, hogy vakon követni fogják, és a legjegesebb szépasszonyoknak is lángra lobban érte a szíve.

Nem mintha panaszkodni akart volna azért, amit eddig elért. Randdel pedig semmiképpen sem cserélt volna, mert átkozottul magasnak tartotta az árat, melyet akkor kellett volna fizetni, ha Rand játékát akarja az ember játszani. Csak azzal támadt baja, hogy sújtotta a ta'verenség minden hátránya, viszont semmit sem élvezhetett annak előnyeiből.

– Itt az ideje útra kelni – jelentette ki az üres sátornak, aztán elgondolkodva belekortyolt a borába. – Igen, itt az ideje, hogy Pipi nyergébe üljek, és elvágtassak. Talán Caemlynbe? – Nem egy rossz város, ha el tudja kerülni a királyi palotát. – Vagy Lugardba? – Hallott már ezt-azt Lugardról. Elég jó helynek tűnt a hozzá hasonló alakok számára. – Most már tényleg búcsút kell mondanom Randnek. Itt van neki az átkozott aiel serege, és annyi Hajadon törődik vele, hogy meg sem tudja őket számolni. Nincsen rám szüksége.

Ez utóbbi azért nem felelt meg egészen a valóságnak. Valamilyen titokzatos módon ő is kötődött Rand sikeréhez vagy bukásához az Utolsó Csata során; Mat meg Perrin, vagyis pontosabban a három ta'veren, akiknek összekapcsolódott a sorsa. A történetírók persze majd csak Randet fogják emlegetni. Meglehetősen kevés esély kínálkozott arra, hogy ő vagy Perrin bekerüljön a hősi énekekbe. Aztán még ott volt persze Valere Kürtje. Ebbe nem is akart belegondolni. Nem, csak ha nem marad más kiútja. Talán akad egy kiskapu ebből az egészen testre szabott egérfogóból. Ahogy most látta, a Kürt ebben a pillanatban nem jelentett gondot. Akkor tehát legalább ezzel ráér. Egy cseppnyi szerencsével a sors csak egy távoli napon nyújtja be neki a számlát. Igaz, akkor minden eddiginél több szerencsére lesz szüksége.

A jelen pillanatban az tűnt a legérdekesebbnek, hogy lelkiismeret-furdalás nélkül gondolkodhatott a szökésen, az elutazáson. Nem is olyan régen még csak beszélni sem tudott erről. Ha kicsit is eltávolodott Randtől, akkor hamarosan már úgy húzta vissza valami, mint egy halat a láthatatlan horgászzsinór. Később már legalább beszélni tudott a távozásról, de a legkisebb esemény is alkalmasnak bizonyult arra, hogy feladja terveit, hogy ne osonjon el titokban. Még Rhuideanban is, ahol pedig Rand szemébe mondta, hogy távozni fog, még ott is biztosra vette, hogy valami majd közbejön. Ez bizonyos módon valóra is vált. A Pusztából ugyan kikerült, de semmivel sem távolodott el jobban Randtől, mint korábban. Ezúttal azonban úgy vélte, hogy nincs, ami visszatartaná.

– Persze nem arról van szó, hogy cserben hagyom – morogta. – De ha most már nem lesz képes vigyázni magára, akkor, a fenébe is, sohasem fogja megtanulni. Nem én vagyok az átkozott dajkája.

Kiitta a kupáját, magára erőltette zöld zubbonyát, a titkos tartókba csúsztatta a késeit, nyaka köré tekerte sárga selyemsálját, hogy eltakarja az akasztófa kötele okozta sebhelyet, fejébe csapta a kalapját, aztán meggörnyedve kiment az alacsony sátorból.

A kinti hőség valósággal letaglózta a benti viszonylagos hűvös után. Nem egészen tudta, milyenek az évszakok errefelé, de az ő ízléséhez képest túlzottan is hosszúra nyúlt a nyár. A Pusztában már előre örült annak, hogy a Sárkányfalon túli országokban már beköszöntött a tél. Egy kis hűvös. Na, ezzel sem volt szerencséje. Legalább széles karimájú kalapja távol tartotta kicsit a Nap leggyilkosabb sugarait. Csak a szíve fájt, látva Cairhien erdős dombjait. Több volt itt a tisztás, mint a fa, és azoknak is nagy része már megbarnult a hőségben. Otthon bezzeg még zöld lenne az erdő. Körülötte a barnás aiel sátrak olyannak tűntek, mintha letört ágak és levelek borítanák a talajt, és még ott sem lehetett sokkal egyszerűbben észrevenni őket, ahol a bentlakók feltekerték a sátrak oldalfalát. A körülötte nyüzsgő aielek nem törődtek vele.

Útban kifelé a táborból, egy magasabb pontról lepillantott Kadere kocsijaira, melyeket kör alakban állítottak fel. A kocsisok a járművek alatti árnyékban kerestek menedéket, a kereskedőt viszont sehol sem lehetett látni. Kadere mind több időt töltött a kocsijában, és szinte sohasem dugta ki az orrát, kivéve, amikor Moiraine jött, hogy ellenőrizze a rakományt. A szekereket nem túl nagy távolságban körülvevő, pajzzsal, lándzsával, íjjal és nyilakkal felszerelt aielek nem erőltették meg magukat azért, hogy esetleg ne látszódjanak őröknek. Mintha Moiraine arra gondolt volna, hogy Kadere vagy valamelyik embere esetleg megpróbálhatna megszökni a Rhuideanból hozott kincsekkel. Mat nem tudta, tisztában van-e Rand azzal, hogy mindent odaadott az asszonynak, amit az csak kért tőle. Egy darabig azt hitte, hogy Rand kerekedett felül, de ebben többé már nem volt biztos, még akkor sem, ha Moiraine időnként szinte hajlongott Rand előtt, és készen állt arra, hogy még a pipáját is megtömje.

Rand sátra természetesen egyedül állt az egyik domb tetején, és az a vörös zászló ott lógott bágyadtan előtte. Az enyhe szellő feltámadtával megrebbent, és néha annyira kibontakozott, hogy fel lehetett fedezni rajta a fekete-fehér alakot. Ettől a rajztól Mat ugyanúgy borzongott, mint korábban a sárkányos lobogótól. Ha egy férfi szeretné elkerülni, amit tulajdonképpen minden épeszű férfinak el kellene kerülnie, hogy belekeveredjen az aes sedai-ok ügyeibe, akkor a lehető legrosszabb ötlet ezzel a jelképpel díszíteni a zászlaját.

A domboldal csupaszon tátongott, de a hegy alját a Lándzsa Hajadonjainak sátrai vették körül. További sátraik a közeli liget fái között és a domboldalakon álltak. Ez teljesen hétköznapinak tűnt, akár csak a Tudós Asszonyok tábora a Hajadonok táborán belül, egy kurjantásnyi távolságra Rand sátrától. Az alacsony sátrak körül fehér ruhás gai'shainok sürögtek-forogtak.

Csak néhány Tudós Asszonyt vett észre, de még ezek is éppen elég elítélő pillantást vetettek rá. Mat nem sejtette, hányan képesek közülük fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, de ami a megrovó tekintetet illeti, hát semmivel sem maradtak le az aes sedai-ok mögött. Felgyorsította lépteit, miközben megpróbálta nem behúzni a nyakát, bár igazából ehhez lett volna kedve. Úgy érezte, pillantásuk karóként fúródik a hátába. A visszaúton majd meg kell ismételnie ezt az egész vesszőfutást. Mindegy, vált pár szót Randdel, aztán maga mögött hagyja az egészet.

Amikor levette a kalapját, és belépett az alacsony bejáraton, Nataelen kívül senki sem volt bent. A zenész egy párnán pihent, aranyozott, sárkányokkal díszített hárfája a térdén feküdt, és egy kupát tartott a kezében.

Mat halkan káromkodott. Erre számítania kellett volna. Ha Rand bent van a sátorban, akkor el kellett volna jönnie egy sor Hajadon mellett. Valószínűleg fent lehetett az új toronyban. Nem volt az rossz ötlet, így egyszerűbb áttekinteni és megismerni a terepet. Ez volt a kettes számú aranyszabály az egyes számú után, amely úgy hangzott, hogy „Ismerd meg az ellenséged”. Ezt a két szabályt nem sokan tartották be.

A gondolattól megint elfintorodott. Ezek a szabályok más emberek elméjéből származtak. Ő inkább olyan szabályokat akart szem előtt tartani, mint hogy „Ne csókolj olyan lányt, akinek sebhelyes képű a bátyja”, vagy az, hogy „Ne állj le kockázni, ha nem tudod, merre van a hátsó ajtó”. Jobban örült volna, ha ezek az idegen emlékek még mindig ködös foltokként lebegnének az elméjében, ahelyett, hogy belopakodnak saját gondolatai közé; mindig akkor, amikor a legkevésbé sem számít rájuk.

– Megfeküdte valami a gyomrodat? – kérdezte lustán Natael. – Talán a Tudós Asszonyok ismernek egy gyökeret a baj ellen. Esetleg Moiraine-hez fordulhatnál.

Mat ki nem állhatta a fickót. Amaz mintha mindig készen állt volna arra, hogy másokon köszörülje a nyelvét. És többnyire úgy nézett ki, mint akinek legalább három inasa gondozza a ruhatárát. Mindig hófehér csipke a kézelőkön és a galléron, a ruháját meg mintha éppen az előbb hozták volna a mosodából, ahol persze ki is vasalták. Ráadásul, mintha sohasem izzadt volna. Rejtély, hogy miért tartja Rand állandóan maga körül. Még csak vidám dalokat sem szokott játszani a hárfáján.

– Mikor jön Rand vissza?

Natael csak megvonta a vállát.

– Majd ha úgy tartja a kedve. Lehet, hogy hamar, lehet, hogy csak sokára. Senki sem szabhatja meg Sárkány Urunk időbeosztását. Még egy nő sem.

Már megint az a titokzatos mosoly ült ki az arcára. Ezúttal a komorabb fajtából.

– Megvárom. – Ezúttal tényleg várni akart. Túlzottan is sok alkalommal kapta már magát azon, hogy ily módon igyekezett elodázni elutazását.

Natael belekortyolt a borába, és pohara pereme felett vizsgálni kezdte a fiút.

Már az is éppen elég rossz volt, amikor Moiraine meg a Tudós Asszonyok bámulták ezen a csendes, kutató módon (meg néha Egwene is – nagyon megváltozott az a lány mostanában, félig már aes sedai-nak, félig Tudós Asszonynak számított), de Rand mutatványosának pillantását magán érezve a fogát kellett csikorgatnia. Ha elmegy, akkor mindezt elkerülheti: hogy még egyszer úgy bámuljanak rá, mintha pontosan tudnák, mire is gondol abban a pillanatban, vagy hogy tiszta-e rajta az alsónadrágja. A tűzgödör közelében két térképet terítettek ki. Az egyik, amelyet a legnagyobb gonddal másoltak le az egyik félig felperzselt településen talált viharvert régi térképről, Cairhien északi részét mutatta, az Alguenya és a Világ Gerince között elterülő vidéket, míg a másik – ez sebtiben rajzolt és eléggé vázlatszerű volt – a város környékét ábrázolta. Mindkettőn számos pergamendarabka hevert, melyeket kövek szorítottak le. Ha Mat maradni akar, és el kívánja kerülni Natael kutató pillantását, akkor kénytelen lesz a térképekkel foglalkozni.

Csizmája hegyével arrébb tolt néhány kövecskét a várost és környékét ábrázoló térképről, hogy el tudja olvasni, mit írtak alájuk. Akaratlanul is összerezzent. Ha a felderítők nem tévedtek, akkor Couladin majdnem százhatvanezer lándzsának parancsolt, shaidóknak meg azoknak, akik csatlakoztak a shaidók közötti harcostársaságokhoz. Kemény dió várta, hogy feltörjék, és a helyzetük nem volt túl kedvező. Sasszárny Artur ideje óta nem látott ekkora sereget a világ a Sárkányfal innenső oldalán.

A második térkép a Világ Gerincén átkelt törzseket mutatta. Mostanára valamennyien errefelé helyezkedtek el, s ez azért alakult így, mert bár a Világ Gerincén átérve igencsak szétszóródtak, de kivétel nélkül kellemetlenül megközelítették Randék állásait. A shiandék, a codarrák, a daryne-ok és a miagomák. Összesen nagyjából annyi lándzsájuk lehetett, mint Couladinnak. Nagyon úgy tűnt, hogy nem hagyták túl sok emberüket otthon. A Randhez csatlakozó hét törzsnek nagyjából kétszer annyi lándzsája volt, és könnyedén elboldogulhattak volna mind Couladinnal, mind a négy törzzsel. Vagy az egyikkel, vagy a másikkal. Egyszerre a kettővel viszont nem. A gondot csak az jelentette, hogy Randnek esetleg egyszerre kell harcba szállnia mind a két táborral.

Az aieleket sújtó lelki betegség bizonyára ezekre a törzsekre is lecsapott. Még most is minden nap akadtak férfiak, akik eldobták fegyverüket, és eltűntek. Azonban csak egy bolond reménykedett abban, hogy őket jobban sújtja ez a járvány, mint Rand követőit. Ezenfelül pedig könnyedén előfordulhatott, hogy jó páran közülük átálltak Couladinhez. Az aielek nem szívesen beszéltek erről a témáról, és akkor is inkább igyekeztek a harcostársaságok szerepével megmagyarázni ezt a kellemetlen lehetőséget, ám még mindig számos olyan férfi és Hajadon akadt, aki nem tudott mit kezdeni azzal, amit Rand kínált nekik, vagy nem tudta feldolgozni saját népe múltját, ahogy arról tőle hallhattak. Minden reggel hiányoztak néhányan, és nem mind dobták el a lándzsájukat.

– Kellemes kis helyzet, igaz?

Mat felkapta a fejét, ahogy meghallotta Lan hangját. Az őrző egyedül lépett a sátorba.

– Csak a várakozás idejét akartam elütni valamivel. Jön Rand is?

– Nemsokára velünk lesz. – Lan hüvelykujját beleakasztotta kardszíjába, és Mat mellé állva lepillantott a térképre. Arca ugyanolyan keveset árult el, mint egy szoboré.

– A holnapi napon átélhetjük a legnagyobb csatát Sasszárny Artur ideje óta.

– Tényleg így gondolja? – Hol lehet Rand? Biztosan még abban a toronyban. Lehet, hogy szólni kellene neki? Nem, mert ez azzal járhatna, hogy végigügetheti az egész tábort, mindig egy lépéssel a nyomában. Valamikor csak visszaér Rand. Még valami másról is akart vele beszélni, nem csupán Couladinról. Semmi közöm ehhez a háborúhoz. Csak egy olyan valami elől akarok lelépni, amihez semmi közöm sincsen. – És mi a helyzet azokkal? – Mutatott a miagomákat meg a többieket ábrázoló cetlikre. – Tudjuk, mire készülnek? Felsorakoznak Rand mellett, vagy inkább kivárnak?

– Ki lenne a megmondhatója? Úgy tűnik, még Rhuarc sem tud többet nálam. Ha pedig a Tudós Asszonyok valamivel többet sejtenek, hát azt nem kötötték az orrunkra. Az egyetlen dolog, amivel tisztában lehetünk, az az, hogy Couladin nem vonul tovább.

Már megint ez a Couladin. Mat egyik lábáról a másikra állt idegesen, majd tett egy fél lépést az ajtó felé. Nem, ezúttal várni fog. Inkább úgy tett, mintha elmélyülten tanulmányozná a térképeket. Lehet, hogy akkor Lan majd békén hagyja. Hiszen csak el akarta mondani Randnek, ami a szívét nyomja. Az őrzőnek azonban szemmel láthatóan beszélgetni volt kedve.

– És maga mit gondol, mutatványos mester? Megtámadjuk holnap minden erőnkkel Couladint, hogy így mérjünk végső csapást rá?

– Ez legalább olyan jó tervnek tűnik a számomra, mint bármelyik más – felelte a zenész rosszkedvűen. Egyetlen hajtásra kiitta kupája tartalmát, leejtette a földre, majd felkapta hangszerét, és olyan zenét kezdett el játszani, amelyik egy temetéshez is remekül illett volna. – Én nem állok seregek élén, őrző. Csak a magam ura vagyok, de még néha az sem.

Mat felmordult, mire Lan visszafordult feléje, mielőtt ismét a térkép tanulmányozásának szentelte volna a figyelmét.

– Te nem tartod valami jó tervnek, igaz? Miért?

Ezt olyan mellékesen kérdezte, hogy Mat is meggondolás nélkül felelt:

– Két okból sem. Ha körbefogják Couladint, akkor ezzel nekiszoríthatják a városfalnak, és esetleg meg is semmisíthetik. – Mikor jön már Rand? – De az is lehet, annyira megzavarják, hogy átjut a városfalon. Úgy hallottam, hogy ez már eddig is majdnem sikerült neki vagy kétszer, mégpedig hadigépek vagy utászok nélkül. A város alig tudta tartani magát. – Elmondja, amit akart, aztán már megy is. Igen, ezt kell tennie. – Ha minden erővel a torkának ugranak, akkor azon kaphatják magukat, hogy már bent dúl a harc a város szívében. Nagyon mocskos dolog az ilyen utcai harc. Ezenfelül Rand meg akarja menteni a várost, és nem végérvényesen romba dönteni. – Ez az egész kristálytisztán látszódott a pergamendarabkákból meg magából a térképből.

Könyökével a térdére támaszkodva letérdelt, és a térképet kezdte tanulmányozni. Micsoda fogós helyzet! Lan is odaguggolt mellé, de ezt észre sem vette.

– A legjobb az lenne, ha megpróbálnák elűzni. Délről kellene a főerőkkel támadni. – A Gaellin folyóra mutatott, amely alig néhány mérföldnyire a város mögött torkollott az Alguenyába. – Engedjék itt kicsúszni a shaidókat. Itt vannak még hidak. Ha nem ezt teszik, akkor majd kideríthetik, milyen keményen harcolnak azok, akiknek nem maradt más választásuk. – Ujja elmozdult kelet felé. Ott is csak olyan dombokat lehetett látni, mint itt. Valószínűleg nem sokban különbözik a két hely. – Ha ezen a helyen egy erős osztaggal elvágják az útjukat, akkor biztosra vehetik, hogy a hidak felé fognak fordulni. Csak legyen jó erős az az osztag, és várakozzon a megfelelő helyen. Ha egyszer már mozgásba lendültek, a shaidóknak semmi kedvük sem lesz ahhoz, hogy szembeszálljanak valakivel, miközben még hátulról is támadják őket. – Igen, majdnem ugyanaz a helyzet, mint Jenjenél. – Feltéve, ha nem egy eszement bolond a vezetőjük. A folyóig talán rendezetten vissza tudnak vonulni, de a hidaknál megszorulnak. Nem igazán tudom elképzelni, hogy az aielek úszni kezdenek, vagy hogy megkeresik a gázlókat. Szorongassák őket minden erővel, és hajtsák át csapataikat a folyón. Egy kis szerencsével így végérvényesen meg tudják futamítani a shaidókat, akik aztán visszamenekülnek a hegyek közé. – Ez nagyjából megfelelt annak, ami a Cuain-daigh gázlójánál történt, a Trallok háború vége felé. Nagyjából ennyi katona harcolt ott is. És csak kicsiben tért el Tora Shantól. Vagy a Sulmein-hágótól, amely után már semmi sem állíthatta meg Sasszárnyat. A nevek ugyanúgy a fejében villództak, mint azoknak a véres csatáknak a képei, amelyekre már a történészek se nagyon emlékeztek. Mivel annyira elmélyedt a térkép tanulmányozásába, már-már úgy tűnt, mintha ezek az emlékek a sajátjai lettek volna. – Kár, hogy nincsen több lovasuk. Könnyűlovasság a legjobb, ha az ember meg akarja futamítani az ellenséget. Marjanak a szárnyaikba, ne hagyják őket levegőhöz jutni vagy megállni, hogy felvegyék a harcot. Igaz, az aielek ugyanolyan jól meg tudják ezt tenni.

– És a másik ok? – kérdezte Lan nyugodtan.

Matet most már elragadta a szenvedély. Hiszen a háború olyan játék, melyhez képest még a legizgalmasabb kártyacsata, a legremekebb csapszék is csak a gyerekek és a fogatlan vének időtöltésére tűnik alkalmasnak. Itt most emberéletek forogtak kockán, a saját bajtársaié és az ellenségé. Ha rosszul teszi meg tétjeit, ha ügyetlenkedik, akkor egész városok, egész országok borulnak lángba. Natael keserű, komor zenéje remekül aláfestette gondolatait. Ugyanakkor az új játéktól pezsegni kezdett a vére, és csak úgy kavarogtak a gondolatai.

Anélkül, hogy felemelte volna tekintetét a térképről, felhorkant.

– Azt ugyanolyan jól tudja, mint én. Ha a törzsek közül csak egyetlenegy is úgy dönt, hogy Couladin pártjára áll, akkor hátulról támadhat, míg maguknak minden erejét leköti elölről Couladin. Akkor Couladin lesz az üllő, a támadó törzs a kalapács, maguk meg a dió, amelyik beszorult a kettő közé. Éppen ezért csak a rendelkezésre álló csapatok felével támadják Couladint. Így ugyan nagyjából csak ugyanannyian lesznek, mint ők, de nem szolgáltatják ki magukat a hátbatámadásnak. Más választásuk úgysem maradt. – A háborúban nincs helye a sportszerűségnek. Az ellenséget akkor kell hátba támadni, amikor nem számít rá; ott, ahol legkevésbé tud védekezni, amikor a leggyengébb. – Akad azért itt egy taktikai előny is. Nekik végig azért kell aggódniuk, nem terveznek-e maguk egy kitörést a városból. A megmaradó csapatokat osszák fel három különítményre. Az első azért kell, hogy a folyóhoz szorítsa Couladint, a másik kettő pedig egymástól néhány mérföldnyire a város és a négy törzs között helyezkedik el.

– Ügyes elképzelés – felelte Lan. A kősziklából faragott arcán ugyan egy izom sem mozdult, de hangjába mintha elismerés vegyült volna, igaz, éppen csak hallhatóan. – Egyik törzs sem menne semmire, ha megtámadja bármelyik különítményt, mivel a másik akármelyik pillanatban hátba támadhatná. És éppen ugyanezért egyikőjük sem fog beavatkozni közvetlenül a város előtt dúló harcokba. Persze megtörténhet, hogy mind a négy törzs támadásra szánja el magát. Nem nagyon valószínű, mert ha ezt akarják, akkor azt már rég megtehették volna, de ez esetben alapvetően megváltozna a helyzet.

Mat hangosan felnevetett.

– A helyzet mindig változik. A legjobb terv is csak addig érvényes, míg az első nyílvessző el nem hagyja az íjat. Ezt itt olyan könnyű átlátni, hogy még egy gyermek is megérthetné, csak hát Indirian meg a többiek éppen azt nem tudják, hogy mit is akarnak. Ha mindannyian úgy döntenek, hogy egyszerre támadnak, akkor meg csak abban lehet reménykedni, hogy a Sötét Nagyúr keveri a kártyát. A kockák majd döntenek, így is lesz nagyjából annyi katonájuk maguknak is, mint nekik, kint a városon kívül. Elég, hogy mindaddig fel tudják őket tartóztatni, amíg csak kell. Ha Couladin tényleg már csak a folyón való átkelésre gondol, akkor hagyják futni, és forduljanak minden erejükkel a támadó törzsek ellen. Ám azt lefogadom, hogy a törzsek szépen kivárják, amíg maguk legyőzik Couladint, aztán meg csatlakoznak Randhez. A győzelem valósággal kisöpri a habozást a fejükből.

A zene elhallgatott. Mat Nataelre nézett, és azt látta, hogy a férfi hárfáját görcsösen markolva, guvadó szemmel mered rá. A zenész úgy bámulta, mintha sohasem látta volna azelőtt, vagy mint aki nem tudja, mi is állhat előtte. A mutatványos szeme csillogott, mint a frissen tisztított üveg, kezén a bütykök pedig valósággal kifehéredtek, olyan erővel szorította az aranyozott hárfát.

És ettől egy szempillantás alatt megvilágosodott Mat előtt, hogy mit beszélt az előbb, és, hogy kinek az emlékeiből merítette a tudását. Átkozott bolond! Hát miért nem tudod befogni az ostoba szádat? Miért pont erről kellett Lannal beszélgetnie? Miért nem akart inkább a lovakról vagy az időjárásról beszélni, vagy miért nem tudott inkább hallgatni? Eddig az őrző nem igazán keltette azt a benyomást, hogy feltétlenül Mattel szeretne beszélgetni. Általában még egy fatörzs is jobb beszélgetőtársnak tűnt, mint ez az alak. Persze ettől még uralkodhatott volna magán. Nem lett volna szabad elfelejtenie, miért is jött ide! Csukott száj, igen. Bár most legalább nem az Ősi Nyelven beszélt! Vér és hamu, ugye nem úgy beszéltem? Így aztán Mat felugrott, és már indult volna a sátor bejárata felé, de ekkor már Rand is belépett. A fiú elgondolkozva forgatta a kezében tartott, furcsán megkurtított bojtos zászlót. Vagy lehet, hogy már régóta állt ott? Nem számít! Matből valósággal előbuzogott, ami miatt idejött.

– Elmegyek, Rand. Holnap hajnalban nyeregbe szállok. Legszívesebben már ma felkerekednék, ha ezzel egy félnapi utat nyerhetek. Azt akarom, hogy a lehető legmesszebb jussak az aielektől – az összes aieltől –, és olyan sokat megyünk majd pihenés nélkül, amennyire Pipi csak el bír vinni. – Eszébe sem jutott olyan helyen megpihenni, ahol elkaphatnák valamelyik oldal felderítői, hogy kiakasszák a bőrét száradni. Couladin is kiküldhette a magáéit, de még a sajátjaik is csak lehet, hogy akkor ismernék fel, ha már keresztüldöfték a lándzsájukkal.

– Nagyon sajnálom, hogy elmész – mondta Rand halkan.

– Ne is próbálj meg lebeszélni róla... Hé, ez minden, amit mondani akarsz? – Mat szeme kitágult a döbbenettől. – Hogy sajnálod, ha elmegyek?

– Sohasem próbáltalak meg maradásra bírni, Mat. Perrin is elment, amikor el kellett mennie. Menj, ha menned kell.

Mat kinyitotta a száját, de aztán újra becsukta. Igen, Rand tényleg sohasem próbálta meg maradásra bírni. Ez úgy is sikerült neki, hogy nem törődött vele. Most viszont Mat cseppet sem érezte a ta'veren vonzását, és még annak a halvány gyanúját sem, hogy éppen valami nagy ostobaságra készül. Szilárdan eltökélve kitartott kitűzött célja mellett.

– Hová akarsz menni?

– Dél felé. – Nem mintha túl sok választási lehetősége maradt volna. A többi irány vagy a Gaelin irányába vinné, (és a folyón túl semmi olyasmi nem akadt, ami érdekelné) vagy egyenesen az aielek karjaiba szaladna, akiknek egy része azonnal megölné, míg a másik része attól függően végezne vele, hogy milyen messze jár éppen Rand, vagy hogy mit vacsoráztak előző este. Amennyire meg tudta ítélni, nem maradt túl sok választási lehetősége. – Legalábbis kezdetben. Aztán majd csak találok fogadókat meg nőket lándzsa nélkül – Melindhra. Na, belőle még baj lehet. Nagyon olyan asszonynak tűnt, aki addig nem enged, míg maga jól nem lakott. Hát, ezzel valamilyen módon szembe kell néznie. Persze el is lovagolhat, mielőtt a nő bármit is észrevenne. – Ez itt nem nekem való, Rand. Semmit sem értek a katonáskodáshoz és nem is akarok megismerkedni vele. – Pillantásával gondosan kerülte Nataelt meg Lant. Ha bármelyikük is megszólal, annak beveri a fejét. Még az őrzőnek is. – Érted, mire gondolok, ugye?

Rand biccentése akár igent is jelenthetett volna. Többek között.

– A helyedben nem köszönnék el Egwene-től. Nem tudom, hogy abból, amit megtud, mennyi jut el Moiraine-hez vagy a Tudós Asszonyokhoz vagy esetleg mindkettőjükhöz.

– Én is erre a következtetésre jutottam. Mindannyiunk közül ő távolodott el a legjobban Emondmezőtől, és bánja ezt a legkevésbé.

– Talán – felelte szomorúan Rand. – A Fény világítsa meg az utadat, Mat. – Kinyújtotta a kezét, és megszorított barátja markát. – Adjon neked egyenes utakat, jó időt és kellemes társaságot, míg újra nem találkozunk.

Ha minden Mat elképzelései szerint alakul, akkor arra még várni kell, nem is keveset. Ettől kicsit maga is elszomorodott, ráadásul idegesítette, hogy szomorú lett. Egy igazi férfi maga dönti el, mikor megy. Ha mindent megbeszéltek, akkor indulhat is.

Rand marka kemény volt, mint mindig. Az a sok kardforgatás meg a többi csak új bütykökkel egészítette ki az íjhúr okozta régieket. Ám a tenyerébe égetett gém jelét Mat még így is jól érezte. Ez most arra emlékeztette, hogy nem feledkezhet el a barátja karját díszítő jelekről meg arról a sok furcsaságról a fejében; arról, hogy Rand képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Odáig fajult a helyzet, hogy könnyedén elfeledkezett Rand képességéről, mellyel felhasználhatja az Egyetlen Hatalmat. Ha ez heteken át még csak az eszébe sem jutott, akkor tényleg itt az ideje annak, hogy felkerekedjen.

Még váltottak néhány zavart szót. Lan mintha észre sem vette volna őket. Kőmerev arccal a térképet tanulmányozta, míg Natael újra cibálni kezdte hangszere húrjait. Matnek igen jó volt a hallása, és most mintha gúnyt érzett volna kicsendülni az ismeretlen dallamból. Vajon miért épp ezt a dalt játszotta a fickó? Még néhány pillanat, Rand habozva arrébb lépett, és ezzel befejezte a beszélgetést, mire Mat már kint is volt a sátorból. Kint rengetegen várakoztak. Legalább száz Hajadon vette körül a dombot, a feszültségtől szinte lábujjhegyen állva. A hét törzs vezetői is ott várakoztak, türelmesen és mozdulatlanul, mintha sziklából faragták volna őket, míg a három teari úriember megpróbált úgy tenni, mintha nem is izzadnának, és a közelben nem lennének aielek.

Hallott a nagyurak érkezéséről, sőt, el is ment, hogy megnézze a táborukat, vagyis inkább a táboraikat, de senkit sem látott, akit ismert volna, és senkinek sem támadt kedve kockázni vagy kártyázni vele. Ezek hárman a homlokukat ráncolva mérték végig Matet, de aztán úgy döntöttek, hogy ő sem különb az aieleknél. Vagyis még arra sem méltó, hogy észrevegyék. Mat erre a fejébe csapta a kalapját, jó mélyen a szemébe húzta a karimáját, és egy pillanatig hidegen bámulta a tearieket. Kicsit megvigasztalta, hogy legalább a két fiatalabb kelletlenül utána fordult, ahogy lesietett a dombon. Az ősz szakállú még mindig olyan türelmetlennek tűnt, mint aki legszívesebben berontott volna Rand sátrába. Nem számít! Egyiküket sem fogja soha többé látni.

Még csak azt sem tudta, miért nézte meg őket egyáltalán magának. Könnyedén lépkedett, valósággal megmámorosodott. Nem is csoda, hiszen holnap útra kel. A kockák ott görögtek az elméjében, de ő nem tudta volna megmondani, milyen szám lesz rajtuk, ha egyszer megállnak. Különös. Valószínűleg Melindhra lehetett az oka annak, hogy aggódott. Igen. Holnap reggel egészen korán kell felkelnie. Akkor majd lábujjhegyen kioson, mint az egér, amikor kimerészkedik a mezőre.

Fütyörészve elindult a sátra felé. Melyik dal ez? Igen, a Fekete ember! Semmi kedvet nem érzett ugyan ahhoz, hogy a halállal táncoljon, de a dal annyira vidáman csengett, hogy ennek ellenére tovább fütyörészte, miközben megpróbálta megtervezni a legelőnyösebb kiutat Cairhienből.

Rand csak állt, és tovább bámult Mat után, még akkor is, amikor bezáródott a sátor ajtaja.

– Csak a végét hallottam. Végig ilyen volt?

– Igen, szinte végig – válaszolta Lan. – Csak pár perce volt arra, hogy megvizsgálja a térképet, mégis egy olyan csatatervet dolgozott ki, ami erősen hasonlított Rhuarcéra meg a többiekére. Látta a nehézségeket meg a veszélyeket, és azt is kitalálta, mit lehet ezek ellen tenni. Tisztában van az utászokkal, a tárnákkal meg az ostromgépekkel, és azzal, hogyan kell könnyű lovassággal elűzni a megfutamodó ellenséget.

Rand csak nézte az őrzőt, akinek egyetlen arcizma sem rándult. Természetesen ő volt az, aki felhívta a figyelmét arra, hogy Mat meglepően sokat tud a katonai dolgokról. És Lan természetesen nem fogja feltenni azt az egészen kézenfekvő kérdést. Rand ennek csak örült, mert nem volt joga elárulni barátja titkait.

Viszont ő maga szívesen megtudott volna egy-két dolgot. Például, hogy miként jönnek az utászok a képbe? Elképzelhető, hogy ennek valamiképpen az ostromhoz lehetett köze, de errefelé a Rokonirtó Tőrénél közelebb nem igazán lehetett sehol sem bányát találni, és még az sem biztos, hogy ott akart-e bárki is tárnákat fúrni. Hát, ebben a csatában nem harcolnak majd utászok. A legfontosabb most mégis az, hogy kiderült, Mat a titokzatos kapu túlsó oldalán jóval több dologra tett szert annál, minthogy időnként minden átmenet nélkül az Ősi Nyelven kezdett el beszélni. És most, hogy biztos volt ebben, Rand majd kihasználja Mat tudását.

Ennél már tényleg nem lehetsz keményebb – gondolta keserűen. Amikor meglátta Matet feljönni a sátrába, egyetlen pillanatig sem habozott Lant felküldeni utána, hogy egy ártatlan beszélgetés során derítse ki, amit csak lehet. Előre megfontoltan cselekedett. A maradék is valóra válik talán, bár az is lehet, hogy nem. Sok dolog bizonyosan megvalósul. Csak remélni tudta, hogy Mat majd jól szórakozik, amíg szabad. Azt is remélte, hogy Perrin élvezi a Folyóközt. Bemutatja Faile-t az anyjának meg a nővéreinek, és talán el is veszi feleségül. Ebben reménykedett, de ugyanakkor tudta, hogy vissza fogja hozni őket. Magához köti a többieket, egy ta'veren a többi ta'verent, és hát ő volt közöttük a legerősebb. Még Moiraine sem nevezte véletlennek, hogy éppen hárman nőttek fel ugyanabban a faluban, mégpedig ugyanabban a korszakban. A Kerék szövi ugyan a véletleneket is a Mintába, de három ilyen fonalat még ő sem szőhet csak úgy véletlenül. Hosszú távon nézve, előbb-utóbb visszahozza maga mellé barátait, bármilyen sokáig legyenek is távol, és akkor majd felhasználja őket, amennyire csak lehet. Mert nem megy másként. Bármiről is szóltak a Sárkány Próféciái, Rand biztosra vette, csak úgy nyerheti meg az Utolsó Csatát, ha újra összeszövi annak a három ta'verennek a szálait, akik egy faluban nőttek fel, akik gyermekkoruk óta ismerik egymást. Nem, ehhez még csak keménykednie sem kell. Olyan undorító vagy, hogy még egy seanchan is elhányná magát téged látva!

– Játszd el a Gyászindulót – parancsolta a kelleténél élesebb hangon Nataelnak, aki értetlenkedő pillantással nézett vissza rá. A fickó mindent hallott. Bizonyára lesznek kérdései, de választ nem fog kapni. Ha Rand Mat titkait még Lannak sem mondja el, akkor még szép, hogy hallgat egy Kitaszított előtt, bármennyire kezes báránynak is tűnik ez most itt. Ezúttal szándékosan keményen beszélt, és lándzsája hegyével mutatott a férfira. – Játszd el, kivéve, ha ismersz még annál is szomorúbbat. Olyan dalt játsszál, amelyiktől még a te lelked is zokogni kezd. Már ha van még lelked!

Natael kényszerű mosollyal meghajolt ültében, de szeme körül elfehéredett. Tényleg elkezdte a Gyászindulót, de az valósággal önálló életre kelt a hangszerén, valósággal jajveszékelt, hogy attól mindenkinek könnyekre fakadt volna a lelke. Közben le nem vette a szemét Randről, mint aki valamilyen megnyilvánulásra vár.

Rand elfordult, és leheveredett a pokrócokra. Egy piros párnát gyűrt a könyöke alá, a térképek mellett, majd megszólalt:

– Lan, szólnál a többieknek?

Az őrző merev háttal leheletnyit meghajolt, és szó nélkül kiment. Most először tett így, de Rand észre sem vette.

A csatára holnap kerül sor. Rhuarc és a többiek csak udvariasságból tettek úgy, mintha ő is segítene nekik a tervek kidolgozásakor. Rand elég okos volt ahhoz, hogy felmérje, mennyi mindent nem tud, és még mindig rengeteg dolgot kellett elsajátítania, dacára annak, hogy annyi mindenről beszéltek már Rhuarckal és Lannal. Hiszen már száz ilyen csatát elterveztem, stratégiailag fontosabbakat ennél, és a parancsaim tízszer ennyi embert mozgattak meg. Ez nem az ő gondolata. Lews Therin ismeri – ismerte – a háborút, és nem Rand al'Thor. Ő pedig még mindig Rand al'Thor. Ő csak hallgatott, időnként kérdezett és bólintott, mintha értené, hogy egy bizonyos dolgot miért bizonyos úton és módon kell elvégezni. Néha tényleg értette, és ilyenkor azt kívánta, bárcsak ne tenné ezt, mert tudta, honnan származnak ismeretei. Ő csupán annyival működött közre a tervezésben, hogy lelkükre kötötte: Couladint úgy kell legyőzni, hogy ne pusztuljon el a város. Ez az új találkozó a legjobb esetben is csak néhány részlettel egészíti ki a már elhatározottakat. Jó lett volna, ha Mat itt van, figyelembe véve a fiú új tudását.

Nem, nem akart a barátaira gondolni, és arra, hogy mit tesz majd velük, ha ez mind véget ér. Még ha figyelmen kívül is hagyta a csatát, akkor is számos dolog akadt, amivel foglalkoznia kellett: gondok, amelyekkel kapcsolatban ő is képes volt tenni valamit. Cairhien városa fölött nem lobogott Cairhien zászlaja, és ez egy komoly gondra utalt, aztán ott voltak még az állandó összecsapások az andoriakkal. Ezenfelül azon is töprengenie kellett, mire készül Sammael és...

A törzsfők minden különösebb rangsor nélkül jöttek be. Ezúttal Dhearic lépett be elsőként, Rhuarc pedig Erimmel és Lannal a legvégén. Bruan és Jheran Rand mellé telepedett. Nem érdekelte őket a rangsor, és az Aan'alleint szinte már maguk közé tartozónak érezték.

Weiramon lépett be utoljára, a fiatalurakkal a nyomában. Komor képpel, összeszorított szájjal vizsgálta a sátrat. Az ő szemében igenis fontos dolog volt a rangsor betartása. Valamit mormogott beolajozott szakálla mögött, peckesen megkerülte a tűzgödröt, aztán leült Rand mögé. Addig maradt ott, míg észre nem vette a főnökök felháborodott pillantásait. Az aielek között esetleg egy rokon vagy az ember harcostársaságának az egyik tagja ülhetett valaki háta mögé; olyan személy, aki valószínűleg nem szúrja hátba a másikat. Ennek ellenére dühösen meredt Jheranra és Dhearicra, mintha arra várna, hogy azok majd helyet csinálnak neki.

Végül Bael a mellette lévő helyre mutatott, szemben Randdel és a térképekkel, Weiramon pedig rövid habozás után odament, és egyenes háttal, lábát keresztbe téve letelepedett. Úgy nézett ki, mint aki éretlen szilvát nyelt. A fiatalabb teariek ugyanilyen mereven álltak a háta mögött, de legalább az egyikükben volt annyi tisztesség, hogy zavartnak tűnjön.

Rand ugyan tudomásul vette jelenlétét, de nem szólt egy szót sem. Nyugodtan megtömte pipáját, és a saidint egy pillanatra megérintve, meggyújtotta. Valamit kellett Weiramonnal kapcsolatban tennie. Ez a fickó kiélezte a régi gondokat, és újakat is teremtett. Rhuarcnak arcizma sem rándult, de a többi főnök arckifejezése ellenszenvről árulkodott. Han undorodó arcot vágott, míg Erim egyértelműen hűvös pillantásában ott villogott a kihívás, hogy most, azonnal járják el a lándzsa táncát. Esetleg talál Rand egy lehetőséget arra, hogy megszabaduljon Weiramontól, és ezzel együtt nekilásson egy másik, égető gondja megoldásának.

Lan és a főnökök követték Rand példáját, és megtömték a pipájukat.

– Csupán néhány apró változás szükségességét javasolom – jelentette ki Bael, és szippantott egyet-kettőt, hogy jól húzzon a pipája. Szokás szerint ezzel kivívta Han komor pillantását.

– Ezek a kisebb változtatások kapcsolatban állnak a goshienekkel vagy talán valamelyik másik törzzsel?

Rand kizárta Weiramont az elméjéből, és előrehajolt, hogy jobban hallja, amit közösen kidolgoztak, és ami – figyelembe véve a fentről, az állványról látottakat – bizonyos változásokra szorult. Az aielek egyike-másika időről időre Natael felé pillantott, és pillantásával vagy egy gyors fintorral jelezte, hogy a mutatványos gyászos zenéje kezd az idegeire menni. Lassacskán a teariek is elkomorodtak. A hangok azonban áthullámzottak Rand felett, anélkül, hogy megérintették volna. A könnyezés olyan fényűzés, melyet nem engedhetett meg magának, még lelke legmélyén sem.

Negyvenharmadik fejezet

Itt és most

Másnap reggel Rand már jóval napkelte előtt felkelt, és felöltözött. Igazából egy percet sem tudott aludni, bár ezúttal ez nem Aviendhán múlott. A lány ugyan már akkor nekilátott vetkőzni, mielőtt Rand leolthatta volna a lámpásokat. Amikor kioltotta a fényeket, Aviendha az Egyetlen Hatalom segítségével azonnal újra világosságot támasztott, és szidni kezdte a fiút, hogy ő ugyan láthat a sötétben, Aviendha viszont nem. Rand annyira elmerült gondolataiban, hogy nem is válaszolt neki, és észre sem vette, amikor a lány jóval később, talán egy órával előtte felkelt, felöltözködött, és kiment. Még csak azt sem kérdezte meg tőle, hová megy, ami azért jelentett valamit.

Még mindig foglalkoztatták azok a gondolatok, amelyek miatt egy percre sem tudta lehunyni a szemét. Ma itt emberek halnak meg. Nagyon sok ember, még akkor is, ha minden a terv szerint zajlik. Bármit is tegyen, ezen nem tudott változtatni. Ez a nap úgy telik el, ahogy azt a Minta előírja. Ennek ellenére töprengve felidézte a döntéseket, az összes határozatát, amióta csak kijöttek a Pusztából. Tehetett volna másként azért, hogy elkerülhesse ezeket az eseményeket, a mai napot, ezt a helyet? Talán majd legközelebb. A bojtos, rövidre vágott nyelű lándzsa kardot tartó övén feküdt, a hüvelybe dugott kard pedig a fekhelye mellett lógott. Mert lesz következő alkalom, aztán meg újra és újra.

Még sötét volt, amikor a főnökök eljöttek az utolsó eligazításra. Beszámoltak arról, hogy emberei elfoglalták az előre kijelölt állásokat, és készen állnak a harcra. Nem, mintha bármi másra is számított volna. A kőmerev arcok ellenére valahogy csak meglátszottak az érzéseik. Az izgalom, a lendület és az aggódó figyelem különös keverékét sugározták. Erim még mosolyogni is tudott.

– Jó nap ez, mert majd látja a shaidók végét – jelentette ki végül. Mintha lábujjhegyen járt volna.

– Ha a Fény úgy akarja – jelentette ki Bael, miközben feje a sátor tetejét súrolta –, akkor napnyugta előtt lándzsáinkat megmoshatjuk Couladin vérében.

– Elfordítja a szerencsét, ha olyan dolgokról beszélünk, amelyekre nagyon vágyunk – morogta Han. Rajta érződött legkevésbé az elragadtatottság. – Majd a sors dönt.

Rand bólintott. A Fény adja, hogy a sors ne akarja elragadni túl sok harcosunkat és Hajadonunkat! Jobban örült volna annak, ha nem kellett volna azzal törődnie, hogy minél kevesebben haljanak meg, hiszen egy ember életének fonalát nem lenne szabad csak úgy elmetszeni, de hát, még oly hosszú küzdelem vár rá... Minden lándzsára szüksége van ahhoz, hogy rendet teremtsen a Sárkányfal innenső oldalán. Többek között ez is egy olyan kérdés volt, amely megkülönböztette Couladintól.

– Az élet csak egy álom – nézett rá Rhuarc, mire Han és a többiek egyetértően bólintottak. Az élet csak egy álom, és egyszer minden álom véget ér. Az aielek ugyan nem siettették a halálukat, de nem is futottak el előle.

Amikor már indulni akartak, Bael még egy pillanatra megállt.

– Biztos vagy abban, hogy tényleg így akarod bevetni a Lándzsa Hajadonjait? Sulin emiatt már beszélt a Tudós Asszonyokkal.

Szóval akkor Melaine ezért puhította annyira Baelt! És abból, amilyen izgatottan Rhuarc is előbbre hajolt, hogy hallja a választ, arra lehetett következtetni, hogy ezzel az üggyel összefüggésben ő is hallhatott ezt-azt Amystól.

– Mindenki más megteszi, amit meg kell tennie, anélkül, hogy panaszkodna emiatt, Bael. – Ez nem volt ugyan teljesen tisztességes, de hát nem babra ment a játék. – Ha Sulin azt akarja, hogy a Hajadonokat különleges elbánásban részesítsük, akkor hozzám jöjjön, és ne szaladjon egyből a Tudós Asszonyokhoz!

Ha nem aielek lettek volna, akkor Rhuarc és Bael bizonyára a fejüket csóválva mennek ki a sátorból. Hiszen mind a kettő kap majd ezért a feleségétől. Valahogy majd csak elviselik. Ha a Far Dareis Mai Rand becsületét kívánja védeni, akkor ezt ezúttal ott teszik, ahol ő akarja.

Rand legnagyobb meglepetésére Lan úgy tett, mintha már ő is menni akarna. A válláról lógó őrzőköpeny eltüntette Rand szeme elől, mihelyt mozgásba lendült.

– Moiraine veled van? – Rand arra számított, hogy Lan nem tágít az aes sedai mellől.

– Aggódva ül a sátrában. Ma még a legsúlyosabb sebesülteken sem fog tudni az Egyetlen Hatalmat felhasználva segíteni. – Szóval, így akart ezen a napon segíteni! Nem vethette be fegyverként a Hatalmat, de Gyógyítania lehetett. – Nagyon idegesíti a pocsékolás.

– Az mindannyiunkat idegesít – hördült fel Rand. Valószínűleg azért is mérgelődött, mert elhozta tőle Egwene-t. Úgy tudta, Egwene egyedül nem volt valami túl jó Gyógyító, de segíthetett volna Moiraine-nek. Hát, neki is szüksége volt a lányra, akinek be kellett tartania az ígéretét.

– Mondd meg Moiraine-nek, ha segítségre van szüksége, akkor forduljon az egyik olyan Tudós Asszonyhoz, aki képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni! – A Tudós Asszonyok közül azonban csupán kevesen értettek a Gyógyításhoz. – Összekapcsolódhat valamelyikükkel, és így felhasználhatja az erejüket.

Rand habozott. Beszélt valaha is Moiraine arról, hogy vele kapcsolódik össze?

– Bizonyára nem azért jöttél ide, hogy elmondjad, mennyire aggódsz Moiraine-ért – folytatta idegesen. Néha nehezére esett megkülönböztetni, melyik gondolat származott tőle, és mi az, amit Asmodean vagy Lews Therin plántált az elméjébe.

– Azért jöttem, hogy megkérdezzem, miért viselsz újra kardot.

– Ezt már Moiraine és megkérdezte. Talán nem...?

Lan arckifejezése nem változott, de durván félbeszakította Randet.

– Én akarom tudni! Az Egyetlen Hatalom segítségével bármikor alkothatsz kardot magadnak, vagy anélkül is ölhetsz, erre hírtelen megint acél lóg az oldaladról. Miért?

Rand akaratlanul is végigsimította az oldalán lógó hosszú hüvelyt.

– Nem lenne tisztességes ilyen módon felhasználni az Egyetlen Hatalmat. Különösen olyan valaki ellen, aki nem tud fókuszálni. Hiszen így egy gyerek ellen is harcolhatnék.

Az őrző egy darabig némán bámulta.

– Azt tervezed, hogy saját kezűleg ölöd meg Couladint – jelentette ki végül színtelen hangon. – A kardoddal, a lándzsái ellen.

– Nem akarom megkeresni, de hát ki tudja, mi történik? – Rand idegesen megvonta a vállát. Nem fogja keresni. Ám ha a véletlen játéka egyszer, kivételesen kedvezne neki, akkor azt kívánta, bárcsak szemtől szemben állhatna Couladinnal. – Ezenkívül nem tartom lehetetlennek, hogy ő keres engem. A közszájon forgó fenyegetései meglehetősen személyes jellegűnek tűnnek, Lan. – Magasba emelte öklét, és hagyta előbukkanni az aranysörényű sárkányt zubbonyának piros ujja alól. – Couladin nem nyugszik addig, amíg én élek, amíg ketten viseljük ezt a jelet.

Az igazság kedvéért persze el kellett ismernie, ő sem nyugszik addig, míg másvalaki is magán hordja a sárkányt. Tulajdonképpen jó lenne Asmodeannal is rögtön végezni, Couladin után. Hiszen Asmodean égette a shaidóra a jeleket. Ezt viszont csak Couladin mértéktelen becsvágya tette lehetővé. A nagyravágyása és az, ahogy megtagadta az aiel szokásokat és törvényeket, akaratlanul is elvezetett ehhez a naphoz és erre a helyre. Az aieleket sújtó lelki betegségen és a testvérháborún kívül Couladin lelkét terheli Taien meg Selean és tucatnyi más, porig rombolt város és falu, a sok száz felégetett tanyáról már nem is szólva. Számtalan férfi és nő húsából laktak jól a keselyűk. Ha már Rand az Újjászületett Sárkány, és joga van arra, hogy az országok egészen Cairhienig engedelmeskedjenek szavának, akkor igazságot kell szolgáltatnia.

– Akkor fejeztesd le, ha fogságba esett! – felelte Lan durván. – Válassz ki száz harcost, vagy ezret, akiknek nincs más feladatuk, mint hogy megkeressék, és elfogják! Ám ne legyél annyira bolond, hogy párbajozol vele! Most már jól forgatod a kardot – nagyon is jól –, de az aielek lándzsával és pajzzsal a kézben születnek. Egy döfés a szívedbe, és minden hiába volt!

– Akkor hát kerüljem a küzdelmet? Te talán így tennél, ha nem kellene Moiraine mellett állnod? Tenne így Rhuarc vagy Bael, vagy bárki más a többiek közül?

– Nem én vagyok az Újjászületett Sárkány. A világ sorsa nem az én vállamon nyugszik. – Az előbb még érezhető izzás eltűnt a hangjából. Moiraine nélkül ott találnák mindig, ahol a leghevesebb harc tombol. Ha bármi is látszott rajta, az legfeljebb a sajnálkozás volt, amiért nem tehet így.

– Kerülni fogom a felesleges kockázatot, Lan, de nem futhatok el mindenki elől. – A seanchan lándzsa ma a sátorban marad. Csak az útjában lenne, ha összetalálkozna Couladinnal. – Gyere. Ha még sokáig itt várunk, az aielek nélkülünk vívják meg a csatát.

Amikor meggörnyedve kiléptek, már csak néhány csillag látszódott az égen, és keleten, a látóhatáron feltűnt a napkorong ragyogó pereme. Bár Lan nem e miatt torpant meg. Hajadonok vették körül a sátrat, vállt vállhoz vetve, sűrűn egymás mellett. Mind a sátor felé néztek. Hallgatag soraik leértek a domboldalra, a cadin'sort viselő nők olyan sűrűn álltak, hogy még egy egér sem osonhatott volna el közöttük Jeade'ent sehol sem látta, pedig megparancsolta egy gai'shainnak, hogy felnyergelve hozza ide.

És nem csak Hajadonok. Az első sorban két nő is buggyos szoknyát és fehér blúzt viselt. Hajukat összehajtott kendőjükkel fogták össze. Bár még túl sötét volt ahhoz, hogy kivegye az egyes arcokat, a két alak testtartása, ahogy karjukat a mellükön összefogva ott álltak, azt sugallta, hogy Egwene és Aviendha vár ott rá.

Sulin bukkant elő, mielőtt Rand megkérdezhette volna, hogy mit jelent ez az egész.

– Azért jöttünk, hogy Egwene sedai-jal és Aviendhával a toronyhoz kísérjük a car'a'carnt.

– Erre meg ki beszélt rá benneteket? – akarta Rand tudni. Lanra pillantva látta, hogy nem a férfi volt az. Az őrző még a sötétség ellenére is meglepettnek látszott. Egy pillanat múlva azonban kihúzta magát. Ennél hosszabb ideig Lan nem szokott meglepődni. – Egwene-nek már úton kellene lennie a toronyba. A Hajadonoknak ott kell vigyázni rá. Rendkívül fontos a feladat, amely ma rá vár. Közben vigyázni kell rá.

– Vigyázni fogunk rá. – Sulin hangja tökéletesen kifejezéstelen maradt. – És a car'a'carnra, aki a Far Dareis Maira bízta, a becsületét. – A Hajadonok sorai egyetértően felmordultak.

– Ennek tényleg van így értelme, Rand – szólalt meg Egwene a sötétben. – Ha valaki a Hatalmat felhasználva lerövidíti a csatát, akkor hárman még többet érnek el, és még hamarabb véget vetnek az öldöklésnek. Te pedig erősebb vagy, mint Aviendha meg én együtt. – Ez nem úgy tűnt, mintha tetszene neki a dolog. Aviendha hallgatott, de testtartása együttérzést sugallt.

– Ez nevetséges! – mordult fel Rand. – Engedjetek át, és menjetek a helyetekre!

Sulin nem tágított.

– A Far Dareis Mai vigyáz a car'a'carn becsületére – jelentette ki nyugodtan és határozottan, a többiek pedig átvették a szavait. Nem hangosabban, de ennyi nő hangja valósággal mennydörgött:

– A Far Dareis Mai vigyáz a car'a'carn becsületére! A Far Dareis Mai vigyáz a car'a'carn becsületére!

– Azt mondtam, hogy engedjetek át! – követelte Rand abban a pillanatban, amikor elhallgatott a nők kórusa. Mintha ezzel csak felszólította volna őket arra, hogy kezdjék újra, ismét felzendült a hangjuk:

– A Far Dareis Mai vigyáz a car'a'carn becsületére! A Far Dareis Mai vigyáz a car'a'carn becsületére! – Sulin csak állt, és Randet nézte.

Egy pillanattal később Lan hajolt oda hozzá, és szárazon ezt suttogta:

– A nő akkor is csak nő marad, ha lándzsa van nála. Találkoztál már olyannal, aki hagyta magát lebeszélni arról, amit tényleg akart? Engedj, különben egész nap itt állhatunk, miközben te káromkodsz, ők meg kórusban válaszolnak neked! – Az őrző habozott, aztán még hozzátetette: – Ezenkívül igazuk is van.

Egwene már nyitotta a száját, amikor elhallgatott a kórus, de Aviendha a karjára helyezte a kezét, és pár szót suttogott neki, mire Egwene nem mondott semmit. Rand pontosan tudta, mit akart a lány a fejéhez vágni. Azt akarta mondani, hogy ostoba, makacs idióta vagy valami hasonlót.

Az egészben az volt a legszörnyűbb, hogy kezdte tényleg annak érezni magát. Tényleg annak volt értelme, hogy személyesen is felmenjen a toronyba. Semmi keresnivalója sem volt másutt, hiszen a csapatokat a törzsfők vezették, meg a sors, és többet tudott segíteni nekik, ha az Egyetlen Hatalmat fókuszálta, mintha körbe csámborog, abban reménykedve, hogy esetleg találkozik Couladinnal. Ha ta'veren tulajdonságai hozzá vezetik Couladint, akkor a shaido ugyanúgy megtalálja a toronyban, mint bárhol másutt. Nem, mintha túlzottan nagyok lennének az esélyei arra, hogy találkozzon a fickóval, miután kiadta a parancsot, hogy az összes Hajadon védje a tornyot.

De hát hogyan tudna visszavonulni anélkül, hogy elveszítené a tekintélyét, miután már magára haragította őket?

– Úgy döntöttem, hogy a toronyból érhetem el a legtöbbet – jelentette ki, és érezte, ahogy lángra gyullad az arca.

– Ahogy a car'a'carn parancsolja – válaszolta Sulin egy csipetnyi gúny nélkül, pontosan úgy, mintha az első pillanattól kezdve ez lett volna Rand szándéka. Lan bólintott, és elosont. A Hajadonok keskeny ösvényt nyitottak a számára.

A rés azonban rögtön bezáródott Lan mögött, és amikor a Hajadonok mozgásba lendültek, Randnek nem maradt más választása, mint hogy velük menjen tovább. Nem tudta elkerülni, még ha másként is döntött volna. Természetesen felhasználhatta volna az Egyetlen Hatalmat arra, hogy lángra lobbantsa őket, vagy forgószéllel félresöpörje az útjából, de hát így csak nem lehetett azokkal az emberekkel bánni, akik az ő oldalán álltak, eltekintve attól, hogy ráadásul nők is voltak. Ezenkívül nem volt egészen biztos abban, hogy azzal távozásra kényszeríthetné őket. Valószínűleg mindegyikükkel végeznie kellett volna, és azzal meg mit érne el? Végül pedig tényleg belátta, hogy mindenki számára a toronyban lesz a leghasznosabb.

Egwene és Aviendha ugyanúgy csendben maradt, mint Sulin, miközben a torony irányába mentek, amiért Rand hálás volt. Persze, hallgatásukat részben azzal lehetett magyarázni, hogy a sötétben gondosan oda kellett figyelniük, miközben fel-le mentek a domboldalon, nehogy eltörjék a gerincüket. Aviendha időről időre halkan morgott valamit, amit alig értett. Bizonyára a szoknyája miatt dühöngött, amely igencsak megnehezítette, hogy ezen a terepen haladjon. Senki sem gúnyolódott azon, hogy beadta a derekát. Persze, erre majd később is visszatérhetnek. A nők kifejezetten élvezték, hogy akkor bökjék meg egy hegyes tűvel, amikor már azt hitte, rég túljutott a veszélyen.

Az ég lassan szürkülni kezdett, és amikor megpillantották a fák csúcsa fölött a durván összeácsolt tornyot, végül Rand törte meg a csendet:

– Nem számítottam arra, hogy téged is itt vethetünk be, Aviendha. Jól emlékszem arra, amikor azt mondtad, hogy a Tudós Asszonyok nem vesznek részt a harcban. – Határozottan emlékezett. Egy Tudós Asszony még azt is megengedhette magának, hogy keresztülsétáljon egy tomboló csata közepén, vagy hogy beállítson egy olyan törzs erődjébe vagy szállására, amelyik vérháborút vívott a sajátja ellen. Semmiképpen nem harcoltak, de különösen nem az Egyetlen Hatalom segítségével, már ha tudtak fókuszálni. Míg Rand el nem jutott a Pusztába, csak kevés aiel sejtette, hogy a Tudós Asszonyok közül néhányan képesek irányítani az Egyetlen Hatalmat, bár mindenki hallott szóbeszédet olyan különleges képességekről, amelyek nagyon közel álltak ahhoz, amilyennek az aielek az Egyetlen Hatalom használatát képzelték.

– Még nem vagyok Tudós Asszony – válaszolta barátságosan a lány, és megigazította a kendőjét. – Ha egy aes sedai, mint Egwene segíthet, akkor én is tudok! Ezt csak ma reggel beszéltük meg, amikor még aludtál, de azóta itt járt a fejemben, hogy Egwene-t megkérted erre.

Már elég világos volt ahhoz, hogy láthassa, Egwene elpirult. Amikor a lány észrevette, hogy Rand ránéz, minden látható ok nélkül megbotlott, így meg kellett ragadnia a karját, nehogy elessen. Lehet, hogy nem kell tartania attól, hogy szurkálni fogja? Elindultak lassan felfelé, a toronyhoz vezető, ritkás erdővel borított domboldalon.

– Csak nem próbáltak meg lebeszélni a dologról? Úgy értem, Amys vagy Bair, esetleg Melaine? – Rand rájött: ezeknek biztos nem lett volna kifogásuk. Ha lett volna, a lány most nem lenne itt.

Aviendha megcsóválta a fejét, és a homlokát ráncolta.

– Meglehetősen hosszan beszélgettek Sorileával, majd azt mondták, tegyem azt, amit helyesnek látok. Pedig általában azt parancsolják nekem, hogy tegyem, amit ők tartanak helyesnek. – A szeme sarkából Randre nézett, és még hozzátette: – Hallottam, amint Melaine azt mondta, te mindent megváltoztatsz.

– Ez így igaz – mondta Rand, és lábát feltette a legalsó létra első fokára. – A Fény segítsen meg, ez így igaz.

Fentről a kilátás távcső nélkül is lenyűgöző volt. A vidék alattuk számtalan, erdővel borított dombhátból állt. A fák elég közel álltak egymáshoz, hogy eltakarják a Cairhien irányába mozgásba lendült aieleket. A legtöbbjük már amúgy is elérte kijelölt helyét. A felkelő nap arany fényben áztatta a várost. Gyorsan körbetekintett a távcsővel, és látta, hogy a folyóparti, csupasz dombokon nincs senki. Ez gyorsan meg fog változni. A shaidók is itt voltak a közelben, még ha ebben a pillanatban rejtőzködtek is. Nem maradnak sokáig fedezékben, ha Rand... Mit is fog tulajdonképpen felhasználni ellenük? Semmiképpen sem öröktüzet! Az ő feladata, hogy alaposan összerázza a shaidókat, mielőtt támadásba lendülnének a saját aieljeik.

Egwene és Aviendha helyet cserélt a másik távcső előtt, miközben halkan beszélgettek. Most otthagyták a távcsövet, de nem hagyták abba párbeszédüket. Végül bólintottak, és odamentek a durva fából ácsolt korláthoz, Cairhien irányába.

Rand megborzongott. Egyikük az Egyetlen Hatalmat használta. Talán mind a kettő.

A szél volt az, melyet először észrevett. A város irányába fordult. Nem túl gyenge szellő, hanem erőteljes szélroham, amilyenhez hasonlót most először érzett ebben az országban. Cairhien felett felhők kezdtek el gyülekezni. A legfeketébbek délen. Miközben nézte őket, azok egyre magasabbak és sötétebbek lettek. Csak Cairhien és a shaidók felett. Bármerre is nézett, másutt az ég tiszta és kék maradt, csupán néhány fehér felhőfoszlány úszott a magasban. Aztán hosszasan és hangosan megzendült az ég. Hirtelen egy villám csapott le, egy fogazott ezüst villanás, és belehasított a város előtt az egyik dombba. Mielőtt az első mennykőcsapás robaja elérhette volna a tornyot, máris két, újabb villám csapódott be. Vad, élénk színű vonalak táncoltak az égen, és a perzselő fénylándzsák a szívdobogás ritmusában csaptak le a földre. A föld hirtelen ott is felpúposodott, ahol nem csaptak be villámok. Ötven lépésnyi magas föld szökőkút tört elő, és nyomában egy másik, majd még egy.

Rand még csak nem is sejtette, melyik nő miért felelős, de úgy tűnt, készen állnak arra, hogy egyedül elűzzék a shaidókat. Vagy most tesz valamit, vagy csak tétlenül nézheti az előadást. Így aztán kinyúlt a saidin után. Jeges tűz borította be az Üresség határait, amely körülvette azt a lényt, aki Rand al'Thor volt. Rezzenéstelen arccal tűrte a romlás olajos mocskát, amelyik beleszivárgott, és zsonglőrködni kezdett a vadul tomboló áramlatokkal, melyek elnyeléssel fenyegették.

Ebből a távolságból bizonyos korlátai voltak tudásának. Egészen pontosan korlátja volt annak, amit egy angreal vagy egy ter'angreal segítségével meg tudott valósítani. Valószínűleg ugyanez lehetett az oka annak, amiért a nők egyszerre csak egy villámot vagy egy szökőkutat tudtak létrehozni. Ha Rand képessége határára jutott, akkor a lányok már túl is léptek a sajátjukon.

Egy emlék úszott végig az Ürességen. Nem a sajátja, Lews Theriné. Kivételesen ez most nem érdekelte. Egy pillanattal később fókuszálta a Hatalmat, és tűzgolyó lobbantotta lángra az egyik, közel ötmérföldnyire fekvő domb csúcsát. Egy kitáguló, vakítóan fehér tűzgolyó. Amikor eltűnt, távcső nélkül is jól látta, hogy a domb alacsonyabb lett, felül fekete, és szemmel láthatóan megolvadt. Ha mind a hárman harcba lendülnek, lehet, hogy a törzsek segítsége nélkül is megvívhatják Couladin ellen a csatát.

Ilyena, kedvesem, bocsáss meg nekem!

Az Üresség megremegett. Rand egy pillanatra a megsemmisülés határán tántorgott. Az Egyetlen Hatalom összecsapó hullámai a rémület tajtékával borították be. A romlás a szívére telepedett, és megkeményedett, mint egy bűzlő fal.

Megragadta a korlátot, míg sajogni nem kezdtek ujjai, és arra kényszerítette magát, hogy megnyugodjon, kényszerítette az Ürességet, hogy visszatérjen. Ezután már nem volt hajlandó odafigyelni a fejében suttogó hangokra. Ehelyett az Egyetlen Hatalomra összpontosított, és módszeresen, egymás után megperzselte a dombokat.

Mat a domb gerincén növő fák között rejtőzködött, miközben befogta Pipi száját, nehogy a herélt felnyerítsen, miközben ő azt az ezer vagy még annál is több aielt figyelte, akik déli irányból meneteltek a domb felé. A nap már a látóhatár felett ragyogott, így a gyorsan haladó embertömeg remegő árnyékot vetett. Az éjszaka enyhesége már megfutott a közeledő nap hősége elől. Mihelyt a nap egy kicsivel feljebb emelkedik az égen, a levegő ismét remegni fog a forróságtól. Mat már most izzadt.

Az aielek még nem vették észre, de nem kételkedett abban, hogy fel fognak figyelni rá, ha továbbra is itt várakozik. Nem igazán számított, hogy ezek itt valószínűleg Rand emberei. Ha Couladinnak is vannak csapatai itt délen, akkor nagy meglepetés vár azokra, akik elég ostobának bizonyultak ahhoz, hogy a csatatér kellős közepén tartózkodjanak. Neki ez nem számított, mert esze ágában sem volt magára vállalni annak kockázatát, hogy bármelyikük is megpillantsa. Ezen a reggelen egyszer már majdnem keresztüllőtték nyíllal, nem akart még egyszer óvatlanul cselekedni. Önkéntelenül is megtapogatta zubbonyának vállán az új vágást. Ügyes lövész, ha eltalálta azt a mozgó célpontot, melyet alig láthatott a fák között. Valószínűleg csodálta volna tudását, ha nem éppen ő lett volna a céltábla.

Szemét le nem véve a közeledő aielekről, Pipivel óvatosan visszahúzódott a gyér bozótosba. Tudni akarta, ha észrevették, és gyorsabb ütemre váltottak. Az emberek úgy vélték, az aielek gyalog is képesek utolérni egy lovast, és ha ezzel próbálkoznának, akkor jókora előnnyel akart indulni.

Csak akkor váltott sietősre, amikor a fák eltakarták az aielek szeme elől; Pipit visszavezette a következő lejtőn, mielőtt nyeregbe ugrott, és elindult nyugatra. Senki sem lehet eléggé óvatos, ha ezen a napon, ezen a helyen életben akar maradni. Vágta közben magában morgott. A kalap karimáját eléggé lehúzta ahhoz, hogy árnyékba borítsa az arcát, a fekete nyelű lándzsát pedig keresztben maga elé fektette a nyeregkápára. Nyugat felé. Már megint.

A nap jól kezdődött, nagyjából két órával pirkadat előtt, amikor Melindhra elment, hogy találkozzon a többi Hajadonnal. Azt hitte, Mat alszik, és még csak egy pillantást sem vetett rá. A nő büszkén kivonult, miközben magában valamit beszélt Rand al'Thorról, a becsületről, de mindenekelőtt a Far Dareis Mairól. Úgy tűnt, mintha a nőt kétségek gyötörték volna, de Matet igazából nem érdekelte, hogy főzelékkel vagy a leveshez akarják feltálalni Randet. A Hajadon még ki sem lépett a sátorból, Mat máris a nyeregtáskáját készítette elő. Senki sem törődött vele különösebben, amikor felnyergelte Pipit, és halkan, mint egy szellem, elindult dél felé. A kezdet jó volt. Csak éppen nem számított arra, hogy a taardadok és a tomanellék meg az összes többi, átkozott klán menetoszlopai széles fronton elindultak dél felé. Az sem vigasztalta, hogy Lannal épp azt próbálta meg elhitetni, a legjobb az lesz, ha éppen ezt teszi. Dél felé akart indulni, és ezek az aielek arra kényszerítették, hogy az Alguenya irányába lovagoljon. Arra, ahol majd harcolni fognak.

Egy vagy két mérfölddel később óvatosan levezette Pipit egy domboldalon, és megállt a gerincet borító széltépázta fák között. Ez a domb magasabb volt, mint a többi, és innen jó kilátás nyílt minden irányba.

Ezúttal nem látott aieleket, de a dombok között húzódó völgyben kígyózó osztag legalább ekkora bajt jelentett. Több nagyúr lobogója alatt teari lovasság közeledett. Valamivel mögöttük a pikások széles, acéltüskéket meresztgető kígyója nyelte a teariek porát, őket pedig a cairhieni lovasság zászlókat, lobogókat és conokat lengető tarka összevisszasága követte. Ezek a cairhieni katonák teljesen rendezetlenül jöttek. Mindenki össze-vissza vágtatott, a nemesek hol előre, hol meg hátra, hogy beszélgessenek, és eszükbe sem jutott, hogy két oldalra járőröket küldjenek. Szerencsére csak hagynia kellett, hogy elmenjenek előtte, és akkor megnyílik az útja dél felé. És addig meg sem állok, míg meg nem teszem a fele utat az átkozott Erininig!

Valamivel a menetoszlop előtt alig észrevehető mozgás vonta magára a figyelmét. Csak azért vette észre őket, mert ennyivel fölöttük állt. A lovasoknak bizonyára nem tűnt fel. Nyeregtáskájából elővette apró távcsövét – Kin Tovere szívesen kockázott –, és abba az irányba kémlelt, ahol a mozgást látta. Csendesen füttyentett. Aielek, legalább annyian, mint a völgybeli emberek, és ha nem Couladinhoz tartoznak, akkor valószínűleg éppen valakinek a születésnapi ünnepségét készítik elő, vagy piknikeznek, mert különben mivel lehetne megmagyarázni azt, hogy mozdulatlanul fekszenek az avarban, a csupasz bokrok alatt?

Egy darabig idegesen dobolt a csípőjén. Nemsokára nagyon sokan meghalnak itt. És nagy részük nem aiel lesz. Semmi közöm hozzá. Én kiszálltam az egészből, és megyek le, délre. Várni fog egy kicsit, és majd akkor lovagol el, ha a többieknek túl sok lesz a dolguk ahhoz, hogy rá figyeljenek.

Ez a tahó Weiramon – tegnap tudta meg az ősz hajú fickó nevét – igazi ostoba fajankó! Sem előőrs, sem felderítők, különben tudná, hogy mi készül előtte. Ami azt illeti, a kanyargó völgyben haladó út miatt az aielek sem láthatták a menetoszlopot, legfeljebb a nyomukban felszálló vékony porfelleget. Ők viszont egészen biztosan küldtek ki felderítőket, akik elárulták nekik, mi lesz a zsákmány, mert egészen biztos, hogy nem csak a véletlen kedvéért heverésznek ott.

Öntudatlanul is a Fekete Embert kezdte el fütyülni, miközben újra a szeméhez emelte a távcsövet, és megvizsgálta a dombok csúcsát. Igen. Az aielek parancsnoka néhány embert hátrahagyott ott, ahonnan riaszthatják a többieket, mielőtt a menetoszlop eléri a leendő vágóhidat. Ebben a pillanatban azonban még ők sem láthattak semmit. Még néhány perc, és felbukkan az első teari, és akkor...

Iszonyúan megrémült, amikor azon kapta magát, hogy vágtába ugratta Pipit a lejtőn lefelé. Mi a jó Fényt csinálok én itt? Hát, nem ácsoroghatott csak úgy, hogy hagyja valamennyit a hentes kése alá vonulni, mintha csak hizlalt libák lennének! Figyelmezteti őket! Ez minden. Megmondja nekik, mire számítsanak, aztán már megy is tovább.

A cairhieniek hátvédje természetesen észrevette, amikor jött, mielőtt elérhette volna a völgy alját. Pipi patkójának a dobogását is hallották. Ketten vagy hárman leengedték a lándzsájukat.

Mat nem igazán szokta élvezni, ha másfél lábnyi acéllal mutogatnak rá, azt meg még kevésbé, ha egyszerre hárman teszik ezt. Egy embert azonban nyilvánvalóan nem tekintettek fenyegetésnek, még akkor sem, ha az úgy jött, mint egy eszeveszett. Hagyták továbbmenni, és Mat éppen csak annyi időre torpant meg Pipivel a csoport elején a nemeseknél, hogy odakiálthassa nekik:

– Megállni itt! Most, rögtön! A Sárkány Nagyúr parancsa! Különben a hasatokba varázsolja a fejeteket, és reggelire megzabáltatja veletek a saját lábatokat!

Sarkát Pipi véknyába nyomva, továbbvágtatott a herélten. Csak annyi ideig pillantott vissza, hogy lássa, engedelmeskednek-e parancsának. Engedelmeskedtek, bár kissé zavartan. A dombok még mindig eltakarták őket az aielek elől. Mihelyt leszáll a porfelhő, az aielek sem fogják tudni, hogy merre járhatnak. Így aztán mélyen a herélt nyakába borult, kalapjával nagyot csapott Pipi oldalára, és végigvágtatott a gyalogság során.

Ha arra várok, hogy Weiramon továbbadja a parancsokat, akkor elkésünk. Ez minden. Egyszerűen figyelmezteti őket, és már megy is tovább.

A gyalogosok nagyjából kétszáz pikásból álló osztagokban vonultak, élükön egy-egy lovas tiszttel, mögöttük ötven íjásszal vagy nyílpuskással. A legtöbben kíváncsian néztek rá, amint elvágtatott. Pipi patkója port és földdarabokat vert fel, ám egyik gyalogos sem vétette el a lépést. Néhány tiszt lova idegesen táncolni kezdett, mintha éreznék, hogy lovasaik közeledni akarnak Mathez, kiderítendő, mi készteti ekkora sietségre, ám egyikük sem hagyta el a helyét. Fegyelmezettek. Szükségük is lesz rá.

A teari különítmény végén a Kő Védelmezői haladtak, ahogy mindig, most is mellvértben, fekete-arany csíkos, buggyos zubbonyban, széles szegélyű sisakokban, a legkülönbözőbb színű tollakkal, hogy meg lehessen különböztetni a tiszteket és az altiszteket. A többieket ugyanilyen jól felszerelték, de zubbonyukon jól látszott a különböző nagyurak jele. Maguk az urak selyemzubbonyban, művészien díszített mellvértben és hosszú, fehér tollakkal ékesített sisakban az élen lovagoltak. Mögöttük zászlóik a feltámadó szélben, a város felé csapkodtak.

Mat gyorsan keresztbe állt előttük Pipivel, úgy, hogy a herélt felágaskodott, és elüvöltötte magát:

– Állj! Sárkány Nagyurunk nevében!

Úgy tűnt, ez a legegyszerűbb módja annak, hogy megállítsa őket, de egy pillanatig úgy gondolta, hogy ezek egyszerűen legázolják. Szinte az utolsó pillanatban az egyik utolsó úr, akit egyszer már látott Rand sátra előtt, felemelte a kezét, mire megálltak, az össze-vissza kiabált parancsok zűrzavara közepette, melyeket mindenki igyekezett hátrafelé továbbadni. Weiramon nem volt itt. Egyik nagyúr sem lehetett tíz évvel idősebb Matnél.

– Hát ez meg mit jelentsen? – kérdezte a többieket megállító fickó. Sötét, öntelt szempár meredt rá a magasra tartott áll fölött, amelyik azt a benyomást keltette, hogy kecskeszakálla tulajdonképpen lecsapni készülő tőr. A harcias külsőn csupán a férfi arcán patakzó veríték rontott. – Sárkány Nagyurunk maga bízott meg a parancsnoksággal. Ki vagy te, hogy...?

Elhallgatott, amikor egy másik, akit Mat ismert, megragadta a karját, és valamit sietve a fülébe suttogott. Estean krumpliorrú képe egyszerre tűnt soványnak és vakmerőnek. Mat hallott arról, hogy az aielek alaposan megnyomorgatták a városra vonatkozó értesülések miatt. Viszont Tearben csak játszott Mattel! Legalábbis pontosan tudhatta, kicsoda is egykori kártyapartnere. Csupán Estean páncélján látszottak horpadások a művészi aranyberakáson. Rajta kívül egyetlen úrfi sem tett mást, mint hogy lovagolgatott, és megpróbált csinosnak látszani. Eddig.

A kis beképzelt hegyes szakálla folyamatosan süllyedt, miközben Esteant hallgatta, és amikor az befejezte, már ő is mérsékeltebb hangnemet ütött meg:

– Öö... szóval, minden rendben... Mat nagyúr. Melanril vagyok, az Asegora nemzetségből. Hogyan szolgálhatom Sárkány Nagyurunkat? – Az utolsó szavaknál már a mérsékelt hangnemből igazi bizonytalan habozás lett, míg a szintén ijedt Estean félbe nem szakította:

– Miért kellett megállnunk? Tudom, hogy Sárkány Nagyurunk azt parancsolta, Mat, hogy legyünk óvatosak, de a Fény égesse meg a lelkemet, nincs abban semmi dicsőség, hogy csak kuporgunk, és hagyjuk az aieleket harcolni. Miért ültünk nyeregbe, ha csak akkor fogjuk üldözni őket, ha már menekülnek? Ezenkívül apám bent van a városban, és...

Mat tekintetét látva elhaltak a szavai.

Mat megcsóválta a fejét, és kalapjával meglegyezte az arcát. Ezek a bolondok nem is ott vannak, ahol lenniük kellene! Arra pedig még lehetőség sincs, hogy megfordítsa, és visszaküldje őket. Még ha ez a Melanril hajlandó is lenne erre, és Matnek csupán egyetlen pillantást kellett rá vetnie, hogy kételkedni kezdjen ebben a lehetőségben, akkor is hiába a Sárkány Nagyúr állítólagos parancsa, nem tudnának visszafordulni. Ahogy itt a nyeregben ült, jól láthatták az aiel felderítők. Mihelyt észreveszik, hogy megfordult a menetoszlop, azonnal rájönnek, hogy felfedezték őket, és a legnagyobb valószínűséggel azonnal támadnak. Miközben a tearieknek a cairhieni valóság reménytelenül elállja az útját. Ekkor egy ugyanolyan vérfürdőre kerülne sor, mintha csak belegyalogoltak volna a csapdába.

– Hol van Weiramon?

– A Sárkány Nagyúr visszaküldte Tearbe – válaszolta Melanril megfontoltan. – Hogy ellássa az illiani kalózok baját, meg a banditákét a Maredói-síkságon. Természetesen habozott, hogy elinduljon, a nagy felelősség ellenére, amellyel megtisztelték, de... bocsásson meg, Mat nagyúr, de ha kegyedet Sárkány Nagyurunk küldte, akkor hogyhogy nem tudja...?

Mat félbeszakította:

– Nem vagyok nagyúr! Ha pedig meg akarod kérdőjelezni azt, amit Rand elmond az embereinek, akkor azt beszéld meg vele! – Ez helyre tette a fickót. Eszébe sem jut bármit is megkérdezni az átkozott Sárkány Nagyúrtól. Weiramon bolond volt, de legalább elég idős ahhoz, hogy harcoljon csatában. Esteanon kívül, aki úgy nézett ki, mintha egy zsák hagymát kötöztek volna fel a ló hátára, ez a banda nem élt át komolyabb dolgot egy-két kocsmai verekedésnél. Vagy talán párbajoztak is. Ezzel most nem mennek semmire. – Na most akkor figyeljetek rám! Ha tovább lovagoltok a következő két domb között, ott úgy zúdulnak majd rátok az aielek, mint a lavina.

Ezzel az erővel azt is mesélhette volna nekik, hogy ott finom úri kisasszonyok várnak arra, hogy táncba vigyék őket a teari ifjú urak. A nemesek lelkesen vigyorogni kezdtek, vállon veregették egymást, a lovukat táncoltatták, és hencegni kezdtek azzal, hogy ki hányat fog megölni. Estean volt a kivétel. Ő csak felsóhajtott, és meglazította kardját a hüvelyben.

– Ne bámuljatok oda! – hördült fel Mat. Micsoda bolondok! Még egy pillanat, és támadni fognak. – Rám nézzetek! Énrám!

Mivel Rand barátja volt, ezért megnyugodtak. Melanril és a többiek a szép, érintetlen mellvértjükben türelmetlenül ráncolták a homlokukat, és nem értették, miért nem akarja megengedni, hogy végre elkezdhessék legyilkolni az aiel vadakat. Ha nem lett volna Rand barátja, lehet, hogy már rég legázolták volna, Pipivel együtt.

Hiszen hagyhatta volna őket a vesztükbe rohanni. Egyedül támadnának, maguk mögött hagyva a gyalogságot meg a cairhieni lovasságot, bár azok talán csatlakoznának hozzájuk, ha rájönnének, mi történt. És persze, mind meghalnának. A legokosabb az lenne, ha hagyná őket továbbvonulni, ő maga pedig elvágtatna az ellenkező irányba. A legveszélyesebb az volt, hogy ezek miatt az idióták miatt az aielek talán észreveszik, hogy felfedezték őket. Akkor egy egészen ravasz taktikát is választhatnak. Lehet, hogy oldalt elvonulnak, megkerülik, és hátulról meg oldalról csapnak le a hosszan elnyúló vonalban haladó ostobákra. Ha ez megtörténik, semmi esélye sincs arra, hogy elmeneküljön.

– A Sárkány Nagyúr azt kívánja tőletek – jelentette ki –, hogy továbbra is lassan haladjatok, úgy, mintha százmérföldes körzetben egyetlen aiel sem lenne. Mihelyt a gyalogosok átértek a szoroson, sündisznóállásba mennek, ti pedig egészen gyorsan bevágtattok a négyszög belsejébe.

– Mögéjük? – tiltakozott Melanril felháborodottan. Dühös morgás hallatszott a fiatalurak felől is. Csupán Estean maradt csöndben. Töprengeni látszott. – Semmi dicsőség nincs abban, ha elbújunk a büdös...

– A fenébe is, azt csinálod, amit mondok! – üvöltött fel Mat, és úgy fordult Pipivel, hogy közvetlenül Melanril lova mellett állhasson. – Különben Rand letépi a fejedet, ha ez nem sikerülne az átkozott aieleknek, és ami megmarad belőle, azt saját kezűleg aprítom szecskává. – Ez túl sokáig tartott. Az aielek időközben már idegesek, hogy miről tárgyalnak ilyen sokáig. – Egy cseppnyi szerencsével már készen állhattok, mire az aielek lecsapnak. Ha van nálatok íj, akkor használjátok! Egyébként fogjátok vissza magatokat! Aztán majd támadhattok, a fenébe is, és tudni fogjátok, hogy mikor! De ha előtte megmoccantok... – Szinte fizikailag érezte, ahogy fogy az idejük.

Lándzsája nyelét kopjaként megtámasztotta a kengyelben, és végigvágtatott a menetoszlop mentén. Hátrapillantva látta, hogy Melanril és a többiek tanácskozni kezdtek, miközben utána bámultak. Legalább nem rohantak a biztos halálba.

A gyalogosok parancsnoka egy sápadt, karcsú cairhieni férfi volt, fél fejjel alacsonyabb Matnél, akinek szürke heréltje igencsak rászolgált már az istálló nyugalmára. Viszont Daerid tekintete keményebben szikrázott a sziklánál, az orrát többször is betörték, és arcán három fehér forradás húzódott. Ezek egyike nem lehetett túl régi. Levette harang alakú sisakját, miközben Mattel beszélt. Koponyája elülső felét kopaszra borotválták. Biztos, hogy nem volt nemes. Talán katonaként szolgált már azelőtt is, hogy kitört volna a polgárháború. Igen, az emberei tudják, hogyan alkossanak sündisznóállást. Ő maga még sosem harcolt az aielek ellen, viszont legalább küzdött a martalócok és az andori lovasság ellen. Arra is utalt, hogy más cairhieni katonákkal is harcolt, valószínűleg a trónért civakodó nemesi ház szolgálatában. Daerid sem hebehurgyának, sem habozónak nem tűnt. Úgy beszélt, mint egy szakember, aki jó minőségű munkát akart végezni.

A menetoszlop ismét mozgásba lendült, ahogy Mat megfordult Pipivel. Egyenletes menetütemben haladtak, és Mat egyetlen pillantással meggyőződhetett arról, hogy a teari lovasság sem halad gyorsabban.

Valamivel gyorsabb mozgásra ösztökélte Pipit, de nem sokkal. Úgy érezte, hátát valósággal égeti az aiel felderítők tekintete. Azon töprenghetnek, hogy miről beszélt, és most hová és miért megy tovább. Csak egy futár, aki átadta az üzenetet. Most megy tovább. Semmi különös. Legalábbis azt remélte, hogy az aielek is ezt gondolják, de a háta addig görcsölt, míg biztos nem lehetett abban, hogy már nem látják.

A cairhieni lovasok még mindig ott várták, ahol hagyta őket. Az oldalvédjüket sem vonták be. A zászlók és a conok valósággal erdőt alkottak ott, ahol a nemesek gyülekeztek. Úgy tűnt, minden tizedik cairhieni nemesember. A legtöbben egyszerű mellvértet viseltek, és amelyiken arany vagy ezüstdíszítés csillogott, az olyan horpadt volt, mintha egy részeg kovácsot bíztak volna meg az ötvösmunka elkészítésével. Némelyikük gebéje mellett Daerid lova valóságos csataménnek tűnt. Képesek lesznek ezek megtenni, amit meg kell tenniük? A Mat felé forduló arcok azonban keménynek tűntek, és tekintetük valósággal metszett.

Most akadálytalanul mozoghatott, az aielek nem látták. Akár tovább is mehetett volna. Miután persze elmondta ezeknek a fickóknak, mi is várhat rájuk. A többieket előreküldte az aielek csapdájába. Ezek után persze már nem hagyhatta őket a sorsukra.

Talmanes, a Delovinde nemzetségből, annak ellenére vezette ezt a csapatot, hogy jó pár olyan nemesúr akadt a különítményben, akik jóval idősebbek voltak nála. Mat még ősz hajú nemeseket is látott, mégis mind a nála legfeljebb három évvel idősebb tisztre hallgatott, akinek kék conján három sárga csillag és egy fekete róka látszott. Ebben a pillanatban az ő tekintete is csak annyit árult el, mint Daeridé, mégis valahogy egy feltekert korbácsra emlékeztette Matet. Sem a páncélján, sem a kardján nem viselt díszítést. Miután bemutatkozott, csendben hallgatta Mat tervét. Mat előrehajolt a nyeregben, és lándzsája hosszú pengéjével vonalakat húzott a porba, hogy jobban érthető legyen, amit mond.

A többi cairhieni nemes lóháton maradva körbevette őket, és valamennyien hallgattak, de senki sem olyan feszült figyelemmel, mint Talmanes. A vezetőjük rendkívül alaposan megvizsgálta a porba rajzolt térképet, de Matet is, mégpedig tetőtől-talpig, és a hosszú lándzsa sem kerülte el a figyelmét. Amikor Mat befejezte, a fickó még mindig néma maradt, mire Mat ráförmedt:

– Szóval akkor? Nekem aztán mindegy, hogy így tesztek-e vagy sem, de te és a barátaid hamarosan nyakig merültök az aielek tengerében.

– A teariek nem a barátaink. Daerid pedig... hasznos. De semmiképpen sem barát. – Ezt hallva a többi nemes kuncogni kezdett. – Viszont vezetem a csapat felét, ha te vezeted a másikat.

Talmanes lehúzta kezéről páncélkesztyűjét, és tenyerét Mat felé nyújtotta. Mat döbbenten bámulta a kezet. Vezetni? A Fényre, én hazárdjátékos vagyok, nem hadvezér, legfeljebb szoknyapecér! Rég elfelejtett csaták emléke kavargott a fejében, de elfojtotta a gondolatokat. Egyszerűen csak tovább kellene lovagolnia. Ám akkor lehet, hogy Talmanes sorsára hagyja Esteant és Daeridet. Abban a csapdában, ahová Mat miatt kerültek. Ennek ellenére maga is meglepődött, amikor belecsapott a kinyújtott kézbe, és csak ennyit mondott:

– Legyetek a megfelelő helyen, a megfelelő időben.

Válasz helyett Talmanes neveket kezdett kiabálni. Ennek hatására cairhieni nemesek kezdtek Mat mögött felsorakozni, meg a nagyurak fiai, hátuk mögött zászlósukkal, meg talán egy tucatnyi csatlóssal. Végül vagy négyszáz cairhieni lovas állt mögötte. Talmanes ez után se nagyon akart beszélgetni, a többiek élére állt, és ügetve elindultak nyugat felé. Útjukat vékony porfelleg jelezte.

– Mindenképpen maradjatok zárt alakzatban – fordult újdonsült katonái felé. – Támadjatok, ha azt mondom, meneküljetek, ha arra adok parancsot. És ha lehet, ne zajongjatok.

Természetesen jól hallotta a nyergek recsegését meg a patkók dobogását, ahogy mozgásba lendültek mögötte, de legalább nem tettek fel kérdéseket, és nem fecsegtek.

Még egy utolsó pillantást vethetett a másik osztagra, majd a tarka zászlók, a csattogó lobogók zűrzavara eltűnt a völgy kanyarulatában. Hogy a fenébe keveredett ebbe? Hiszen olyan egyszerűen indult minden. Csak figyelmezteti az embereket, és már megy is tovább! Ami utána jött, az sok apró kis lépésből állt, amelyek mindegyike szükségszerűnek tűnt. Most meg derékig süllyedt a sárba. Csak reménykedni tudott abban, hogy Talmanes tényleg odaér. Az a fickó még csak meg sem kérdezte, hogy kicsoda Mat.

A völgy ismét tett egy kanyarulatot, és elágazott, ahogy Mat észak felé vezette csapatát, de Matnek jó orra volt az irány tartásához. Például azt is teljes bizonyossággal tudta, merre van a déli irány, és azzal együtt a biztonság. Csakhogy éppen az ellenkező irányba tartott. Sötét felhők tornyosultak a város felett, hosszú ideje az elsők, melyeket látott. Az eső majd enyhít az aszályon, s így jót tesz a parasztokkal, már ha maradtak még errefelé földművesek; és jól jön a lovasoknak, mert a földhöz ragasztja a port, így jöttüket nem árulja el túl korán a porfelhő. Lehet, hogy az eső feladásra készteti az aieleket, és hazamennek a Pusztába? A felhők szerencsére egy kis frissítő, hűvös szellőt is hoztak magukkal.

A szemközti domb felől csatazaj, üvöltés és férfiak ordítása hallatszott hirtelen. A csata elkezdődött.

Mat megállította Pipit, lándzsáját jobbra és balra lendítette. Maga is megdöbbent, amikor az emberei tényleg két hosszú oszlopba rendeződtek. Egy jobbra, egy balra. Felnéztek a dombra. Ez az ösztönös mozdulat egy más korból származott, de a katonái már sokat látott veteránok voltak. Lassan ügetve elindult Pipivel felfelé a gyér erdőn át, és serege ugyanabban az ütemben követte. Csak a fegyverzet csörömpölt.

Amikor felért a domb tetejére, első pillanatban elfogta a megkönnyebbülés, mert Talmanesék is ekkor bukkantak fel ott. Utána viszont káromkodni kezdett.

Daerid az embereivel felvette a sündisznóalakzatot. A négyszögletes formából négy sor mélyen pikák álltak ki, mögöttük íjászok, középen jókora szabad területtel. A hosszú pikák miatt a shaidók – bármilyen hevesen is támadtak – csak nehezen fértek a közelükbe, az íjászok és a nyílpuskások viszont ugyanolyan gyorsan igyekeztek lőni, ahogy az aielek. Mindkét oldalon emberek estek el, de a pikások egyszerűen zárták soraikat, ha valamelyikük összerogyott, és ettől az alakzat csak tömörebb lett. Természetesen a shaidók sem keltették azt a benyomást, hogy esetleg felhagynának a támadással.

A Kő Védelmezői bevonultak a sündisznó belsejébe, és leszálltak a nyeregből, velük együtt a teari nagyurak és csatlósaik egy részével. Csak a csapat fele. Mat éppen emiatt kezdett el káromkodni. A többiek öt-tízfős csoportokban vagy éppenséggel egyedül az aielek között kóvályogtak, kopjáikkal döfködve, vagy kardjukkal csapkodva a shaidók felé. A többtucatnyi, gazdátlan ló látványa megmutatta, hogy mennyi eredménnyel. Melanril vadul csapkodott kardjával. Már csak a zászlósa tartott ki mellette. Két aiel ugrott mellé, és villámgyors vágással elmetszették lova lábán az inakat. A nagyúr lezuhant, miközben feje egyik oldalról a másikra fordult. Mat biztosra vette, hogy az állat nyerített, de a zaj minden hangot elnyomott. Melanril eltűnt a cadin'sort viselő alakok mögött, akik lándzsáikkal lecsaptak rá. A zászlós csupán egy pillanattal élte túl urát.

Ezektől megszabadultunk – gondolta Mat komoran. Felállt a kengyelben, és kardpengés lándzsáját a magasba emelve, előremutatott, miközben ezt kiáltotta:

– Los! Loscaba'drin!

Legszívesebben lenyelte volna saját szavait, ha az nem lett volna lehetetlen, és nem csak azért, mert már megint az Ősi Nyelven beszélt. Lent a völgy úgy forrongott, mint egy katlanban a víz. Bár valószínűleg egyetlen cairhieni sem értette meg azt, hogy az Ősi Nyelven azt parancsolta nekik: „Lovasság, előre!”, de megértették a mozdulatát, legkésőbb akkor, amikor újra visszahuppant a nyeregbe, és megsarkantyúzta Pipit. Nem, mintha a leghalványabb kedve is lett volna ehhez, de egyszerűen nem maradt más választása. Azokat az embereket ő küldte oda. Lehet, hogy néhányan megmenekültek volna, ha azt mondja nekik, hogy meneküljenek. Mostanra nem maradt más választása.

Lobogó zászlókkal és conokkal mennydörögtek lefelé az emberek a lejtőn, miközben vadul üvöltöttek. Csatakiáltásukkal bizonyára őt akarták utánozni, Mat azonban most már csak azt üvöltötte, hogy:

– Vér és véres hamu!

A másik oldalon Talmanes ugyanolyan gyorsan vágtatott a shaidók felé.

A shaidók bizonyosra vették, hogy minden vízföldit körbezártak, így aztán észre sem vették a két osztagot, míg azok két oldalról rájuk nem zúdultak. Az első villámok ekkor sújtottak le az égből. A harc pedig csak ez után kezdett el igazán tombolni.

Negyvennegyedik fejezet

A kisebbik rossz

Rand inge a felsőtestére tapadt, annyira izzadt az erőfeszítéstől, ám ennek ellenére magán tartotta zubbonyát, hogy védekezzen a vad lökésekkel Cairhien irányába fújó széltől. A napnak még legalább egy órára lesz szüksége ahhoz, hogy delelőre hághasson, de ő mégis úgy érezte, mintha reggel óta egyfolytában rohant volna, s utána ráadásul egy husánggal még el is tángálták volna. Az Ürességbe burkolózva csak egészen halványan érezte kimerültségét. Ugyanilyen elmosódottan érezte karjában, vállában és hátában az izomlázat meg azt, hogy a még mindig nem egészen begyógyult sebe az oldalán valósággal lüktet. Az, hogy egyáltalán tudomást szerzett a fájdalomról, mutatja, milyen erős is lehetett valójában a kín. Eltelve az Egyetlen Hatalommal, akár háromszáz lépésnyi távolságból is meg tudta volna számolni egy fa koronájában az összes levelet, ám a dolgok, amelyek fizikailag hatottak testére, nem tűnhettek volna annál erősebbnek, mintha valaki mással történtek volna meg.

Már régen ráfanyalodott arra, hogy a saidint a zsebében tartott angrealon – a kis kövér ember szobrán – keresztül érje el. Mostanra már így is kezdte fárasztani az Egyetlen Hatalom irányítása, hiszen a fonatokat több mérföld távolságból kellett megalkotnia. Csupán a rontás mindent átjáró bűze akadályozta meg azt, hogy még több erőt szívjon magába, hogy megkísérelje a teljes energiát egy csapásra magába fogadni. Annyira édes volt a Hatalom, rontás ide, vagy oda! És a szakadatlan erőfeszítés órái után annyira elfáradt! Ezzel együtt persze mind erősebben kellett a saidinnal is szembeszállnia, mind több energiáját emésztette fel az, hogy megakadályozza, maga is szénné égjen. Még az agyát is kiégethette volna. Egyre inkább nehezére esett elkerülni a saidin pusztító hatását, ellenállni a csábításnak, hogy még több energiát fogadjon magába, miközben megpróbált uralkodni azon, amit már beszívott. Egyre rosszabbul érezte magát, pedig még órákba is beletelik, mire a csata véget ér.

Letörölte az izzadságot a homlokáról, és még erősebben megkapaszkodott a korlátban. Ha már ő is majdnem feladta, akkor hogyan érezhette magát Egwene és Aviendha, hiszen az ő erejük meg sem közelítette az övét? Az aiel nő még ott állt, elnézett Cairhien felé, meg fel, a viharfelhőkre, és időnként lehajolt, hogy belepillanthasson a hosszú távcsőbe. Egwene keresztbe tett lábbal támaszkodott az egyik gerendának, amelyről még csak a szürke kérget sem hántolták le, és becsukta a szemét. Legalább olyan elgyötörtnek látszott, mint amilyennek Rand magát érezte.

Mielőtt azonban bármit is tehetett volna a lányért – maga sem tudta, hogy mit, hiszen nem értett a Gyógyításhoz –, Egwene kinyitotta a szemét, és felkelt. Váltott pár szót Aviendhával, ám hangját a rettenetes viharban még Rand saidinnal átitatott érzékszervei sem tudták meghallani. Ekkor Aviendha foglalta el Egwene helyét, és fejét fáradtan nekitámasztotta a gerendának. A város fölött lebegő fekete felhőkből még mindig villámok cikáztak alá, de ezek mind gyakrabban csak sima fénysávoknak tűntek a korábbi, pontosan célzott fénylándzsák helyett.

Szóval, felváltják egymást, hogy egyikük mindig pihenhessen. Milyen jó lett volna, ha neki is akadna egy váltótársa, de Rand másrészről egyáltalán nem bánta, amiért megparancsolta Asmodeannak, hogy maradjon a sátorban. Nem bízott benne annyira, hogy megengedje fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Különösen most nem. Ki tudja, mire vetemedett volna, ha meglátja Randet ebben az állapotban?

Rand megtántorodott. Ekkor kissé elfordította a távcsövet, hogy a város előtti dombot vizsgálja meg. A dombon valósággal nyüzsögtek a harcosok. Aratott a halál. Bárhová is pillantott, mindenütt harcoltak, aielek aielek ellen, ezer itt, ötezer amott, túlzottan megtöltve a kopasz dombot, túlzottan összekeveredve ahhoz, hogy be tudott volna avatkozni. A lovasság és a pikások menetoszlopát sehol sem látta.

Rövid időre háromszor is megpillantotta őket, és egy alkalommal kétszeres túlerőben lévő aielekkel küzdöttek. Biztosra vette, hogy még mindig kint vannak valahol. Nem igazán reménykedett abban, hogy Melanril végül úgy döntött, a késői időpont ellenére mégis engedelmeskedik parancsának. Hiba volt kineveznie a fickót parancsnoknak csak azért, mert szorult bele elég tisztesség, hogy Weiramon viselkedését látva zavarba jöjjön, de nem maradt ideje töprengeni, és Weiramontól mindenképpen meg kellett szabadulnia. Most már ezen nem tudott mit változtatni. Talán megbízhatná az egyik cairhieni katonát a parancsnoksággal. Már ha a teariek kivételesen engedelmeskednének határozott utasításának, és elfogadnák az élükre állított cairhieni parancsait.

A magas, szürke városfal előtt hirtelen hatalmas, kavargó tömegre figyelt fel. Nyitva álltak az óriási, vasveretes kapuszárnyak. Aielek harcoltak ott lovasokkal és lándzsásokkal, miközben mögöttük mások a kaput próbálták újra bezárni. Iszonyatos erővel próbálkoztak, de az ellenük feszülő rengeteg test megnehezítette a dolgukat. Gazdátlan lovak és félmérföldnyire a kaputól mozdulatlanul a földön fekvő vértes alakok mutatták, hol fogyott el az erő a kirohanásból. Nyilak és öklömnyi kődarabok záporoztak alá a falakról. Időnként egy-egy lándzsát is kilőttek, olyan erővel, hogy az egyszerre két-három embert is felnyársalt, de Rand még mindig képtelen volt megállapítani, honnan is jöttek ezek a lándzsák. Az aielek azonban áttapostak elesett társaikon, és mind jobban megközelítették a kaput. Nemsokára be fognak jutni a városba. Körbepillantva Rand meglátta az aielek két, újabb menetoszlopát is, melyek sietve közeledtek a kapu felé. Együtt lehettek vagy háromezren. Nem kételkedett abban, hogy ott Couladin újabb erősítése érkezik.

Azon kapta magát, hogy a fogát csikorgatja. Ha a shaidók betörnek Cairhienbe, akkor sosem lesz képes észak felé megfutamítani őket. Akkor rettenetes, véres utcai harcokban kell felőrölnie őket, amelyek még több emberéletet követelnek meg, mint az eddigi összecsapások. Utána a város ugyanúgy romba dől, mint Eianrod, de talán még Taien sorsára is juthat. A cairhieni katonák és az aielek összekeveredtek, mint két hadakozó hangyaboly egy bödön mézben, de ennek ellenére kellett valamit tennie. Vett egy mély lélegzetet, és szőni kezdte a Hatalom szálait. A két nő megteremtette beavatkozása külső feltételeit, amikor létrehozták a viharfelhőket, és Randnek nem kellett látnia az ő fonalaikat ahhoz, hogy fel tudja használni azokat. Határozott körvonalú, ezüstkék villámok zúdultak le az aielek közé, kétszer-háromszor gyorsabban, mint ahogy egy ember tapsolni tud.

Rand megrázta a fejét, és megpróbálta a behunyt szeme előtt táncoló, izzó vonalakat könnyeivel együtt kirázni. Amikor ismét belepillantott a hosszú csőbe, a shaidók learatott gabonakéveként hevertek azon a helyen, ahol villámai lecsaptak rájuk. Közelebb a kapuhoz más férfiak és lovak is haláltusában fetrengtek a földön, néhányan már nem is mozogtak, de a sértetlenek becipelték a sebesülteket, és a kapu éppen ekkor kezdett el becsukódni az utolsó mögött.

Hányan nem térnek majd vissza közülük? Hány embert öltem meg a sajátjaim közül? A hideg logika azt mondta, hogy a halottak nem számítanak. Ennek így kellett történnie, ezért így is történt.

És ez így volt jó. Halványan érezte, hogy remeg a térde. Pihennie kell, ha egész nap talpon akar maradni. Többé már nem képes egyszerre minden irányban lecsapni, hanem meghatározott célokra kell összpontosítania, oda, ahol a legnagyobb szükség van a segítségére. Ahol a legtöbbet tudja elér... A viharfelhők még mindig a város és a déli dombok fölött kavarogtak, amikor a derült kék égből váratlanul egy villám csapott le a toronyra, le, a lent gyülekező Hajadonok közé, ahová aztán iszonyatos dördüléssel becsapott.

Rand döbbenten nézett, miközben haja szikrázva az égnek állt. A villámot másféle módon is megérezte, szinte ki tudta tapintani a saidin energiájából szőtt hálót, amelyik kiváltotta a rombolást. Szóval, a kísértés még a sátorban is túl nagynak bizonyult Asmodean számára ahhoz, hogy ellenállhasson neki!

Nem maradt ideje töprengeni. Mintha valaki gyorsan, ütemesen verne egy gigantikus dobot, villám villámot követett. Egymás után zúdultak a Lándzsa Hajadonjai közé, míg az utolsó végül eltalálta a torony lábazatát, ahonnan a robbanás karnyi és lábnyi nagyságú fadarabokat sodort szerteszét.

Amikor a torony lassan megdőlt oldalra, Rand Egwene és Aviendha felé vetette magát. Valahogy sikerült egyik karjával mindkettőjüket átölelnie, miközben a másikkal megkapaszkodott egy gerendában, amelyik most már ferdén kilógott a torony teteje fölé. A lányok tágra nyílt szemmel meredtek rá, a szájukat nyitották, de arra ugyanúgy nem maradt idő, hogy beszéljenek, mint hogy gondolkodjanak. A torony megroggyant gerendaváza felborult, és keresztülzuhant a környező fák ágain. Egy pillanatig abban reménykedett, hogy a fák felfogják a zuhanást. Egy hatalmas reccsenéssel megrepedt a gerenda, amelyben kapaszkodott. A talaj felzúdult hozzá, kalapácsként mellbevágta. Nem kapott levegőt. Egy szívdobbanásnyi idővel később a két nő is rázuhant. Ekkor sötétség borította el Randet.

Csak nagyon lassan tért magához. Először a hallása tért vissza.

– ...beborított minket, mint egy lavina, és a sötétben legurultunk a domboldalon! – Ez Aviendha hangja volt, halkan, mintha csak magában beszélne. Rand arcán valami mozgott. – Mindent elvettél tőlünk, ami voltunk, aki voltunk. Adnod kell ezért valamit, amik lehetünk. Szükségünk van rád! – Ami fent mozgott, az lelassult, és még lágyabban érintette meg az arcát. – Szükségem van rád! Ne értsd félre, nem a magam számára. Elayne-nek. Ami közte meg közöttem történik, az csak rá meg énrám tartozik, de oda foglak adni neki! Ebben biztos lehetsz! Ha meghalsz, a holttestedet viszem el hozzá. Ha meghalsz...!

Rand kinyitotta a szemét, és egy pillanatra egymás arcába bámultak. Szinte összeért az orruk. A lány kócos haját nem takarta el a kendő, és arcát vörös zúzódás csúfította el. Aviendha azonnal kihúzta magát, összehajtotta a nedves, véráztatta kendőjét, és hozzálátott, hogy még határozottabb mozdulatokkal letörölje a fiú homlokát.

– Nem áll szándékomban meghalni – szólalt meg Rand, bár ebben nem volt igazán biztos. Az Üresség és a saidin persze eltűnt. Már attól a puszta gondolattól megborzadt, hogy ilyen módon veszítette el őket. Óriási szerencséje volt, hogy a saidin abban az utolsó pillanatban nem égette ki. Felperzselhette volna az elméjét. Már attól a puszta gondolattól vinnyogni kezdett, hogy ismét ki kellett nyúlnia az Igazi Forrás után. Az Üresség védőburkának hiányában enyhítés nélkül érzett minden horzsolást, minden sérülést, az egész kínt. Annyira elfáradt, hogy egy pillanat alatt el tudott volna aludni, ha nem fájt volna mindene. És ez így volt jó, mert most nem aludhatott. Még sokáig nem.

Kinyújtotta a kezét, és benyúlt zubbonya alá. Megtapogatta az oldalát, majd tenyeréről óvatosan ingébe törölte a vért, mielőtt kihúzta volna a kezét. Nem csoda, hogy egy ilyen zuhanás ismét felszakította a félig begyógyult, soha meg nem gyógyuló sebet. Ennek ellenére nem vérzett túlzottan, de ha a Hajadonok észrevennék, vagy akár Egwene vagy Aviendha, akkor először velük kellene leállnia veszekedni, nehogy elcipeljék Moiraine-hez, hogy az aes sedai gyógyítsa meg. Ehhez túlzottan sok tennivaló várt rá. Ha az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyítanák meg, az elkábítaná, mintha csak egy husánggal verték volna fejbe. Ezenkívül az asszonynak ennél súlyosabb sebesüléseket kellett Gyógyítania.

Elfintorodott, kényszerítette magát, hogy ne nyöszörögjön, és felült, anélkül, hogy túlzottan igénybe kellett volna vennie Aviendha segítségét. Abban a pillanatban elfeledkezett sérüléséről.

Sulin a közvetlen közelében ült a földön, miközben Egwene bekötözni próbálta a nő fején tátongó, bőségesen vérző sebet. A lány hangosan káromkodott, mert nem használhatta Gyógyításra az Egyetlen Hatalmat. A Lándzsa ősz hajú Hajadonja azonban távolról sem az egyetlen sebesült volt, és ráadásul még csak nem is a legsúlyosabb. Mindenfelé cadin'sorba öltözött asszonyokat látott, akik halottaikat takarták le pokrócokkal, vagy megpróbáltak azoknak segíteni, akik megúszták égési sérülésekkel. Már ha annak lehet nevezni azt, hogy valaki túlélt egy villámcsapást. Egwene káromkodásától eltekintve csend ülte meg a dombot. Még a sebesült nők is hallgattak.

A durván ácsolt torony, amelyből mostanra már csak egy felismerhetetlen törmelékhalom maradt, összedőltekor nem kímélte a Hajadonokat, kezeket és lábakat tört össze, hosszú sebeket hasított. Rand látta, amikor éppen egy olyan Hajadon arcára borítják a pokrócot, akinek vörös-arany haja pont úgy tündökölt, mint Elayne-é. A lány feje természetellenes szögben állt, és szeme üvegesen meredt előre. Jolien. Még egy azok közül, akik annak idején átkeltek a Sárkányfalon, hogy megkeressék Azt, Aki a Napkeltével Érkezik. Randet szolgálva küzdött Tear Kövéért. És most meghalt. Randért esett el. Ó, milyen ügyes voltál, hogy megvédted a Lándzsa Hajadonjait a bajtól! Nagyon ügyes voltál! – gondolta keserűen.

Még mindig érezte a villámokat, jobban mondva a fonatai utórezgését. Szinte ugyanúgy, ahogy a szemében izzó villanásokat, pontosan érzékelte a lassan foszladozó fonatokat. Legnagyobb meglepetésére ezek a messzeségbe nyúltak, és nem a sátrak irányába. Akkor tehát nem Asmodean.

– Sammael! – most már nem kételkedhetett. Sammael csapott le rá a Jangai előtt, Sammael küldte a kalózokat és a haramiákat Tear ellen, és ezért is ő a felelős. Rand vicsorogni kezdett, mintha hörögni készülne, de csak érdes suttogás tört elő a torkából: – Sammael! – Csak akkor vette észre, hogy elindult előre, amikor Aviendha megragadta a karját.

Egy pillanattal később Egwene is belekapaszkodott, és a két nő úgy lógott rajta, mintha csak azt akarnák, hogy ezen a helyen verjen gyökeret.

– Ne legyél gyapjúagyú idióta! – förmedt rá Egwene. Dühös pillantását látva a lány kissé összerezzent, de nem engedte el a karját. Barna kendőjét ismét megkötötte a feje körül, de a haja kócos maradt. Tíz ujjal nem lehet rendesen megfésülködni. Blúzát és szoknyáját por borította. – Akárki is tette ezt, az megvárta, míg kimerülsz, és akkor csapott le rád. Nem sikerült neki, amit tervezett, de te nagyon megkönnyítenéd a dolgát, ha most utána rohansz. Hiszen alig állsz a lábadon.

Aviendha ugyanilyen csekély mértékben tűnt hajlandónak arra, hogy elengedje. Rand dühös pillantására egy hasonlóval válaszolt.

– Rád itt van szükség, Rand al'Thor! Ezen a helyen, car'a'carn! Talán nagyobb dicsőség a számodra megölni azt az embert, mint hogy segítsél azoknak, akiket te hoztál ebbe az országba?

Egy ifjú aiel férfi rohant felfelé a Hajadonok láncán keresztül, akik most kendőjüket vállukra engedve, lándzsájukat és pajzsukat nyugodtan lógatva ácsorogtak ott. Ha a fiú furcsának tartotta, hogy Randet két nő fogja éppen le, akkor azt nem mutatta. Enyhe érdeklődéssel figyelte a torony romjait, a halottakat és a sebesülteket, mint aki azon töpreng, mi történhetett, és hova tehették a halott ellenfeleket. Lándzsáját hegyével beleszúrta Rand előtt a földbe, és megszólalt:

– Seirin vagyok, a tomanellék Shorara nemzetségéből.

– Látlak, Seirin – válaszolta Rand ugyanilyen ünnepélyesen. Ez cseppet sem egyszerű, ha éppen két nő fogja le az embert, mintha éppen el akart volna futni.

– Han, a tomanelle a következő üzenetet küldi a car'a'carnnak: a keleti törzsek elindultak egymás felé. Mind a négyen. Han arra készül, hogy egyesítse erejét Dheriackal, és üzenetet küldött Erimhez is, hogy ő is zárkózzon fel hozzájuk.

Rand megpróbált nyugodtan lélegezni, és remélte, a nők elhiszik, hogy csak a kellemetlen hír miatt húzta el a száját. Az oldala azonban lángolt, és érezte, hogy a vére lassanként átitatja az ingét. Akkor hát nincsenek csapatai, amelyek északra kényszerítenék Couladint, ha a shaidók megfutnak. Már ha megfutamodnak, mert eddig ennek semmilyen jelét nem lehetett tapasztalni. Miért egyesülnek a miagomák a többiekkel? Ha arra készülnek, hogy ellene forduljanak, akkor ezzel most elárulták magukat. Ha viszont tényleg szembeszállnak vele, akkor túlerőben lesznek Hannal, Dhearickal és Erimmel szemben. Ha pedig a shaidók elég sokáig kitartanak, és a négy törzsnek sikerül az áttörés... Az erdős dombok felett jól látta, hogy a városban esik az eső, most, hogy Egwene és Aviendha többé nem tartotta kézben a fonatokat. Ez megnehezíti mindkét tábor dolgát. Ha a két nő tényleg olyan állapotban van, mint amilyennek látszanak, akkor könnyen elképzelhető, hogy ebből a távolságból többé már nem lesznek képesek visszaszerezni az elemek feletti uralmat.

– Mondd meg Hannak, tegye meg, amit meg kell tennie ahhoz, hogy távol tartsa őket a háborútól!

Bármilyen fiatal is legyen a fiú – és ha Rand alaposabban megnézte, akkor látta, hogy nagyjából olyan idős lehet, mint ő –, Seirin mégis meglepődve a magasba húzta egyik szemöldökét. Hát persze. Han amúgy sem tenne mást, és ezzel Seirin is tisztában volt. Csak annyi ideig várt, hogy biztosra vehesse, Randnek nincs más hozzáfűznivalója, és már sietve el is indult lefelé a dombon, fürgén, ahogyan jött. Bizonyára sietett vissza, hogy a feltétlenül szükségesnél ne mulasszon el többet a harcból. Ami azt illeti, a küzdelem keleten már ki is törhetett.

– Szükségem van valakire, aki idehozza Jeade'ent – jelentette ki Rand, mihelyt Seirin elfutott. Ha most nagyobb távolságot akarna gyalog megtenni, akkor tényleg szüksége lenne a nők segítségére, hogy talpon maradhasson. Bár a két nő cseppet sem hasonlított egymásra, mégis azonnal, szinte teljesen ugyanolyan gyanakvó kifejezés tűnt fel arcukon. Ez az arckifejezés azok közé a dolgok közé tartozhat, melyekre az anyák egészen zsenge korukban tanítják meg a lányaikat. – Nem akarom Sammael nyomát követni. – Még nem. – Közelebb kell mennem a városhoz. – Az összedőlt torony irányába biccentett. Más mozdulatra nem igen lett volna képes, mivel azok itt csüngtek a karján. Tovere mester talán képes arra, hogy kiszedje a romok közül a távcsövek lencséit, de a romhalmazban három ép gerendát sem talált volna. Ebből a harcállásból ma már semmit nem fog tudni megfigyelni.

Egwene még szemmel láthatóan habozott, de Aviendha csak egy pillanatig bizonytalankodott, majd elküldött egy fiatal Hajadont, hogy menjen el a gai'shainokhoz. Egwene kancáját is odahozatta, amire Rand nem számított. Egwene halkan káromkodva nekilátott leporolni a mocskot a ruhájáról, miközben Aviendha valahonnan, valahogy szerzett egy elefántcsont fésűt és egy új kendőt. A zuhanás ellenére a két lány máris sokkal frissebbnek és rendezettebbnek tűnt, mint ő. A fáradtság természetesen kiült az ő arcukra is, de még ha csak kis mértékben is tudják irányítani a Hatalmat, már akkor is tudnak segíteni Randnek.

Ettől a gondolattól kissé elképedt. Hát már nem akad olyan személy, akire ne úgy gondolna, mint egy többé vagy kevésbé hasznos eszközre? Azt akarta, hogy a lányok biztonságban legyenek, mint korábban, fent, a toronyban. Na nem mintha a torony annyira biztonságosnak bizonyult volna, de most majd jobban odafigyel.

Sulin felállt, amikor Rand odaért hozzá. Az ősz hajú nő fejét algodé-ből készített kötés borította. Csak egy fehér lófarok ágaskodott ki alóla.

– Közelebb megyek a városhoz – magyarázta Rand. – Annyira, hogy jobban láthassak, és esetleg befolyásolhassam az eseményeket. A sebesültek itt maradnak. Nem egyedül persze. Adj melléjük erős őrséget arra az esetre, ha megtámadnák őket. Nekem legfeljebb egy tucatnyi kísérőre lesz szükségem. Ha lemészárolnák a sebesülteket, azzal igen nagy folt esne a becsületemen, hiszen azt a Hajadonokra bíztam. – Ez majd a nagyobbik részüket elvonja a harctól. Ő maga nem tudja elkerülni az összecsapásokat, de amilyen hangulatba mostanára került, ezt igazán nem is bánta. – Azt akarom, hogy itt maradj, és...

– Én nem is sebesültem meg – csattant fel a válasz, mire Rand habozni kezdett, majd megfontoltan bólintott.

– Hát legyen – egyezett aztán bele. Az asszony valószínűleg eléggé komolyan megsérült, de Rand nem kételkedett a szívósságában. Mellesleg, ha Sulin itt marad, akkor olyan valaki kapná meg a testőrsége parancsnoki tisztjét, mint Enaila. Azt még valahogy el tudta viselni, hogy úgy kezelik, mintha a fivérük lett volna, de Enaila valósággal anyáskodott felette. Semmi kedve nem volt eltűrni ezt. – Megbízom benned, Sulin. De a te feladatod lesz ellenőrizni, hogy a sebesültek itt maradjanak. Végig mozgásban leszek, és nem jöhetnek velem olyanok, akik csak akadályoznak, vagy akiket majd ott kell hagynunk út közben.

Az asszony olyan hevesen bólogatott, hogy Rand egy pillanatig sem kételkedett, itt kell maradnia annak, akin csak egy karcolást is felfedez. Ez alól persze csak saját maga kap felmentést. Most kivételesen nem érzett lelkiismeret-furdalást azért, mert felhasznált valakit. A Hajadonok önként ragadtak fegyvert, és önként döntöttek úgy, hogy mindenhová elkísérik Randet. Lehet, hogy nem is az elkísérni szó a legmegfelelőbb kifejezés, főleg, ha belegondol, mennyire gyereknek tekintették néha, de ez most nem számított. Nem tudott, és nem is akart nőket a halálba küldeni. Vége a vitának. Tulajdonképpen arra számított, hogy Sulin jobban fog tiltakozni. Most kifejezetten hálát érzett azért, mert ezt elkerülhette. Bizonyára körmönfontabb voltam, mint egyébként.

Két fehér ruhás gai'shain jelent meg, kötőféken vezetve Jeade'ent és Egwene kancáját. Mögöttük egy egész seregere való társuk közeledett mindenféle kötszerekkel, tégelyekkel és a vállukra vetett kulacsokkal. Sorilea meg egy tucatnyi Tudós Asszony hajkurászta őket. Nagy részüket már ismerte, igaz legfeljebb az asszonyok felének emlékezett a nevére is.

Egyértelműen Sorilea volt itt a parancsnok, valósággal ugráltatta a gai'shainokat, a többi Tudós Asszonyt meg a Hajadonokat. Mindenki igyekezett segíteni a sebesülteknek. Az idős nő összehúzott szemöldökkel nézett végig Randen, Aviendhán és Egwene-en. Bár csak elfintorodott, de tekintetén látszott: annyira elgyötörtnek látja őket, hogy legszívesebben az ő sebesüléseiket is elláttatta volna. Pillantása elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Egwene mosolyogva szálljon szürke kancája nyergébe. Onnan, fentről biccentett a Tudós Asszony felé. Ha az aielek értettek volna a lovagláshoz, akkor Sorilea bizonyára észrevette volna, hogy Egwene ügyetlensége cseppet sem hétköznapi, és hogy mennyire elfáradt Aviendha, azt Rand azon tudta lemérni, ahogy a lány a legcsekélyebb ellenkezés nélkül felkapaszkodott Egwene háta mögé, a lóra. Ő is rámosolygott Sorileára.

Rand a fogát csikorgatta, miközben egyetlen mozdulattal fellendült saját nyergébe. Elkínzott izmainak tiltakozását eltemette a régi sebhelyből áradó kín lavinája, mintha csak ebben a pillanatban ismét oldalba szúrták volna, ám annak ellenére nem látszódott az arcán semmi, hogy egy jó percbe is beletellett, míg újra kapott levegőt.

Egwene kancájával Jeade'en mellé léptetett, és suttogva így szólt:

– Ha ennél ügyesebben képtelen vagy nyeregbe szállni, Rand al'Thor, akkor jobb, ha mostanában nem lovagolsz többet. – Aviendha az aielekre annyira jellemző módon semmitmondó képet vágott, de pillantása aggódva pihent a fiú arcán.

– Én is láttalak nyeregbe szállni – felelte a fiú halkan. – Talán jobban tennéd, ha itt maradsz, és segítesz Sorileának, amíg jobban érzed magad. – Ettől a lány elhallgatott, és savanyú képpel elhúzta a száját. Aviendha még egyszer rámosolygott Sorileára, mert az öreg Tudós Asszony még mindig őket figyelte.

Rand a csizmáját almásderese oldalába nyomta, mire az elindult lefelé, a dombon. A fájdalom minden egyes lépésnél végigömlött az oldalán, úgy, hogy csak összeszorított foggal tudott levegőt venni, de hát végig kellett mennie az útján, és nem állhatott meg az első lépés után. Ezenfelül Sorilea pillantása kezdte mind jobban idegesíteni.

Egwene odalépett mellé, még mielőtt ötven lépést megtehetett volna lefelé, a bozóttal benőtt lejtőn, és újabb ötven lépéssel később már Sulin és a Lándzsa rengeteg Hajadonja is ott jött mellette. Néhányan előrefutottak, előőrsnek. Többen, mint amennyire számított, de ennek most nem tulajdoníthatott jelentőséget. Amit tervezett, az amúgy sem viszi túlzottan közel őket a valódi harcokhoz. Mellette maradhatnak anélkül, hogy igazi veszélynek tenné ki őket.

A saidin megragadása rettenetes erőfeszítésébe tellett, pedig az angreal is segítette ebben, miközben az Egyetlen Hatalom súlya jobban nyomasztotta, mint bármikor korábban. A rontás erősebbnek és édesebbnek tűnt, mint valaha. Az Üresség legalább kizárta a fájdalmakat. Többé-kevésbé. És ha Sammael újra megpróbálkozik kisded játékaival...

Megsarkantyúzta Jeade'ent. Bármire is készüljön Sammael, neki először a saját feladatát kellett elintéznie.

Eső csepegett alá Mat kalapjának karimájáról, és időről időre le kellett engednie távcsövét, hogy megtörölje a végén a lencsét. A szakadó eső valamelyest enyhült az utolsó óra során, de az a néhány ág a feje fölött szinte semmi védelmet sem nyújtott. Kabátja teljesen átázott, és Pipi is lehorgasztotta a fejét. A ló úgy állt ott, mint akinek esze ágában sincs megmoccannia, mindegy, hogy milyen erővel sarkantyúzza Mat. A fiú még csak azt sem tudta, mennyire járhat az idő. Talán délután lehet, vélekedett, de a sötét felhők a zuhogó eső dacára sem váltak vékonyabbakká, és éppen ott zárták el a napot, ahol ő is állt. Másfelől viszont úgy érezte, hogy már három vagy négy nap is eltelhetett azóta, hogy lelovagolt azon a dombon, figyelmeztetni a tearieket. Még mindig nem értette, mi vehette rá erre.

Déli irányban kutatta a tájat, de mindenekelőtt kiutat keresett. Kiutat, háromezer katona számára. Legalább ilyen sokan maradtak eddig életben, miközben fogalmuk sem lehetett, mi is Mat célja. Azt hitték, hogy további lehetőségeket keres arra, hogy harcba dobja őket, pedig Mat számára az eddigi három alkalom éppen hárommal volt több a kelleténél. Úgy vélte, időközben már elmenekülhetett volna, ha nyitott szemmel jár, és az eszére hallgat. Háromezer katona azonban igencsak nagy feltűnést kelt, még ha csak a legkisebb mértékben is mozogtak, és nem igazán haladhattak gyorsan előre, hiszen a csapat fele gyalog jött. Éppen ezért állt most ezen a fényelhagyta dombon, miközben a teariek és a cairhieni katonák a két dombot elválasztó, hosszú, keskeny mélyedésben szorongtak. Ha egyszerűen csak ellovagolnak...

Ismét szeméhez szorította a távcsövet, és dühösen a nem túl sűrű erdővel borított déli dombokat kezdte vizsgálni. Időnként felfedezett egy-két bozótost, de a táj nagy részét ott is csak bokrok és fű borította. Nagy nehezen elvergődtek keleti irányba, miközben Mat kihasználta az összes mélyedést, az összes domboldalt, bármit, ami mögött elbújhatott volna egy egér, arra, hogy menetoszlopát kivigye erről a kopár vidékről egy olyan helyre, ahol több a fedezék. Minél messzebb ezektől a villámoktól és a tűzgömböktől! Nem tudta eldönteni, mi a szörnyűbb: a villámok vagy azok a pillanatok, amikor a föld minden előjel nélkül felrobban. Nem kevés erőfeszítésébe került kideríteni, hogy az összetűzések középpontja követte az ő mozgásukat. Úgy tűnt, nem sikerült kijutni a csata szívéből.

Hol marad az átkozott szerencsém, amikor olyan szükségem van rá? Semmi értelme nem volt ittmaradni. Csak azért, mert eddig sikerült életben tartania a többieket, ez még távolról sem jelentette azt, hogy ez tovább is így megy. A kockákon előbb-utóbb feltűnik a Sötét Úr szeme. A fenébe is, hiszen ők a katonák! Hagynom kéne, hogy harcoljanak, én meg eltűnhetnék!

Ennek ellenére tovább vizsgálta a terepet, a fákkal borított dombokat és gerincet. Ezek ugyanúgy elrejthették Couladin aieljeit, mint őt, ám itt és ott mégis felfedezte őket. Nem mindannyian vettek részt a különböző összetűzésekben, de valamennyi osztaguk erősebbnek tűnt az övénél, és kivétel nélkül Mat és a biztonságot igénylő déli irány között helyezkedtek el. Ezenkívül fogalma sem volt arról, melyik oldalon állnak a felfedezett aielek, csak, amikor már rájuk támadtak. Úgy tűnt, ők maguk egyetlen pillanat alatt képesek azonosítani egymást, de ezzel Mat semmire sem ment.

Egymérföldnyire vagy talán valamivel távolabb néhány száz cadin'sorba öltözött alak rohant nyolcas menetoszlopban kelet felé. Éppen egy dombon keltek át, amelyen a féltucatnyi bőrlevelű fa nem igazán érdemelte meg a liget elnevezést. Mielőtt az első sor elérhette volna a lejtő alját, villám csapott le közéjük, messze szórva az embereket és a felkorbácsolt földet. Testük a magasba szökkent, mint a tóba dobott kő után a víz. Pipi meg sem rezzent, amikor a robbanás zaja elérte Matet. A herélt ennél sokkal közelebbi villámcsapásokhoz is hozzászokott már.

Az elzuhant harcosok egy része feltápászkodott, és bicegve csatlakoztak azokhoz, akik talpon maradtak, majd sietve átnézték az elesetteket. Legfeljebb egy tucatnyit kellett társaiknak a vállukra venni, aztán már el is indultak lefelé a dombon, vissza abba az irányba, ahonnan jöttek. Senki sem állt meg alaposabban szemügyre venni a krátert. Megtanulták a leckéjüket. Ha ott várakoznak, azzal csak előcsalogatták volna a következő ezüstszínű lándzsát az égből. Csupán néhány pillanatig tartott, míg eltűntek a szeme elől. A halottak kivételével, persze.

Mat kelet felé fordult. Néhány mérföldnyire, ebben az irányban a napfény csillogása borult a tájra.

Arrafelé valahol látnia kellett volna a gerendákból ácsolt tornyot, de már egy ideje nem tudta sehol sem felfedezni. Lehet, hogy rossz helyen kereste. Nem is fontos. Ezt a villámot Rand küldhette, akárcsak a többit. Ha továbbjuthatnék ebbe az irányba... Akkor pontosan ott lenne, ahonnan elindult. És ha még nem is lenne ott a ta'veren vonzereje, akkor is elég nehéz lenne még egyszer felkerekednie, ha Moiraine neszét veszi szökésének. Ezenkívül Melindhra is igencsak neheztelhet rá. Még soha, egyetlen olyan nőről sem hallott, aki ne vette volna zokon, ha a férfi úgy próbált meg elinalni mellőle, hogy arról nem szólt neki.

Miközben a távcsövet lassan továbbfordította, és a tornyot kereste, hirtelen lángba borult az egyik bőrlevelű fákkal és bükkel borított domboldal. Egy pillanat műve volt, és minden fa lángolt, mint a fáklya.

Mat lassan leengedte a rézborítású csövet. Nem nagyon kellett a tüzet vizsgálnia ahhoz, hogy lássa az oszlopként a magasba törő, sűrű, fekete füstöt. Könnyedén felismerte, hogy itt az Egyetlen Hatalmat használták, ez elég egyértelműnek tűnt. Lehet, hogy Rand átjutott az őrülettől elválasztó keskeny vonal túloldalára? Vagy talán Aviendha elégelte meg végre a kényszert, hogy Rand közelében maradjon? Nem szabad egy olyan nőt idegesíteni, aki képes fókuszálni a Hatalmat. Mat ugyan csak rendkívül ritkán tudta betartani ezt a szabályt, de azért igyekezett.

Mi lenne, ha az éles nyelvedet inkább másokon köszörülnéd, és nem magadon? – gondolta savanyúan. Rájött, csupán azzal próbálkozik, hogy elkerülje a harmadik lehetőséget. Ha Rand mégsem őrült meg, és Aviendha vagy Egwene sem veszítette el az eszét, de még a Tudós Asszonya sem döntött úgy, hogy ideje megszabadulni Mattől, akkor valaki alaposan beleköpött a levesükbe. Mat azért képes volt ötről hatra jutni anélkül, hogy az ujjain kellett volna számolnia. Sammael. Hát ez a helyzet. Ennyit ért a menekülés. Vér és hamu! Mi van az én...?

A háta mögött megreccsent egy földön fekvő száraz ág, mire Mat gondolkodás nélkül reagált. Combja nyomásának engedelmeskedve, Pipi felágaskodott, miközben széles ívet írt le a lándzsa kardpengéjével. Estean majdnem elejtette a sisakját. Kiguvadt a szeme, amikor a penge egy hajszálnyira az arca előtt állt meg. Az eső homlokára tapasztotta nedves haját. A szintén gyalog közeledő Nalesean félig meglepődve, félig elégedetten vigyorgott, amiért a fiatal fiú ennyire megijedt. A zömök és szögletes arcú Nalesean Melanril helyettese volt a teari lovasság élén. Talmanes és Daerid is odaléptek, szokás szerint egy lépéssel lemaradva, és ugyancsak a szokásos módon, kifejezéstelen tekintettel néztek ki harang alakú sisakjuk alól. A négy férfi hátul, a fák között hagyta a lovát.

– Aielek jönnek, mégpedig felénk, Mat! – jelentette ki Nalesean, amikor Mat a magasba emelte a hollóval díszített lándzsát. – A Fény égesse meg a lelkem, ha nincsenek kevesebben, mint ötezren. – Elvigyorodott, saját szavait hallva. – Azt hiszem, nem is sejtik, hogy itt várunk rájuk – Estean bólintott. – A völgyekben és a mélyedésekben jönnek. Rejtőzködnek a... – Az égre nézett, és megborzongott. Nem ő volt az egyetlen, aki rosszul érezte magát az égből érkező dolgok miatt. A másik három is a magasba nézett. – Az biztos, hogy ott fognak eljönni, ahol Daerid emberei várakoznak. – Nem lehetett nem meghallani, hogy egész halvány tisztelet csengett a hangjában, amikor a gyalogosokról beszélt. Fogcsikorgatva, ez világos, és csak egészen halványan, de akkor sem lehet túl könnyen megvetéssel viseltetni olyan valaki iránt, aki többször is megmentette az életét. – Meglepetésként éri őket, amikor belénk futnak.

– Csodálatos – sóhajtott fel Mat. – Egyszerűen átkozott mód remek.

Ennek természetesen éppen az ellenkezőjét gondolta, de Estean meg Nalesean nem értette az iróniát, lelkesnek tűntek. Daerid arca továbbra is kifejezéstelen maradt, mint egy kőszikla. Talmanes csupán a szemöldökét húzta kissé a magasba, és alig láthatóan megcsóválta a fejét. Ezek ketten értettek a hadviseléshez.

Az első összecsapás a shaidókkal mindannyiukat egyformán megviselte, és Mat szívesen megspórolta volna magának ezt az élményt, de a körülmények harcra kényszerítették. Ezen még az sem segített, hogy az összecsapás során lezúduló villámok pánikba ejtették az aieleket, akik viszonylag gyorsan menekülni kezdtek. A nap folyamán még kétszer csaptak össze az ellenséggel, és Mat mind a két alkalommal választani kényszerült, hogy kivárja az aielek támadását, vagy átvéve a kezdeményezést ő rohanja meg őket. A végeredmény egyetlen alkalommal sem volt annyira csillogó, ahogy azt a teariek elképzelték. Az első összecsapás döntetlenül végződött, de csak azért, mert sikerült elszakadni a shaidóktól, amikor azok visszahúzódtak, hogy a következő támadásuk előtt rendezzék soraikat. Hát legalább nem jöttek vissza, miközben Mat elvezette a sajátjait a kanyargós völgy mélyén. Úgy vélte, valaki mással akaszkodhattak össze, esetleg a villámok, a tűzgömbök vagy csak a Fény a megmondhatója, hogy micsoda kötötte le őket. Pontosan tudta, minek köszönhették, hogy az utolsó alkalommal viszonylag ép bőrrel megúszták. Egy másik aiel csapat futott bele hátulról azokba, akikkel éppen harcoltak, éppen a megfelelő pillanatban, pont akkor, amikor a pikások már majdnem meginogtak. A shaidók úgy döntöttek, hogy észak felé vonulnak vissza, míg az újonnan érkezettek, akikről még most sem sejthette, kik lehettek, nyugat felé tettek kitérőt, így egyedül Maték maradtak a harcmezőn. Nalesean és Estean meggyőződése szerint fényes győzelmet arattak, míg Daerid és Talmanes másként látta a dolgot.

– Mennyi időnk maradt?

Ezúttal Talmanes válaszolt:

– Egy fél óra, ha szerencsénk van, talán több is.

A teariek kételkedve meredtek rá, még mindig nem tudták elhinni, hogy az aielek ilyen gyorsan mozognak.

Matnek nem maradtak illúziói. Már korábban is alaposan megvizsgálta a környező terepet, most újra körülnézett és felsóhajtott. Erről a dombról remek kilátása nyílott a környékre, és jó félmérföldes körzetben az egyetlen olyan facsoport, amelyik megérdemelte volna a liget elnevezést, éppen az a kis erdő volt, ahol most rejtőzködtek. Ezenfelül csak bozótost fedezhetett fel a szem. A növénytakaró alig érte el egy ember derekának magasságát, és csak helyenként bukkant elő belőle egy-egy bőrlevelű fa, nyírfa vagy nagy ritkán egy tölgy. Azok az aielek egészen biztosan felküldik a felderítőiket ide a magasba, hogy ellenőrizhessék a környéket, és egészen egyszerűen nem marad elég ideje arra, hogy elrejthesse az embereit, de legalábbis a lovasokat, mire felérnek. A pikások ráadásul ott álltak a szabadban. Mat tudta mit kell tennie. Előbb kell lecsapnia, mintsem, hogy őrá csapjanak le. Tudta, de ettől ez még egy cseppet sem tetszett neki.

Társaira pillantott, és meg sem kellett szólalnia, mire Daerid már jelentette is:

– A felderítőim arról számoltak be, hogy Couladin is ebben a csapatban van. A vezetőjük ugyanis lemeztelenítette a karját, és ugyanolyan alakokat mutogatott, mint amilyenek állítólag Sárkány Nagyurunk karját is díszítik.

Mat felmordult. Couladin kelet felé tartott. Ha lenne is mód arra, hogy valahogy kicsússzanak előle, a fickó akkor pont belefutna Randbe. Lehet, hogy éppen ez is volt a célja. Mat hirtelen rájött, hogy fuldoklik a haragtól. Nem azért, mert Couladin meg akarta ölni Randet. Couladin vagy bárki is legyen annak a csapatnak a parancsnoka, bizonyára csak halványan emlékezett arra, hogy Mat is Rand környezetéhez tartozik. Mat azért utálta a shaidók főnökét, mert miatta kellett itt állnia egy csata tombolásának kellős közepén. Minden erejét lekötötte az, hogy életben maradjon, miközben végig amiatt aggódhatott, mikor válik ez az egész személyes összecsapássá Rand és Sammael között, olyan párbajjá, amely során két-három mérföldes körzetben mindenki szörnyethalhat. Már ha addig nem szúrnak keresztül egy lándzsával. Kevesebb választási lehetősége maradt, mint annak a libának, melyet a lábánál fogva felakasztottak az ajtó mellé. Ez mind elkerülhető lett volna, ha nincs a shaidók főnöke.

Miért nem tudott már évekkel ezelőtt végezni vele valaki? Éppen elég okot adott arra, hogy ledöfjék. Az aielek csak nagyritkán ragadtatják el magukat nyílt érzelmi kitörésre, de még akkor is megfontoltan hidegek, amikor így tesznek, ez az alak viszont naponta két-három alkalommal majdnem felrobbant a dühtől, és képes volt akár egy pillanat alatt is eszelős haragba lovalni magát. Csoda, hogy eddig nem ölték meg. Bizonyára mellé szegődött a Sötét Úr szerencséje.

– Nalesean – jelentette ki haragosan Mat –, kerüld meg a teariekkel ezeket a gazembereket nagy ívben északról, és hátulról támadj rájuk. Mi majd eltereljük a figyelmüket, ti meg vágtassatok addig, amilyen gyorsan csak tudtok, és úgy zúduljatok rájuk, mintha a csűr omlana a fejükre! – Szóval mellé szegődött a Sötét Úr szerencséje? Remélem, az enyém is kitart mellettem. – Talmanes, te ugyanezt teszed déli irányból. Mozogjatok mind a ketten. Nincsen sok időnk.

A két teari sietve meghajolt. A sisakjukat a lovuk felé futva csatolták a fejükre. Talmanes meghajlása viszont inkább csak az udvariasság jelének tűnt.

– A Fény áldása kísérje a kardodat Mat. Illetve a lándzsádat.

Ezzel ő is elsietett.

Daerid Matre pillantott, amikor a három lovassági tiszt lesietett a dombról, és letörölte az esővizet az arcáról.

– Akkor hát, ez alkalommal a pikásokkal maradsz. Ne engedd meg, hogy elragadjon a Couladin iránt érzett gyűlölet! A csatatér nem a megfelelő hely arra, hogy párbajozgassatok.

Matnek nagy erőfeszítésébe került, hogy ne kezdjen el ostobán bámulni. Még hogy párbajozni! Ő meg Couladin! Daerid talán azt hitte, ezért akart a gyalogosokkal maradni? Hiszen azért választotta őket, mert a hosszú lándzsáik mögött nagyobb biztonságban lehetett. Döntésének ez volt az igazi oka. Semmi más.

– Emiatt aztán ne aggódjál. Tudok én vigyázni magamra. – És még Daeridet tartotta a legértelmesebbnek az egész bandából.

A cairhieni katona csupán bólintott.

– Gondoltam. Korábban már láttad, hogyan kell pikákkal harcolni, és bizonyára jó pár támadást is átéltél. Talmanes legfeljebb akkor lenne képes kipréselni egy dicséretet magából, ha két hold látszana az égen, de én hallottam, amikor azt mondta, téged követni fog, bárhová is vezesd. Egy szép napon én is szívesen meghallgatnám életed történetét, andori. Csak hát fiatal vagy – ezzel nem sértegetni akarlak, de ez a helyzet –, és az ifjakat gyakran elragadja az érzelem.

– Ha más nem segít, ez az eső majd lehűti a fejemet. – Vér és hamu! Hát mindenkinek elment itt az esze? Talmanes megdicsérte őt? Mat agyán átfutott, vajon mit szólnának a katonák, ha rájönnének, ő csupán egy szerencsejátékos, akinek elméjében ezer éve vagy talán annál is régebb óta halott férfiak emlékeinek töredékei táncolnak. Ha ez kiderülne, akkor valószínűleg sorsot húznának, melyikük döfheti le egy kihegyezett nyárssal, mint egy vágásra szánt disznót. Főleg a nemesek.

Senki sem szerette, ha bolondot csinálnak belőle, de az előkelő urakat kifejezetten érzékenyen érintette az ilyesmi, talán mert éppen elég gyakran bolondot csináltak magukból. Bárhogy is legyen, nem árt, ha jó pár mérföldnyire lesz tőlük, mire kiderül az igazság. Átkozott Couladin! De szívesen betömném a pofáját ezzel a lándzsával! Megsarkantyúzta Pipit, és átügetett a szemközti domboldalra, ahol a gyalogság várakozott.

Daerid is nyeregbe szállt, és Mat után sietett. Bólintott, amikor a fiú elmagyarázta neki haditervét. Az íjászok megszállják a lejtőt, és védik a hadtest oldalait. Lefekszenek a földre, és az utolsó percig elbújnak a bozótosban. Egy ember felmegy a dombtetőre, hogy jelt adhasson a többieknek, mihelyt felbukkannak az aielek, a pikások azonnal mozgásba lendülnek, és egyenesen nekimennek a közeledő ellenségnek.

– Abban a pillanatban, amikor mi is megpillantjuk a shaidókat, a lehető leggyorsabban visszavonulunk, majdnem egészen idáig, ahol ez a két domb találkozik, és itt szembefordulunk velük.

– Azt fogják hinni, hogy el akartunk menekülni, de aztán rájöttünk, hogy nem megy, és most szembefordultunk velük, ahogy a sarokba szorított medve szembeszáll a kopókkal. Látni fogják, hogy kétszer olyan sokan vannak, mint mi, és nekünk nem túl nagy kedvünk van harcolni, ezért azt hiszik, egyszerűen le tudnak rohanni bennünket. Ha olyan sokáig leköthetnénk őket, amíg hátulról lecsap rájuk a lovasság... – A cairhieni fickó tényleg elvigyorodott. – Vagyis az aielek saját taktikáját használjuk fel ellenük.

– Átok ránk, ha addig nem tudjuk megfogni őket! – Mat száraz hangja éles ellentétben állt csuromvizes ruhájával. – Biztosra szeretném venni, hogy nem fognak megkerülni minket, és ők támadják meg a mi szárnyainkat, ezért azt akarom, hogy a katonáid kezdjenek kiabálni, mihelyt befejeztük a visszavonulást. „Óvjátok a Sárkány Urunkat!”

Ezt hallva Daerid harsogó kacagásban tört ki.

Ettől a shaidók valósággal nekik esnek majd. Különösen, ha Couladin maga vezeti őket. Ha Couladin áll az élükön, ha Couladin tényleg elhiszi, Rand a gyalogsággal tartott, ha a katonák kitartanak addig, míg megjön a lovasság... Elég nagy a bizonytalanság. Mat hallotta, hogy elméjében megperdülnek a kockák. Eddigi élete során még sosem kockáztatott ennyit. Azon töprengett, mikor állhat be a sötétség. Az éjszaka ölelésében egy ember képes arra, hogy elvágtasson és megmeneküljön. Pokolba kívánta a kockákat, amelyek ott pörögtek az elméjében, de cseppnyi hajlandóságot nem mutattak arra, hogy megálljanak, és megmutassák a végeredményt. Így aztán rávicsorgott az esőre, és Pipi hátán elindult lefelé, a dombon.

Jeade'en megállt egy dombon, amelynek tetején a tucatnyi széltépázta fa leginkább egy rossz minőségű parókára emlékeztetett, de Rand nem törődött ezzel, hanem összegörnyedve ült a nyeregben, mert annyira fájt az oldala. A félhold magasan járt az égen, és sápadt fénnyel borította be a tájat, de ez annyira kevés fényt adott, hogy még Rand is csak elmosódott árnyéknak látta azokat a dolgokat, amelyek száz lépésnyinél nagyobb távolságra voltak, pedig az ő szemét a saidin tette élessé. Az éjszaka elnyelte a környező dombokat, és még a Rand közelében álló Sulint meg a mellette őrködő Hajadonokat is csak elmosódottan vette észre. Másrészt viszont szinte ki sem tudta nyitni a szemét. Mintha homok ment volna bele, és a fiú úgy vélte, csupán az oldalában lüktető kínnak köszönheti, hogy még nem aludt el. Nem nagyon gondolt erre. Gondolatai nem csak, mintha hihetetlen nagy távolságból érkeztek volna, de végtelenül le is lassultak.

Sammael ma kétszer is megpróbálta elvágni Rand életének fonalát? Lehet, hogy háromszor? Vagy annál is többször? Tulajdonképpen arra azért emlékezni kellene, hányszor is kísérelték meg megölni az embert. Nem, talán nem is megölni. Csapdába csalni. Még mindig annyira irigykedsz rám, Tel Janin? Mikor aláztalak meg én téged valaha is, vagy mikor próbáltam meg elvitatni akár egy hajszálnyit is abból, ami megilletett? Rand remegő kézzel beletúrt a hajába. Volt valami furcsa az előbbi gondolatmenetben, de képtelen lett volna megmondani, hogy micsoda. Sammael... Nem, majd leszámol vele, mihelyt... Ha... Ez most nem fontos. Később. Ma Sammael csupán eltereli a figyelmét arról, ami igazából fontos. Lehet, hogy már el is tűnt a környékről.

Egészen halványan emlékezett arra, hogy már nem támadtak rá, amióta... Mióta? Arra is emlékezett, hogy Sammael utolsó lépésére egy egészen aljas választ adott, de a részletek már nem voltak tiszták. Az biztos, hogy nem öröktüzet használt. Ahhoz nem szabad nyúlnom! Az a Minta szövetét veszélyezteti. Még Ilyenáért sem? Felperzselném az egész világot, és lángra lobbantanám a lelkemet, ha még egyszer hallhatnám nevetni!

Összerendezetlen. A gondolatok már megint elkalandoztak a legfontosabb dologtól.

Amikor már jó régen nyugodni tért a nap, vöröslő sugarai még mindig a csatát világították meg. Kihunyó fényében gyilkoló és haldokló emberek küzdöttek, aztán a mind hosszabbá váló árnyékok elnyelték a fényt. Az időnként feltámadó szél lökései a távolból csatazajt és kiáltásokat hoztak felé. Mindennek Couladin az oka, ebben nem kételkedhetett, de ha jobban belegondolt, az események középpontjában mégis ő maga állt.

Egy hosszú pillanatig még a saját nevére sem emlékezett. – Rand al'Thor – jelentette ki hangosan, és megborzongott, pedig az izzadság valósággal átáztatta zubbonyát. A név egy pillanatig idegenül csengett a fülében. – Rand al'Thor vagyok, és nekem... nekem látnom kell!

Reggel óta egy falatot sem evett, de a saidin mocska lehetetlenné tette, hogy megéhezzen. Az Üresség folyamatosan remegett, ezért foggal-körömmel kellett az Igazi Forrásba kapaszkodnia. Mintha csak egy őrjöngő bika hátán lovagolt volna, vagy mintha meztelenül a jeges sziklákat ostromló, örvényekkel teli tűz viharában kellett volna úsznia. És mégis. Ha éppen nem összecsapni készültek volna feje felett a lángoló hullámok, ha nem tűnt volna úgy, hogy szétszakad, megég és megfullad, akkor úgy is tűnhetett volna neki, hogy mostanra már csak a saidinből meríthette az erejét. A saidin még mindig itt volt, megpróbálta elemészteni, kitörölni Rand elméjét, savként szétmarni, de ennek ellenére még mindig képesnek bizonyult irányítani a vihart.

Hirtelen megrázta a fejét, és az Egyetlen Hatalom egyik áramlatát a magasba vezette. Valami felvillant az égen. A remegő kék tűz gömbje, amely éles színével elűzte az árnyékokat.

A környező dombok egy csapásra jól láthatóvá váltak. A fák ebben a kemény megvilágításban szinte feketén meredtek a magasba. Semmi sem mozdult. Egy széllökés halk zajt hozott oda Randhez. Talán ujjongást vagy énekszót. Vagy esetleg csak képzelte az egészet, hiszen a halk nesz azonnal el is halt a széllel együtt.

Hirtelen ráébredt, hogy a Lándzsa Hajadonjai veszik körül. Százak. Némelyikük őt bámulta, mint Sulin, míg sokan összeszorított szemmel bámulták a tájat. Beletellett egy pillanatba, míg Rand rájött, a Hajadonok nem akarják, hogy a hirtelen jött fény miatt elveszítsék a sötétben látás képességét. A homlokát ráncolva körülnézett. Aviendha és Egwene már nem volt a közelében. Ismét eltelt egy hosszú pillanat, mire eszébe jutott, ideje elengedni a szövetet, hogy kihunyjon a fény. A sötétség hihetetlenül mélynek tűnt.

– Hol vannak? – kérdezte. Méregbe gurult, amiért ki kellett mondania, amire gondolt, de a következő pillanatban már tudta, tulajdonképpen semmi oka arra, hogy ezért indulatba jöjjön.

– A sötétség beköszöntével Moiraine sedai-hoz és a Tudós Asszonyokhoz mentek, car'a'carn – felelete Sulin, és közelebb lépett Jeade'enhez. Rövidre vágott ősz haja világított a holdfényben. Nem, nem a haja. Fehér kötés borította a nő fejét. Hogyan feledkezhetett meg erről? – Jó két órával ezelőtt. Ők ugyanis tudják, hogy a húsnak pihennie kell. Még a legerősebb láb sincs kősziklából.

Milyen láb? De hiszen a két lány Egwene kancáján lovagolt. Miről beszél ez a némber?

– Meg kell őket találnom.

– Moiraine sedai és a Tudós Asszonyok társaságában vannak, car'a'carn – ismételte meg jelentőségteljesen Sulin. Rand úgy érezte, a nő neheztelően néz rá, bár a sötétben ezt csak nehezen lehetett volna biztosan megmondani.

– Nem őket – morogta magában. – A népemet, Sulin. Még mindig kint vannak valahol. – Miért nem moccan a csődör? – Hát nem hallod? Még mindig kint harcolnak a sötétben. Segítenem kell nekik. – Ja persze, meg kell sarkantyúzni az almásderest. Amikor azonban így tett, a ló éppen csak, hogy megmozdult. Sulin tartotta a zabláját. Rand nem is emlékezett arra, mikor fogta meg a nő a lovat.

– Most a Tudós Asszonyoknak kell beszélniük veled, Rand al'Thor – a nő hangsúlya megváltozott, de a fiú túl fáradt volt ahhoz, hogy megállapítsa, milyen is most a hangja.

– Nem várhatunk ezzel? – Bizonyára nem figyelt oda a futárra, aki ezt a hírt hozta. – Meg kell őket találnom, Sulin.

Hirtelen Enaila bukkant elő a ló másik oldalán a sötétből.

– Már megtaláltad a népedet, Rand al'Thor.

– Már várnak a Tudós Asszonyok, Rand al'Thor. – Sulin és Enaila vezetni kezdte Jeade'ent, anélkül, hogy megvárták volna Rand beleegyezését. Rengeteg Hajadon követte őket. Valami oknál fogva körbevették őket. Olyan közel jöttek, hogy válluk néha hozzáért a lóhoz. Felnéztek Randre.

– Bármit is akarnak tőlem, nem árt, ha sietnek. – Tulajdonképpen semmi okuk sem lehetett arra, hogy kantárszáron vezessék a lovát, de most nem volt kedve emiatt veszekedni. Megfordult a nyeregben, hogy egy pillantást vethessen hátra, de felmordult az oldalába maró kíntól. A dombtetőt már elnyelte a sötétség. – Még annyi mindent el kell intéznem. Meg kell keresnem... – Couladint. Sammaelt. Azokat az embereket, akik érte küzdenek és esnek el. – Meg kell keresnem őket. – Iszonyatosan elfáradt, de nem engedhette meg magának, hogy elaludjon.

A Tudós asszonyok táborát póznákra erősített lámpások világították meg. Fényük összevegyült a kis tábortüzek lobogásával, amelyek fölött víz forrt az üstökben. Az üstöket fehér ruhás alakok cserélték ki, amikor bugyogni kezdett bennük a víz. Mindenütt gai'shainok sürögtek, meg a Tudós Asszonyok, hogy elláthassák a tábort megtöltő sebesülteket. Moiraine lassan sétált a földön fekvők hosszú sora mellett, de csak néha állt meg, hogy kezét rátegye egy aielre, aki rángatózni kezdett, amikor átjárta az Egyetlen Hatalom gyógyító ereje. Valahányszor felemelkedett a sebesültektől, az aes sedai megingott. Lan úgy állt mögötte, mint aki minden pillanatban arra számít, hogy az asszony megtántorodik vagy összeesik. Készen állt arra, hogy elkapja. Sulin pár szót váltott Adelinnel és Enailával. Túl halkan ahhoz, hogy Rand megértse őket, mire a két ifjabb nő elszaladt, és beszélni kezdtek az aes sedai-jal.

A sebesültek nagy száma ellenére nem minden Tudós Asszony foglalkozott velük. A tábor szélén álló egyik kunyhóban vagy húszan ültek közülük körben, és a középen állót hallgatták. Amikor az leült, egy másik vette át a helyét. Gai'shainok térdeltek a kunyhó körül, a földön, ám ebben a pillanatban egyetlen Tudós Asszony sem akart tőlük bort vagy bármi mást kérni, olyan feszülten hallgatták a beszélőt. Rand úgy vélte, ebben a pillanatban Amys áll a kör közepén.

Legnagyobb meglepetésére Asmodean is segített ellátni a sebesülteket. A két válláról lelógó kulacsok cseppet sem illettek csipkegalléros, sötét bársony zubbonyához. Amikor felemelkedett egy férfi mellől, akinek meztelen felsőtestét kötések borították, észrevette Randet, és habozni látszott. Egy pillanattal később odaadta a kulacsokat az egyik gai'shainnak, aztán a Hajadonok között elindult Rand felé. A Hajadonok nem törődtek Asmodeannal, mivel vagy Adelint és Enailát figyelték, akik éppen Moiraine-ről beszéltek, vagy Randet bámulták. Asmodean sértődött képet vágott, amikor a Jeade'en körül álló Far Dareis Mai utolsó körén is átjutva odaért Randhez. A Hajadonok csak habozva léptek félre előle, és csupán azt engedték meg neki, hogy Rand kengyele mellé álljon.

– Biztosra vettem, hogy sértetlen maradtál. Biztosan tudtam. – A hangsúlya alapján hazudott. Amikor Rand nem válaszolt, Asmodean idegesen megvonta a vállát. – Moiraine ragaszkodott ahhoz, hogy én is hordjam a vizet. Határozott jellemű asszonyság, aki még a Sárkány Nagyúr udvari költőjének sem engedi meg... – Nem fejezte be a mondatot, és idegesen megnyalta az ajkát. – Mi történt?

– Sammael – felelte Rand, bár ezt nem szánta válasznak. Egyszerűen csak kimondta a gondolatokat, amelyek az Ürességben éppen akkor keringtek körülötte. – Emlékszem, milyen volt, amikor először hívták a Remény Árulójának. Amikor áruló módon kinyitotta Hevan kapuit, és engedte, hogy az Árnyék bejusson Rorn M'doiba és Satelle szívébe. Azon a napon tényleg meghalt a remény. Culan Cuhan zokogott. Mi történt? – Asmodean arca ugyanolyan halovánnyá vált, mint amilyen Sulin haja. A férfi azonban csak némán megcsóválta a fejét. Rand a kunyhó irányába pillantott. Nem ismerte azt a nőt, aki éppen átvette a szót. – Azok ott rám várnak? Akkor oda kell mennem.

– Nem fognak örülni neked – jelentette ki Lan. Olyan hirtelen bukkant fel Asmodean mellett, hogy az összerezzent. – Egyetlen férfinak sem örülnének. – Rand sem hallotta vagy látta jönni az őrzőt, de ő csupán az érkező felé fordult. Még ez is nagy erőfeszítést igényelt. Mintha valaki másé lett volna a feje. – A miagomák, a codarrák, a shiandék és a darynék Tudós Asszonyaival tárgyalnak.

– A törzsek csatlakoznak hozzám – jelentette ki Rand színtelen hangon. A várakozásuk azonban azt eredményezte, hogy ezen a napon túl sok vér folyt. A legendákban ilyesmi nem szokott történni.

– Úgy tűnik, a négy törzsfő azonban addig nem találkozik veled, míg a Tudós Asszonyok meg nem tudtak egyezni – tette hozzá Lan szárazon. – Gyere, Moiraine erről többet tud mondani, mint én!

Rand megcsóválta a fejét.

– Ami megtörtént, az megtörtént. A részleteket majd később meghallgatom. Ha Hannak már nem kell sakkban tartani őket, akkor szükségem lesz rá. Sulin, küldj egy hírnököt Hanhoz...

– Ezen már túlvagyunk, Rand – felelte az őrző határozottan. – Minden véget ért. A várostól délre csupán néhány shaido maradt meg. Ezrével estek fogságba, de a legtöbben éppen most kelnek át a Gaelinen. Már egy jó órával ezelőtt be akartunk neked számolni erről, de senki nem tudta, merre jársz. Állandóan mozgásban voltál. Most gyere, és hagyd, hogy Moiraine mindenről beszámoljon!

– Minden véget ért? Győztünk?

– Győztél! Teljes a diadal.

Rand azokra az emberekre pillantott, akiknek már ellátták a sebeit, a türelmesen várakozó, hosszú sorokra, akiket még be kellett kötözni, és azokra, akik a kezelés után tovább vánszorogtak. Aztán meg végignézett azoknak a harcosoknak a hosszú sorain, akik szinte mozdulatlanul feküdtek a földön. Moiraine még mindig közöttük sétált, hogy néha megálljon, lehajoljon, és segítsen valamit. Persze, a sebesülteknek csak a töredéke jutott el idáig. Egész nap áramlottak ide a sebesültek, mihelyt lehetőségük nyílt erre, és azonnal mentek is vissza, már ha képesek voltak rá. Már ha képesek lehettek. Egyetlen halottat sem hagynának itt. Csupán az elvesztett csata szomorúbb a megnyertnél. Halványan mintha visszaemlékezett volna arra, hogy ezeket a szavakat egyszer már kimondta. Hosszú-hosszú idővel ezelőtt. Bár lehet, hogy csak olvasta őket. Nem! Túl sokan éltek még azok közül, akikért felelősséget visel, ahhoz, hogy most a halottak miatt aggódjon. És még hány arcot fogok úgy felismerni, mint Jolienét? Sosem fogom elfelejteni Ilyenát, még ha lángba borul az egész világ is! Homlokát ráncolva egy kézzel a fejéhez kapott. Ezek a gondolatok egymástól függetlenül, különböző forrásokból bukkantak fel. Annyira elfáradt, hogy már alig tudott gondolkozni. Mégis gondolkoznia kellett. Olyan gondolatokra volt szüksége, amelyek nem valahol a közelében úsznak el mellette. Elengedte a Forrást és az Ürességet, és összegörnyedt, amikor a saidin a visszavonulás pillanatában majdnem elsöpörte. Alig volt ideje arra, hogy megértse hibáját. Az Egyetlen Hatalmat elengedve könyörtelenül rázúdult a kimerültség és a fájdalom. Észrevette, ahogy mindenki ránéz. Kizuhant a nyeregből, mire a szájak szóra nyíltak, és karok nyúltak ki, hogy megfékezzék esését.

– Moiraine! – üvöltött fel Lan. Hangja furcsán kongott Rand fülében. – Erősen vérzik! – Sulin karjába vette a fiú fejét.

– Tarts ki, Rand al'Thor! – mondta erélyesen. – Tarts ki!

Asmodean semmit nem mondott, de elkomorodott az arca, és Rand érezte, ahogy a férfi irányából a saidin vékony szála ömlik a testébe. Ekkor mindent elborított a sötétség.

Negyvenötödik fejezet

A vihar után

Mat a lejtő tövében egy kisebb szikla tetején ült, és arca megvonaglott a fájdalomtól, amikor lejjebb húzta kalapjának a széles karimáját, részben a ragyogó, délelőtti napsugár miatt, részben mert egy bizonyos dolgot nem akart látni. A horzsolások és a vágások, de legfőképpen annak a nyílvesszőnek a nyoma a halántékán, amelyik sajogni kezdett, ha ráhúzta a kalapot, kellemetlenül visszarántotta a valóságba. A kenőcs, melyet Daerid a nyeregtáskájából halászott elő, megállította ugyan a vérzést, ezen meg más helyeken is, ám ennek ellenére mindene pokolian sajgott. És ez még csak rosszabb lesz. A nappali hőség még csak most kezdődött, de máris izzadság gyöngyözött a homlokán, alsóneműjéből és zubbonyából pedig csavarni lehetett volna a nedvességet. Mellékesen az is átfutott az agyán, hogy Cairhienben szemlátomást már sohasem lesz ősz. A fájdalom szerencsére elterelte a figyelmét a kimerültségről. Az átküzdött éjszaka után akkor se tudott volna elaludni, ha lúdtoll párnákkal kibélelt ágyat kínáltak volna fel neki. A sziklára terített néhány takaró biztosan nem ért volna semmit. Hát, ahhoz pedig semmi kedve nem volt, hogy visszamenjen a sátrába.

Szép kis kutyaszorítóba kerültem. Félig agyonvertek, izzadok, mint egy disznó, sehol nem találok egy talpalatnyi földet, ahol kényelmesen leheveredhetnék, és annyira félek, hogy még leinni sem merem magamat. Vér és véres hamu! Nagy nehezen rávette magát arra, hogy megpiszkálja a kabátja mellrészét elcsúfító vágást. Két ujjnyival arrébb, és a lándzsa keresztüldöfte volna a szívét. A fenébe is, ügyes volt a fickó! Megpróbálta másfelé terelni a gondolatait, de nem ment amiatt a kavargás miatt, amelyik most is körülvette.

Úgy tűnt, a tearieket meg a cairhieni harcosokat kivételesen nem zavarja, hogy minden oldalról erdőként veszi őket körbe az aielek sátortábora. Még az ő táborukban is jártak aielek, és lássatok csodát, a teariek elvegyültek a füstölgő tábortüzek körül ücsörgő cairhieniek közé. Viszont enni senki sem evett. Még csak az üstöket sem tették a tűz fölé. Valahonnan mégis az égett hús bűze facsarta az orrát. Nem, a legtöbben azzal voltak elfoglalva, hogy a lehető leghamarabb eszméletlenre igyák le magukat. Borral, pálinkával vagy az aielek oosquaijával. Kacagtak és ünnepeltek. Mattől nem messze a Kő tíz védelmezője táncolt ingujjra vetkőzve vagy tízszer annyi néző ütemes tapsára. Egy sorba rendeződve mindenki a mellette álló vállán nyugtatta a kezét, miközben olyan gyors táncmozdulatokat végeztek, hogy kész csoda volt, hogy senki sem rúgta meg a mellette állót, vagy nem gáncsolta el saját magát. Valamivel arrébb, amellett a talajba szúrt tíz lépés magas karó mellett, amelyet Mat a lehető legnagyobb ívben került tekintetével, néhány aiel táncolt a nézők gyűrűjében. Egy másik aiel bőrdudán játszott nekik. Az aielek a levegőbe vetették magukat, miközben az egyik lábukkal magasan kirúgtak a fejük fölé, majd ugyanerre a lábukra huppanva ismét a magasba szökkentek. Egyre gyorsabban és gyorsabban. Néha ugrás közben elfordultak a saját tengelyük körül, vagy előre- és hátra-szaltókat mutattak be. Hét vagy nyolc teari meg cairhieni ült a közelükben fájó tagjait dörzsölgetve a földön, miután nagyot estek, amikor az aieleket próbálták meg utánozni. Ennek ellenére ujjongtak és kacagtak, mint az őrültek, és egy jókora korsót adtak körbe egymásnak. Más helyeken is táncoltak meg énekeltek a katonák, bár a dalok szövegét nem nagyon lehetett érteni ebben a hangzavarban, már ha énekük megérdemelte egyáltalán a dal elnevezést. Anélkül, hogy meg kellett volna erőltetnie magát, legalább tíz bőrduda és legkevesebb kétszer annyi kürt hangját különböztethette meg az ember. Egy tépett zubbonyú, sovány cairhieni fickó olyan hangszeren játszott, amelyik leginkább a furulya meg egy kürt kereszteződésének látszott, és ráadásul egy sor érdekes alkatrész is kiállt belőle. És ott volt még a rengeteg dob dübörgése, igaz, ezt a hangot többnyire a fazekakat kongatva csalták elő a mulatózok.

A táborban mintha csak egy bolondokháza keveredett volna össze egy kavargó bállal. Mat azonnal felismerte a tüneteket, mégpedig javarészt más férfiak emlékeiből. Ha nagyon odafigyelt rá, akkor még képes volt észrevenni, hogy ezek nem a saját emlékei. Az emberek az életben maradásukat ünnepelték. Egy újabb alkalommal ott táncoltak a Sötét Úr bajsza hegyén, és életben maradtak, hogy emlékeikről mesélhessenek. Véget ért egy újabb tánc a borotva élén. Tegnap majdnem meghaltak, holnap talán tényleg a halál vár rájuk, de ma még élnek, és ezt meg kellett ünnepelni. Matnek semmi kedve nem volt ehhez. Minek éljen, ha nem tud kiszabadulni a ketrecéből?

Csak a fejét csóválta, amikor észrevette az ő irányába tántorgó Esteant és Daeridet, akik egy jól megtermett, izmos aielt fogtak közre. Mat nem ismerte a tűzvörös hajú fickót. Még szerencse, hogy támogatták egymást. Mat még az iszonyatos zajban is hallotta, hogy Estean és Daerid éppen a Fekete Emberre akarja megtanítani a középen imbolygó, magas aielt.

Dalolunk, táncolunk, jól jön a zsold.
Ölünkben szép lánnyal süt ránk a Hold.
Majd tovább vonulunk, pénzünk mint a tenger.
Táncba hív újra a Fekete Ember.

A napégette képű fickó érthető módon nem jeleskedett a dal megtanulásában. Erre csak akkor lenne hajlandó, ha két ivócimborája bebizonyítaná neki, hogy éppen egy csatadalt zengenek. Ennek ellenére legalább odafigyelt rájuk. És ezzel nem maradt egyedül. Amikor összekapaszkodva tovább tántorogtak, és elnyelte őket a tömeg, már vagy húszan imbolyogtak a nyomukban pléhkupákat meg bőrkulacsokat lengetve. Valamennyien teli torokból bömbölték a Fekete Embert.

Kupánkba sör és jó bor kerül.
Akad szép leány is, ki karunkba dől.
A holnaptól félni minekünk nem kell.
Táncba hív akkor is a Fekete Ember.

Mat a pokolba kívánta magát, amiért megtanította nekik a dalt. Az ének egyszerűen elterelte a figyelmét, miközben Daerid bekötözte a sebeit, nehogy elvérezzen. A kenőcs ugyanúgy égetett, mint a seb maga, és Daerid egyetlen varrónőnek sem jelentett volna komoly kihívást egy szakmai versenyben, akkora öltésekkel varrta össze a tépett húst. A dal pedig valóságos futótűzként terjedt el a katonák között, pedig először csak tucatnyian hallották. Teariek meg cairhieniek, lovasok és gyalogosok egyaránt ezt énekelték, amikor napkeltekor visszatértek a táborba.

Mert visszatértek. Ugyanebbe a völgybe, a táborba, ahonnan felkerekedtek, ide, a gerendából emelt torony romjai alá, ahol még csak a legcsekélyebb esély sem kínálkozott arra, hogy Mat elmenekülhessen. Felajánlotta nekik, hogy előrelovagol, mire Talmanes majdnem összeverekedett Naleseannal azért, hogy melyikőjük adhasson díszkíséretet Mat mellé. Azért nem mindenkire terjedt ki a nagy barátkozás. Most már csak tényleg Moiraine hiányzott, hogy lekapja a tíz körméről, mindenbe beleüsse az orrát, kikérdezze, hol járt és miért, előadást tartson neki a ta'verenek kötelességeiről meg Tarmon Gai'donról, a Minta jelentőségéről, csak hogy megfájdítsa a fiú fejét. Nem kételkedett abban, hogy az asszony most éppen Randet veszi sorra, de előbb vagy utóbb Mat is az eszébe fog jutni.

Felpillantott a domb csúcsára, a halomban heverő törött gerendák összevisszaságára. Az a cairhieni fickó, aki a távcsöveket készítette Randnek, a tanítványaival fent guberált a romok között. Az aielek alig győzték visszafogni magukat a nagy mesélési kényszertől. Éppen itt volt az ideje annak, hogy Mat lelépjen. A rókafejes érme megvédte ugyan a nőktől, de éppen eleget tudott már meg Randtől ahhoz, hogy biztosra vehesse: ha egy férfi fókuszálja az Egyetlen Hatalmat, az semmiben sem hasonlít a nők módszereire. Semmi kedvet sem érzett ahhoz, hogy kiderítse, megvédi-e a rókafej Sammaellel vagy a pribékjeivel szemben is.

Megrándult az arca, amikor belenyilallt testébe a fájdalom, majd fekete lándzsájára támaszkodva feltápászkodott. Körülötte tovább tombolt az ünneplés. Most szépen odasétál a lovak állásaihoz, miközben minden zajt elnyel a dudák hangja. Persze nem örült különösebben annak, hogy meg kell nyergelnie Pipit.

– A hősnek nem lenne szabad száraz torokkal itt ücsörögnie.

Rémülten megpördült, felszisszent a heves mozdulat miatt belemaró fájdalomtól, és megpillantotta Melindhrát. A nő jókora kőkorsót tartott a kezében – kivételesen tehát lándzsa nélkül jött – és az arcát sem kendőzte el, bár tekintete igencsak fürkészően siklott végig Maten.

– Figyelj, Melindhra, mindent meg tudok magyarázni.

– Mit kellene megmagyarázni? – kérdezte az asszony, és szabad kezével átölelte Mat vállát. A fiú a fájdalom ellenére azonnal kihúzta magát. Még mindig képtelen volt megszokni, hogy fel kell néznie egy nőre. – Tudtam én, hogy megkeresed a saját dicsőségedet. A car'a'carnnak nagy az árnyéka, de egy igazi férfi nem akar örökké az árnyékban élni.

Mat sietve befogta a száját, miután kipréselt magából egy megkönnyebbült „hát perszét”. Az asszony ezek szerint nem akarja megölni. Ettől annyira zavarba jött, hogy kivette Melindhra kezéből a korsót, és nagyot húzott belőle. Az italtól majdnem megfulladt. Még sohasem kóstolt ilyen erős pálinkát.

Az asszony csak éppen annyira húzta maga felé az italt, hogy ihasson egy nagy korttyal, aztán hálásan felsóhajtva visszatolta a korsó száját Mat elé.

– Nagy tisztességű embert győztél le, Mat Cauthon. Jobb lett volna ugyan, ha élve fogod el, de még így is rengeteg jit szereztél. Nagyon jó, hogy kikerested magadnak ezt az ellenfelet.

Mat akaratlanul is abba az irányba nézett, melyet eddig tudatosan került. Az aielek egy tíz láb magas póznát vertek ott a talajba, s a tetejéről, a táncoló harcosok felett a tűzvörös hajába kötött szíjra erősítve Couladin feje lógott. Mintha vigyorgott volna a fickó. Lehet, hogy kinevette Matet?

Még hogy kereste a harcot Couladinnal? De hiszen mindent megtett azért, hogy a pikások közötte meg az összes shaido között legyenek! Csak hát az a nyíl súrolta a halántékát, és egyszer csak azon kapta magát, hogy a földön fekszik. Megpróbált feltápászkodni a körülötte tomboló harcban, aztán meg a fekete nyelű lándzsával maga körül csapkodva megkísérelt utat vágni magának vissza Pipihez. Aztán a semmiből hirtelen felbukkant Couladin. Az arcát persze elkendőzte, mert ölni jött, de a karját díszítő alakokat semmi mással nem lehetett összetéveszteni. Lándzsájával valóságos utat vágott magának a pikások között, miközben üvöltve Randet hívta, hogy álljon ki már ellene. Ezenfelül még azt is üvöltötte, hogy kizárólag ő az egyedüli car'a'carn. Mat nem tudhatta, hogy felismerte-e Couladin, de ez igazából nem is számított, mert a shaido szemmel láthatóan a fiú testét keresztüldöfve akart eljutni Randhez. Azt sem tudta, hogy később ki vágta le Couladin fejét.

Túlzottan lekötött az, hogy életben maradjak. Nem értem rá azt bámulni, mi lesz a holttesttel. Ráadásul attól is tartania kellett, hogy esetleg elvérzik, gondolta csalódottan. Odahaza, a Folyóközben Matet a parasztok hagyományos fegyverének számító vívóbot igazi mesterének tartották, és lándzsája nem is különbözött sokban egy vívóbottól, de Couladin mintha a lándzsáival a kezében született volna. Persze a végén minden tudása sem menthette meg a shaidót. Úgy tűnik, a szerencsém nem pártolt el mellőlem. A Fény adja, hogy most is hű legyen hozzám!

Éppen azon töprengett, miként rázhatná le Melindhrát, amikor Talmanes bukkant fel előttük. A katona meghajolt, kezét szívére téve, úgy, ahogy az Cairhienben szokás volt.

– A Fény legyen kegyes hozzád, Mat.

– Tehozzád úgyszintén – felelte Mat oda sem figyelve. A nőnek esze ágában sem lesz elmenni, ha megkéri rá. Már a puszta kérés is olyan lenne, mintha beengedné a rókát a baromfiudvarba. Esetleg, ha azt mondaná, hogy elmegy lovagolni egy kicsit? De hát az aielekről azt tartják, hogy gyorsabban futnak a lónál!

– Küldöttség érkezett a városból az éjjel. Már szervezik a diadalmenetet, hogy kifejezésre juttassák Cairhien háláját a Sárkány Nagyúrnak.

– Tényleg? – Mit csinál ez a nő itt? Ha ünnepség lesz, akkor őt is be kellene osztani valahová, nem? A Hajadonok mindig ott sertepertélnek Rand körül. Ám ahogy az asszonyra pillantott, kezdte belátni, hogy téved. Melindhra vigyorgott. Volt a mosolyában valami... birtokló!

– A küldöttséget Melian nagyúr kezdeményezte – jelentette ki a melléjük lépő Nalesean. Széttárt karral, udvariasan, bár kissé sietve hajolt meg előttük. – Ő maga ajánlotta fel a diadalmenetet Sárkány Nagyurunknak.

– Dobraine nagyúr, Maringil nagyúr és Colavaere úrhölgy is Sárkány Nagyurunkhoz érkezett. Többek között.

Mat elhessegette a gondolatait, és megpróbált az adott pillanatra összpontosítani. Ezek ketten úgy tettek, mintha a másik ott sem lett volna, csak Matet nézték merev arccal, még egy gyors oldalpillantást sem vetettek a másikra, de arcukon izzadság fénylett, és kezükön kifehéredtek a bütykök, olyan erővel markolták kardjukat. Na, már tényleg csak az hiányzik, hogy ezek ketten egymás torkának ugorjanak. Akkor majd bicegve menekülhet el a közelükből. Valamelyikük tévedésből majd jól keresztüldöfi!

– Na most, miért fontos, hogy ki küldte a követséget, ha egyszer Rand megkapja a diadalmenetet?

– Azért fontos, mert neked kellene kérned, hogy mi mehessünk a diadalmenet legelején! Te ölted meg Couladint, ezzel rászolgáltunk erre a dicsőségre – vágta rá Talmanes gyorsan. Nalesean komor képpel becsukta a száját. Valószínűleg ő is ugyanezt akarta mondani.

– Kérjétek ti ketten. Nekem ehhez semmi közöm. – Melindhra megmarkolta a vállát, de Mat most ezzel sem törődött. Moiraine bizonyára nem lehet messze Randtől. Matnek esze ágában sem volt egy újabb hurokba dugni a fejét, amikor még az elsőből sem sikerült kiszabadulnia.

Talmanes és Nalesean olyan döbbent képpel meredt rá, mintha elment volna az esze.

– De hát te vagy a parancsnokunk, a tábornokunk! – tiltakozott Nalesean.

– A csicskásom majd kifényesíti a csizmádat – vette át a szót Talmanes könnyed mosollyal, miközben jelentőségteljesen elnézett a szögletes állú teari mellett. – És majd lekeféli a ruhádat, megvarrja a szakadásokat, így majd a lehető legjobban nézel ki.

Nalesean egy pillanatra végigsimította gondosan beolajozott szakállát, és egy gyors oldalpillantást vetett a mellette álló cairhienire, mielőtt visszanyerte volna az önuralmát.

– Van egy nagyon jó zubbonyom, ami biztosan illik rád – jelentette ki aztán. – Ha felajánlhatom neked. Aranyszínű szövet, piros hímzéssel.

Most a cairhieni vágott komor képet.

– Tábornok! – kiáltott fel Mat, és megkapaszkodott fekete lándzsájában. – Én nem vagyok a ti átkozott... Úgy értem, nem akarom elvenni a titeket megillető dicsőséget.

Csak hadd döntsék el maguk között, melyiküké is ez a dicsőség.

– A Fény égesse meg a lelkem! – kiáltott fel Nalesean. – A te hadművészetednek köszönhetjük a győzelmet és azt, hogy életben maradtunk. Meg a szerencsédnek. Hallottam én, hogy mindig a megfelelő kártyát húzod, de ez több annál. Akkor is követnélek bárhová, ha nem ismertem volna meg Sárkány Nagyurunkat.

– Te vagy a mi vezérünk – bukott ki Talmanesből is szinte abban a pillanatban. Az ő hangja valamivel hűvösebb volt, de annál határozottabb. – Egészen tegnapig azért engedelmeskedtem külföldieknek, mert arra kényszerültem. Téged azért követlek, mert követni akarlak. Lehet, hogy Andorban nem vagy nemesúr, de itt azzá lettél, és én hűséget esküszöm neked!

A teari és a cairhieni nemes meglepetten összenézett. Nem számítottak arra, hogy mindketten ugyanúgy fognak érezni. Habozva biccentettek egymás felé. Bár ki nem állhatták egymást – ezt még a vak is láthatta –, ezen a ponton azonban megegyezett a véleményük. Igaz, ettől még nem lettek rokonszenvesebbek egymásnak.

– Mindjárt küldöm a csicskásomat, hogy felkészítse a lovadat a diadalmenetre – jelentette ki Talmanes, és csak egy kicsit ráncolta a homlokát, amikor Nalesean még hozzátette:

– Majd az enyém is besegít neki. Olyan legyen az a ló, hogy sugározzon belőle a dicsőségünk. És... a Fény égesse meg a lelkem, kell nekünk egy zászló is. A te hadilobogód!

Erre meg a másik kezdett el élénken bólogatni.

Mat nem tudta, hogy hisztérikusan felnevessen, vagy hogy pityeregve leüljön a földre. Azok az átkozott emlékek! Ha azok nem bukkannak fel, akkor egyszerűen ellovagolhatott volna! Ha nincs Rand, nincsenek emlékek sem. Minden egyes lépésre emlékezett, ami elvezetett idáig. Akkor és ott, minden tette logikusnak és szükségszerűnek tűnt. Csak a fontos célok elérésére törekedett. És mindennek a kezdetén ott állt persze Rand. Meg az átkozott tény, hogy ta'verenek! Egyszerűen nem értette, hogy egy, önmagában még teljesen ártalmatlan dolog hogy a csudába tudja egyre mélyebben behúzni az ingoványba. Melindhra már nem szorongatta a vállát, hanem simogatni kezdte. Na, most már tényleg csak az hiányzik, hogy...

Mat felpillantott a dombra, és igen, tényleg ott állt Moiraine. A nemes fehér kancán ülő alak mögött pedig ott magasodott a fekete ménje nyergében feszítő Lan. Az őrző odahajolt hozzá, mintha a nő szavaira figyelne, és mintha vitatkoztak volna. Lan élénken tiltakozott, de az asszony egy pillanattal később megfordította Aldiebet, és elindult a szemközti domboldal felé. Lan Mandarbon maradt, ahol volt. Lenézett a táborra. Szemmel tartotta Matet.

A fiú megborzongott. Biztosra vette, hogy Couladin feje nevet rajta. Én meghaltam, de te csapdába estél. Megöltél ugyan, de többé már sohasem lehetsz szabad.

– Hát, átkozottul boldog vagyok! – hördült fel, és nagyot húzott a kőkorsóból, mire megint majdnem megfulladt. Talmanes és Nalesean már megint komolyan vették, amit gondolt, Melindhra pedig biztatóan felkacagott.

Vagy ötven teari és cairhieni katona gyűlt össze a közelükbe, hogy lássák uraikat, amint azok Mattel tárgyalnak. Úgy vélték, kedvező jel, hogy nagyot ivott a korsóból, ezért nekiveselkedtek, hogy egy frissen költött strófával fejezzék ki tiszteletüket.

A kocka pörög, a szerencse segít.
Csókolunk lányt, ki éjjel melegít.
Követjük Matet, ki vezet jó kedvvel.
S táncba hív minket a Fekete Ember!

Mat egyszerűen képtelennek bizonyult visszafojtani hörgő nevetését. Visszahuppant a sziklára, és nekilátott a korsó kiürítésének. Csak talál egy kiutat ebből az egérfogóból! Csak van egy kiút!

Rand lassan kinyitotta a szemét, és megpillantotta sátra tetejét. Egyetlen takaró alatt, meztelenül feküdt. Meglepte, hogy egyáltalán nem fáj semmije, de még annál is gyengébbnek érezte magát, mint amilyen emlékei szerint az előző éjjel lehetett. Nagyon is emlékezett mindenre. Olyan dolgokat mondott, olyan dolgokat gondolt... Nem hagyhatom, hogy átvegye az irányítást felettem. Én én vagyok. Saját magam. A takaró alá nyúlt, és megtalálta a beforrt kerek sebhelyet az oldalán. Még mindig érzékeny volt, de már egészen jól beforrt.

– Moiraine sedai gyógyította meg – jelentette ki Aviendha, mire Rand összerezzent.

Nem vette észre a lányt, aki több réteg szőnyegen ülve a tűzhely mellett egy leopárdokkal díszített ezüstkupából kortyolgatott valamit. Asmodean a hasán feküdt a rojtos szélű párnákon. Úgy tűnt, egyikőjük sem aludt az éjjel. Mindkettőjük szeme körül sötét karikák feketéllettek.

– Erre nem is lett volna igazából szükség – folytatta Aviendha hűvös hangon. Halálosan fáradt, vagy sem, a frizurájában semmi kivetnivalót nem lehetett találni, friss ruhája pedig éles ellentétben állt Asmodean gyűrött bársonyöltözékével. A lány időről időre megforgatta csuklója között azt az elefántcsontból készült, faragott tövisekkel és rózsákkal díszített karkötőt, amelyet Randtől kapott, de úgy, mintha teljesen öntudatlanul tette volna. Az ezüstből kovácsolt, hópehely mintás nyakláncot is hordta. Még mindig nem mondta meg neki, hogy kitől kapta, viszont szemmel láthatóan szórakoztatta, hogy Rand tényleg tudni szerette volna. Most azonban nagyon is komolynak tűnt. – Moiraine sedai közel állt ahhoz, hogy összeroskadjon, mert olyan keményen dolgozva próbált meg segíteni a sebesülteken. Aan'allein kénytelen volt a karjában bevinni a sátrába. Miattad, Rand al'Thor! Az utolsó cseppnyi erejét is felemésztette, hogy meggyógyítson téged.

– Az aes sedai már nagyon is jól van – szólt közbe Asmodean, és megpróbált nem ásítani. Nem törődött Aviendha sértődött pillantásával. – Napkelte óta már kétszer járt itt, de azt mondta, hogy majd csak rendbejössz. Azt hiszem, tegnap este még nem volt olyan biztos ebben. És én sem. – Magához húzta aranyozott hárfáját, és játszani kezdett. Mintegy mellékesen még megjegyezte: – Természetesen magam is megtettem, amit csak tudtam, hiszen tőled függ az életem és a boldogulásom, ám sajnos a Gyógyítás tudása nem tartozik erősségeim közé. – Megpendített néhány húrt, hogy aláfestést adjon szavainak. – Amennyire tudom, egy férfi elemésztheti vagy kiégetheti magát, ha azt teszi, amit tegnap tettél. Hiába tudja valaki jól fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, ha kimerült a teste, a saidin gyilkos csapdává válhat, ha a test nem engedelmeskedik. Legalábbis így hallottam.

– Befejezted már az okoskodást, Jasin Natael? – Aviendha hanglejtése, ha ez egyáltalán lehetséges, még jegesebbé vált, és nem is várta meg a választ, hanem tekintetével, amely ragyogott, mint a kékeszöld jég, ismét Randet kereste. Úgy látszott, a fiút tette felelőssé a zenész közbeszólásáért. – Egy férfi néha viselkedhet bolond módjára, anélkül, hogy veszítene, ám egy főnöknek nagyobbnak kell lennie minden férfinál, a főnökök főnökének pedig még inkább. Nem volt jogod ahhoz, hogy majdnem halálra hajszold magadat! Egwene és én megpróbáltunk rávenni téged arra, hogy velünk gyere, amikor túlzottan kimerültünk, és már nem tudtuk folytatni, ám te nem akartál ránk hallgatni. Lehet, hogy te tényleg annyival erősebb vagy nálunk, ahogy azt Egwene állítja, de akkor is csak hús-vér férfi vagy. Te a Car'a'carn vagy, nem pedig egy zöldfülű Seia Doon, aki csak dicsőségről és hírnévről álmodozik! Ne felejtsd a tohot, az aielek iránti kötelességedet, Rand al'Thor, amelynek halottként nem tudsz eleget tenni! Nem vihetsz mindent egyedül véghez!

Rand egy pillanatig képtelen volt bármit is tenni, csak tátott szájjal bámulta a lányt. De hiszen szinte semmit sem csinált, gyakorlatilag hagyta, hogy a többiek vívják meg a csatát, miközben össze-vissza botorkálva megpróbálta hasznossá tenni magát. Még csak arra sem volt képes, hogy megakadályozza, Sammael ott és akkor csapjon le, amikor csak akar. Erre a lány azért szidja, hogy túl sok dolgot csinált!

– Igyekszem legközelebb nem elfeledkezni erről – mondta végül. Nagyon úgy nézett ki, hogy Aviendha még folytatni akarja az előadást. – Mi hír van a miagomákról és a másik három törzsről? – kérdezte Rand, egyrészt, hogy elterelje a lány figyelmét, másrészt, mert tényleg tudni akarta. A nők elvből sosem hagyták abba a fejmosást, csak ha beledöngölték a férfit a talajba, kivéve persze, ha sikerült elterelni a figyelmüket.

A módszer bevált. A lányban természetesen bugyogtak az újdonságok, amelyeket mindenképpen el akart mesélni. Legalább annyira szerette kioktatni Randet, mint szidni. Asmodean halk dalba kezdett hárfájával, ám kivételesen most valami kellemes, szinte idillikus zenét játszott, így az különös módon aláfestette a lány szavait.

A migagomák, a shiandék, a darynék és a codarrák látótávolságnyira egymástól, néhány mérföldnyire, keletre vertek tábort. A táborok között folyamatosan áramlottak a harcosok és a Lándzsa Hajadonjai, de ők csupán a harcostársaságok ügyeit intézték. Sem Indirian, sem a többi főnök nem mozdult. Nem fért kétség ahhoz, hogy csatlakozni fognak Randhez, de csak az után, hogy a Tudós Asszonyok befejezték megbeszélésüket.

– Még mindig tanácskoznak? – csodálkozott Rand. – A Fény szerelmére, miről tudnak annyit beszélni? Hiszen a főnökök csatlakoznak hozzám, és nem ők!

A lány olyan szigorú pillantást vetett rá, hogy az még Moiraine-nek is becsületére vált volna.

– A Tudós Asszonyok szavai csak a Tudós Asszonyokra tartoznak, Rand al'Thor! – Aztán habozva még folytatta, mintha csak szívességet akart volna tenni a fiúnak: – Egwene majd mesélhet erről egy keveset. Ha véget ért a tanácskozás. – Hangsúlyával azért jelezte, elképzelhető, hogy Egwene is hallgatni fog.

Aviendha nem volt hajlandó ennél többet elárulni, bárhogy is igyekezett Rand puhatolózni, ezért a fiú abbahagyta a próbálkozást. Lehet, hogy később mégiscsak megtudhat többet, mivel nyugtalanította a dolog, de lehet, hogy mégsem. Bárhogy is legyen, a lányból egyetlen szóval sem tudott többet kiszedni annál, mint amit el akart mondani. Az aes sedai-ok semmivel sem ügyesebbek a Tudós Asszonyoknál akkor, ha titkaik megőrzéséről van szó. Mindkét társaság imádta a titkok segítségével a valóságosnál fontosabbnak feltüntetni magát. Aviendha kimagaslóan jó eredményeket ért el ebben a tantárgyban.

Már az is meglepetésnek számított, hogy Egwene ott lehetett a Tudós Asszonyok gyűlésén, hát még az, hogy Moiraine nem volt ott! Rand arra számított volna, hogy a nő ott ül a kör közepén, tovább szövi a hálóját, hogy megvalósítsa saját különös terveit, ám ennek pont az ellenkezője volt igaz. Az újonnan érkezett Tudós Asszonyok szívesen megismerkedtek volna a Car'a'carn kíséretéhez tartozó aes sedai-jal, de Moiraine azt állította, hogy bár kiheverte Rand meggyógyításának megpróbáltatásait, mégsem ér rá foglalkozni velük. Helyette Egwene-t rángatták ki az ágyából.

Ennél a résznél Aviendha elnevette magát. Ő is tanúja lehetett annak, amikor Sorilea és Bair gyakorlatilag kirángatta Egwene-t a sátorból. A lány fél lábon ugrálva próbált felöltözni, miközben a két nő a nagygyűlés felé taszigálta.

– Odakiáltottam neki, hogy a fogával kell lyukat ásnia a talajba, mert rájöttek egy újabb csínytevésére, és ő annyira fáradt volt, hogy mindent elhitt nekem! Tiltakozni kezdett, hogy ő aztán nem fog lyukat ásni, de olyan elszántan, hogy Sorilea megkérdezte, végül is mit követett el, ami miatt ilyen nagyon védi magát. Látnod kellett volna Egwene arcát! – Aviendha olyan harsányan kacagni kezdett, hogy majdnem hanyatt esett.

Asmodean gyanakvó pillantást vetett a lányra, ezt viszont Rand nem értette, figyelembe véve, kicsoda és micsoda is volt Asmodean a valóságban. A fiú csendben kivárta, míg a lány ismét megnyugodott. Bármilyen legyen is az aielek humorérzéke, ez azért elég gyenge tréfa lehetett. Egy ilyenfajta beugratást inkább Mattől várt volna, nem pedig egy nőtől, de még annak is gyenge.

Amikor a lány felegyenesedett, és törölgetni kezdte a könnyeket a szeméből, Rand megszólalt.

– Mi történt a shaidókkal? Vagy talán az ő Tudós Asszonyaik és részt vesznek a gyűlésen?

Még mindig a borába vihogva a lány azt válaszolta, hogy megszűntnek tekinti a shaidók jelentette veszélyt, nem érdemes már velük foglalkozni. Ezrével ejtették fogságba őket, és még mindig áramlottak az elfogott harcosok. Egy-két, kisebb-nagyobb összecsapástól eltekintve véget ért a harc. Rand azonban, minél több részletet tudott meg a lánytól, annál kevésbé látta okát annak, hogy legyőzöttnek tartsa ellenségeit. Mivel Hant lekötötte a négy törzs, Couladin seregének nagy része rendezett sorokban átkelhetett a Gaelinen, sőt, még azoknak a foglyoknak a nagy részét is magukkal hurcolták, akiket Cairhienben szereztek. Ami még ennél is rosszabb: lerombolták maguk után a kőhidakat.

A lány ezzel nem törődött, de Rand annál inkább. Shaidók tízezrei a folyótól északra, és nekik meg nincs lehetőségük a támadásra, míg újjá nem építik a hidakat. Még az egyszerű fahidak elkészítése is időt igényel. És neki nem volt erre ideje.

Aztán a legvégén, amikor már úgy tűnt, most már tényleg nincs mit mondani a shaidókról, a lány még kibökött valamit, amitől Rand elfelejtette a shaidókat, és azokat az eljövendő nehézségeket, melyeket majd a jövőben fognak neki okozni. Aviendha úgy adta elő a hírt, mintha az cseppet sem lett volna fontos.

– Mat megölte Couladint? – kérdezte Rand hitetlenkedve, amikor a lány elhallgatott. – Mat?

– Talán nem mondtam volna? – a lány hangja metsző volt, de nem durva. Ahogy Randre pillantott boroskupája pereme fölül, úgy tűnt, sokkal inkább szavai hatására figyel, és cseppet sem érdekli, hogy a fiú kételkedik benne.

Asmodean néhány harcias dallamot pendített meg a hárfán. A hangszer mintha a dobokat és a harsonákat akarta volna utánozni.

– Bizonyos módon ez a fiatalember ugyanolyan meglepetéseket tartogat, mint te. Örömmel töltene el, ha egy napon harmadik társatokat, azt a bizonyos Perrint is megismerhetném.

Rand megcsóválta a fejét. Akkor tehát Mat képtelen volt kiszabadulni a ta'verent a ta'verenhez kötő erő fogságából. Vagy talán maga a Minta ejtette rabul, és a tény, hogy ő maga is ta'veren. Bárhogy is történt, azt azért sejtette, hogy Mat ebben a pillanatban elég rosszul érzi magát. Mat még nem tanulta meg mindazt, amit meg kellett volna tanulnia. Próbálj meg elfutni, és a Minta visszaránt, néha meglehetősen durván! Ha viszont abba az irányba rohansz, amelyikbe a Kerék szőni akar téged, akkor néha, egész rövid időre irányíthatod a saját életedet. Néha. Egy cseppnyi szerencsével még jobban is, mint amire számítani lehetne, legalábbis hosszú távon. Azonban most fontosabb feladat várt rá, mint Mat vagy a shaidók.

Elég volt egy pillantást vetni a bejáratra ahhoz, hogy lássa, a nap már magasan jár az égen. Kint pedig csupán két Hajadont látott, akik lándzsájukat a térdükre fektetve az ajtó előtt kuporogtak. Egy éjszakát és a délelőtt egy részét eszméletlenül, illetve álomban töltötte, Sammael viszont vagy nem kereste tovább, vagy egyelőre lemondott a további kutatásról. Óvakodott, hogy ezt a nevet használja, még gondolatban sem, azonban ekkor ismét eszébe jutott egy másik név. Tel Janin Aellinsar. Egyetlen krónika sem említette meg ezt a nevet, még a Tar Valon könyvtárában található töredék sem. Moiraine mindent elmondott neki, amit az aes sedai-ok csak tudtak a Kitaszítottakról, és ez alig bizonyult többnek annál, mint amit esténként a falvakban mesélnek, ha rá akarnak ijeszteni a gyerekekre. A férfit Asmodean is csak Sammaelként emlegette, bár ő valószínűleg más okból. Jóval az Árnyékháború vége előtt a Kitaszítottak használni kezdték azokat a neveket, amelyeken az emberek emlegették őket, talán ezzel is jelezve, hogy újjászülettek az Árnyékban. Asmodean összerezzent saját, igazi nevét hallva – Joar Addam Nessosinnek hívták –, és azt állította, hogy az eltelt háromezer esztendő során elfelejtette a többiek nevét.

Talán nem volt komoly oka arra, hogy elhallgassa azt, ami keresztülfutott az elméjén. Talán csak tudata védekezett így a valóság ellen. Sammael azonban létezett. És ellenségének meg kell fizetnie minden egyes lemészárolt Hajadonért! A Lándzsa Hajadonjaiért, akiket Rand nem tudott megvédeni.

Elkomorult, amikor erre gondolt. Minden azzal kezdődött, amikor Weiramont visszaküldte Tearbe. Ahogy a Fény akarta, és csak ő meg Weiramon tudhatott erről. Ám nem kerekedhetett csak úgy egyszerűen fel, hogy levadássza Sammaelt, bárhogy is kívánta, és bármilyen esküt is tett saját magának. Még nem. Először el kellett intéznie néhány dolgot itt, Cairhienben. Aviendha talán azt gondolta, hogy Rand még mindig nem érti a ji'e'tohot, és a lány nézőpontjából ez akár még igaz is lehetett, de a fiú jól látta a kötelességeit, és Cairhienben egy ilyen várt rá.

Ezenkívül pedig így lehetősége nyílt arra, hogy az egészet összhangba hozza Weiramonnal és a férfi feladataival.

Felült, miközben megpróbálta nem kimutatni, milyen erőfeszítésébe került a mozdulat, a lehető legjobban befedte magát a pokróccal, és megkérdezte, hol találja a ruháit. Csupán a csizmáját látta Aviendha háta mögött. A lány bizonyára tudta a választ. Lehet persze, hogy a gai'shainok vetkőztették le Randet, de az is lehet, hogy a lány volt az.

– Be kell lovagolnom a városba. Natael, nyergeltesd meg Jeade'ent, és hozasd ide!

– Talán holnap – jelentette ki Aviendha határozottan, és megragadta Asmodean karját, amikor a férfi fel akart kelni. – Moiraine sedai azt mondta, pihenésre van szükséged, amíg...

– Még ma, Aviendha! Most. Nem tudom, miért nincs itt Melian, ha még él egyáltalán, de ki fogom deríteni. Natael, a lovamat kérem!

A lány konok képet vágott, de Asmodean kiszabadította karját a markából, elsimította a gyűrött bársonyt, és kijelentette:

– Melian és a többiek már itt voltak.

– Nem lenne szabad megtudnia... – kezdte Aviendha mérgesen, de aztán elfintorodott, és a következő szavakkal fejezte be mondatát: – Hiszen még pihennie kell.

A Tudós Asszonyok tehát úgy gondolták, hogy elhallgathatnak dolgokat előle. Hát rosszul gondolták! Nem volt annyira gyenge, mint amilyennek tartották. Megpróbált feltápászkodni, miközben derekára tekerte a takarót, és amikor lába felmondta a szolgálatot, és megbicsaklott, ezt azzal próbálta álcázni, hogy úgy csinált, mintha csak lépni akart volna egyet. Lehet, hogy mégis annyira gyenge volt, mint ahogy azt gondolták. Ennek ellenére nem gondolt arra, hogy feladja a harcot.

– Majd pihenek, ha meghaltam – jelentette ki, mert a következő pillanatban a lány összerezzent, mintha csak megütötte volna. Nem, ha megütötte volna, akkor nem rezzen össze. Az aielek számára rettentően fontos volt Rand élete, ezért halálának a gondolata jobban fájt a lánynak, mint egy ökölcsapás. – Mi a helyzet Meliannal, Natael?

Aviendha dühösen hallgatott, de ha a pillantással meg lehetett volna némítani valakit, akkor Asmodean most bizonyára úgy tátogott volna, mint egy hal. Talán Rand maga is. Melian követe az éjszaka közepén érkezett meg, csak úgy ömlött belőle a dicséret, és esküdözött urának sírig tartó hűségéről. Napkeltekor aztán Melian maga is megjelent, a városban tartózkodó hat másik teari nagyúr társaságában, egy csapatnyi teari katona élén, akik kardjuk markolatát tapogatták, vagy keményebben markolták meg kopjájukat, mintha attól tartottak volna, hogy most még ezekkel az aielekkel is harcolniuk kell, pedig azok csak némán álltak, és figyelték belovaglásukat.

– Hát, meleg helyzet volt! – jelentette ki Asmodean. – Ez a Melian nem szokott hozzá, hogy ellentmondjanak neki, azt hiszem, és a többiek sem nagyon. Különösen az a krumplifejű – Torean? – és Simaan. Annak ugyanolyan szúrós a pillantása, mint az orra. Tudod, hogy én hozzászoktam a veszélyes társasághoz, de ezek a férfiak a maguk módján ugyanolyan könyörtelenek, mint azok, akiket én korábban megismertem.

Aviendha megvetően felhorkant.

– Bármihez is szoktatták őket, nem maradt más választásuk. Az egyik oldalon Sorilea, Amys meg Bair és Melaine, a másikon meg Sulin, ezer Far Dareis Maijal. Ezenkívül néhány Kőkutya is odacsámborgott – ismerte be –, meg néhány Vízkereső és Vöröspajzsos is. Ha tényleg a Car'a'carnt szolgálod, ahogy állítod, Jasin Natael, akkor ugyanúgy kellene őrizned a nyugalmát, ahogy azok tették.

– Én az Újjászületett Sárkányt követem, ifjú hölgyem. A Car'a'carnt meghagyom nektek!

– Mesélj tovább, Natael! – förmedt Rand türelmetlenül a férfira, mire a lány egy újabb horkanással reagált.

Aviendhának igaza volt abban, hogy a tearieknek nem maradt más választásuk. Persze, a küldöttség jobban aggódott a kendőjükkel játszadozó Hajadonok, mint a Tudós Asszonyok miatt. Mindenesetre még maga Aracome is, egy karcsú, ősz hajú nemes, akinek hosszan tartó haragja csak a legritkább esetben tört a felszínre, valósággal majdnem felrobbant, amikor kénytelenek voltak hátraarcot csinálni, és a kopasz Gueyam, akkora darab ember, mint egy kovács, egészen elfehéredett a dühtől. Asmodean nem tudta eldönteni, mi tartotta vissza őket attól, hogy kardot rántsanak. A bizonyosság, hogy úgyis legyűrik őket, vagy annak a felismerése, hogy Rand – ha karddal a kezükben, szövetségesei vérét ontva verekszik el magukat a sátráig – bizonyára nem éppen tárt karokkal fogadta volna őket.

– Meliannak majdnem kifolyt a szeme az erőlködéstől – fejezte be beszámolóját a zenész. – De mielőtt még ellovagoltak volna, odakiabálta nekünk, hogy ő a leghűségesebb szolgád. Talán azt hitte, hogy ezt te is meghallod. A többiek persze egyből utánozni kezdték, mire ő még hozzáfűzött valamit, amivel sikerült elnémítani döbbent kísérőit. Melian azt kiabálta, hogy Cairhient ajándékként a Sárkány Nagyúr lába elé helyezi. Aztán közhírré tette, hogy hatalmas diadalmenetet szervez, ha készen állsz arra, hogy bevonulj a városba.

– Ismerek egy régi folyóközi mondást – válaszolta Rand szárazon. – Minél jobban bizonygatja valaki erényes voltát, annál erősebben kell fognod az erszényedet. A másik szerint meg legtöbbször a róka ígéri a lúdnak, hogy tavat vesz neki ajándékba. – Cairhien Randé, anélkül, hogy Melianra kellett volna várnia ezért.

Egy cseppnyi kétsége sem volt a férfi hűségével kapcsolatban. Az pontosan addig tart, amíg Melian azt hiszi, hogy Rand meg tudja semmisíteni, ha elárulja. Már ha rájön az árulásra. Éppen ez volt az egész dolog szépséghibája. Ez a hét nagyúr tett meg mindent azért Tearben, hogy végezzenek Randdel. Éppen emiatt küldte őket Cairhienbe. Ha Tearben kivégeztetett volna minden cselszövőt, akkor mára már nem maradt volna senki sem. Akkor remek ötletnek tűnt ezer mérföldnyire elküldeni őket, hogy fölös energiájukat az anarchia, az éhínség és a polgárháború megfékezésével vezessék le. Így megakadályozhatta a további cselszövéseket, és végre kivételesen valami hasznosat is tehettek. Valamit, amit el kellett végezni. Persze akkor még csak nem is hallott Couladinről, és nem is sejthette, hogy az az alak egyenesen elvezeti majd Cairhienbe. Mennyivel egyszerűbb lenne minden, ha mindez csak egy mese vagy egy legenda lenne, gondolta keserűen. A legendákban csak addig történnek meglepetések, míg a hős meg nem tud minden fontos dolgot. Ő maga viszont jó esetben is csak a szükséges ismeretek negyedével van tisztában. Asmodean habozott. Az erényességét fennhangon bizonygató ember közmondását akár rá is lehetne vonatkoztatni. Ezzel ő maga is tisztában volt. Mivel azonban Rand nem folytatta, még hozzátette:

– Cairhien királya akar lenni. Persze a te alattvalódként.

– És különösen akkor, ha jó messze járok innen. – Meilan bizonyára arra számított, hogy Rand visszatér Tearbe, Callandorhoz. Meilan bizonyára nem félt a túl nagy hatalomtól.

– Hát persze. – Asmodean hangja még Randénál is fanyarabban csengett. – A két teari látogató mellett azonban még más is érkezett. – Egy tucatnyi cairhieni nemesúr és hölgy jött ki a városból, mégpedig szolgák nélkül. Köpenyükbe burkolóztak, és a nagy meleg ellenére sem vették le fejükről a csuklyát. Nyilvánvalóan tudták, hogy az aielek megvetik Cairhien lakóit, és ezt az érzést teljes mértékben viszonozták.

– Ugyanolyan rettentően féltek attól, hogy Meilan észreveszi, kiszöktek ide hozzád, mint amennyire attól tartottak, hogy az aielek mégiscsak legyilkolják őket. Amikor megláttak engem – folytatta Asmodean szárazon –, jó páran közülük készen álltak arra, hogy megöljenek, mert féltek, hogy esetleg én is a teariekhez tartozom. A Far Dareis Mainak köszönheted, hogy van még udvari bárdod.

Bár kevesen jöttek, annál nehezebb volt elutasítani ezeket a cairhieni embereket. Utánuk Meilanékkal már könnyebben ment. Percről percre jobban izzadtak, és egyre inkább elsápadtak, de makacsul azt követelték, hogy engedjék a Sárkány Nagyúr elé őket. Kétségbeesésük jól érződött azon is, hogy amikor minden követelésük hiábavalónak bizonyult, valósággal könyörögtek ezért a kegyért. Asmodean ugyan ütődöttnek és durvának tartotta az aielek humorát, de ő maga is jól szórakozott ezeken a finom selyemzubbonyos vagy lovaglóruhás nemeseken, mivel azok úgy tettek, mintha ő ott sem lett volna, amikor letérdeltek, és könyörögve megérintették a Tudós Asszonyok gyapjúszoknyájának szegélyét.

– Sorilea azzal fenyegette őket, hogy levetkőzteti, és visszakorbácsoltatja a városba a bandát. – Halk kacagásába enyhe hitetlenkedés keveredett. – Erre tanácskozni kezdtek a dologról. Ha ez esetben megengedték volna nekik, hogy találkozzanak veled, akkor azt hiszem, némelyikük még ebbe is belement volna.

– Sorileának meg is kellett volna tennie – szólt közbe Aviendha, meglepő indulattal a hangjában. – Az Esküszegők nem ismerik a tisztességet. Melaine a végén a Hajadonokkal felrakatta őket a saját lovukra, és mint a zsákokat, úgy hajtották ki azt a bandát az udvarra. Az Esküszegők aztán kapaszkodhattak, ahogy csak tudtak.

Asmodean bólintott.

– Előtte viszont kettőjük beszélt velem, mihelyt bizonyosra vették, hogy nem vagyok teari kém. Dobraine nagyúr és Colavaere nemeshölgy. Mindent utalásokkal és sejtetésekkel ködösítettek el, úgyhogy semmiben sem lehettem egészen biztos, de akkor sem lepődnék meg, ha tulajdonképpen a Naptrónt ajánlották volna fel nekem. Ők még néhány... régi ismerősömnek is lyukat tudnának beszélni a hasába.

Rand keményen felkacagott.

– Talán még meg is teszik. Ha ugyanazokat a feltételeket támasztják, mint Meilan. – Nem volt szüksége Moiraine tanácsaira ahhoz, hogy emlékezzen rá, Cairhien nemesei még álmukban is a Házak Játékát játsszák, és Asmodeannak sem kellett jeleznie, hogy ezek a derék emberek még egy Kitaszítottal is felvennék a versenyt. Egyik oldalon Tear Nagyurai, a másikon pedig Cairhien nemesei. Egy csata véget ért, de éppen kibontakozni látszott egy újabb; azt viszont más, de nem kevésbé veszélyes fegyverekkel kell megvívni. – Mindenesetre azt tervezem, hogy olyan személyre bízzam a Naptrónt, akinek joga van rá. – Semmibe vette Asmodean számító tekintetét. Lehet, hogy a fickó a múlt éjjel tényleg megpróbált segíteni neki, de az is lehet, hogy nem. Semmi esetre sem bízott meg benne annyira, hogy terveinek akár csak a felét is elárulta volna neki. Bármennyire is Rand jövőjéhez kötődött Asmodean sorsa, a férfi hűségét a puszta szükségszerűség diktálta, és még mindig ugyanaz a férfi maradt, aki egykor a lelkét önként átengedte az Árnyéknak. – Meilan tehát dicsőséges bevonulással akar meglepni, ha készen állok, igaz? Legjobb, ha most nézem meg, hogyan is állnak a dolgok valójában, mielőtt számítana rá. – Hirtelen rájött, miért volt Aviendha olyan beszédes, és miért hagyta Asmodeant is annyit beszélni. Amíg ugyanis itt ült a sátorban, addig pontosan azt tette, amit a lány akart. – Hozod végre a lovamat, Natael, vagy magam menjek érte?

Asmodean mélyen, szertartásosan és legalábbis a felszínen tiszteletteljesen meghajolt.

– A Sárkány Nagyúr szolgája vagyok.

Negyvenhatodik fejezet

Új csaták, új fegyverek

Rand éppen a homlokát ráncolva nézett Asmodean után, és azon töprengett, mennyire bízhat meg ebben az alakban, amikor hirtelen összerezzent, mert Aviendha földhöz vágta a kupáját. A bor a szőnyegekre fröccsent. Az aielek nem szokták elpocsékolni az iható dolgokat, sem a vizet, sem a bort.

A lány is a nedves foltot bámulta, és ugyanolyan meglepettnek látszott, bár csak egy pillanatig. A következő pillanatban csípőre tett kézzel dühös pillantást vetett a fiúra.

– A Car'a'carn tehát bevonul a városba, pedig még egyenes háttal ülni sem tud. Azt mondtam, hogy a Car'a'carnnak többnek kell lennie, mint a közönséges férfiaknak, de azt még én sem tudtam, hogy emberfeletti erőkkel büszkélkedhet.

– Hol van a ruhám, Aviendha?

– Te is csak húsból és vérből vagy.

– A ruhámat!

– Gondolj a tohra, Rand al'Thor! Ha én is a ji'e'toh szerint élek, akkor te is képes lennél arra. – Furcsának tűnt, hogy a lány ezt mondta. Előbb fog felkelni a nap éjfélkor, mint hogy Aviendha akár a legcsekélyebb mértékben is megfeledkezzen a ji'e'tohról.

– Ha ezt így folytatod – jelentette ki a fiú mosolyogva –, még a végén azt hiszem, hogy fontos vagyok neked.

Ezt tréfának szánta, mivel csak két módja létezett annak, hogy megküzdjön a lánnyal. Vagy tréfálkozott vele, vagy egyszerűen megkerülte. Vitatkozni vele végzetes hiba lett volna. Ez a tréfa cseppet sem volt durva, ha belegondolt, hogy a lány egyszer vele töltött egy éjszakát, ám annak a döbbenettől tágra nyílt a szeme, és akkorát rántott elefántcsont karkötőjén, mintha le akarta volna tépni magáról, hogy a fejéhez vághassa.

– A Car'a'carn annyira az egyszerű emberek fölött áll, hogy nincs is szüksége ruhára – vicsorogta. – Ha menni kíván, menjen meztelenül! Vagy talán hozzam először Sorileát és Bairt? Vagy talán Enailát meg Somarát és Lamellét?

Rand kihúzta magát. Azok közül a Hajadonok közül, akik rég elveszett gyermekükként bántak vele, a lány a három legszörnyűbbet választotta ki. Lamelle még levest is hordott neki. Annak a némbernek fogalma sem volt a főzésről, de ragaszkodott ahhoz, hogy ő készítse a levesét, majd aztán fel is tálalta.

– Azt hozol ide, akit csak akarsz – válaszolta nagy nehezen uralkodva hangján. – De mégis én vagyok a Car'a'carn, aki most belovagol a városba.

Egy csöppnyi szerencsével megtalálhatja a ruháját, mielőtt a lány visszajönne. Somara majdnem olyan magas volt, mint ő, és ebben a pillanatban valószínűleg még erősebb is. Nem számíthatott az Egyetlen Hatalomra. Most akkor sem tudná megragadni a saidint, ha Sammael személyesen állna mellette. Fókuszálni pedig még kevésbé tud.

A lány egy hosszú pillanatig némán bámult a szemébe, aztán hirtelen felemelte az elhajított leopárdos kupát, és megtöltötte egy ezüstkancsóból.

– Ha megtalálod a ruhádat, és fel tudsz öltözködni anélkül, hogy összeesnél – jelentette ki nyugodtan –, akkor elmehetsz. Ám elkísérlek, és ha arra a meggyőződésre jutok, hogy túl gyenge vagy a folytatáshoz, akkor visszatérsz ide, még akkor is, ha Somarának az ölében kell idecipelnie.

Rand kedvtelenül végignézett rajta, amikor a lány, szoknyáját gondosan megigazítva, egyik könyökére támaszkodva elnyújtózott, és nekilátott a bort kortyolgatni. Ha szóbahozná a becsület fogalmát, akkor valószínűleg ismét letépné a fejét, bár igaz, hogy néha meg úgy viselkedik, mintha a hites felesége lenne. Legalábbis a házasság legkellemetlenebb részeit megízlelhette. Ilyenkor egy hangyányival sem volt kedvesebb, mint Enaila vagy Lamelle, ha azokra is rájött a bolondóra.

Rand halkan mormogva megigazította maga körül a pokrócot, aztán a lány és a tűzgödör mellett odavánszorgott a csizmájához. A csizmában szépen összehajtva ott lapult egy pár tiszta gyapjú harisnya, de semmi más. Hiszen hívathatná a gai'shainokat is. Akkor viszont az egész tábor megtudná a dolgot. Annak a lehetőségéről már nem is beszélve, hogy a Hajadonok esetleg mégis beavatkoznak. Ebben az esetben viszont jogossá vált volna a kérdés: a szemükben ő most a Car'a'carn, akinek engedelmességgel tartoznak, vagy csupán Rand al'Thor, aki egészen másfajta elbánást érdemel. A fiú pillantása a sátor hátsó részében heverő összetekert szőnyegre esett. A szőnyegeket nem szokták így tartani. A szőnyegből kiállt a kardja, a sárkánycsatos övet pedig a hüvely köré tekerték.

Aviendha halkan dúdolgatott, és szemhéját félig leeresztve figyelte a fiú keresését.

– Arra a dologra nincs már szükséged! – Olyan sok undort préselt ebbe az egy szóba, hogy senki sem hitte volna, éppenséggel ő ajándékozta Randnek azt a kardot.

– Hát ezt meg hogy érted? – A sátorban csupán néhány ládika állt gyöngyházzal vagy rézberakással díszítve, de csak az egyiket ékesítették aranylemezzel. Az aielek jobban kedvelték göngyöleggé összetekerni a hétköznapi életben használatos dolgokat. Egyik dobozban sem találta meg a ruháit. Amikor felnyitotta az egyik, aranyberakásból kialakított, ismeretlen madarakat és más állatokat bemutató mintával díszített láda tetejét, gondosan bekötött bőrzacskókat pillantott meg, és megérezte a fűszerek illatát.

– Couladin halott, Rand al'Thor.

Rand meglepetten megdermedt, és a lányra nézett.

– Miről beszélsz te tulajdonképpen? – Lehet, hogy Lan beszélt a lánnyal? Rajta kívül senki sem tudhatta. De hát miért?

– Senki sem mondta el nekem, ha éppen ez az, amire most gondolsz. Most már ismerlek, Rand al'Thor. Napról napra jobban átlátok rajtad.

– Semmi ilyesmire nem gondoltam – mordult fel a fiú. – Semmi nincs, amit bárki is elmondhatott volna neked. – Idegesen felkapta a hüvelybe dugott kardot, és ügyetlenül a hóna alá csapta, miközben folytatta a kutatást. Aviendha továbbra is a borát kortyolgatta. Rand gyanította, hogy a lány a vigyorát rejti a felemelt boroskupa mögé.

Szép kis helyzet! Tear nagyurait már akkor is izzadság önti el, ha Rand al'Thor csak rájuk pillant, Cairhien nemesei pedig még talán a trónjukat is felajánlják neki. A legnagyobb aiel sereg, amellyel a világ valaha is szembesült, a Car'a'carn vagyis a Főnökök Főnökének parancsára átkelt a Sárkányfalon. Nemzetek remegnek az Újjászületett Sárkány nevét hallva. Nemzetek! Viszont ha nem találja meg a ruháját, akkor majd itt kell ülnie az engedélyre várva, hogy végre kimehessen. Ki van szolgáltatva egy csapat asszony kénye-kedvére, akik azt hiszik, hogy mindent jobban tudnak nála.

Végül megtalálta a ruháját, amikor észrevette, hogy zubbonya egyik ujjának aranyhímzéses mandzsettája kikukucskál Aviendha feneke alól. A lány egész idő alatt az ő ruháin ücsörgött. Most savanyú képpel felmordult, amikor Rand felszólította, hogy csússzon arrébb, de engedelmeskedett a felszólításnak. Végre!

Mint ahogy többnyire, most is végignézte, ahogy Rand megborotválkozik és felöltözik, miközben a fiú mosdóvizét szó nélkül megmelegítette az Egyetlen Hatalom segítségével, pedig erre senki sem kérte. Igaz, Rand addigra már háromszor megvágta magát, és káromkodni kezdett a hideg víz miatt. Igazából nem is a vízre volt mérges, hanem félt, hogy a lány esetleg észreveszi, milyen bizonytalanul áll a lábán. Többnyire mindenhez hozzá lehet szokni, ha elég sokáig eltart – gondolta Rand szárazon.

A lány félreértette gesztusát.

– Elayne-nek bizonyára nincs kifogása az ellen, ha nézlek téged, Rand al'Thor.

Rand éppen az ingét kötötte be, azonban most megdermedt, és a lányra pillantott.

– Ezt komolyan gondolod?

– Persze. Te az övé vagy, de a látványodra nem tarthat egyes-egyedül igényt.

Rand némán felnevetett, és folytatta az ing bekötözését. Jól esett neki, hogy ismét arra emlékeztették, hiába próbálkozik olyan titokzatosnak látszani aiel kísérőnője, rengeteg dolgot még ő sem tudhat. Nem tudta elfojtani elégedett vigyorát, amikor végre felöltözött, derekára kötötte a kardját, és kézbe vette a kurta nyelű, bojtos, seanchan lándzsát. Mosolya ettől kissé komorrá változott. A nyesett végű fegyvert azért hordta magával, mert az állandóan emlékeztette arra, hogy a seanchanok még mindig léteznek ezen a világon, ám most inkább arra használta, hogy eszébe juttassa mindazokat a dolgokat, melyekkel egyszerre kellett zsonglőrködnie. Cairhien és a teariek. Sammael és a többi Kitaszított. A shaidók és a többi ország, melyek még csak nem is hallottak róla, de amelyeket meg kellett nyernie a maga számára, mielőtt elkezdődne Tarmon Gai'don. Ehhez képest valóságos mézesheteknek számított az Aviendhával eltöltött idő.

A Hajadonok felugrottak, amikor meghajolva előbújt a sátorból, mégpedig elég gyorsan ahhoz, hogy ne vegyék észre lába remegését. Nem sejthette, mennyire volt sikeres az alakoskodása. Aviendha nem úgy jött mellette, mint aki készen áll arra, hogy elkapja, ha a fiú elesik, hanem mint aki pontosan erre számít. Rand hangulata attól sem lett éppenséggel jobb, amikor Sulin, fején még mindig a kötéssel, Aviendhára vetett kérdő pillantást – nem Randre, hanem a lányra! –, és megvárta Aviendha biccentését, mielőtt kiadta volna a parancsot a Hajadonoknak, hogy készüljenek az útra.

Asmodean öszvére nyergében ügetett lefelé a dombon, miközben kantárszáron vezette Jeade'ent. Valahogy még arra is jutott ideje, hogy átöltözzön. Ezúttal sötétzöld selymet viselt. Természetesen fehér csipkegallérral és csipkés mandzsettával. Aranyozott hárfája a hátán lógott, viszont már nem ragaszkodott mutatványosi köpenyéhez, és ezenkívül az aes sedai-ok ősi jelképével díszített vörös lobogót sem cipelte többé magával. Ezt a megtiszteltetést átengedte egy Pevin nevű, zárkózott természetű, cairhieni menekültnek. A sötétszürke gyapjúból szabott, foltos paraszti öltözéket viselő fickó egy barna öszvér hátán ült. Az állat olyan öregnek tűnt, hogy már évekkel ezelőtt ki kellett volna csapni egy legelőre, pihenni. A férfi arcán az állkapcsától egészen a halántékáig hosszú, még mindig vöröses forradás húzódott.

Az éhínség végzett szegény feleségével és nővérével, a polgárháború a fivérével és az egyik fiával. Még csak nem is sejtette, melyik nemesi ház katonái ölték meg őket, vagy hogy kit támogathattak a Naptrónért vívott küzdelemben. A menekülés Andor irányába a második fia életébe került, akivel andori katonák végeztek, és meghalt az öccse is, aki a banditáknak esett áldozatául. A hazatérésért az utolsó fia fizetett az életével, akit egy shaido lándzsa nyársalt fel, miközben leányát az shaidók elhurcolták, amikor őt magát halottnak hitték, és otthagyták a földön. A férfi csak ritkán beszélt, de amennyire Rand meg tudta állapítani, kiégett belőle a hit három dolog kivételével: a Sárkány újjászületett, közeledik az Utolsó Csata, ha pedig Rand al'Thor közelében marad, akkor megérheti, amint bosszút állnak a családjáért, mielőtt elpusztul az egész világ. Az, hogy megsemmisül minden, igazából nem játszott szerepet, semmi sem volt fontos, csak a bosszú. Némán meghajolt Rand előtt a nyeregben, amikor a kanca elérte az emelkedőt. Arckifejezése semmit sem árult el, de kezében egyenesen és szilárdan tartotta a zászlót.

Rand felszállt Jeade'en hátára, és maga mögé ültette Aviendhát, anélkül, hogy a lánynak használnia kellett volna a kengyelt, bizonyítandó, hogy igenis képes erre. Aztán a fiú az almásderes véknyába nyomta sarkát, mielőtt a lány rendesen elhelyezkedett volna. Aviendha mindkét kézzel átölelte Rand derekát, és morogni kezdett, bár morgása nem tartott sokáig. Csupán pár apróság ütötte meg a fülét, nagyjából olyasmi, hogy mi a lány véleménye ebben a pillanatban Rand al'Thorról meg a Car'a'carnról. Aviendha azonban egy pillanatra sem engedte el, amiért Rand kifejezetten hálás volt. Nemcsak az volt kellemes, hogy érezhette a testét, de az is igen jól jött, hogy a lány hátulról megtámasztotta. Az imént, miközben a ló hátára akarta emelni, volt egy pillanat, amikor nem tudhatta, hogy a lány jön-e fel, vagy ő zuhan ki a nyeregből. Csak remélte, hogy Aviendha nem vette ezt észre. Meg persze azt, hogy nemcsak emiatt öleli olyan szorosan a karjával.

A jókora, fekete-fehér koronggal díszített vörös zászló lobogni kezdett Pevin mögött, amikor leügettek a dombon, és keresztülhaladtak a lankás völgyeken. Ahogy általában, az aielek most sem nagyon törődtek a csapattal, bár a zászló egyértelműen Rand jelenlétére utalt, akárcsak a több száz Far Dareis Maiból álló kíséret, melynek tagjai könnyedén lépést tartottak Jeade'ennel és az öszvérekkel. Az aielek a domboldalakat elborító sátrak között szorgalmasan intézték dolgukat, s legfeljebb csak a patkódobogás miatt néztek fel.

Rand meglepődött, amikor megtudta, hogy Couladin hívei közül húszezret ejtettek fogságba. Amikor otthagyta a Folyóközt, el sem tudta volna képzelni, hogy egyszerre ilyen sok ember lehet egyetlen helyen. A foglyok látványa azonban iszonyúan megrázta. Negyven vagy ötvenfős csoportokban, akárcsak a káposztafejeket, leültették őket a domboldalt borító szántóföldekre. Meztelen férfiak és nők ültek a napon. A csoportokat egy-egy gai'shain vigyázta, már ha egyáltalán. Más nem nagyon törődött velük. Legfeljebb időről-időre egy cadin'sorba öltözött alak odament valamelyik csoporthoz, és az egyik férfit vagy nőt elküldte egy megbízatással. Akit elszólítottak, az elrohant, de Rand többet is látott, akik feladatuk végeztével visszaültek a helyükre. Az idő nagy részében azonban nyugodtan, szinte unottan ücsörögtek ott, mintha semmi okuk nem lett volna arra, hogy másutt legyenek, mintha csak nem is akartak volna másutt lenni.

Lehet, hogy ugyanilyen nyugodtan veszik magukra a fehér köntöst is. Ugyanakkor viszont emlékeztetnie kellett magát arra, hogy ugyanezek az emberek egyszer már megszegték saját hagyományaikat és törvényeiket. Couladin kezdte ugyan a szokások felrúgását, és parancsra cselekedtek, de követték vezérüket, és végig engedelmeskedtek neki.

Komor pillantást vetett a foglyokra. Húszezren vannak, és még többen jönnek. Ő aztán nem bízta volna gai'shainokra őket. Eltartott egy darabig, míg feltűnt valami más különös is ezeken az aieleken. A Lándzsa Hajadonjai és a fegyveres aiel férfiak sosem viseltek fejfedőt, a shoufa kivételével, és csak olyan színeket használtak, amelyek jól álcázták őket a Pusztában. Most viszont a férfiakon keskeny, piros homlokpántot látott. Minden negyedik vagy ötödik piros kendőt tekert a homlokára, amelyre a két összekulcsolódó könnycseppet, a feketét és a fehéret hímezték. Mások ezt a homlokukra festették. És ami a legkülönösebb, a gai'shainok is ezt a jelet hordták. A legtöbbjük ugyan arcába húzta a csuklyáját, de a fedetlen fejűeken kivétel nélkül ott volt a jel. És a cadin'sort viselő algai'd'siswaik mindezt látták, de nem tettek semmit sem ellene. A gai'shainoknak semmilyen körülmények között nem lehetett olyasmit viselni, mint azoknak, akiknek megengedték, hogy fegyvert fogjanak. Soha.

– Fogalmam sincs róla – válaszolta Aviendha szűkszavúan a háta mögül, amikor Rand megkérdezte, hogy mit jelent ez az egész. A fiú megpróbált egyenes háttal ülni a nyeregben. A lány tényleg kicsit szorosabban ölelte a szükségesnél. Egy pillanattal később azonban folytatta, de olyan halkan, hogy Randnek fülelnie kellett, hogy mindent megértsen: – Bair azt mondta, hogy megver, ha még egyszer szóbahozom, Sorilea pedig tényleg rám vágott a botjával, de azt hiszem, ezek azok, akik azt állítják, hogy mi siswai'amanok vagyunk.

Rand már nyitotta a száját, hogy megkérdezze a kifejezés pontos jelentését, mivel nem nagyon értette az Ősi Nyelvet, de ekkor eszébe villant a kifejezés frappáns fordítása. Siswai'aman. Szó szerint lefordítva ez azt jelenti, a Sárkány lándzsája.

– Néha – mosolygott fel rá Asmodean – meglehetősen nehéz meglátni a különbséget közted és az ellenségeid között. Ők uralkodni akarnak az egész világ fölött, de úgy tűnik, hogy neked máris van egy néped.

Rand a férfi felé fordult, és addig bámulta, míg annak eltűnt a jókedv az arcáról, és zavart vállvonással visszamaradt a zászlót hordozó Pevin mellett. Tényleg az volt a szörnyű a kifejezésben, hogy birtokviszonyt feltételezett. Nem is csak feltételezte. Ezt a felismerést azonban Lews Therin emlékinek köszönhette. Lehetetlennek tűnt egy népet birtokolni, de ha mégis lehetett, akkor ő nem kért belőle. Én csupán használni akarom őket – gondolta keserűen.

– Úgy látom, te nem hiszed el – szólt hátra a válla mögött. Egyetlen Hajadon sem vette fel a jelet.

Aviendha habozott, mielőtt válaszolt volna:

– Nem tudom, mit is gondoljak. – Ugyanolyan halkan folytatta, ahogy eddig beszélt, de hangja egyszerre tűnt dühösnek és bizonytalannak. – Sok dolog van, amiben hihet az ember, és a Tudós Asszonyok gyakran hallgatnak, mintha maguk sem tudnák az igazságot. Néhányan azt állítják, hogy ha követünk téged, azzal levezekeljük őseink bűnét, akik az... aes sedai-okkal szemben csődöt mondtak.

A lány zavarodottsága meglepte Randet. Eddig eszébe sem jutott, hogy Aviendha esetleg a többi aielhez hasonlóan, aggódva töpreng a múlt azon eseményein, melyeket Rand árult el népének. Nem is aggódva, mint inkább szégyenkezve. A szégyenérzet a ji'e'toh fontos részének számított. Az aielek azért szégyellték magukat, amik voltak: a Levél Útjának követői. Ugyanakkor pedig azért is szégyenkeztek, mert megszegték esküjüket, hogy ezt az utat fogják követni.

– Túl sokan hallották a Sárkány Próféciájának valamelyik feldolgozását – folytatta aztán valamivel nyugodtabb hangon. Rand ezt kissé nagyképűnek tartotta, hiszen a lány egy szót sem ismert a próféciából, mielőtt megkezdődött volna kiképzése Tudós Asszonnyá. – De mindent elferdítettek. Tudják, hogy meg fogsz minket semmisíteni... – Egy hosszú lélegzetvételnyi ideig csődöt mondott az önuralma. – De sokan úgy vélik, hogy az örökkévalóságig a lándzsa táncát járva, lassan felőrölsz és legyilkolsz minket. Ez az áldozat lesz a vezeklés a bűneinkért. Mások úgy vélik, a szomorúság egyfajta büntetés, hogy az Utolsó Csata előtt kihulljanak az alkalmatlanok, és csak a kemény mag maradjon meg. Sőt, én már olyanokat is hallottam, akik azt állították, hogy az aielek már csak az álmokban léteznek, és ha felébredsz ebből az életedből, akkor már nem is létezel.

Ezek aztán meglehetősen furcsa hitvallások voltak. Már az is kár, hogy felfedte előttük múltjuk egy részét, azt, amit szégyenletesnek tartottak. Kész csoda, hogy nem hagyták valamennyien cserben. Vagy hogy nem őrültek meg.

– Mit gondolnak a Tudós Asszonyok? – kérdezte ugyanolyan halkan, mint ahogy a lány beszélt.

– Azt, hogy eljön, aminek el kell jönnie. Megmentjük, amit meg lehet menteni, Rand al'Thor. Ennél többen nem reménykedünk.

Mi. Szóval akkor máris Tudós Asszonynak tekinti magát, ahogyan Egwene és Elayne is aes sedai-ként viselkedik.

– Hát igen – folytatta Rand megjátszott jókedvvel –, azt hiszem, legalább Sorilea úgy véli, nem árt közben a fülemet fognia. Valószínűleg Bair is egyetért vele. Melaine meg egészen biztosan.

– Többek között – morogta a lány. Rand nagy csalódottságára hátrébb csúszott, távolabb tőle, bár még így is fogta a zubbonyát. – Sok dologban hisznek, és néha azt kívánom, bárcsak ne lennének olyan bizonyosak!

Rand akaratlanul is elvigyorodott. Akkor hát a lány nem hiszi, hogy őt a fülénél fogva kellene vezetni. Végre egy kellemes meglepetés, az első, amióta csak felébredt.

Hadnan Kadere szekerei nagyjából egy mérföldnyire álltak a sátrától. Két völgy között, egy széles mélyedésben, kör alakban állították fel őket, és Kőkutyák vigyáztak rájuk. Az óriási, görbe orrú árnybarát ezúttal homokszínű ruhába kényszerítette magát. Felpillantott, amikor Rand a zászlójával és mögötte a kísérettel elvonult mellette, miközben szokás szerint jókora zsebkendőjével törölgette az arcát. Moiraine is ott járt a közelben, és éppen azt a kocsit vizsgálta, amelyen vitorlavászon ponyva alatt az ajtóhoz hasonlító ter'angreal állt, szorosan hozzákötve a bakhoz. A nő még csak meg sem fordult, amíg Kadere meg nem szólította. A kalmár gesztusait figyelembe véve bizonyára azt javasolta, hogy Moiraine is kísérje el Randet. Alighanem örült volna annak, hogy az aes sedai távozik. Nem csoda. Már azért is vállon veregethette volna magát, hogy árnybarátként ilyen sokáig sikerült megőriznie titkát, de egy aes sedai közelében állandóan fennállt a veszélye annak, hogy egyszer csak lebukik.

Randet komolyan meglepte, hogy még mindig itt van a fickó. Azoknak a kocsisoknak legalább a fele, akik a kalmárt elkísérték a Pusztába, titokban megszökött, amióta átkeltek a Sárkányfalon. Helyükre olyan cairhieni menekülteket ültettek, akiket Rand személyesen válogatott ki, megakadályozandó, hogy ismét Kadere-hez hasonló alakok csatlakozzanak hozzájuk. Minden reggel úgy kelt fel, hogy arra számított, az a hír fogadja majd, hogy Kadere is meglépett, különösen azóta, hogy Isendre is eltűnt. A Hajadonok majdnem hogy darabokra szedték a kocsikat, miközben a nőt keresték. A vizsgálat során Kadere egyszerre három zsebkendőbe izzadt. Rand nem bánta volna, ha Kadere-nek egy éjszaka sikerül elosonnia. Az aiel őrök megkapták a parancsot, hogy engedjék elmenni, ha nem próbál meg valamit magával vinni Moiraine drága rakományából. Napról napra nyilvánvalóbbá vált, hogy a rakomány valósággal kincset ér az asszony szemében, és Rand nem nézné tétlenül, hogy valaki elorozza előle.

Hátrafordult, ám Asmodean mereven előreszegezett tekintettel ügetett, és semmibe vette a szekereket. Azt állította, hogy semmilyen kapcsolatban nem áll Kadere-rel, amióta Rand fogságba ejtette, és a fiú ezt meglehetősen elképzelhetőnek tartotta. Az biztos, hogy a kalmár egyetlen alkalommal sem távolodott el a kocsiktól, és az aiel őrök is mindvégig szemmel tartották, kivéve persze, amikor meglapult saját lakókocsijában. Rand megállt a szekerekkel szemben, anélkül, hogy ezt különösebben megfontolta volna. Moiraine bizonyára szívesen bekíséri Cairhienbe. Bár ismereteivel alaposan telezsúfolta a fiú fejét, mindig akadt egy-egy olyan apróság, amivel még ki akarta egészíteni az eddigi oktatást, és ez alkalommal Randnek rendkívül nagy mértékben szüksége lett volna a jelenlétére és jótanácsaira. A nő azonban csupán elgondolkozva nézett rá egy darabig, aztán visszafordult a kocsik felé.

Rand a homlokát ráncolva tovább lépdelt az almásderesen. Nem lenne szabad elfelejtenie, hogy ez a nő még más birkákat is meg fog nyírni, olyanokat, akikről neki sejtelme sem lehet. Túlzottan nyílt lett a nővel szemben. Legjobb, ha vele szemben is ugyanolyan bizalmatlan marad, mint Asmodean esetén.

Ne bízz meg senkiben sem! – gondolta keserűen. Egy pillanatig nem tudta eldönteni, hogy ez most saját gondolata volt, vagy pedig Lews Theriné, de aztán úgy döntött, hogy ez nem számít. Mindenkinek megvoltak a maga céljai és vágyai. Legjobb, ha saját magán kívül senkiben sem bízik meg teljesen. Ugyanakkor felmerült benne az is, hogyan bízhatna meg magában, ha állandóan egy idegen férfi hangja szólal meg az elméjében. Cairhien közelében keselyűk sötétítették el az eget. Az egyik réteg fekete toll ott körözött a másik felett. A földön a zümmögő legyek felhői között ugráltak, és dühösen sziszegtek a csillogóan fekete hollókra, amelyek megpróbálták ellopni előlük a hullák legízletesebb darabjait. Ahol aielek jártak, a kopár dombokon, hogy összegyűjtsék elesett bajtársaik holttestét, a madarak nagy nehezen a levegőbe emelkedtek, és sértődötten rikoltoztak. Mihelyt továbbmentek az élő emberek, akár csak pár lépéssel is, a keselyűk ismét leereszkedtek a terített asztalra. A keselyűk, a hollók és a legyek nem olthatták ki a nap fényét, Randnek most mégis úgy tűnt, ez sikerülhet nekik.

A fiúnak felfordult a gyomra. Megpróbált másfelé nézni, és gyorsabb mozgásra ösztökélte Jeade'ent, míg Aviendha újra szorosabban át nem ölelte, és a Hajadonok futni nem kezdtek. Senki sem tiltakozott, és bizonyára nem csak azért, mert az aielek órákon át tudtak ilyen gyorsan futni. Még Asmodean is elsápadt. Pevin arckifejezése változatlan maradt, bár a vidáman lobogó zászló ezen a helyen maró gúnynak tűnt.

Az sem volt sokkal jobb, ami előttük feküdt. Rand a kővárost egyfajta lármás kaptárként őrizte meg emlékezetében, ahol emberek nyüzsögtek a szűk, zajos és színpompás utcákon meg sikátorokban. Most minden csendben volt, és Cairhien szögletes városfalát három oldalról vastag hamuréteg vette körbe. Elszenesedett gerendák hevertek összeakadva a kő alapokon, és csak itt meg ott állt egy-egy kormos kémény, bár gyakran veszélyesen megdőlve. Egyszer felfedezett egy széket, amelyik sértetlenül állt egy földút kellős közepén, aztán meg egy sietve összekötött csomagot, amelyet valaki menekülés közben mégiscsak eldobott. Az utcán látott játékbaba is csak erősítette a pusztulás érzetét.

A könnyű szél megmozgatott néhányat a város tornyait és falait díszítő zászlók közül. Az egyik árbocon felfelezte a fehér alapon kígyózó vörös-arany sárkányt, egy másikon meg piros és arany alapon Tear fehér félholdjait vette észre. A szürke kőbe vágott három magas, négyszögletes nyílás, a jangai-kapu középső része nyitva állt. A bejáratot széles peremű sisakot viselő teari katonák őrizték. Néhányan lovon ültek, de többségük gyalogos volt. Ruhájuk bő ujján a különböző színű csíkok jelezték, hogy az őrséget több nagyúr csapataiból állították ki.

Bármit is tudtak a városban a győzelem körülményeiről és arról, hogy a velük szövetséges aielek mentették meg őket, közel félezer Far Dareis Mai érkezése mégis nagy feltűnést váltott ki. Bizonytalan kezek nyúltak a kardok, a lándzsák, a hosszú pajzsok vagy a kopják után. Néhány katona már zárta volna be a kaput, miközben kérdő pillantást vetettek tisztjükre. A három fehér tollal díszített sisakú férfi habozott, felállt a kengyelben, és kezét szeme fölé tette, hogy jobban láthassa a napfényben ragyogó vörös zászlót. És persze, mindenek előtt Randet.

A tiszt hirtelen visszahuppant a nyeregbe, és üvölteni kezdett, ennek hatására két lovas teari helyből vágtába ugorva berontott a kapun át a városba. Szinte ugyanakkor már kiabálva integetni kezdett a többi katonának.

– Helyet Rand al'Thor Sárkány Nagyurunk számára! A Fény áldása Sárkány Nagyurunkon! Fény és dicsőség az Újjászületett Sárkánynak!

A katonák még mindig idegesek voltak a Lándzsa Hajadonjai miatt, de gyorsan két sorba rendeződtek a kapuszárnyak mentén, és mélyen meghajoltak, amikor Rand keresztüllovagolt köztük. Aviendha megvetően felhorkant a fiú háta mögött, majd ismét, amikor Rand nevetni kezdett. Nem értette, miért, és Randnek nem állt szándékában felvilágosítani. Ami a fiút szórakoztatta, az a tény volt, hogy a teariek meg a cairhieni katonák mindent megtettek azért, hogy beképzeltté és nagyképűvé tegyék, ugyanakkor viszont mérget vehetett arra, hogy Aviendha meg a Hajadonok gyorsan és hatékonyan kiverik a fejéből a beképzeltségnek még a legapróbb morzsáját is. Hát még Egwene! És Moiraine. És ami azt illeti, Elayne és Nynaeve is pontosan így viselkedne, már ha valaha viszontlátja őket. Ha jobban belegondolt, az ismerős nők nagy részének mintha nem is lett volna más életcélja. Amikor azonban átlovagolt a városkapun, arcáról leolvadt a mosoly.

Itt az utcákat kikövezték, és némelyikük elég széles volt ahhoz, hogy egy tucat kocsi elférjen rajta. A nyílegyenes utcák derékszögben metszették egymást. A falakon kívül hullámzó dombokat itt teraszossá formálták, és falakkal vették körbe. Ezek ugyanolyan művi dolognak, az emberi kéz alkotásának tűntek, mint a szigorú vonalvezetésű kőépületek, a kemény élek és a magas, befejezetlen csúcsú tornyok, melyeket állványok vettek körbe. Emberek nyüzsögtek az utcákon és a sikátorokban, beesett arcú, tompán csillogó szemű alakok. Átmenetileg kifeszített ponyvák, és sátorként felállított rongyos takarók alatt kuporogtak. Vagy egyszerűen csak a nyílt helyeken szorongtak. Olyan sötét öltözéket viseltek, melyet annyira kedveltek a cairhieni városlakók, de szép számmal akadtak itt a külváros tarka ruháját vagy a parasztok és a tanyasiak durva szőttesét viselő menekültek is. Még az állványzat is megtelt, egészen a legfelső szintig, ahol a nagy magasság miatt az emberek egészen aprónak tűntek. Csupán az utca közepe Rand előtt és a Hajadonok mögött maradt rövid időre üres, de tényleg csak rövid időre, mert a tömeg azonnal összezárult mögöttük.

Az emberek miatt ment el a jókedve. Mert legyenek bármennyire is kizsigereltek és rongyosak, összezsúfolva, mint a birkák egy túlzottan szűk karámban, mégis ujjongtak. Fogalma sem volt arról, honnan tudják, ki is ő. Legfeljebb, ha a kapu előtt álló tiszt üvöltését bent is meghallották. Ám bárhol is törnek utat számára a Hajadonok a tömegben, mindenütt rettenetes őrjöngés támadt. A mennydörgő ujjongás elkente a szavakat, csak néha értett meg egy-egy „Sárkány Nagyurunkat”, ha elég ember vett egyszerre levegőt a kántáláshoz, de az üzenet így is világos volt. Férfiak és asszonyok emelték a magasba gyermekeiket, hogy lássák, amint ellovagol, kendőket és sálakat lengettek az ablakokból, és rengetegen próbáltak meg kinyújtott kézzel hozzáférkőzni a Hajadonok sorain keresztül.

Mintha elfelejtették volna, mennyire rettegnek az aielektől, ha arról volt szó, hogy akár csak egy ujjal is megérinthessék Rand csizmáját. Olyan sokan voltak, és olyan rengetegen tolták őket hátulról, hogy néhányuknak tényleg sikerült bejutni hozzá. Rengetegen akadtak olyanok, akik Rand helyett Asmodeant tapogatták, hiszen ő, feltűnő csipkéivel valóban úgy nézett ki, mint egy nagyúr. Sokan bizonyára úgy vélték, hogy a Sárkány Nagyúr alighanem egy idősebb férfiú, nem pedig az a piros kabátos legényke. Ez azonban nem számított. Ha valakinek sikerült kezével megérinteni bárkinek a csizmáját vagy a kengyelét, legyen az akár Pevin, annak arca sugárzott az örömtől, és az ajkukról a fülrepesztő zajban is le lehetett olvasni, hogy teli torokból üvöltik: „Sárkány Nagyurunk!”, bár a Hajadonok pajzsuk segítségével lökdösték vissza őket.

Figyelembe véve ezt az őrjöngést, és mivel az ügyeletes tiszt amúgy is lovasokat zavart be a városba a kaputól, nem lehetett csodának tekinteni, hogy hamarosan Meilan is megjelent egy tucatnyi, alacsonyabb rangú teari nagyúrral a nyomában, miközben a Kő ötven Védelmezője próbált meg utat törni nekik. Lándzsáik végével durván félrelökték az embereket az útból. Az ősz hajú, keménykötésű és sovány nagyúr zöld szatén csíkos, gazdagon hímzett ujjú, finom selyemzubbonyában szálegyenes háttal és olyan elegánsan ült a nyeregben, mint akit már akkor lóra ültettek, hogy megtanuljon lovagolni, amikor még nem is tudott rendesen járni. Ugyanúgy nem törődött a homlokán gyöngyöző izzadsággal, mint azzal, hogy kísérete bárkit is halálra gázolhatna. Mindkét dolgot mellékes apróságnak tekintette, és az ő szempontjából alighanem az izzadság lehetett a kellemetlenebb.

Edorion, a vörös képű, alacsonyabb nagyúr, aki eljutott Eianrodba, most Meilant kísérte, de már nem volt olyan kövér, mint korábban, és zubbonya valósággal lötyögött rajta. Rand rajta kívül egy széles vállú, a zöld különböző árnyalataiba öltözött fickót ismert fel. Ha jól emlékezett rá, Reimon Tear Kövében szívesen kártyázott Mattel. A többiek többnyire idősebb férfiak voltak. Egyikük sem törődött jobban a tömeggel Meilannál, amikor szó szerint keresztülgázoltak rajtuk. A csapatban egyetlen cairhieni sem volt.

A Hajadonok, Rand biccentésére beengedték Meilant hozzá, de soraik azonnal összezáródtak a férfi mögött, hogy kívül tartsák a többieket. A nagyúr ezt először észre sem vette. Amikor rájött, mi történt, sötét szeme dühösen csillogott. Meglehetősen sokszor volt ideges ez a Meilan, amióta Rand belépett Tear Kövébe.

A teariek érkezésével egyre csökkent a zaj, míg végül csupán halk morajlás hallatszott, amikor Meilan mereven meghajolt a nyeregben Rand előtt. Gyors pillantást vetett Aviendhára, aztán bizonyára úgy dönthetett, hogy nem vesz tudomást a lány jelenlétéről, mint ahogy a Lándzsa Hajadonjait is levegőnek nézte.

– A Fény áldása legyen kegyeden, Sárkány Nagyuram! Hadd üdvözöljem Cairhienben! Bocsánatát kérem a parasztok viselkedése miatt, de nem volt tudomásom arról, hogy kegyed máris meg kívánja tekinteni a várost. Ha tudtam volna, kiüríttettem volna az utcákat. Nagyszabású diadalmenetet akartam szervezni, olyat, mint amilyen megilleti az Újjászületett Sárkányt.

– De hát éppen ilyenben volt részem – válaszolta Rand, mire a másik férfinak kiguvadt a szeme.

– Ahogy gondolja, Sárkány Nagyuram. – A nemesúr egy pillanattal később folytatta a köszöntést, és hanglejtéséből világosan kiderült, fogalma sincs arról, miről is beszélt Rand. – Ha lenne olyan kegyes, elkísérni engem a királyi palotához. Előkészítettem ott egy apró köszöntőt. Csak egy aprót, attól tartok, mivel nem szóltak időben, de ezzel is ki kívánom nyilvánítani, hogy...

– Amit előkészített, az éppen elég lesz – szakította félbe Rand, mire válaszul egy újabb meghajlást és egy halvány, alázatos mosolyt kapott. A fickó maga volt a testet öltött alázat, aki még egy órán keresztül is képes lenne tovább beszélni ugyanígy, mintha csak nem lenne elég esze ahhoz, hogy felfogja azt, ami éppen az orra előtt történt. Azonban a nagy alázat mögött mélységes megvetés és gyűlölet izzott, de ő azt gondolta, hogy Rand nem képes felismerni, pedig valósággal sütött a szeméből. Megvetette, mert Rand nem volt nagyúr, legalábbis nem nemesi származású, nem olyan, akit Meilan el tudott volna fogadni, és gyűlölet, mert az idősebb férfi Rand érkezése előtt élet és halál urának számított Tearben, ahol csak néhány embert kellett magával egyenrangúnak elismerni. Fölötte pedig senki sem állt. Az ugyan neki sem okozott gondot, hogy elhiggye, a Sárkány Próféciái egy napon majd valóra válnak, de az már sok volt, hogy ezt a saját bőrén kellett tapasztalnia, és ez ráadásul hatalma korlátozásával járt.

Rövid zavar támadt, mielőtt Rand rávette Sulint arra, hogy engedje meg a többi teari Nagyúrnak is besorolni Asmodean és Pevin zászlója mögé. Meilan ismét a Kő Védelmezői segítségével akart utat töretni a csoportnak, de Rand egyszerűen kiadta a parancsot, hogy álljanak be a Hajadonok mögé. A katonák engedelmeskedtek. Széles karimájú sisakjuk alatt arcuk mozdulatlan maradt, csak fehér tollakkal ékes vezetőjük csóválta a fejét, mire a nagyúr megnyugtatóan rámosolygott. A mosoly azonban lefagyott az arcáról, amikor kiderült, hogy a tömeg barátságosan szétnyílik a Lándzsa Hajadonjai előtt, hogy mindenkit áteresszenek. Meilan úgy vélte, az aieleknek azért nem kell lándzsanyéllel utat törniük maguknak, mert mindenki kegyetlen vadembernek tartja őket, és amikor Rand nem válaszolt erre a megjegyzésére, csak a homlokát ráncolta. Rand azonban egy dolgot nagyon is észrevett. Most, hogy a teariek is beálltak mögé, az ujjongás abbamaradt.

Cairhien királyi palotája a város legmagasabb dombját foglalta el. A település középpontjában álló szögletes épület erősnek és komornak tűnt.

A palota különböző szintjei, a rengeteg emelet és a kővel borított teraszok miatt lehetetlen volt megállapítani, hogy itt tényleg van egy domb is. Az épület szigorúságát nem enyhítették a magas oszlopok sorai, a magasan a talaj felett nyíló keskeny ablakok. Négyszögletes, lépcsőzetes tornyok törtek a magasba, melyek felfelé egyre keskenyebbé váltak. Az utca egy széles, hosszú feljáróba torkollott, amelyik felvezetett a hatalmas, bronz kapuszárnyakhoz. E mögött terült el a hatalmas, négyszögletes belső udvar, melyet most lándzsájukat ferdén tartó, szobormereven álló teari katonák szegélyeztek. Társaik az udvar fölötti kőerkélyeken álltak.

A katonák nyugtalankodni kezdtek, megpillantva a Hajadonokat, de a zaj elült, amikor felharsant a kórusok hangja.

– Fény és dicsőség az Újjászületett Sárkánynak! Fény és dicsőség Sárkány Nagyurunknak és Tearnek! Fény és dicsőség Sárkány Nagyurunknak és Meilan Nagyúrnak!

Meilan arckifejezését látva az ember akár azt is hihette volna, hogy mindez a véletlen műve.

Sötét egyenruhás szolgák, az első cairhieni alattvalók, akiket Rand a palotában felfedezett, siettek oda arany tálakkal és fehér vászontörülközőkkel, amikor a fiú átemelte lábát a magas nyeregkápa fölött, és lecsúszott a lóról. Mások is jöttek, hogy átvegyék a kantárt. Gyorsan megmosta az arcát és a kezét a hűvös vízben, hogy Aviendhának egyedül kelljen lemásznia a lóról. Ha megpróbálta volna lesegíteni a lányt, valószínűleg mindketten a kockakövekre zuhantak volna, olyan gyengének érezte magát.

Sulin minden felszólítás nélkül kiválasztott húsz Hajadont, akik vele együtt bekísérték Randet. A fiú egyrészt megkönnyebbülést érzett, mivel Sulin nem akarta az összes Lándzsát bevinni magukkal. Annak viszont cseppet sem örült, hogy a húsz között felfedezte Enailát, Lamellét és Somarát. Látva, milyen aggódó pillantásokkal méregetik – különösen Lamelle, ez az inas, határozott állkapcsú, sötétvörös hajú asszony, aki legalább húsz évvel lehetett idősebb nála –, legszívesebben a fogát csikorgatta volna, miközben megpróbált kedvesen visszamosolyogni rájuk. Aviendhának valahogy sikerült a háta mögött beszélni Sulinnal és a Hajadonokkal. Lehet, hogy nem tudok megszabadulni a Hajadonoktól – gondolta keserűen, amikor visszaadta a szolgának a vászon törülközőt –, de a Fény égessen meg, ha nem fogom megmutatni egy bizonyos aiel asszonynak, hogy én vagyok a Car'a'carn!

A többi Nagyúr az udvarról felvezető széles, szürke lépcső lábánál üdvözölte. Valamennyien tarka selyemzubbonyt viseltek, melyet többnyire szaténcsíkok díszítettek, és csizmájukon is bőségesen csillogott az ezüst. Nyilvánvalóan egyikük sem tudott arról, hogy Meilan kisietett Randet köszönteni. Torean, ez a krumplifejű, rendkívül erős fizikumához képest meglehetősen löttyedt arckifejezésű férfi, idegesen szipákolta parfümözött zsebkendőjét. Gueyan kopasz feje még jobban csillogott beolajozott szakálla miatt. A férfi ökölbe szorította sonkányi kezét, és dühös pillantást vetett Meilanra, miközben már meg is hajolt Rand előtt. Simaan hegyes orra rezgett az idegességtől, Maraconn pedig, akinek kék szeme igazi ritkaságnak számított Tearben, annyira összeszorította amúgy is keskeny ajkát, hogy az szinte már nem is látszott. Jóllehet, Hearne keskeny arca mosolyra húzódott, öntudatlanul is a fülét piszkálta, amit csak olyankor tett, ha dühös volt. Csupán a karcsú Aracome tartózkodott az érzelemnyilvánítástól, de ő sosem engedett utat haragjának, egészen addig, míg el nem jött a megfelelő idő arra, hogy kirobbanjanak belőle érzelmei.

Túl jó volt ez a lehetőség ahhoz, hogy kihagyja. Némán hálát adott Moiraine-nek az oktatásért. Az aes sedai mindig is azt mondogatta, egyszerűbb elgáncsolni a bolondot, mint földhöz vágni. Rand ezért szívélyesen megszorította Torean hájas kezét, vállon veregette a hatalmas termetű Gueyamot, barátságosan rámosolygott Hearne-ra, mintha csak egy régi barátját üdvözölte volna, Aracome-nak viszont némán biccentett, ám közben jelentőségteljes pillantást vetett rá. Ezzel szemben keresztülnézett Simaanon és Maraconnon, miután olyan tekintettel mérte végig őket, amely jeges volt, mint egy befagyott téli tó.

Ebben a pillanatban nem kellett mást tennie. Természetesen szemmel tartotta arckifejezésüket, ahogy összenéztek, és töprengő képet vágtak. A nemesek egész éltük során játszották a Das Dae'mart, a Házak Játékát. Az pedig, hogy Cairhienben vannak, ahol bármelyik nemes valósággal könyvként olvasta a magasba húzott szemöldökök vagy a diszkrét köhintések üzenetét, csak figyelmesebbé tette őket a játékszabályokra. Mindannyian tudták, hogy Randnek semmi oka sincs arra, hogy különösebben kedves legyen hozzájuk, de kivétel nélkül el kellett gondolkozniuk azon, hogy a fiú ezzel esetleg azt akarja eltitkolni, hogy valamelyikükkel már megállapodott valamiben. Simaan és Maraconn különösen aggódónak tűnt, de a többiek éppen kettőjükre néztek bizalmatlanul. Lehet, hogy Rand hűvös viselkedése csupán egy megtévesztő csel volt? Vagy azt akarta, hogy mindenki ezt higgye?

Ami azt illeti, Rand úgy vélte, Moiraine és Thom Merrilin bizonyára büszke lenne rá. Még ha pillanatnyilag ezek heten éppen nem készültek semmilyen cselszövésre ellene (bár erre még maga Mat sem vett volna mérget) a hozzájuk hasonló befolyásos emberek könnyedén megzavarhatták volna Rand terveit anélkül, hogy maguknak színre kellett volna lépniük, és erre már minden különösebb ok nélkül, puszta megszokásból is képesek lettek volna. Vagy képesek lehettek volna. Most azonban kizökkentette őket az egyensúlyukból. Ha sikerül fenntartani ezt az állapotot, akkor esetleg túlzottan leköti majd őket az, hogy kölcsönösen szemmel tartsák egymást, hiszen aggódhatnak, mit derít ki a többi fürkésző. Így majd nem okoznak nehézséget neki. Lehet, hogy esetleg még engedelmeskedni is fognak, és közben nem keresnek ezernyi okot arra, miért is kellene egészen másként hozzálátni ahhoz, amit Rand el akart végezni. Na jó, lehet, hogy túlzás lenne ennyit kívánni tőlük!

Elégedettsége semmivé foszlott, amikor észrevette Asmodean széles vigyorát. Aviendha kérdő pillantása még ennél is rosszabb volt. A lány járt Tear Kövében, tudta, kik ezek az emberek, és hogy miért küldte ide őket. Azt teszem, amit meg kell tennem – gondolta undorodva, miközben azt kívánta, ez bárcsak ne hangzott volna úgy, mintha saját magának magyarázkodna.

– Befelé! – parancsolta kissé érdesebben a kelleténél, és a hét Nagyúr úgy engedelmeskedett, mintha hirtelen eszükbe jutott volna, kicsoda és micsoda Rand.

Köré akartak csoportosulni, amikor elindult felfelé a lépcsőn, de az utat mutató Meilanon kívül a Hajadonok egyszerűen senkit sem engedtek a közelébe, így aztán a Nagyuraknak Asmodean társaságában csatlakozniuk kellett az alacsonyabb rangú nemesekhez. Aviendha természetesen Rand mellett maradt. A másik oldalán pedig Sulin lépdelt, a háta mögött közvetlenül Somarával, Lamellével és Enailával. Ha bármelyikük kinyújtotta volna a kezét, akkor hozzáért volna a hátához, olyan közel jöttek. Rand savanyú pillantást vetett Aviendhára, mire a lány olyan ártatlan képpel húzta magasba a szemöldökét, hogy Rand majdnem elhitte, Aviendhának tényleg nincs köze a dologhoz. Majdnem.

A palota folyosóin senkit sem látott a fekete egyenruhás szolgákon kívül. Ezek olyan mélyen hajoltak meg előtte, hogy mellük szinte a térdükhöz ért, a cselédek pedig egészen mély pukedlival üdvözölték, miközben elhaladt mellettük, ám amikor belépett a Nagy Napterembe, végre kiderült, hogy Cairhien nemességét nem zárták ki teljesen saját palotájából.

– Az Újjászületett Sárkány! – jelentette be a hatalmas, aranyozott felkelő Nappal díszített kapu közepén álló ősz hajú férfi. Piros zubbonyát hatágú kék csillagok díszítették. A cairhieni tartózkodás miatt rá is kissé bőnek tűnt a ruha. Ennek ellenére könnyű volt felismerni, hogy a Meillan ház egyik igen magas rangú szolgája állt ott. – Fény és dicsőség Rand al'Thor Sárkány Nagyurunknak! Fény és dicsőség a Sárkány Nagyúrnak!

Kiabálás rázta meg az ötven láb magas, boltíves termet:

– Éljen Sárkány Nagyurunk! Fény és dicsőség Rand al'Thor Sárkány Nagyurunknak! A Fény áldja Sárkány Nagyurunkat! – Az ezt követő csend viszont kétszeres súllyal nehezedett a teremre.

A hatalmas, kék – szinte már kékes-fekete – erezetű, négyszögletes márványoszlopok között jóval több teari állt annál, mint amennyire Rand számított. A déli állam nemesei és úrihölgyei több sorba rendeződve, legjobb ruháikban vártak rá. Többségük hegyes bársonysüveget, buggyos ujjú, rövid zubbonyt, csipkés szegélyű, tarka estélyi ruhát vagy parányi gyöngyökkel, esetleg apró féldrágakövekkel bőkezűen telerakott apró sapkácskát viselt.

Mögöttük sorakoztak Cairhien nemesei. A fekete ruhás hölgyek ünnepi öltözékének mellrészét, illetve a férfiak hosszú, térdig érő kabátját elöl élénk színű csíkok ékesítették. Minél több csík pompázott valakinek a ruháján, az illető annál előkelőbb nemesi család tagja volt. Ennek ellenére még az olyan cairhieniek is a teariek mögé kényszerültek, akiknek a ruháját nyaktól csípőig vagy még annál is mélyebben valósággal ellepték a csíkok, pedig a teariek szemmel láthatóan kevésbé jelentős családok sarjai lehettek, hiszen arany helyett csupán sárga fonállal hímezték ki vászonzubbonyukat. Nem kevés cairhieni előkelőség leborotválta homloka felett a haját, és púderezte a koponyáját. A fiatal nemesek kivétel nélkül így tettek.

A teariek feszülten, de várakozóan ácsorogtak, míg a cairhieniek arcát mintha jégből metszették volna ki. Nem lehetett megállapítani, ki ujjongott és ki nem, de Rand úgy vélte, a kiabálás nagy része főleg az első sorból származott.

– Sokan kívánják kegyedet szolgálni – suttogta Meilan bizalmasan, miközben keresztüllépkedtek a kék csempével borított termen. A padló közepét is a felkelő Nap képe ékesítette. Néma meghajlások és pukedlik jelezték érkezésüket.

Rand felmordult. Szolgálni akarják? Nem volt szüksége Moiraine bölcsességére, hogy tudja, ezek a köznemesek abban reménykednek, hogy gazdaggá teszi őket a Cairhientől elvett birtokokkal. Meilan és a másik hat Nagyúr bizonyára már sejteni engedte, de talán már egészen konkrétan el is tervezte, ki milyen földbirtokot fog megkapni.

A nagyterem túlsó végében széles, mélykék márvány emelvényen állt a Naptrón. Itt is jól érződött a cairhieniekre annyira jellemző mértékletesség, már ha más trónusokkal hasonlította össze ezt a fejedelmi bútordarabot. A jókora, széles kartámaszú karosszék ugyan csillogott az aranytól és az aranyszínű selyemtől, de egyszerű vonalvezetése miatt mégis egészen könnyednek tűnt. Csupán a hullámos sugarakat árasztó napkorong ragyogott fent a magas támlán, magasan annak a feje felett, aki éppen a trónon ül.

Rand még az előtt felismerte, mielőtt felért volna a kilenc felfelé vezető lépcsőfokon, hogy őt akarják a trónra ültetni. Aviendha mellette lépdelt, és Asmodeant, az udvari bárdját is felengedték, de Sulin úgy állította fel a Lándzsa Hajadonjait az emelvény körül, hogy azok fegyvereikkel teljesen természetesnek tűnő módon elzárták Meilan és a többi Nagyúr útját. A teari előkelőségek arcán csalódottság látszott, de a teremben olyan mély csend ült, hogy Rand jól hallotta saját lélegzetét.

– A trón valaki mást illet – szólalt meg végül a némaság közepette. – Ezenfelül pedig túlzottan is sok időt töltöttem nyeregben ahhoz, hogy egy ilyen kemény székre akarnék leülni. Kerítsetek nekem egy kényelmes fotelt.

Az emberek egy pillanatig csak hallgattak, aztán mindenki egyszerre kezdett el sutyorogni. Meilan arca annyira számítóvá vált (bár igyekezett azonnal semmitmondó arckifejezést ölteni), hogy Rand legszívesebben felnevetett volna. Minden valószínűség szerint Asmodean nem tévedett ezzel az alakkal kapcsolatban. A zenész maga olyan feszülten figyelte Randet, hogy nem volt nehéz kitalálni, milyen kérdések forognak a fejében.

Nem tartott sokáig, míg zihálva előkerült a csillagos zubbonyt viselő öregúr, nyomában két fekete egyenruhás szolgával, akik egy jókora karosszéket és selyempárnákat cipeltek. Az öreg aggódó pillantásokat vetve Randre megmutatta nekik, hova tegyék a trón elé a széket. A vastag lábakat és a háttámlát is bőségesen bearanyozták, de a trónushoz képest a szék kifejezetten jelentéktelennek tűnt.

Miközben a három szolga sűrű hajolgatás közepette elhátrált, Rand hálásan lehuppant a székre, és a legtöbb selyempárnát félretolva, ölében a seanchan lándzsával, kényelmesen elhelyezkedett. Erőt kellett vennie magán, hogy ne sóhajtson fel megkönnyebbülten. Aviendha túl gyanakvóan figyelte ahhoz, hogy megkockáztassa a lebukást, Sulin pedig egészen nyíltan nézett előbb Aviendhára majd vissza Randre, mire a fiú újra csak gyanakodni kezdett.

Ám bármilyen gondjai is legyenek Aviendhával és a Lándzsa Hajadonjaival, a teremben állók nagy része felemás érzelmekkel, részben várakozva, részben rettegve várta, hogy mit fog mondani. Ha azt mondom nekik, hogy békázzanak, akkor még brekegni is elkezdenének, gondolta keserűen. Nem tetszene nekik, de engedelmeskednének.

Moiraine segítségével mindent eltervezett, amit most itt meg kellett tennie. Az asszony némelyik javaslatára már magától is rájött, hiszen felismerte, hogy helyes úgy cselekednie. Jó lett volna, ha most is itt van mellette, hogy adott esetben a fülébe suttoghassa jótanácsait, ahelyett, hogy azt kelljen bámulnia, ahogy Somara Aviendha jelét lesi. Semmi értelme sem lett volna azonban tovább várakozni. Mostanra bizonyára a városban tartózkodó összes teari és cairhieni nemes megérkezett a terembe.

– Cairhien képviselői miért ott hátul állnak? – kérdezte fennhangon, mire a nemesek soraiban mozgolódás támadt. Mindenekelőtt a fejüket forgatták. – Tear azért jött, hogy segítsen, de ez még nem ok arra, hogy a cairhieniek szerényen hátrahúzódjanak. Álljon mindenki a rangjának kijáró helyre!

Nehezen lehetett volna megállapítani, hogy a teariek vagy a cairhieniek lepődtek meg jobban. Úgy tűnt, Meilan leharapni készül a nyelvét, de a másik hat sem maradt le sokkal mögötte. Még a különben annyira visszafogott Aracome is holtsápadttá vált. Nagy lábdobogással, ruhájukat suhogtatva a két csoport lassanként szedelőzködni kezdett, miközben jeges pillantásaikkal nem kímélték a másik társaságot. Engedelmeskedtek, így az első sorban csak a csíkokkal borított mellrészű férfiak és nők maradtak. A másodikban is csak elvétve akadtak teariek. A lépcső alján legalább kétszer annyi férfi és nő – ruhájuk elejét nyaktól egészen a térdükig ellepték a csíkok – csatalakozott Meilanhoz és társaihoz, bár talán csatlakozásról kissé túlzásnak tűnt beszélni, hiszen a két csoportot egy legalább három lépés széles sáv választotta el egymástól, és olyan jelentőségteljesen igyekeztek semmibe venni a többieket, hogy azzal az erővel akár öklüket lengetve szitkozódhattak volna. Minden pillantás Randre tapadt, a tearieké haraggal eltelve, a cairhienieké még mindig jegesen. Némelyikük szemében ugyan már hellyel-közzel olvadni látszott a jég, de az ő tekintetük kifejezetten számítónak tűnt.

– Észrevettem ám a Cairhien felett lobogó zászlókat – folytatta Rand, mihelyt ismét csend lett. – Nagyon is helyénvaló, hogy olyan sok teari zászlót tűztek ki. Tear gabonája nélkül ma nem lenne itt ember, hogy kitűzze a zászlót, és Tear kardja híján a jelenlévő cairhieniek, legyenek akár szegények vagy nemesek, kivétel nélkül a shaidók rabszolgái lennének. Tear rászolgált erre a dicsőségre. – Ez persze tetszett a tearieknek. Kihúzták magukat, határozottan bólogattak, és még határozottabban vigyorogtak. Csak a Nagyurak jöttek zavarba, hiszen Rand szavai látszólag éles ellentétben álltak azzal, amit korábban mondott. Az emelvény tövében álló cairhieniek kételkedő pillantásokat váltottak egymással. – Ami viszont engem illet, nekem nincsen szükségem olyan sok sárkányos lobogóra. Csak egyet hagyjatok fent, mégpedig a legmagasabb torony csúcsán, hogy mindenki láthassa, akit errefelé hoz az útja, de a többit cseréljétek ki Cairhien lobogójával. Ez itt Cairhien, hadd ragyogjon hát ismét büszkén a felkelő Nap a város felett. Tisztelni fogjuk Cairhien büszkeségét, megadjuk neki a kijáró tiszteletet.

Olyan erővel tört ki a teremben az ujjongás, hogy a Hajadonok önkéntelenül is előreszegezték lándzsáikat. Csak úgy dübörögtek a falak. Sulin a Hajadonok titkos kézjeleivel értekezni kezdett a többiekkel, mire azok leengedték a félig már felhúzott kendőket. Cairhien nemesei ugyanúgy kiabáltak és lelkendeztek, ahogy azt az utca embere tette korábban. Karjukat a magasba emelve táncoltak, mintha csak a külvárosban ünnepeltek volna valamit. A nagy kavargásban most a tearieken volt a sor, hogy komor képpel nézzenek össze. Még ők sem tűntek egyértelműen mérgesnek. Meilan is inkább csak bizonytalannak látszott, amikor Toreanhoz és a többiekhez hasonlóan döbbenten nézte a magas rangú hölgyek és urak viselkedését, akik egy pillanattal korábban még olyan hűvösen és méltóságteljesen álltak ott, most meg táncoltak, és a Sárkány Nagyurat éltették.

Rand nem tudta, ki mit magyaráz bele szavaiba. Természetesen számított arra, hogy többet hallanak annál, mint amennyit mondott – különösen a cairhieniek –, és talán egyikük vagy másikuk valóban kihallja azt is, amit valóban mondani akart, ám a fiút semmi sem készítette elő erre a színjátékra. Már az is elég különös volt, hogy általában milyen visszafogottak az ország lakói, és ez, ahogy azzal nagyon is tisztában volt, időnként váratlan érzelemkitöréssé változott. Moiraine ezzel a viselkedéssel kapcsolatban eléggé tartózkodónak bizonyult, bár kitartott amellett, hogy mindent megtanít a fiúnak, ám most mégis csupán annyit mondott, hogy ha a cairhieniek egyszer tűzbe jönnek, akkor hevesen lobog a láng. Most pedig valóban meglepően hevesek voltak.

Amikor végre alábbhagyott az őrjöngés, az emberek egymás után elé álltak, hogy hűséget esküdjenek. Meilan volt az első, aki letérdelt, és feszült arccal esküt tett a Fényre és a megváltásába meg az újjászületésébe vetett reményre, hogy hűségesen fogja szolgálni, és engedelmeskedik.

Ez egy igen ősi eskü volt, így aztán Rand remélte, hogy ennek révén a férfi talán tényleg tartani fogja, amit megígért. Mihelyt Meilan megcsókolta a kettémetszett Seanchan lándzsa hegyét, és szakállát simogatva megpróbálta eltakarni savanyú képét, máris átvette a helyét Colavaere úrhölgy. A középkorú, átlagosnál jóval csinosabb asszony ruháját csipkegallérjától egészen a térdéig színes, vízszintes csíkok borították, s amikor kezét Rand felé nyújtotta, tenyerét eltakarta a csipke mandzsetta. Határozott, tiszta hangon mondta fel az eskü szövegét, olyan dallamos hangsúllyal, amely a fiút Moiraine-re emlékeztette. Sötét szemének pillantása is ugyanolyan mérlegelőnek tűnt, mint Moiraine-é, különösen, ahogy végigmérte Aviendhát, miközben pukedlizve visszatért helyére, a lépcsők aljára. Torean volt a következő, aki izzadt eskü közben. Őt Dobraine nagyúr követte, aki mélyen ülő szemével kutató pillantást vetett Randre. Az idősebb férfiak közül rajta kívül csak kevesen akadtak, akik leborotválták koponyájuk elülső felét. Őt Aracome követte... Rand türelmetlenné vált, ahogy a szertartás folytatódott, és a jelenlevők egymás után elé járultak, és letérdeltek, egy Cairhienből, majd egy Tearből, ismét egy Cairhienből és így tovább, ahogy azt parancsolta. Ennek így kellett lennie, legalábbis Moiraine ezt mondta, és a fiú elméjében megszólaló hang, melyről felismerte, hogy Lews Therin szól hozzá, egyetértett az asszonnyal, de ő maga már unta az időpocsékolást. Feltétlenül szüksége volt a hűségükre, még akkor is, ha csak látszólag lettek a hívei, ha hozzá akart látni Cairhien megszerzéséhez, mert legalább el kellett kezdenie az ország megbékítését, mielőtt elindulhatna Sammael ellen. Márpedig elfogok indulni ellene! Túl sok dolog vár még rám ahhoz, hogy tétlenül tűrjem, amíg a bokrok mögül újra és újra belém köt. Majd rájön, mit jelent az, ha valaki felébreszti a Sárkányt.

Nem értette, miért kezdenek el izzadni és idegesen pislogni az elé lépő emberek, amikor letérdeltek, és eldadogták hűségesküjüket. Hiszen nem láthatta, milyen hideg fény sugárzik saját szeméből.

Negyvenhetedik fejezet

Egy hajó áráért

Nynaeve befejezte a mosakodást, és most nekilátott a törölközésnek. Nagy fontosságot tulajdonított annak, hogy minden reggel alaposan megmosakodjon. Ez után habozva előszedett egy adag selyem alsóneműt. A selyem távolról sem volt olyan hűvös, mint a vászon, és bár a Nap még egészen alacsonyan járt az égbolton, a lakókocsiban uralkodó hőség egy újabb forró nap eljövetelét jelezte. Ezenkívül az ingecskét olyan mélyen kivágták, hogy Nynaeve attól tartott, az az első ügyetlen mozdulatra lecsúszik róla, és csak a bokájánál áll meg. Ám ez legalább nem volt csuromvizes az éjszakai izzadságtól, mint az a másik, amelyiket éppen most dobta a szennyestartó kosárba.

Nyugtalan álmát rémálmok kísértették, álmok Moghedienről, amelyek miatt átizzadva riadt fel, igaz ezek még mindig jobbak voltak, mint azok, amelyekből nem tudott felriadni. Birgittéről álmodott, amint ismét kilövi rá nyilait, csakhogy a szőke nő ezúttal nem tévesztette el célját. Arról is álmodott, hogy a Próféta hívei feldúlják és kifosztják a menazsériát, meg arról, hogy mindörökre itt kell maradniuk Samarában, mert már soha többé nem köt ki itt hajó, de olyasmit is átélt, hogy a végén csak eljutnak Salidarba, ahol kiderül, hogy Elaida az úr. Vagy éppen Moghedien. Ez utóbbi álom eléggé megrázta ahhoz, hogy sírva felébredjen.

Mindettől aggódni kezdett, de hát ezen nem is volt miért csodálkozni. Már három napja táboroztak itt, és még egyetlen hajó sem bukkant fel. Három átokverte nap, amikor a rekkenő hőségben megint oda kellett állnia céltáblának az elé a fakerítés elé. Ez már maga is elég lehetett volna ahhoz, hogy bárkit az őrületbe kergessen, nem beszélve a mardosó félelemről, hogy Moghedien időközben már a közelükben járhat. Másrészt persze csak azért, mert az a némber kiderítette, hogy egy cirkusszal járják a világot, még egyáltalán nem biztos, hogy éppen Samara felé vette az útját. Járta a világot éppen elég vándorló társulat, nem csak azok, akik éppen Samara környékén gyülekeztek. Sokkal könnyebben ment azon töprengeni, miért nem kellene félnie, mint, hogy elhessegesse magától a félelmet.

Ám miért is aggódom Egwene miatt? Felvett egy behasogatott végű ágacskát az asztalról, belemártotta a szódával és sóval teli edénykébe, majd határozott mozdulatokkal mosni kezdte a fogát. Egwene szinte az összes álmában felbukkant, és valami miatt jajongott, de egyszerűen képtelen volt rájönni, mit is kereshetett ott a lány.

Valójában a kialvatlanság és a félelem csak részben magyarázta meg, miért ennyire rosszkedvű ma reggel. A többi ok csak apróság volt ugyan, de annál valóságosabb. A cipőbe került kavics okozta kellemetlenség elenyészett amellett, ha az embernek a feje miatt kellett aggódnia, de a kavics azért csak nyomta a lábat, míg az ember nem adta fel a reményt, hogy sohasem kerül közelebbi ismeretségbe a hóhérral.

Egyszerűen nem kerülhette el, hogy egy pillantást ne vessen saját tükörképére, így a haját is kénytelen volt észrevenni, a haját, amelyik szabadon omlott a vállára, ahelyett, hogy egy tisztességes asszonyhoz méltó módon szépen be lett volna fonva. Bármennyit is kefélte, ez a ragyogó, feltűnő vörös szín ugyanolyan visszataszító maradt, amilyen korábban is volt. És azzal is pontosan tisztában volt, hogy a háta mögött egy kék ruha fekszik az ágyon. Olyan rikítóan kék, hogy attól még egy kolompár asszonyság is hápogni kezdett volna, és semmivel sem kevésbé merészen kivágott, mint az a piros ruha, melyet az előző napokban hordott. Ez utóbbi most a fogason lógott. Éppen ezért viselte a testhezálló, merész szabású selyemruhát. Valan Luca szerint egy ilyen ruha nem elég. Clarine már javában varrta a méregsárga színű új ruhát, és ez a két alak attól sem riadt vissza, hogy egy újabb, csíkosról kezdjen beszélni. Nynaeve hallani sem akart holmi csíkokról.

A fickó legalább a szín kiválasztását rám hagyhatná, gondolta, és vadul tovább dörzsölte a fadarabkával a fogait. Vagy Clarine. De nem. Ennek a fickónak megvoltak a maga elképzelései, és sohasem kérdezte meg mások véleményét. Valan Luca aztán nem! A kiválasztott színek miatt Nynaeve majdnem még a mély kivágásról is megfeledkezett. A fejéhez kellene vágnom! Ugyanakkor viszont tudta, hogy ezt nem fogja megtenni. Birgitte ugyanilyen ruhában minden szégyenkezés nélkül járt-kelt az emberek előtt. Az a némber semmiben sem hasonlított a legendákbeli hősnőhöz. Nem mintha ő szó nélkül felvenné magára ezt az átokverte ruhát, csak azért, mert Birgitte ilyesmiben mászkál. Hiszen nem akart ő versenyezni azzal a némberrel. Csak hát...

– Ha már meg kell tenned valamit – dörmögte a botocskával a szájában –, akkor legjobb, ha egyből elkezdesz hozzászokni.

– Mit mondtál? – kérdezte Elayne. – Ha mondani akarsz valamit, akkor vedd ki, kérlek, azt a fadarabot a szádból. Kifejezetten visszataszító ez a zaj.

Nynaeve kiöblítette a száját, és egy dühös pillantást vetett a háta mögé. Elayne felhúzott térdekkel ült saját keskeny ágyán, és éppen befonta feketére festett haját. Már felvette a csillogó flitterekkel telerakott fehér nadrágját meg azt a nagyon is áttetsző fehér blúzát. Pénzérmékkel díszített fehér kabátkája mellette hevert. Neki is már két garnitúra ruhája volt, és javában készült a harmadik; fehér az is, bár szemérmesnek cseppet sem nevezhető.

– Ha már így öltözködsz, Elayne, akkor legalább üljél rendesen. Nem tisztességes így ülni!

Társnője savanyú képet vágott, de fehér filcpapucsba bújtatott lábát a kérésnek megfelelően letette a padlóra. Aztán a rá annyira jellemző fennhéjázó módon felszegte az állát.

– Azt hiszem, ma bemegyek a városba – jelentette ki hűvösen, még mindig a haját igazgatva. – Ebben a szűk kocsiban valósággal fuldoklom.

Nynaeve újra kiöblítette a száját, majd a vizet hangosan a mosdótálba köpte. A lakókocsi napról napra szűkebbnek tűnt. Lehet, hogy tényleg ennyire rejtőzködniük kellett az idegenek elől, de ez már akkor is nevetséges volt. Persze, az ötlet eredetileg tőle származott, de hát akkor is. Három napon át – az előadások kivételével – itt összezárva Elayne-nel! Olyan hosszúnak tűnt ez az idő, mintha már három hét is eltelt volna. Vagy három hónap. Azelőtt sohasem tűnt fel neki, milyen csípős megjegyzések hagyják el Elayne száját. Most már tényleg jöhetne egy hajó. Mindegy, milyen hajó. Az utolsó rejtegetett garasukat, az utolsó áruba bocsátható ékszerüket is odaadná, ha ma kikötne egy hajó, amelyik elvinné őket innen.

– Hát, az ugye egyáltalán nem járna feltűnéssel, igaz? Meg egy kis mozgás is jót tenne neked. Vagy talán csak a csípőben túl szűk fehér nadrág miatt tűnik úgy?

A kék szem nagyot villant, de Elayne felszegett fejjel, hűvös hangon folytatta:

– Tegnap este Egwene-ről álmodtam, és a beszámolója kellős közepén Randről meg a cairhieni eseményekről. Én ugyanis aggódom ezek miatt, mindegy, hogy neked mi is a véleményed. Szóval, Egwene egyszer csak azt mondta, hogy mostanában kezdesz úgy viselkedni, mint egy hisztériás vénasszony. Én természetesen nem értek egyet vele. Szerintem pont olyan vagy, mint egy halaskofa!

– Na figyelj ide, te kis rosszkedvű cemende! Ha nem fogod... – szikrázó szemmel ugyan, de Nynaeve becsukta a száját, és vett egy mély lélegzetet. Kényszerítette magát arra, hogy nyugodtan folytassa:

– Beszéltél Egwene-nel? – Elayne némán bólintott. – És ő mesélt Randről meg Cairhienről. – A fiatalabb nő jelentőségteljesen forgatni kezdte a szemét, és ismét fonni kezdte a haját. Nynaeve rávette magát arra, hogy elengedje a markában szorongatott vörös tincset, és hogy valami másra is gondoljon, mint arra, hogy ideje lenne egy kis udvariasságot verni az átkozott Andor elkényeztetett leányörökösének a fejébe. Ha nem jön nemsokára egy hajó... – Ha képes lennél bármi másra gondolni, nem pedig csak arra, miként tudnád ennél is jobban mutogatni a lábadat, akkor talán érdekelne, hogy az én álmomba is eljött. Azt mondta, Rand Cairhienben nagyszerű győzelmet vívott ki.

– Én csak a lábamat mutogatom – csattant fel Elayne, és arcán piros foltok jelentek meg –, de legalább nem buggyannak ki a mell... Mit mondtál, járt a te álmodban is?

Nem tartott sokáig, míg összehasonlították, amit láttak, bár Elayne továbbra sem takarékoskodott a csípős megjegyzésekkel. Nynaeve-nak jó oka volt mérgesnek lenni Egwene-re, míg Elayne legfeljebb arról álmodott, hogy flitteres ruhácskájában vagy talán még annál is kevesebb öltözékben illegette magát Rand előtt. Ez volt az igazság. Az viszont legalább egyértelműen kiderült, hogy Egwene mindkettőjük álmában ugyanazt mondta, így a tévedést kizárhatták.

– Állandóan azt hajtogatta, hogy tényleg ott van – mormogta Nynaeve –, én meg azt hittem, ez is csak az álom része. – Egwene gyakran mesélt arról, hogy igenis lehetséges beszélni valakivel az álmában, de azt sohasem ismerte be, hogy ő maga képes lenne ilyesmire. – Miért kellett volna elhinnem neki? Csak azért, mert azt állította, rájött, honnan is származik az a lándzsa, amit Rand mostanában állandóan magával hordoz. Egy seanchan lándzsa. Hát ez nevetséges.

– Persze – Elayne szemöldöke a magasba szaladt. – Legalább annyira, mint itt találni Cerandint meg a s'rediteket. Másutt is lehetnek seanchan menekültek, és egy lándzsa még a legkevesebb azok közül a dolgok közül, amit maguk után hagyhattak.

Miért nem tud ez a perszóna anélkül mondani valamit, hogy közben ne kötözködne?

– Na, azt legalább látom, hogy te mennyire hiszel ebben.

Elayne a háta mögé vetette frissiben elkészült hajfonatát, aztán még egyszer meglegyintette, csak úgy nagyképűen, a nyomaték kedvéért.

– Remélem, Rand jól van. – Nynaeve megvetően felhorkant. Egwene arról beszélt, hogy még napokba kerülhet, míg a fiú újra lábra tud állni, bár az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyították meg. Társnője folytatta: – Senki sem tanította meg arra, hogy nem szabad túlerőltetnie magát. Talán nem tudja, hogy a Hatalom megölheti az embert, ha túl sokat fogad magába, vagy ha akkor akar szőni, amikor túlságosan legyengült? Ez rá ugyanúgy érvényes, mint ránk.

Szóval szeretnél témát váltani, igaz?

– Talán azért nem tudja – válaszolta Nynaeve édeskés hangon –, mert a férfiaknak nincsen Fehér Tornyuk? – Erről viszont valami más jutott az eszébe. – Gondolod, hogy tényleg Sammael volt az?

Elayne-nek már nyelvén volt a csípős válasz, ezért először lapos oldalpillantást vetett társnőjére, és nyelnie kellett egyet. Végül idegesen így szólt:

– Ez most aligha mérvadó a számunkra, nem? Ehelyett inkább azt kellene megfontolnunk, miként és mikor használjuk újra a gyűrűt. És nem csak arra, hogy Egwene-nel találkozhassunk. Olyan sok minden felfedezni való rejtőzik ott. Minél többet tanulok, annál inkább ráébredek, milyen keveset is tudok.

– Nem! – Nynaeve persze nem számított arra komolyan, hogy a másik nő abban a pillanatban előveszi a kerek ter'angrealt, de ennek ellenére hátrább lépett a kis kályha irányába. – Mi ketten nem kirándulhatunk többet Tel'aran'rhiodba! Csak, ha ott kell találkoznunk vele.

Elayne úgy folytatta, mintha meg sem hallotta volna Nynaeve közbeszólását. Az egykori javasasszony ezzel az erővel akár magában is beszélhetett volna.

– Nem arról van szó, hogy használjuk az Egyetlen Hatalmat. Ha pedig nem fókuszálunk, akkor el sem árulhatjuk magunkat. – Nem nézett Nynaeve-ra, de hangjában volt valami maró. Elayne fennhangon állította, hogy óvatosan ugyan, de használhatják a Hatalmat. Nynaeve pedig arra gyanakodott, hogy a lány a háta mögött pontosan ezt teszi. – Lefogadom, ha ma este valamelyikünk elmenne a Kő Szívébe, akkor ott találná Egwene-t. Képzeld csak el, ha mi tudnánk szólni hozzá az ő álmaiban, akkor nem kellene attól tartanunk, hogy Tel'aran'rhiodban Moghedienbe ütközünk.

– Azt hiszed, ezt olyan könnyű kitanulni? – kérdezte Nynaeve szárazon. – Ha az így lenne, akkor miért nem tanított meg már régen rá? Miért nem használta már korábban is ki ezt a lehetőséget? – Nem tudott tiszta szívvel tiltakozni. Hiszen éppen ő volt az, aki tartott attól, hogy találkozni fog Moghediennel. Persze Elayne is tudta, hogy az a némber veszélyes, de ez nagyjából olyan tudás volt, mintha valaki tisztában van azzal, hogy a vipera veszélyes állat. Elayne tudta ezt, de Nynaeve-ot már megharapták egyszer. Ezenfelül viszont igencsak csábítónak tűnt a lehetőség, hogy az Álmok Világát elkerülve beszélhessenek egymással, így Moghedient is elkerülhetné.

Az biztos, hogy Elayne még mindig nem törődött vele.

– Kíváncsi vagyok, miért ragaszkodott ahhoz, hogy senkinek ne mondjuk el. Nincs értelme az egésznek. – Egy pillanatra rágcsálni kezdte az alsó ajkát. – Van még egy oka annak, miért kell a lehető leghamarabb beszélnünk vele. Eddig nem igazán gondoltam erre, de a legutolsó alkalommal, amikor beszéltünk, a mondat kellős közepén tűnt el. Most már arra is emlékszem, hogy előtte hirtelen meglepettnek látszott, mintha csak ráijesztettek volna.

Nynaeve vett egy mély lélegzetet, és mindkét kezét a hasára szorította, abban a hiábavaló reményben, hogy el tudja hessegetni a hirtelen feltámadó remegést. Ennek ellenére képes volt nyugodt hangon megszólalni:

– Moghedien?

– A Fényre! Te aztán mindig a szép dolgokra gondolsz! Nem, ha Moghedien képes lenne beosonni az álmainkba, arról már mi is tudnánk. – Elayne kissé megborzongott. Hiszen azért ő is sejtette, mennyire veszélyes Moghedien. – Mindenesetre más lehetett az oka. Egwene megijedt, de nem ennyire.

– Akkor lehet, hogy nincs is veszélyben. Lehet, hogy... – Nynaeve kényszerítette magát, hogy ne szorítsa össze kezét, viszont szigorúan összepréselte az ajkát. Csak azt nem tudta, kire mérges valójában.

Meglehetősen jó ötlet volt elrejteni a gyűrűt, eldugni addig, míg el nem jött az Egwene-nel megbeszélt találkozó időpontja. Jó ötlet volt. Ha megpróbáltak volna ismét belépni az Álmok Világába, ott könnyen összetalálkozhattak volna Moghediennel. Igencsak jó ötletnek tűnt elkerülni azt a némbert. Tisztában volt azzal, hogy Moghedien erősebb nála. Ezt a gyakran felbukkanó gondolatot elég nehezen viselte el, de az akkor is megfelelt a valóságnak.

Ennek ellenére lehet, hogy Egwene-nek mégis segítségre van szüksége. Nem valószínű, de elképzelhető. Bár okos dolog elkerülni Moghedient, de mégsem hagyhatja figyelmen kívül ezt a lehetőséget.

Ezenkívül megtörténhet, hogy Randnek egy Kitaszítottal gyűlik meg a baja, mégpedig egészen személyes okokból, hasonlóan ahhoz, ahogy ő meg Elayne szembekerült Moghediennel. Amiről Egwene beszámolt, a hegyekben történt eseményekről meg Cairhienről, az valósággal bűzlött a kihívástól. Olyan volt, mintha egy férfi éppen a másikat akarná provokálni. Nem, mintha bármi lehetősége is lett volna arra, hogy valamit tegyen ez ellen. Viszont Egwene-nek...

Nynaeve úgy érezte, hogy időnként elfeledkezik arról, miért is hagyta ott annak idején a Folyóközt. Azért, hogy megvédje az aes sedai-ok hálójába került falujabeli, ifjú embereket. Nem voltak ők sokkal fiatalabbak, legfeljebb talán néhány évvel, mint ő, de ha valaki a faluja javasasszonya volt, akkor már ez a különbség is nagynak tűnt. Érthető persze, hogy a Nőkör otthon már új javasasszonyt választott, de ennek ellenére Emondmező még mindig az ő faluja volt, és a fiatalok rászorultak a védelmére. Lelke legmélyén megmaradt javasasszonynak. Valamilyen különös módon az életben maradása eszközévé vált, hogy megvédje Randet, Egwene-t, Matet és Perrint. És idővel még ez a cél is eltűnt más célok mögött, anélkül, hogy meg tudta volna mondani, mikor és hogyan kerülhetett erre sor. Azért ment el a Fehér Toronyba, mert Moiraine bukását kívánta, ám ennek a helyére lobogó lelkesedés költözött, hogy képességei segítségével meggyógyítsa az embereket. Valamikor gyűlölettel töltötte el, ahogy az aes sedai-ok állandóan beavatkoztak mások életébe, de ugyanakkor mégis úgy érezte, hogy maga is be akar állni közéjük. Lehet, hogy nem akart igazán olyan lenni, mint a többiek, de más módon nem tanulhatta meg azt, amit feltétlenül meg akart tanulni. Mostanra már minden úgy összekuszálódott, mint az aes sedai-ok hálója, és maga is annyira belekeveredett, hogy fogalma sem volt arról, hogyan kerülhetnek ki ebből a kelepcéből.

Még mindig az vagyok, aki azelőtt is voltam. Segítek nekik, amennyire csak tudok.

– Ma este – jelentette ki hangosan és határozottan – én használom a gyűrűt. – Leült az ágy végébe, és felhúzta harisnyáit. A vastag gyapjú nem volt éppen kellemes ebben a hőségben, de így legalább egy része tisztességesen öltözködött. Erős harisnya és zárt cipő. Birgitte brokát papucsot és hűvösnek tűnő, leheletvékony selyemből készült harisnyát hordott. Nynaeve gyorsan és határozottan elkergette ezeket a gondolatokat. – Csak hogy kiderítsük, tényleg a Kőben van-e Egwene. Ha nem, akkor visszajövök, és a gyűrűt csak a legközelebbi, betervezett találkozónk alkalmával használjuk.

Elayne nyugodtan, pislogás nélkül nézett rá. Ettől Nynaeve egyre inkább ideges lett, úgyhogy rángatni kezdte a harisnyáját. Ez a perszóna nem szól egy szót sem, de kifejezéstelen tekintete mintha arra utalt volna, hogy Nynaeve hazudik. Legalábbis Nynaeve így érezte. Az a gondolat sem segített, amely végigszaladt elméje peremén. Egyszerűen csak arról kellene gondoskodnia, hogy a gyűrű alvás közben ne érjen a bőréhez. Természetesen semmi okuk nem volt azt feltételezni, hogy Egwene ma este Tear Kövében vár rájuk. Nem is gondolt komolyan egy ilyen kiútra, és az egérút puszta gondolta is teljesen önkéntelenül bukkant fel benne, de hát mégiscsak felbukkant, és Nynaeve nem igazán tudott farkasszemet nézni Elayne-nel. Lehet, tényleg fél attól, hogy találkozik Moghediennel? Ez nem lett volna butaság, még ha nem is szívesen ismerte be.

Megteszem, amit meg kell tennem. Erőnek erejével elnyomta a remegést a hasában. Amikor levette a hálóinget, hirtelen késztetést érzett, hogy gyorsan magára húzza a kék ruhát, és kimenjen a hőségbe, csak hogy elkerülje Elayne pillantását.

Elayne éppen elkészült Nynaeve ruhájának a gombjaival, és arról panaszkodott, hogy neki aztán senki nem segített felöltözni, mintha a nadrág felhúzásában bárkinek is segítségre lett volna szüksége, amikor a kivágódó kocsiajtó nekicsapódott a falnak. Forró, páradús levegő tört be. Nynaeve ijedten összerezzent, és kezével megpróbálta elrejteni keblét, mielőtt összeszedhette volna magát. Valan Luca helyett azonban Birgitte mászott be, ezért gyorsan úgy csinált, mint aki csak éppen a ruháját igazgatta.

A magas nő elsimította csípőjén a csillogó, kék selymet, aztán vastag, fekete hajfonatát, és öntelten vigyorgott.

– Ha magadra akarod terelni az emberek figyelmét, akkor ne próbálj meg semmit sem elrejteni! Túlzottan nyilvánvaló. Egyszerűen vegyél egy mély lélegzetet! – Megmutatta, mire gondolt, és nagyot kacagott Nynaeve döbbent arcát látva.

Nynaeve megpróbálta nem elveszíteni a fejét, pedig még azt sem tudta, hogy mi okból teszi ezt. Már alig tudta elképzelni, hogy valaha is bűntudat fogta el a korábbi események miatt. Gaidal Cain lehet, hogy boldog volt, amiért megszabadult ettől a némbertől, és Birgitte hordja úgy a haját, ahogy akarja! Nem, mintha ez számított volna.

– Ismertem valakit a Folyóközben, aki rád hasonlított, Maerion. Calle tegeződő viszonyban volt a kalmárok összes testőrével, és bizonyára semmit sem titkolt el előttük.

Birgitte mosolya vicsorgássá változott.

– Én is ismertem egyszer egy olyan nőt, mint amilyen te vagy. Mathena fennhéjázva nézett le a férfiakra, és egyszer egy szerencsétlen flótást még ki is végeztetett, mert az véletlenül rányitott, amikor meztelenül fürdött. Még csak meg sem csókolták addig, míg Zheres szája az ajkához nem ért. Azt hitte volna az ember, ekkor fedezte fel, hogy férfiak is léteznek. Annyira elragadták az érzelmei, hogy Zheres visszahúzódott egy hegyre, csak hogy elmeneküljön előle. Figyelj oda az első férfira, aki meg fog csókolni! Előbb vagy utóbb majd csak jön egy.

Nynaeve ökölbe szorított kézzel elindult felé. Legalábbis megpróbálta. Hirtelen valahogy felbukkant közöttük Elayne, és széttárt karral visszatartotta őket.

– Ezt most azonnal abbahagyjátok! – jelentette ki, és a tőle megszokott nagyképű arckifejezéssel nézett a szemükbe. – Lini mindig azt ismételgette, hogy a várakozás csűrbe zárt medvékké változtatja a férfiakat, a nők pedig zsákba dugott macskákként viselkednek. Azonnal fejezzétek be a marakodást! Nem engedem meg, hogy így viselkedjetek!

Nynaeve meglepetésére Birgitte elvörösödött, és kelletlenül bocsánatot kért. Természetesen Elayne-től kért bocsánatot, de akkor is meglepő volt, hogy erre rá lehetett venni. Birgitte úgy döntött, hogy mindig Elayne közelében marad, mivel nem volt szüksége arra, hogy rejtőzködjön, de a három napos forróság ugyanúgy kikezdte, mint Elayne-t. Nynaeve viszont a legélesebb pillantását vetette a leányörökösre. Hiszen ő maga mindent megtett a feszültség enyhítése érdekében, miközben összezárva várakoztak, ám Elayne jobban teszi, ha hallgat.

– Tehát – folytatta Elayne még mindig azon a jeges hangon –, volt valami okod arra, hogy bikaként rontsál be ide, vagy egyszerűen elfelejtetted, hogyan kell kopogni?

Nynaeve már nyitotta a száját, hogy megjegyzést tegyen a macskákra – csak egészen finoman –, de Birgitte megelőzte. A nő igencsak agresszíven beszélt.

– Thom és Juilin visszajött a városból.

– Vissza? – kiáltotta Nynaeve, és Birgitte ránézett, mielőtt ismét Elayne felé fordult volna.

– Nem te küldted be őket?

– De nem ám! – felelte Elayne komoran.

Birgittével a nyomában már ki is lépett az ajtón, mielőtt Nynaeve akár csak egy szót is mondhatott volna. Így aztán nem maradt más hátra, mint hogy morogva a nyomába szegődött. Elayne rosszul teszi, ha hirtelen azt képzeli, errefelé ő osztogatja a parancsokat. Nynaeve még mindig nem bocsátotta meg neki, hogy olyan sok mindent elárult a férfiaknak.

A kinti, nedves hőség még szörnyűbb volt, mert a nap már felkúszott a cirkuszt körbevevő vitorlavászon kerítés fölé. Már akkor izzadság csillogott a homlokán, mielőtt elérte volna a rövid lépcső alját, de kivételesen most nem fintorgott emiatt.

A két férfi a tábortűz mellett ücsörgött a háromlábú székeken. Hajuk összekócolódott, és kabátjuk alapján akár a porban is fetrenghettek volna. Thom egy összetekert törülközőt szorított a fejéhez, mely alól vér szivárgott. Száraz vér mocskolta be arcát, és vörösre festette bajszának egyik szárát is. Juilin szeme mellett tyúktojásnyi duzzanat látszott, és a világos, tagolt fából készült, hüvelykujjnyi vastagságú botot tartó kezét rosszul felkötött, véráztatta kötés takarta. Mintha nevetséges, henger alakú, piros sapkáját is megtaposta volna valaki.

A kerítésen belüli zajok alapján az istállószolgák már nekiláttak a ketrecek tisztításának, és Cerandin is már ott lehetett a sre'ditjeinél, amelyekhez egyetlen férfi sem merészkedett, de ettől eltekintve nem sok minden történt a táborban. Petra hosszú szárú pipáját szívta, miközben segített Clarine-nek előkészíteni a reggelit. Két Chavana Muelinnel, a kígyóasszonnyal együtt valamilyen szerkezetet vizsgált, miközben a két másik annak a hat akrobatanőnek csapta a szelet, akiket Luca Sillia Cerano társulatából csábított át. A lányok azt állították, hogy nővérek, és Murasaka a nevük, de ami arcukat és bőrük színét illeti, jobban különböztek egymástól, mint a Chavanák. Az egyik lány, aki – kék selyem hálóköntösben – Brugh és Taeric mellett ült, kékszemű és fakószőke hajú volt, míg a másiknak a szeme semmivel sem volt kevésbé sötét, mint a bőre. A többiek már felkészültek első, reggeli szereplésükre. A félmeztelen férfiak tarka nadrágot viseltek, Muelin átlátszó, vörös ruhát, és ahhoz illő, szűk mellényt, Clarine pedig magára vette nyakig zárt, zöld színű, rávarrt érmékkel díszített kosztümjét.

Néhányan megbámulták Thomot és Juilint, de szerencsére senki nem tartotta fontosnak odamenni hozzájuk, és a kedves hogylétük iránt érdeklődni. Talán, mert elpáholt kutyaként ültek ott, csüngő vállal, a földre szegezett tekintettel. Kétségtelenül tudták, hogy most alapos fejmosás vár rájuk. Mégpedig olyan, hogy kő kövön nem marad. Nynaeve mindenesetre valami ilyesmire készült.

Elayne azonban a két férfit megpillantva levegő után kapkodott, odarohant, és gyorsan letérdelt Thom mellé. Egyszeriben semmivé foszlott az a düh, pedig az előbb még majdnem felrobbant.

– Mi történt? Ó Thom! A szegény fejed! Ez biztos nagyon fáj! Ez már meghaladja az én tudásomat! Majd Nynaeve magával visz, és kezelésbe vesz. Thom, te már túl öreg vagy ahhoz, hogy ilyen kalandokba bocsátkozz!

A férfi felháborodottan, nagy nehezen arrébb tolta, miközben egy kézzel a rongyot szorította a fejére.

– Hagyd ezt, kérlek, gyermekem! Jobban megsérültem én már akkor is, ha csak kiestem az ágyból. Lennél szíves végre nyugton hagyni?

Nynaeve-nak eszébe sem jutott, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyítsa meg a két fickót, bár elég dühös volt ahhoz, hogy fókuszáljon. Odaállt Juilin elé, csípőjére tette a kezét, és arcán feltűnt legszigorúbb, vallató kifejezése.

– Hát ez meg mit jelent, hogy csak úgy elosonnak, anélkül, hogy szóltak volna nekem? – Ily módon Elayne-nek is jelezheti, hogy a lánynak itt nincs beleszólása a dolgokba. – Ha valaki elmetszette volna a torkukat, ahelyett, hogy csak jól elagyabugyálta magukat, sosem tudhattuk volna meg, hogy mi is történt. Semmi okuk nem volt arra, hogy eltűnjenek! Egyáltalán semmi okuk. Már intézkedtünk arról, hogy hajónk legyen.

Juilin felnézett rá, és mélyen a homlokába tolta a kalapját.

– Szóval, már intézkedtek, igaz? Szóval, maguk hárman ezért osonnak mindenfelé, mint a...? – Elhallgatott, amikor Thom hangosan felnyögött és megingott.

Mihelyt a vén mutatványos képes volt annyira megnyugtatni a körülötte sürgölődő Elayne-t azzal, hogy csak egy rövid görcs volt az egész, és már elég jól érzi magát ahhoz, hogy bármelyik bálban eljárja a nyitótáncot, jelentőségteljes pillantást vetett Juilinre, miközben szemmel láthatóan lemérte, hogy a nők ezt nem vették észre. Nynaeve ekkor fenyegető pillantással ismét a sötétbőrű teari felé fordult.

– Szóval akkor, kérem szépen, ki szokott rá a settenkedésre?

– Nagyon is jó volt, hogy elmentünk – jelentette ki a férfi idegesen. – Samara olyan, mint egy barracuda raj. Harcolnak itt minden véres húsdarabkáért. Az utcákon árnybarátokat kereső bandák tombolnak, akik bárkit darabokra tépnének, ha nem hajlandó fennhangon elismerni, hogy a Próféta az Újjászületett Sárkány igazi hangja.

– Körülbelül három órával ezelőtt a folyó közelében kezdődött az egész – szólt közbe Thom, s nagyot sóhajtva engedte, hogy Elayne egy nedves ronggyal végre letörölgesse az arcát. Megpróbálta a lány szavait egyszerűen semmibe venni, de ez nem lehetett igazán könnyű, hiszen még Nynaeve is világosan hallotta, hogy Elayne egy „konok vénembert” emleget. Meg olyasmit is mondott, hogy Thomnak szüksége van valakire, aki vigyáz rá, mielőtt tönkreteszi magát. Hangjában egyszerre keveredett a kétségbeesés és a jószándék. Az öreg folytatta: – Nem tudom, hogyan kezdődött. Hallottam, hogy az aes sedai-okat hibáztatták, a fehérköpenyeket, a trallokokat meg a seanchanokon kívül egyszerűen mindenkit, de ha hallották volna a nevüket, még őket is bevádolták volna. – Felnyögött, amikor Elayne túl erősen nyomta meg a rongyot. – Az utolsó órákban mást sem csináltunk, csak menekültünk előlük. Nem tudtunk meg túl sokat.

– Tüzek égnek a városban – jelentette ki Birgitte. Petra és felesége észrevette kinyújtott mutatóujját, felálltak, és tekintetükkel aggódva követték. A város fölött a vitorlavászon kerítés mögül is jól láthatóan két sötét füstfelhő gomolygott.

Juilin feltápászkodott, és keményen, elszántan Nynaeve szemébe nézett.

– Itt az ideje útra kelni. Lehet, hogy ezzel annyira feltűnünk, hogy Moghedien is észrevesz minket, ám ezt nem tartom valószínűnek. Az emberek minden lehető irányba menekülnek. Két óra múlva már nemcsak két tűz tombol, hanem ötven, és sokra megyünk azzal, ha elkerüljük az ő figyelmét, miközben darabokra szaggat a csőcselék. Mihelyt szétvertek a városban mindent, amit csak lehetett, kijönnek, és megrohanják a cirkuszokat.

– Ne használja ezt a nevet! – vágta rá Nynaeve dühösen, miközben mérges pillantást vetett Elayne-re, ám a fiatal nő ezt nem vette észre. Igencsak nagy hiba túl sok dolgot a férfiak orrára kötni. A gondot csak az jelentette, hogy Juilinnak igaza volt, ám ezt egy férfival szemben sosem lett volna szabad beismerni. – Majd meggondolom a javaslatát, Juilin. Nem szívesen szaladnék ok nélkül világgá, csak hogy megtudjam, közvetlenül az elmenekülésünk után kikötött itt egy hajó. – A férfi úgy nézett rá, mintha Nynaeve megbuggyant volna, és Thom megcsóválta a fejét, pedig arról Elayne még mindig törölgette a vért. Ekkor azonban Nynaeve ábrázata felderült, mert észrevett valakit, aki a lakókocsik között lépkedett feléjük. – Talán már ki is kötött egy.

Az Uno szemét eltakaró bőrdarab, cserzett ábrázata, varkocsa és a hátára erősített kard elismerő bólintást váltott ki Petrából meg a Chavanákból, miközben Muelin látványosan megborzongott. A férfi minden este megkereste Nynaeve-ékat, de sosem tudott semmiről sem beszámolni. Az, hogy ebben a napszakban érkezett, jelezte, hogy valami történt.

Uno szokás szerint rávigyorgott Birgittére, mihelyt észrevette, és egyetlen szemét forgatva, jelentőségteljes pillantást vetett a nő közszemlére tett keblére. Birgitte ugyancsak szokás szerint visszavigyorgott rá, és tetőtől talpig alaposan felmérte. Kivételesen Nynaeve nem törődött azzal, milyen erkölcstelen módon viselkednek.

– Kikötött egy hajó?

Uno arcáról lehervadt a mosoly.

– Kikötött egy átk... egy hajó – jelentette ki komoran. – De nem hiszem, hogy valamennyiüket fel tudom tenni rá.

– Hallottunk az összetűzésekről. Tizenöt shienari csak keresztül tud vinni minket!

– Szóval, akkor tudnak a csatározásokról – mordult fel a férfi, és végigmérte Thomot meg Juilint. – De azt tudják a roha... vagyis, tudják-e azt, hogy Masema emberei összecsapnak a fehérköpenyekkel? Tudják azt is, hogy ő megparancsolta az átkozott híveinek, hogy tűzzel-vassal foglalják el Amadiciát? A parancsára már több ezren átkeltek azon az átk... szóval a folyón.

– Mindegy, mi történt – felelte Nynaeve határozottan –, magától elvárom, hogy tartsa a szavát. Megígérte, hogy engedelmeskedik nekem, már ha még képes erre visszaemlékezni. – Jó alaposan megnyomta a mondatot, és közben jelentőségteljes pillantást vetett Elayne-re.

A lány úgy csinált, mintha észre sem vette volna, és kezében a véres ronggyal felállt. Minden figyelmét Unónak szentelte.

– Nekem mindig azt mondták, a shienariak a világ legbátrabb katonái közé tartoznak. – Borotvaéles hangja hirtelen lágy volt, mint a bársony vagy a selyem. – Gyermekkoromban sok történetet hallottam a shienariak bátorságáról és vakmerőségéről. – Kezét Thom vállára helyezte, de pillantása még mindig Unón nyugodott. – Még mindig örömmel emlékszem vissza erre. Remélem, a jövőben is ugyanilyen örömmel gondolhatok vissza a shienariakra.

Birgitte közelebb lépett Unóhoz, és a férfi szemébe nézve elkezdte a vállát masszírozni.

Úgy tűnt, cseppet sem zavarja a bőrre mázolt, vakítóan piros szem.

– Háromezer éve őrzitek a Fertő határát – jelentette ki Birgitte lágyan. Lágyan! Alig két napja még Nynaeve-val is így beszélt. – Háromezer éven át minden egyes lépésnyi földért tízszer annyi trallok vére hullott. Ez itt ugyan nem Enkara vagy a Soralle-hegyhát, de tudom, hogy mire vagytok képesek.

– Hát ezt meg hogy csinálja? – mordult fel a férfi. – Talán átrágta az átkozott Határvidékről szóló történelemkönyveket? – Ekkor összerezzent, és gyorsan Nynaeve-ra pillantott. Időnként szükség volt emlékeztetni arra, hogy a nő jelenlétében tisztességes hangnemben kell beszélnie. Ez ugyan nem tetszett a fickónak, de nem volt más módja annak, hogy megóvja a visszaeséstől. Birgittének pedig nem kellene ezért ilyen csúnyán néznie rá. – Maguk talán nem tudnák meggyőzni őt? – fordult Uno Thom és Juilin felé. – Átko... ostoba dolog ilyesmivel próbálkozni!

Juilin széttárta a karját, és Thom harsányan felkacagott.

– Találkozott már olyan asszonnyal, aki odafigyel az értelem szavára, ha éppen nincs kedve hozzá? – válaszolta a mutatványos. Halkan felsóhajtott, amikor Elayne leszedte a fejéről a kötést, és nekilátott a férfi fején éktelenkedő hasított sebet a szükségesnél talán kissé erősebben kitisztogatni.

Uno a fejét csóválta.

– Hát ha hagyom magamat rávenni egy ostobaságra, akkor éppenséggel ostobaságot követek el. Azt azonban jegyezzék meg, a hajót Masema emberei találták meg – Angolna vagy mi a neve – alig egy órával azután, hogy kikötött, de aztán a fehérköpenyesek foglalták el. Az összetűzéseket éppen ez váltotta ki. És ami még ennél is rosszabb, Masema lehet, hogy már megfeledkezett a hajóról, de erről talán elmulasztotta értesíteni az embereit. Jártam nála. Hallani sem akart valamiféle hajóról. Csak arról volt hajlandó beszélni, hogy a fehérköpenyeket fel kell akasztani, és hogy Amadiciának is térdet kell hajtania az Újjászületett Sárkány előtt. Még akkor is, ha ehhez fel kell perzselnie az egész országot. A folyó mentén még dúl a küzdelem. A lángban álló városon már önmagában is nehéz lesz keresztülvinnem magukat, de ha a kikötőben még dúl a harc, akkor semmit sem ígérhetek. És miként tudom feltenni magukat arra a hajóra, amit megszálltak a fehérköpenyek, na arról meg végképp halvány fogalmam sincs.

Vett egy igen hosszú lélegzetet, és sebhelyes kézfejével letörölte az izzadságot a homlokáról. Az arcáról világosan le lehetett olvasni, milyen erőfeszítéssel járt számára az, hogy ilyen sokáig beszélt egyetlen trágár kifejezés nélkül.

Nynaeve-nak bizonyára lett volna erre mit válaszolnia, csak hát túlságosan is elképedt ahhoz, hogy akárcsak meg tudjon szólalni. Biztos, hogy a véletlen műve az egész! A Fényre! Tényleg mondtam, hogy bármit megtennék egy hajóért, de akkor nem erre gondoltam. Nem így! Nem tudta, miért néz rá Elayne és Birgitte is olyan kifejezéstelen, mégis átható tekintettel. Mindent elmondott nekik, de mégsem hozta egyikőjük sem szóba ezt a lehetőséget. A három férfi aggódó pillantásokat váltott. Nyilvánvalóan nem kerülte el a figyelmüket, hogy a nők között történik valami, de – a Fénynek legyen hála! – fogalmuk sem lehetett arról, mi zajlik le az orruk előtt. Sokkal jobb, ha nem tudnak mindent. Csakis véletlen lehetett.

Bizonyos módon most örült annak, hogy a többiek figyelme hirtelen arra a férfira összpontosult, aki a lakókocsik között jött feléjük, mert így elkerülhette Elayne és Birgitte átható pillantását. Másrészt viszont Galadot megpillantva rossz érzés fogta el, és baljós sejtelmei támadtak.

A férfi egyszerű barna ruhát viselt, és a fehér köpeny meg a csillogó mellvért helyett közönséges bársonysapkát hordott. Csak a kardja lógott változatlanul az oldalán. Mivel még nem látogatta meg őket itt a táborban, felbukkanását nagy érdeklődés kísérte. Muelin akaratlanul is tett egy lépést az irányába, és a két karcsú akrobatanő is tátott szájjal hajolt kissé előre. A szemmel láthatóan hoppon maradt Chavanák ennek megfelelően savanyú képet vágtak. Még Clarine is kisimította a ruháját, miközben az érkezőt bámulta, míg Petra ki nem vette a pipáját a szájából, és valamit nem mondott neki. Ekkor az asszony odament a férfihoz, aki átölelte, és fejét a nő terjedelmes mellére szorította. Az asszonyság pillantása férje feje felett azonban még ekkor is Galadot követte.

Nynaeve igazán nem volt abban a hangulatban, hogy ellágyuljon egy szép arcot látva. A szíve is csak éppen egy kicsivel vert gyorsabban.

– Maga volt az, nem igaz? – förmedt rá, mielőtt odaért volna hozzájuk. – Maga foglalta el a hajót, igaz? De miért?

– Az Angolnát? – A férfi döbbenten nézett rá. – De hiszen maga kért meg arra, hogy mindenáron szerezzek helyet az első hajóra.

– De arra nem kértem, hogy zavargásokat robbantson ki! – zavargásokat? – kiáltott közbe Elayne. – Polgárháborút! Inváziót! És mindezt a hajó miatt!

Galad nyugodtan nézett rá.

– A szavamat adtam Nynaeve-nak, nővérem. És legfőbb kötelességem, hogy biztonságosan útnak indítsalak Caemlyn felé. És Nynaeve-ot is persze. A Fény Gyermekei előbb-utóbb amúgy is felléptek volna ez ellen a Próféta ellen.

– Nem tudott volna egyszerűen ideszólni, hogy kikötött egy hajó? – kérdezte Nynaeve letörten. A férfiak meg az ő adott szavuk. Néha csodálatos az adott szó, de jobban járt volna, ha hallgat Elayne-re, aki megmondta, Galad úgy is azt teszi majd, amit helyesnek tart, függetlenül attól, hogy ezzel kibe rúg bele.

– Nem tudom, minek kellett a Prófétának ez a hajó, de kétlem, hogy azért akarta, mert magukat akarta felvinni vele a folyón – Nynaeve összerezzent. – Ezenkívül kifizettem a kapitánynak a jegyek árát, miközben még a rakományt rakodták. Egy órával később aztán odajött a két ember egyike, akiket a hajón hagytam, mert biztosra akartam menni, hogy nem húzza fel a horgonyt önök nélkül, és beszámolt arról, hogy a társa meghalt, a próféta pedig elfoglaltatta a hajót. Nem értem, miért ilyen ideges. Magának kellett egy hajó, szüksége volt egy hajóra, én meg szereztem egyet. – Homlokát ráncolva Thom és Juilin felé fordult. – Mi ütött beléjük? Miért bámulják olyan furcsa képpel egymást?

– Nők! – válaszolta Juilin egyszerűen, mire Birgitte jól nyakon csapta. A férfi dühösen meredt az asszonyra.

– Ezek a böglyök nagyot tudnak ám csípni – vigyorgott az íjásznő, mire a férfi tekintete bizonytalanná vált, és megigazította a kalapját.

– Egész nap itt ücsöröghetünk, és a hogyanról meg a mikéntről vitatkozhatunk – jelentette ki Thom szárazon. – Akár fel is szállhatnánk arra a hajóra. Az utat kifizették, és az áron már nem lehet változtatni.

Nynaeve ismét összerezzent. Bármire is gondolt a férfi, ő maga pontosan tudta, hogy neki mi jutott erről az eszébe.

– Gondjaink lehetnek, ha gyalog megyünk a folyóhoz – folytatta Galad. – Azért vettem fel ezt az öltözéket, mert a Fény Gyermekeit ebben a pillanatban nem igazán kedvelik Samarában, de a csőcselék valószínűleg mindenkire rátámad. – Alaposan végignézte az ősz hajú, hosszú, fehér bajszú Thomot, és Juilinra is vetett egy alig valamivel bizakodóbb pillantást. A teari még ilyen szakadt öltözékben is elég kemény fickónak látszott ahhoz, hogy ököllel verjen karókat a földbe. Galad ekkor Unóhoz fordult: – Hol van a barátod? Még egy kard hasznos lehet, míg elérjük az embereimet.

Uno elégedetten vigyorgott. Kettőjük között ugyanúgy izzott a levegő, mint az első alkalommal.

– Itt van a közelben. Tán nem is egyedül. Elviszem én a lányokat a hajóhoz, mindegy, hogy ti, fehérköpenyek kibírjátok-e addig, vagy sem.

Elayne már nyitotta a száját, de Nynaeve megelőzte.

– Elég legyen, maguk ketten! – Elayne valószínűleg ismét azzal próbálkozna, hogy a maga mézédes módján csillapítsa le a két fickót. Ez bizonyára működött volna, de Nynaeve-nak most már meg kellett tépnie valakit ahhoz, hogy kicsit megnyugodjon. – Gyorsan kell cselekednünk! – Korábban kellett volna meggondolnia, hogy mi fog történni, amikor két ütődött férfit kért meg ugyanarra a feladatra, ami egyszerre sikerült mind a kettőnek. – Uno, szedje össze az embereit, amilyen gyorsan csak lehet! – A férfi megpróbálta elmagyarázni neki, hogy a többiek a cirkuszon kívül már várnak rájuk, de Nynaeve oda sem figyelve folytatta: – Mert nem volt normális, de egyikük sem! Egyáltalán: minden férfi elmebeteg! Galad, maga...

– Ébresztő! Mindenkinek! Pakoljátok a szekereket! – Luca kiáltása félbeszakította a szavait. Az igazgató sietve bebicegett a kocsik közé. Megdagadt arcának egyik felét véraláfutás csúfította el. Piros köpenyét bemocskolták, és összetépték. Úgy tűnt, nemcsak Thom és Juilin nézett kicsit szét a városban. – Brugh, szaladj, és mondd meg az istállószolgáknak, hogy fogják be a lovakat! Itt kell hagynunk a kerítést. – Amikor ezt mondta, sajnálkozva elfintorodott. – Azt akarom, hogy egy óra múlva már úton legyünk. Andaya, Kuan, hozzátok ki a nővéreiteket! Ébresszetek fel mindenkit, aki még alszik, ha pedig mosakodnának, mondjátok meg nekik, hogy azonnal öltözzenek fel, vagy jöjjenek meztelenül! Siessetek, hacsak nem akartok a Prófétához csatlakozni, és bevonulni Amadiciába! Chin Akima már elveszítette a fejét, ugyanúgy, ahogy a társulata fele, és Sillia Ceranót meg egy tucatnyi emberét megkorbácsolták, mert túl lassan mozogtak. Úgyhogy igyekezzetek! – Amikor befejezte, a Nynaeve szekere mellett ácsorgó társaságon kívül mindenki lázasan rohangált a táborban.

Luca valamivel lassabban bicegett, amikor odajött hozzájuk, miközben gyanakodva végignézett Galadon, majd Unón is, bár a félszeműt már kétszer is látta korábban.

– Nana, szeretnék négyszemközt beszélni magával – jelentette ki halkan. – Négyszemközt.

– Nem megyünk tovább magával, Luca mester – nézett rá Nynaeve.

– Négyszemközt – ismételte meg a férfi, majd megragadta a nő karját, és maga után húzta.

Nynaeve hátrafordult, hogy megmondja a többieknek, ne avatkozzanak be, de azonnal észrevette, hogy erre semmi szükség. Elayne és Birgitte már a menazsériát körülvevő vitorlavászon kerítés felé sietett, és a négy férfi csupán néhány oldalpillantást vetett rá és Lucára, majd zavartalanul folytatta a beszélgetést. Nynaeve nagyot horkant. Szép kis férfiak! Hagyják, hogy egy nőt csak így rángassanak, és nem avatkoznak közbe!

Kirántotta a kezét Luca markából, és úgy ment tovább mellette. Selyemszoknyája halkan susogott, mintha ezzel is alá akarta volna húzni jókedvét.

– Úgy vélem, szeretné megkapni a pénzét, most, hogy búcsút veszünk egymástól. Hát jó, meg is fogja kapni. Száz aranymárkát. Viszont az a véleményem, hogy valamit engedhetne az összegből, mivel itthagyjuk magának a lakókocsit és a lovakat. És dolgoztunk is. Biztos, hogy mi is kivettük a részünket abból, hogy ilyen sok nézője lett. Morelin meg Juilin a trapézon, én meg eleven céltáblaként, Thom...

– Talán azt hiszi, hogy a pénz miatt vagyok itt, asszonyság? – förmedt rá a férfi. – Ha ez így lenne, már akkor követeltem volna, amikor átjöttünk a folyón. Elkértem talán? Gondolkozott azon, hogy miért nem kértem el?

Nynaeve önkéntelenül is hátrébb lépett, és szigorú pillantással melle alatt keresztbe fonta a karját. A következő pillanatban ezt már meg is bánta, mivel eszébe jutott, hogy ezzel a mozdulattal igencsak kiemeli azt, amit ruhája olyan nagyvonalúan láttatni enged. Ám amilyen konok volt, otthagyta karját, ahol volt, mivel semmiképpen sem akarta, hogy a férfi azt higgye: zavarba jött. Mindenekelőtt azért, mert tényleg zavarba jött. Meglepő módon Luca nem kezdte el a mellét bámulni, hanem továbbra is a szemébe nézett. Lehet, hogy beteg? Korábban soha, egy alkalmat ki nem hagyott volna, hogy megbámulja Nynaeve keblét, és ha Valan Lucát hirtelen sem az arany, sem a női mellek nem érdeklik...

– Ha nem az aranyról van szó, akkor miről akart velem beszélni?

– Egész úton, visszafelé a városból, csak ezen gondolkoztam – válaszolta a férfi megfontoltan. – Azon, hogy maga most örökre elmegy. – Nynaeve-nak sikerült abbahagynia a hátrálást, bár a férfi most már közvetlenül előtte állt, és lángoló tekintettel nézett a szemébe. Legalább a szemét bámulta, és nem a... – Nem tudom, mi elől menekül, Nana. Néha már legszívesebben elhinném a történetüket. Morelin tényleg úgy viselkedik, mint egy nemes hölgy. Ám kegyed sosem volt egy úri kisasszony cselédje. Az elmúlt néhány nap során végig arra vártam, hogy mikor ugranak egymás torkának, és mikor próbálják meg szálanként kitépni a másik haját. Akár Maerion is beszállhatott volna. – Valamit észrevett a nő arckifejezésében, mert krákogott egyet, és gyorsan folytatta: – Az a lényeg, hogy bármikor találok valaki mást, aki beállhat céltáblának Maerion elé. Maga olyan csodálatosan sikított, hogy mindenki elhitte, tényleg fél, de... – Ismét megköszörülte a torkát, most valamivel sietősebben, és kicsit hátrébb lépett. – Azt próbálom meg az értésére adni, szeretném, ha maradna. Ránk vár a nagyvilág, ezer város hívogatja az ilyen társulatot, és bármi is kergesse kegyedet, az nálam sosem fogja megtalálni. Akima emberei közül néhányan, és Sillia társulatából azok, akiket nem hurcoltak át a folyón, csatlakozni fognak hozzám. Valan Luca társulata lesz a legnagyobb és a legjobb, amit a világ valaha is láthatott.

– Maradni? Miért kellene maradnom? Kezdettől fogva megmondtam magának, csupán Ghealdanig akarunk eljutni, és a helyzet azóta sem változott.

– Miért? Hát azért, hogy gyerekeket szüljön nekem! – A férfi két kézzel megragadta Nynaeve egyik tenyerét. – Nana, az ön szeme elnyeli a lelkemet! Az ajka lángra lobbantja a szívemet, vállát látva lüktetni kezd a vérem, a...

A nő gyorsan félbeszakította:

– Maga feleségül akar venni engem? – kérdezte hitetlenkedve.

– Feleségül? – Luca döbbenten nézett rá. – Vagyis... izé... hát persze. Magától értetődik! – A férfi hangja visszanyerte erejét, és Luca az ajkához szorította Nynaeve ujjait. – Az első városban összeházasodunk, ahol meg tudom szervezni. Még soha, egyetlen nőnek sem kértem meg a kezét.

– Hát azt el is hiszem! – válaszolta Nynaeve remegő hangon. Nem kis erőfeszítésébe került kiszabadítani a kezét. – Nagy megtiszteltetés ez persze nekem, Luca mester, de...

– Valan, Nana! Csak Valan.

– ...azonban el kell utasítanom kérését. Valaki más jegyese vagyok. – Bizonyos módon ez igaz is volt. Lehet, hogy Lan Mandragoran csak ajándékként hagyta nála pecsétgyűrűjét, de Nynaeve másként értelmezte a gesztust. – És itt fogom hagyni önt.

– Egyszerűen gúzsba kellene kötnöm, hogy magammal vigyem. – A mocsok és a szakadások kicsit csökkentették az összhatást, amikor a felegyenesedő férfi elegánsan meglengette a köpenyét. – Idővel majd elfelejti azt a fickót.

– Na, csak próbálja meg, és majd szólok Unónak, és akkor maga azt kívánja, bárcsak inkább hurkába töltötték volna! – A fickó mintha meg sem hallotta volna. Nynaeve egy ujjal keményen oldalba bökte. – Maga nem ismer engem, Valan Luca. Semmit sem tud rólam. Az ellenségeim, akiket csak úgy mellékesen elintéz, elevenen megnyúznák magát, és arra kényszerítenék, hogy a puszta csontjain táncoljon, és maga még azért is hálás lenne, ha ennél jobban nem bántanák. Tehát akkor én most megyek, és nincs időm arra, hogy tovább hallgassam az ostobaságait. Nem! Ne mondjon semmi mást! Döntöttem, és maga ezen nem tud változtatni. Úgyhogy legjobb, ha abbahagyja a nyavalygást.

Luca keservesen felsóhajtott.

– Maga az egyetlen nő az életemben, Nana. Más férfiak csak hadd omoljanak az unalmas némberek lába elé. Maga mellett egy férfi tudja, hogy tűzön kell járnia, és puszta kézzel kell megszelídíteni az oroszlánt, ha kegyedhez közeledik. Minden nap egy kaland, és minden éjszaka... – A mosolya miatt Nynaeve majdnem betörte az orrát. – Még találkozunk, Nana. És akkor majd engem választ. Ezt lelkem legmélyéről érzem. – Drámai mozdulattal a mellére csapott, és még szélesebb ívben meglengette köpenyét. – És ezt maga is jól tudja, kedves Nana. A szíve legmélyén tudja ezt.

Nynaeve nem tudta, hogy a fejét csóválja, vagy tátott szájjal bámulja. Tényleg bolondok a férfiak. Az összes!

Valan ragaszkodott ahhoz, hogy visszakísérje a kocsihoz, miközben belekarolt, mintha csak egy bálon parádéztak volna.

Elayne azon kapta magát, hogy halkan káromkodik, ami nagyon jól illett a rettenetes zűrzavarhoz, a fogatokhoz siető istállószolgákhoz, az emberek üvöltéséhez, a lovak nyerítéséhez, a medvék brummogásához és a leopárdok hörgéséhez. Csak egyszer is próbáljon meg Nynaeve megjegyzéseket tenni arra, hogy erkölcstelenül mutogatja a lábát! Pontosan látta, ahogy valósággal turbékolni kezdett ez a perszóna, amikor Valan Luca felbukkant. És még pihegett is hozzá. Akárcsak Galadot látva. Persze, nem mintha ő maga szívesen viselt volna nadrágot. Persze, a nadrág kényelmesebb és hűvösebb, mint a szoknya. Nagyon is értette már, miért hordott Min olyan szívesen férfiöltözéket. Legalábbis nagyjából. Természetesen először meg kellett szabadulnia az ostoba érzéstől, hogy a kabátkája egy alig csípőig érő ruhadarab. Idáig már eljutott. Nem, mintha ezt hajlandó lenne elmondani Nynaeve-nak. Nem, amilyen csípős annak a némbernek a nyelve. Tudnia kellett volna, hogy Galadot nem érdekli az ár, ha arról van szó, hogy betartsa az adott szavát. Hiszen éppen elég alkalommal elmondta neki, hogyan viselkedik Galad. Aztán még hogy a Prófétával is kikezdjen! Nynaeve nem szokta meggondolni, milyen következményekkel járhat a viselkedése.

– Mondtál valamit? – kérdezte Birgitte. Az asszony magasba húzta a szoknyáját, és a karjára tekerte, hogy lépést tudjon tartani vele, és eközben szégyentelenül mutogatta a lábát. A kék brokátpapucsoktól kezdve egy egészen jó darabig, a térde fölött. Ezek az áttetsző selyemharisnyák cseppet sem fedtek annyira, mint a nadrág.

Elayne megtorpant.

– Mi a véleményed a ruhámról?

– Jól lehet benne mozogni – jelentette ki Birgitte határozottan. Elayne bólintott. – Persze, szerencse, hogy nem hájas a feneked, amilyen szűk ez a...

Elayne azonnal tovább ment, miközben nagyot rántott kabátkáján. Ettől az persze még nem lett hosszabb.

Nynaeve csípős nyelve semmivel sem volt rosszabb Birgittéénél. Tulajdonképpen meg kellett volna követelni, hogy Birgitte megesküdjön, engedelmeskedni fog neki, de legalábbis arra, hogy kellő tiszteletet tanúsít. Erre majd gondolnia kell, ha eljön az ideje annak, hogy Randet magához kösse. Amikor Birgitte savanyú képpel utolérte, mintha ő lett volna az, akinek végsőkig próbára tették a türelmét, már egyikük sem volt hajlandó szólni egy szót sem.

A zöld színű, rávarrt érmékkel díszített ruhába burkolózó, világosszőke seanchan asszony kampós botjával irányította a hatalmas s'redit bikát, amelyik az oroszlánketreceknek otthont adó nehéz kocsit tolta maga előtt. Egy mocskos bőrmellényt viselő lovászlegény tartotta a kocsi rúdját, és odairányította arra a helyre, ahol a lovakat könnyebben elé lehetett fogni. Az oroszlán fel-alá sétált a ketrecében, időnként csapott egyet a farkával, és néhány alkalommal érdesen felhördült.

– Cerandin – szólalt meg Elayne –, beszélnem kell veled.

– Egy pillanat, Morelin. – A nő kizárólag a hatalmas agyarú, szürke állatra figyelt. Elnyújtott kiejtése miatt a legtöbben alig értették.

– Most, rögtön, Cerandin! Nincsen időnk.

Azonban a nő nem állította meg a s'reditet, csak amikor a lovász odakiabált neki, hogy a kocsi a megfelelő helyen áll. Ekkor türelmetlenül megszólalt:

– Mit akar, Morelin? Nagyon sok a dolgom! Ezenkívül szeretnék átöltözni. Ez a ruha nem alkalmas az utazásra. – Az állat türelmesen várakozva állt a háta mögött.

Elayne szája kissé lebiggyedt.

– Elutazunk, Cerandin.

– Igen, tudom. A zavargások. Nem lenne szabad megengedni az ilyesmit. Ha ez a Próféta úgy véli, hogy tehet velünk valamit, akkor majd meglátja, mire képes Mer és Sanit. – Elfordult, és kampós botjával vakargatni kezdte Mer ráncos oldalát.

Az állat erre hosszú orrával megérintette a nő vállát. Cerandin ormánynak nevezte ezt a testrészt. – Van, aki inkább lopart vagy grolmot alkalmaz a csatában, de ha a s'reditet megfelelően használják...

– Maradj nyugton, és figyelj rám! – szólt rá Elayne határozottan. Komoly nehézséget okozott neki ügyelnie a méltóságára, amikor a seanchan asszony olyan kitérő válaszokat adott, Birgitte pedig mellén összefont karral ott állt mellette. Biztosra vette, az a némber csak arra vár, hogy megint sértegethesse. – Nem a társulatra gondoltam. Csak magamra, Nanára, meg rád. Még ma reggel hajóra szállunk. Néhány óra múlva mindörökre itthagyjuk a Próféta felségterületét.

Cerandin megfontoltan megcsóválta a fejét.

– Csupán néhány folyami hajó képes a s'reditek szállítására, Morelin. Ám még ha találna is egy alkalmasat, mihez kezdenénk utána? Nem hiszem, hogy egyedül dolgozva olyan sokat kereshetnék, mint Luca mesternél, még akkor sem, ha ön a kötélen táncol, vagy Maerion nyíllal célba lőne. És azt hiszem, Thom zsonglőrködhetne. Nem. Nem, jobb, ha ittmaradunk a társulatnál.

– A s'rediteket itt kell hagynunk – ismerte be Elayne. – Viszont biztosra veszem, hogy Luca mester jól fog gondoskodni róluk. Nincs több fellépés, Cerandin. Nem lesz rá szükség. Ahová én megyek, ott olyan asszonyok várnak, akik szívesen megtudnák... – Hirtelen rájött, hogy még mindig ott áll a közelükben a rókaképű, hihetetlenül vastag orrú lovász, aki mindent hall. – ...akik tudni szeretnék, honnan jöttél. Többet annál, mint amennyiről eddig beszámoltál nekem. – Nem, a fickó nem hallgatózott. Kéjes mosollyal méregette Birgitte mellét és Elayne lábát. A lány olyan szigorú pillantást vetett rá, hogy a fickó arcáról lehervadt a mosoly, és elment a dolgára.

Cerandin ismét a fejét csóválta.

– Itthaggyam Mert, Sanitot és Nerint, hogy olyan férfiak vigyázzanak rájuk, akik még a közelükbe sem mernek menni? Nem, Morelin! Luca mesternél maradunk. Ön is. Sokkal jobb lesz így. Emlékszik arra, milyen elcsigázottan érkezett meg? Biztos nem akarja, hogy újra olyan legyen!

Elayne vett egy mély lélegzetet, és közelebb lépett hozzá. Birgittén kívül senki sem volt olyan közel, hogy kihallgathassa őket, de nem akart felesleges kockázatot vállalni.

– Cerandin, az igazi nevem Elayne. A Trakand-ház tagja vagyok, Andor leányörököse. Egy napon én leszek Andor királynője.

Amennyire emlékezett, hogyan viselkedett ez az asszony az első nap, és még inkább arra, amit a seanchanokról mesélt nekik, ennek a kinyilatkoztatásnak elégnek kellett volna lennie ahhoz, hogy minden ellenállást csírájában fojtson el. Ehelyett Cerandin keményen a szemébe nézett.

– Azt állította, hogy nemes hölgy, amikor ideérkezett, de... – Csücsörített a szájával, és végignézett Elayne nadrágján. – Maga nagyon jó kötéltáncosnő, Morelin. Egy kevés gyakorlással egy szép napon még ahhoz is elég ügyes lesz, hogy a császárnő előtt mutathassa meg a tudását. Mindenkinek megvan a maga helye, és mindenkinek a helyén van a helye!

Elayne szája egy pillanatig némán mozgott, anélkül, hogy egy szót is ki tudott volna mondani. Cerandin nem hitt neki.

– Éppen elég időt pocsékoltam el, Cerandin.

A nő karja után nyúlt, hogy szükség esetén magával rángassa, de Cerandin megragadta a kezét, megcsavarta, és egy fájdalmas sikoltás után Elayne azon kapta magát, hogy tágra nyílt szemmel lábujjhegyen áll, azon töprengve, hogy a csuklója törik el, vagy először a karja szakad ki a vállából. Birgitte meg egyszerűen ott állt mellette, a melle alatt keresztbefont kézzel, és volt annyira szégyentelen, hogy kérdőn a magasba húzta egyik szemöldökét.

Elayne a fogát csikorgatta. Nem fog segítséget kérni!

– Engedj el, Cerandin! – parancsolta, és azt kívánta, bárcsak ne visított volna annyira a hangja. – Azt mondtam, azonnal engedj el!

Cerandin egy pillanattal később tényleg elengedte, és bizalmatlanul hátrább lépett.

– Maga a barátnőm, Morelin, és mindig is az marad. Egy szép napon tényleg nemes hölgy lehet magából. Tudja, hogyan kell viselkedni, és ha magára vonná egy nagyúr figyelmét, az lehet, hogy odaveszi önt maga mellé, egyfajta asaként. Az asákat néha elveszik feleségül. Járjon a Fényben, Morelin! Nekem még be kell fejeznem a munkámat. – Odatartotta Mernek a kampós botot, mire a hatalmas állat rátekerte az ormányát. Ezután könnyedén körbevezette a kanbikát.

– Cerandin! – csattant fel Elayne éles hangon. – Cerandin! – A világosszőke nő még csak vissza sem nézett. Elayne összevont szemöldökkel Birgitte felé fordult: – Te aztán sokat segítettél! – morogta. Ezzel továbblépdelt, mielőtt a másik válaszolhatott volna.

Birgitte utolérte, és mellette ment tovább.

– Az alapján, amit hallottam és láttam, te sokat fáradoztál azon, időt és erőt nem kímélve, hogy visszaadd a gerincét ennek az asszonynak. Arra számítottál, hogy segítek újra megtörni?

– Semmi ilyesmi nem állt szándékomban – morogta Elayne. – Hiszen segíteni akartam neki. Nagyon messze került otthonról, idegen itt, bárhová is fordul, egyedül van, és akadnak jó páran, akik nem lennének kedvesek hozzá, ha megtudnák, honnan is jött.

– Nekem úgy tűnt, ő igencsak képes vigyázni magára – válaszolta Birgitte szárazon. – Vagy lehet, hogy ezt is tőled tanulta? Lehet, hogy tehetetlen volt, mielőtt rábukkantál volna? – Elayne dühös tekintete lepergett róla, mint a jég a forró acélról.

– Te csak ott álltál, és bámultál! Pedig állítólag te vagy az én... – Gyorsan körülnézett. Csak egy oldalpillantás volt, de máris több lovászlegény fordult el gyorsan. – ...az őrzőm! Elvárom tőled, hogy vigyázz rám, ha nem alkalmazhatom az Egyetlen Hatalmat!

Birgitte is körülnézett, de sajnálatos módon senki sem volt elég közel ahhoz, hogy elrettentse a beszédtől.

– Megvédelek, ha veszélybe kerülsz, de ha a veszély csak abból áll, hogy valaki a térdére fektet, mert úgy viselkedtél, mint egy neveletlen kölyök, akkor el kell döntenem, nem jobb-e, ha megleckéztetnek, és ezzel sok nehézséget elkerülhetsz a jövőben. Azt mondtad a lánynak, hogy egy trónt fogsz örökölni. Na még ilyet! Ha aes sedai akarsz lenni, akkor jobban teszed, ha elkezded gyakorolni, hogyan lehet az igazságot csűrni-csavarni, ahelyett, hogy hazudoznál.

Elayne-nek leesett az álla. Csak, amikor megbotlott a saját lábában, tudta kinyögni:

– De hát igaz!

– Ha te mondod – felelte Birgitte, és feltűnő érdeklődéssel kezdte el szemlélni a lány flitteres nadrágját.

Elayne nem tudta, mitévő legyen, Nynaeve állandóan piszkálta éles nyelvével, Cerandin olyan makacs, mint két öszvér, és most még ez is! Hátravetette a fejét, és minden elkeseredését beleadva üvölteni kezdett.

Amikor elhallgatott, úgy tűnt, hogy egyszerre az összes állat megnyugodott. A lovászok ott álltak, és őt bámulták. Elayne hűvösen semmibe vette a férfiakat. Most már semmi sem idegesítette. Jegesen nyugodt volt, és tökéletesen uralkodott önmagán.

– Segítségért kiabáltál? – kérdezte Birgitte, ferdén tartott fejjel. – Esetleg megéheztél? Azt hiszem, keríthetek egy dajkát, aki majd elringat...

Elayne egyenes háttal továbbvonult. Hörgése bármelyik leopárdnak a dicsőségére válhatott volna.

Negyvennyolcadik fejezet

Búcsúzások

Mihelyt visszaért a lakókocsiba, Nynaeve felhúzott egy másik – tisztességes – ruhát. Kicsit morgott, mert ehhez egy teljes sor gombot először ki kellett gombolnia a ruha hátán, majd még egy sort minden segítség nélkül be is kellett gombolni. A finom szabású, legjobb minőségű gyapjúból készült ruhát ugyan a lehető legnagyobb jóakarattal sem lehetett volna divatosnak nevezni, de legalább sehol sem keltett feltűnést. Bár határozottan melege lett benne, ennek ellenére jó érzés volt újra tisztességes öltözéket viselni. Csakhogy valamiért mégis úgy érezte magát, mintha a kelleténél több ruha lenne rajta. Ennek bizonyára a hőség volt az oka.

Gyorsan letérdelt a parányi cserépkályha elé, kinyitotta a vasajtót, és nekilátott kiszedni értékesebb holmijaikat.

Nemsokára a kifordult kőgyűrű ott pihent övtáskájában, Lan nehéz pecsétgyűrűje és saját, Nagy Kígyós gyűrűje mellett. A parányi, aranyozott dobozka, benne az Amatherától kapott gyémántokkal a bőrtáskába került, akárcsak azok a gyógyfüves zacskók, melyeket Mardecinből, Ronde Macurától hozott el. Ide tette az apró mozsarat és a mozsártörőt is, melyekkel össze lehet zúzni a növényeket. Megtapogatta a zacskókat, csak hogy jobban emlékezzen arra, melyikben mi is van. Volt itt mindenre gyógyfű és még rettenetes ízű nyelvvágógyökér is. Ide került a három hitellevél meg a hat pénzeszacskó közül három, ám ezek távolról sem voltak olyan nehezek, mint korábban. Végül is, ő fizette ki a menazséria útiköltségeit Ghealdanban. Lehet, hogy Lucát már nem érdekelte a száz aranymárka, de a társulat pénzét lelkiismeret-furdalás nélkül bezsebelte. Az egyik levél, amelyik feljogosította felmutatóját arra, hogy az amyrlin nevében járjon el, bármit is tesz, becsusszant a gyűrűk mellé, az övtáskába. Samaráig nem jutott el más, mint néhány kósza szóbeszéd arról, hogy Tar Valonban valaki összecsapott valakivel, így ez a dokumentum Siuan Sanche aláírása ellenére egyszer még hasznukra válhat. A sötét fadobozkát otthagyta, akárcsak a másik három pénzeszacskót és az a'damet tartalmazó durva jutazsákot is, amelyikhez semmiképpen nem akart még csak hozzáérni sem. Mellettük hagyta azt az ezüst nyílvesszőt, melyet Elayne akkor talált, amikor Nynaeve ismét összecsapott Moghediennel.

Egy pillanatig komoran méregette a nyílvesszőt, és eltöprengett Moghedienről. Az lesz a legjobb, ha mindent megtesz azért, hogy elkerülje vele a találkozást. Bizony ám! Egyszer már legyőztem. Másodszor viszont gúzsba kötve felakasztották, mint egy vég sonkát füstölni. Ha nem lett volna ott Birgitte... Saját akaratából tett így. Hiszen ezt az a némber maga mondta, és igaz is volt. Ismét le tudnám győzni. Ebben biztos vagyok. De ha nem sikerül... Ha csődöt mond...

Megpróbálta semmibe venni a hátul fekvő viaszosvászon zsákot. Ugyanakkor pontosan tudta, semmivel sem kellemesebb a zsák tartalmára gondolni, mint azon töprengeni, mi is történik vele, ha Moghedien újra lecsap rá. Így aztán a végén vett egy mély lélegzetet, óvatosan benyúlt a lyukba, és a madzagjánál fogva kiemelte a zsákot. Abban a pillanatban rájött, hogy az előbb tévedett. A gonoszság valósággal lecsapott a kezére, erősebben, mint valaha, mintha csak a Sötét Úr tényleg személyesen azon fáradozna, hogy összetörje a zsákban lapuló cuendillar pecsétet. Akkor már sokkal jobb volt egész nap azon töprengeni, mi lenne, ha tényleg Moghedien kezébe kerülne. A gondolat és a valóság között nagy volt a különbség. Bizonyára csak képzelődött, hiszen Tanchicóban semmi ilyet nem érzett, de mégis azt kívánta, bárcsak Elayne cipelné ezt a holmit. Vagy bárcsak egyszerűen itthagyhatná.

Ne légy már bolond! – parancsolt határozottan magára. – A pecsét zárja le a Sötét Úr börtönét. Egyszerűen csak elszabadult a fantáziád! Ennek ellenére a zsákot ráejtette arra a piros ruhára, amelyet Luca készíttetett a számára, odapottyantotta, mintha egy félig rohadt patkány lett volna, majd az egészet alaposan becsomagolta, és sietve összekötözte. Ez a selyemcsomag aztán eltűnt egy nagyobb adag ruha kellős közepén, melyeket magával akart vinni, és az egészet beburkolta jó öreg, szürke útiköpenyébe. A néhány ujjnyi szövet elszigetelte a legfeketébb szörnyűség érzésétől, de ennek ellenére elfogta az érzés, hogy kezet kell mosnia. Bárcsak ne tudná annyira pontosan, mi van benne! Micsoda ostobaság! Elayne kinevetné, és Birgitte is. Mégpedig jogosan.

Hamarosan kiderült, hogy két batyut is kell kötnie azokból a ruhadarabokból, melyeket magával akart vinni. Fájt a szíve az összesért, amit itt kell hagynia. Még a mély kivágású kék selyemruháért is. Nem mintha arra gondolt volna, hogy valaha is viselje, és esze ágában sem volt a piros ruhát akárcsak megérinteni, mielőtt Salidarban átadná egy aes sedai-nak, de nem bírta megállni, hogy fejben össze ne adja annak a sok dolognak az árát – a lovakét, a kocsiét és a ruhákét –, amelyekért Tanchico elhagyása óta kellett fizetnie. Aztán még ott volt a hintó meg a textilfestékkel teli hordó. Ettől még Elayne-nek is megfájdult a foga, de az a perszóna természetesen nem gondolt az ilyesmire. Az ifjú hölgy bizonyára azt hitte, hogy elég csak belenyúlni a pénzeszacskójába ahhoz, hogy ott új érmék teremjenek.

Éppen a másik batyut kötötte össze, amikor Elayne megjött, és szó nélkül felhúzott egy kék selyemruhát. Némán (eltekintve a szitkozódástól), mivel csak egészen kifacsart karral tudta begombolni a hátán a gombokat. Nynaeve segített volna neki, ha megkéri rá, de mivel Elayne-nek ez az eszébe sem jutott, így csupán végigmérte a másik nő testét öltözködés közben, hogy lát-e rajta új sérüléseket. Úgy vélte, pár perccel a visszatérés előtt hallotta Elayne-t felsikítani, és ha a lány tényleg összeverekedett Birgittével... Nem volt egyértelműen boldog amiatt, hogy nem látott sérüléseket. Alapjában véve egy folyami hajón ugyanolyan szűken lesznek, mint ebben a lakókocsiban, és az csak ront a dolgon, ha a két nőszemély egymás torkának ugrik. Ugyanakkor segített volna valamit, ha ezek ketten még az indulás előtt kieresztenek egy kis gőzt magukból.

Elayne egy szót sem szólt, miközben összecsomagolta saját dolgait. Még csak arra sem válaszolt, amikor Nynaeve egészen kedvesen megkérdezte tőle, hová a pokolba rohant az előbb. Válaszul Elayne előreszegezte állát, és olyan jeges pillantást vetett Nynaeve-ra, mintha ez a gyermek tényleg azt gondolná, hogy már anyja trónján ül.

Elayne hallgatása minden szónál többet beszélt. Amikor csak három pénzeszacskót talált, egy pillanatra megtorpant, mielőtt kézbe vette volna őket, és ebben a pillanatban a kocsiban érezhetően lecsökkent a hőmérséklet. Pedig pontosan ez a három volt az ő része. Nynaeve-nak elege volt a morgásból amiatt, hogy mikor mire költi a pénzt. Lássa csak maga a kisasszony, hogyan tűnnek el az érmék! Akkor talán végre belátja, esetleg valamikor pénz nélkül kell zöldágra vergődniük. Amikor aztán Elayne felfedezte, hogy a gyűrű is eltűnt, s csupán a sötét doboz áll még ott...

Elayne felemelte a dobozt, és kinyitotta a fedelét. Csücsörített az ajkával, amikor megvizsgálta a tartalmát, vagyis azt a két másik ter'angrealt, amelyeket egészen Tearből cipeltek idáig. A parányi vaskorong mindkét oldalára szűkülő spirálokat metszettek. Még egy tízujjnyi hosszúságú, karcsú csat feküdt ott. Látszólag borostyánkőből készítették, de keményebb volt az acélnál, a belsejébe mégis valamilyen módon egy alvó asszony parányi figuráját helyezték el. Mindkettőt arra lehetett használni, hogy eljussanak Tel'aran'rhiodba, ám az út nem volt olyan könnyű és kényelmes, mint a gyűrű segítségével. Először a Szellemből kellett szálakat fonni. Az Öt Hatalom közül egyedül ezt lehetett alvás közben használni. Nynaeve-ot nem zavarta, hogy ezt a kettőt Elayne gondjaira bízta, hiszen ő maga a gyűrűt vette gondjaiba. Elayne valósággal becsapta a ládikó tetejét, majd kifejezéstelen arccal Nynaeve-ra nézett, és a dobozt az ezüst nyílvessző mellé dugta, az egyik csomagjába. Hallgatása szinte üvöltött.

Elayne is két batyuba fogta össze holmiját, ám az ő csomagjai nagyobbra sikerültek. A flitteres nadrágon és kabátkán kívül semmit sem hagyott hátra. Nynaeve visszafogta magát, bár legszívesebben rákérdezett volna, hogy Elayne megfeledkezett-e ezekről. Az ilyesmi megtörténhet, ha az ember duzzog. De hát ő ugye tudta, hogyan kell békét teremteni, ezért aztán nem erősködött. Beérte egy felhorkanással, amikor Elayne jelentőségteljes mozdulattal eltüntette az a'damet az egyik batyujában, de a cserében kapott jeges pillantás egyértelműen jelezte, hogy mondhatott volna, amit csak akart. Amikor végül kiértek a lakókocsiból, hallgatásukat darabokra vágva a bor behűtésére lehetett volna használni.

Kint a férfiak már készen álltak. Meglehetősen rosszkedvűnek tűntek, és türelmetlen pillantásokat vetettek rá meg Elayne-re. Ezt meg hogy képzelték? Galadnak és Unónak nem kellett csomagolni. Thom furulyája és hárfája bőrtokban a hátán lógott, egy parányi csomag mellett, és Juilin, akinek bordázott kardtörője az övéről lógott, miközben embermagas vívóbotjára támaszkodott, szintén csak egy kisebb batyut – legalább rendesen megkötve – akasztott a vállára. A férfiak nem tartották gondnak, ha egy ruhát addig kellett viselniük, míg az cafatokban rohad le a testükről.

Természetesen Birgitte is készen állt, kezében íjával, oldalán a tegezzel, a lába előtt pedig egy köpenybe csomagolt batyu, amelyik nem sokkal volt kisebb, mint Elayne-é. Birgitte esetén Nynaeve elképzelhetőnek tartotta, hogy ő elrakta Luca ruháit, ám mégis meglepte, amit a nő felvett. Bő nadrágszoknyája akár megegyezhetett volna azzal, amit Tel'aran'rhiodban viselt, ám ez inkább aranyszínű volt, mint sárga, és a nadrág szárait bokában nem kötötték össze. Ugyanolyan szabású kék zubbonyt viselt, mint amilyet az Álmok Világában is hordott.

Gyorsan megoldódott a rejtély, hogy honnan szerezte ezeket a ruhákat, amikor Clarine sietett oda, és hangosan sajnálkozott, hogy túl sokáig tartott a munka, na de legalább sikerült befejeznie a két másik nadrágszoknyát és egy zubbonyt. Ezek szépen összehajtva eltűntek Birgitte batyujában. Clarine még maradt, miközben nem győzte hangoztatni, mennyire sajnálja, hogy itthagyják a társulatot, és nem ő volt az egyetlen, aki a kapkodás, a csomagolás és az állatok befogása közben szakított néhány pillanatnyi időt arra, hogy elbúcsúzzon tőlük. Aludra odajött, és biztonságos utazást kívánt nekik, bárhová is menjenek, s mindezt jellegzetes, taraboni tájszólással. És hozott nekik két újabb doboznyi tűzbotocskát. Nynaeve sóhajtva bedugta őket a tarisznyájába. Az előzőeket szándékosan ottfelejtette, és Elayne a sajátjait eldugta egy zsák bab mögé, az egyik polcra, amikor azt hitte, Nynaeve nem néz oda. Petra felajánlotta nekik, hogy elkíséri őket a folyóig. Úgy csinált, mintha nem vette volna észre felesége aggódó pillantását. Ugyanezt javasolták nekik a Chavanák meg Kin és Bari, a zsonglőrök, de Nynaeve mindenkit biztosított arról, hogy erre nincs szükség. Petrával ellentétben, aki a homlokát ráncolta, jól látszott a többiek megkönnyebbülése. Gyorsan kellett válaszolnia, mert Galad és a többi férfi úgy tett, mintha semmi kifogásuk nem lenne az ajánlatok elfogadása ellen. Meglepő módon még Latelle is megjelent, szólt néhány sajnálkozó szót, mosolygott, és a szemén látszott, még a csomagjukat is hajlandó lenne vinni, csak hogy megszabaduljon tőlük. Nynaeve meglepődött, hogy Cerandin nem jött oda, de ugyanakkor ennek nagyon is örült. Lehet, hogy Elayne nagyon jól kijött ezzel a némberrel, de azóta a közjáték óta, amikor rátámadt az idomár, Nynaeve egyáltalán nem érezte jól magát, ha Cerandin a közelében volt, főleg azért, mert azon a perszónán nem is látszott, hogy neheztelne rá.

Luca utoljára érkezett, és egy maréknyi satnya, a hosszú szárazság miatt igencsak kisnövésű vadvirágot nyomott a kezébe. A Fény a megmondhatója annak, hol szedte őket. A virágot átadva halhatatlan szerelméről kezdett el szónokolni, virágos szavakkal kezdte Nynaeve szépségét dicsérni, és látványosan megfogadta, hogy megkeresi, még ha az egész világot is be kell járnia utána. Nynaeve maga sem értette, hogy most mitől kezdett el izzani az arca, de szigorú pillantása villámgyorsan eltüntette Juilin arcáról a vigyort, akárcsak a döbbenetet Uno képéről. Nem lehetett tudni, mi erről Thom és Galad véleménye, mivel ők elég bölcsnek bizonyultak ahhoz, hogy arcizmuk se ránduljon. Nynaeve képtelen volt Elayne-re és Birgittére nézni.

A legrosszabb az volt az egészben, hogy csendben kellett ott állnia, miközben hullani kezdtek a kezében tartott száraz virágok szirmai, és az arca mindjobban elvörösödött. Ha elzavarja a férfit, azzal valószínűleg csak olajat öntött volna a tűzre, és remekül elszórakoztatta volna a többieket. Szinte megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor ez az eszement férfiú, rengeteg meghajlás és köpönyeglengetés után, végre távozott.

Kezében a virággal a csoport élére állt, hogy ne kelljen a többiek arcát látnia. Dühösen megigazította a csomagjait, ha azok félrecsúsztak. Alig jutottak látótávolságon túlra a vitorlavászon kerítés előtt álló lakókocsiktól, olyan dühvel vágta a földhöz a kókadt virágokat, hogy Ragan és a többi, durva öltözéket viselő shienari, akik a menazsériától az útig tartó szakasz közepén a fűben ülve vártak rájuk, döbbent pillantásokat váltottak. Mindannyian egy-egy csomagot viseltek a hátukon, természetesen csak egy aprót, közvetlenül a kardjuk mellett, de valamennyien olyan sok kulacsot akasztottak a nyakukba, hogy azzal napokig kibírnák. Minden harmadik harcos valahogyan még egy üstöt vagy egy főzőedényt is magára erősített. Jó. Ha már főzniük kell, akkor majd ők főznek. Nem várta meg, hogy eldöntsék, szabad-e közeledni hozzá, hanem büszkén kilépdelt az agyagos országúton.

Természetesen Valan Luca miatt dühöngött. Miért kellett ennyire megszégyenítenie? Legszívesebben beverte volna a fickó fejét. Vinné el a Sötét Úr! De Lan Mandragorant sem kímélte a haragja. Lantól sosem kapott virágot. Nem, mintha ez fontos lett volna. Szerelmét sokkal mélyebb és érzelemmel telibb szavakkal fejezte ki, mint amilyenre Valan Luca valaha is képes lenne. Nynaeve szó szerint értette azt, amit Lucának mondott. Ha Lan mondaná, hogy vállára veszi, és elviszi, akkor arról semmilyen fenyegetéssel nem lehetett volna lebeszélni. Még az Egyetlen Hatalom segítségével is csak akkor tudta volna ettől visszatartani, ha gyorsabban csap le a férfi csókjainál, amelyektől az elméje ugyanúgy megpuhult, mint a lába, mert olyankor sem gondolkodni, sem elfutni nem tudott. Ennek ellenére hozhatott volna virágot. Annál mindenképpen jobb, mint hogy állandóan arról beszélt, miért nem szerethette. A férfiak és az adott szavuk! A férfiak és a tisztesség! A halál jegyese, igen? Ő és a magán háborúja az Árnyék ellen! A fickó igenis élni fog, és feleségül veszi, ha pedig valamiben ellenkezni próbálna, akkor majd helyreteszi a fejét. Csak hát, ott volt az az apró gond, hogy Lan Moiraine-hez kötődött. Ó, jaj! Nynaeve legszívesebben hangosan feljajdult volna.

Már lefutott vagy száz lépést az agyagos országúton, mire a többiek végre utolérték. Elayne egy lapos oldalpillantást vetett rá, és hangosat szipákolt, miközben birokra kelt a hátáról állandóan lecsúszó jókora batyukkal. Miért kell mindig mindent magával vinnie? Birgitte mellette lépdelt, és úgy csinált, mintha magában beszélt volna, de azért ügyelt arra, hogy elég hangosan morogjon valamit azokról az asszonyokról, akik elrohannak, mint a carpan menyecskék, hogy levessék magukat egy sziklaszirtről. Nynaeve egyikükkel sem törődött.

A férfiak körbevették őket. Galad ment elöl, két oldalt Thom és Juilin, a shienariak pedig jobb és bal oldalon két sorba rendeződtek. Gyanakvó szemek vizsgálták a csökevényes bokrokat és a legapróbb mélyedést is, az esetleges veszély jelei után kutatva. Nynaeve kicsit ostobán érezte magát, ahogy közöttük lépdelt. Azt hihette volna az ember, a többiek arra számítanak, hogy bármelyik pillanatban egy egész sereg bukkanhat elő a föld alól. Ráadásul úgy tettek, mintha Nynaeve meg a két másik nő tehetetlen kis jószág lett volna. A shienariak, akik némán követték Unót, még kardot is rántottak. Hogy miért, amikor egyetlen embert sem lehetett a közelben látni? Még a város előtti nyomornegyedek is kihaltnak tűntek. Galad pengéje a hüvelyben maradt, de Juilin harcra készen tartotta hüvelykujjnyi vastag botját, ahelyett, hogy sétapálcának használta volna. Thom kezében hirtelen kések villantak fel, de el is tűntek, mintha a férfi oda sem figyelt volna rájuk. Még Birgitte is nyílvesszőt fektetett a húrra. Nynaeve a fejét csóválta. A bajkeverőknek igen bátornak kell lenniük ahhoz, hogy megközelítsék az állig felfegyverzett csoportot.

Aztán beértek Samarába, és Nynaeve azt kívánta, bárcsak elfogadta volna Petra és a Chavanák ajánlatát, és mindenkit elhozott volna magának testőrül, aki csak jelentkezett.

A kapu nyitva állt, senki sem őrizte, és a szürke városfal fölött hat fekete füstoszlop tört az égre. Az utcákon csend honolt. A bevert ablakok üvegcserepei csizmáik alatt csikorogtak, de ez volt az egyetlen hallható hang, eltekintve attól a távoli zúgástól, ami úgy hangzott, mintha rettenetesen nagy darázsrajok repülnének a városban. Az utca kövein összetört bútorok, eldobált ruhadarabok, fazekak és edények, a boltokból és a lakásokból kihajigált dolgok hevertek. Nem lehetett megállapítani, hogy fosztogatók vagy a menekültek felelősek ezért az összevisszaságért.

Nem csak az anyagi javakat pusztították. Egy zöld selyemkabátos férfi hullája ernyedten és mozdulatlanul lógott ki félig az egyik ház ablakán, miközben egy bádogos műhelyének a padlásáról egy rongyos fickó holtteste lógott a kötélen. Néhány alkalommal bepillantva a mellékutcákba vagy a keskeny sikátorokba, olyan valamiket látott, amik leginkább elhajigált ruhák halmaira emlékeztették. Azonban tudta, hogy a látszat csal.

Az egyik ház beszakított ajtaja ferdén lógott egy zsanéron, és a mögött kis lángnyelvek nyalogatták az egyik falépcsőt. A füst éppen ekkor kezdett el kitódulni. Az utcákon most nem járt senki, de akárki is felelt ezekért a dolgokért, az még nem járhatott messze. Nynaeve szüntelenül forgatta a fejét, és megpróbált egyszerre minden irányba figyelni, végül pedig ő is előhúzta kését.

Néha megerősödött a zümmögés, a düh szavak nélküli, hörgő üvöltése legfeljebb egy utcányira tőlük, néha viszont tompa zúgássá enyhült. Amikor azonban beütött a baj, az egész hirtelen és hang nélkül érkezett. Az egyik sarok mögül hirtelen, éhes farkasok hordájához hasonlóan, rengeteg férfi tódult elő. Az egyik faltól a másikig kitöltötték az utcát, de csupán csizmáik dobogása hallatszott. Megpillantva Nynaeve-ot és a többieket, olyan volt, mintha fáklyát dobtak volna a szénaboglyába. Vadul üvöltve, egy emberként előrevetették magukat, vasvillákat, kardokat, fejszéket és husángokat lengettek, mindent, amit fegyvernek lehetett használni.

Nynaeve-ban éppen eléggé izzott a harag ahhoz, hogy megragadhassa a saidart, és ezt habozás nélkül meg is tette, anélkül, hogy észrevette volna Elayne körül az izzást. Tucatnyi lehetőség várt arra, hogy egyedül és segítség nélkül visszatartsa a csőcseléket, s egy további tucat arra, hogy megsemmisítse őket, ha akarja. Csak ne félt volna annyira Moghedientől! Nem tudhatta biztosan, hogy Elayne-t is a hasonló megfontolás tartotta-e vissza. Csak annyit tudott, hogy vasakarattal és lobogó dühvel tartott ki az Igazi Forrás mellett, de igazából nem a rárohanó tömegtől, hanem Moghedientől tartott. Érezte az Egyetlen Hatalmat, de nem merte használni. Nem, amíg a legcsekélyebb lehetőség is kínálkozik arra, hogy másként védjék meg magukat. Szinte már azt kívánta, bárcsak elszakíthatná azokat a szálakat, melyeket Elayne mostanra már biztosan megszőtt. Kell, hogy legyen más kiút is! Egy magas, szakadt piros kabátú fickó, akinek ruhája, figyelembe véve gazdag zöld és arany hímzését, nemrég még valaki másé lehetett, hosszú lábán a többieket megelőzve elöl rohant, s vadul lengette bárdját. Birgitte nyílvesszője pontosan a szemén találta el. Összeesett, mozdulatlanul feküdt a földön, a többiek pedig eltorzult arccal, artikulátlanul üvöltve áttapostak rajta. Semmi sem tarthatta fel őket. A haragtól és a rémülettől üvöltve Nynaeve a magasba rántotta kését, készen arra, hogy esetleg mégiscsak bevesse az Egyetlen Hatalmat.

Mint a kősziklán megtörő hullám, a támadás úgy apadt el a shienariak acélfalán. A varkocsos férfiak alig voltak valamivel jobban öltözöttek, mint azok, akik ellen harcoltak. Kétkezes kardjukkal módszeresen dolgoztak, mint a munkáját végző kézműves, de a roham nem tudta átszakítani keskeny sorukat. A Próféta nevét üvöltő férfiak estek össze, de a többiek egyre csak jöttek, át a hulláikon. Juilin, ez a bolond is beállt a sorba, felül lapos, henger alakú kalapjával sötét fején. Alig hüvelykujjnyi vastag botja szinte láthatatlanul szelte a levegőt, ütéseket hárított, karokat tört el, és koponyákat szakított be. Thom a sor mögött maradt, és jól látható bicegéssel, de mégis gyorsan suhant egyik helyről a másikra, hogy szembeszálljon azzal, akinek valahogy sikerült átjutnia. Csak kés volt a két kezében, de ezek a kezek kardos támadókkal is végeztek. A mutatványos cserzett arcán komor kifejezés ült. Amikor egy jól megtermett fickó, aki egy patkolókovács bőrmellényét viselte, vasvillájával már majdnem elérte Elayne-t, Thom olyan vadul felüvöltött, mint az őrjöngő tömeg tagjai, s majdnem lemetszette a férfi fejét, ahogy átvágta a torkát. Az őrült kavargás közepette Birgitte a legnagyobb lelki nyugalommal sétált fel, alá, és minden nyilával eltalálta valakinek a szemét.

Bár a többiek tartották fel a csőcseléket, mégis Galad volt az, aki végleg visszavetette a támadókat. Úgy állt szemben a viharral, mintha csak bálban várt volna a következő táncra, mozdulatlan arccal, keresztbe font karral. Még azt sem tartotta fontosnak, hogy kardot rántson, míg egészen a közelébe nem értek. Ekkor táncba lendült, és mozgásának eleganciája halálos hajlékonysággá alakult. Nem szállt szembe velük, sokkal inkább utat vágott magának a csőcselék szívébe, egy olyan széles ösvényt, mint amilyen messze a kardjával elért. Néha öt vagy hat, karddal vagy bunkóként használt széklábakkal felszerelt férfi vette körül, de az összecsapás nem tartott sokáig – csak annyi ideig, míg a támadók meghaltak. A végén sem a haragjuk, sem a vérszomjuk nem tudta térdre kényszeríteni a harcost. Először előle rohantak el. Eldobták fegyvereiket, és amikor mások is csatlakoztak a menekülőkhöz, az áradat megnyílt előtte, mint egy szikla előtt. Amikor ugyanarra eltűntek, amerről jöttek, Galad jó húszlépésnyire a többiektől egyedül állt a halottak és a haldoklók között. Csak a sebesültek nyögése hallatszott.

Nynaeve megborzongott, amikor a férfi lehajolt, és pengéjét megtörölte az egyik halott kabátjában. Még ekkor is elegáns volt. Még ekkor is szépnek látszott. A nő úgy vélte, most mindjárt hányni fog.

Még csak nem is sejtette, meddig tartott az egész. A shienariak közül néhányan zihálva támaszkodtak kardjukra. Kellő tisztelettel bámulták Galadot. Thom összegörnyedt, egyik kezét a térdére támasztva, a másikkal meg megpróbálta távol tartani magától Elayne-t. Fennhangon bizonygatta a lánynak, hogy csupán ki kell fújnia magát. Lehet, hogy csak percekig tartott a harc, lehet, hogy órákig, Nynaeve nem tudta.

Furcsa módon, most hiába nézett a köveken heverő sebesültekre, akik közül néhányan megpróbáltak arrébb csúszni, nem támadt fel benne az érzés, hogy meggyógyítsa őket az Egyetlen Hatalom segítségével. Egyáltalán nem érzett szánalmat. Nem messze tőle valaki elejtett egy vasvillát. A kétágú villa egyik hegyére egy férfi fejét, a másikra meg egy asszonyét tűzték. Nynaeve egyszerre érzett hányingert és megkönnyebbülést, hogy az ott nem az ő feje. Közben a hideg rázta.

– Köszönöm! – mondta hangosan a többieknek. – Nagyon köszönöm! – A szavak kicsit nehezen törtek elő belőle, mert nem szívesen ismerte el, hogy nem tudott volna valamit ugyanilyen jól saját maga is megcsinálni. Aztán Birgitte egyetértően bólintott, és Nynaeve-nak meg kellett küzdenie saját magával. Ez az asszony ugyanolyan sokat tett, mint a többiek. Jóval többet, mint ő maga. Így aztán kését visszacsúsztatta az övébe. – Te... nagyon jól lőttél.

Vigyorogva, mint aki tudja, milyen nehezére esett Nynaeve-nak kimondani ezeket a szavakat, Birgitte nekilátott összegyűjteni az ellőtt nyílvesszőket. Nynaeve megborzongott, és igyekezett nem odanézni.

A legtöbb shienari megsebesült, és Thom meg Juilin is vérzett, de úgy viselkedtek, mint az igazi férfiak. Mindenki azt állította, hogy csak egy karcolás, amit rajta lát. Csodálatos módon Galadnak a haja szála sem görbült. Bár ez talán nem is volt olyan csodálatos, figyelembe véve, milyen ördögi ügyességgel mozgatta a kardját. Még Uno is azt mondta, hogy azonnal tovább kell menniük, bár az egyik karja élettelenül csüngött alá, és egy akkora vágás tátongott az egyik halántékán, hogy az szinte tökéletes tükörképe lesz a másik oldalon a régi sebhelynek, hacsak valaki nem gyógyítja meg azonnal.

Ennek ellenére Nynaeve cseppet sem habozott továbbmenni, bár magában azt mondogatta, hogy tulajdonképpen a sebesültekkel kellene foglalkoznia. Elayne átölelte Thomot, az öreg azonban nem volt hajlandó a lányra támaszkodni. Aztán egyszerűen elkezdte magas énekben az egyik ősi balladát szavalni, de olyan virágos szavakkal kifejezve, hogy csak alig lehetett abban felismerni Kirukan, a Trallok háború egyik szép harcos királynőjének történetét.

– Finoman szólva, annak a némbernek gyakran olyan volt a hangulata, mint a bozótosban rekedt vadkannak – morogta Birgitte halkan maga elé. – Senki mással nem lehetett volna összehasonlítani.

Nynaeve a fogát csikorgatta. Ő aztán többet nem fogja dicsérni ezt a némbert, mindegy, hogy mit tesz. Ha jobban belegondol, ebből a távolságból bármelyik folyóközi férfi célba talált volna. Még a legények is.

Tompa moraj követte őket, halk zúgás, valahonnan a közelből, és időnként elfogta az az érzés, hogy a kivert üvegű ablakok némelyikéből láthatatlan szemek követik útjukat. Az előbbi összecsapásnak azonban híre mehetett, esetleg a titokzatos megfigyelő a maga szemével láthatta az eseményeket, mert egyetlen teremtett lélekkel sem találkoztak, míg hirtelen az egyik sarok mögül két tucatnyi fehérköpeny fordult be eléjük. Az osztag egyik fele kardot tartott a kezében, míg a másik felajzott íjat. A shienariak a pillanat tört része alatt kardot rántottak.

Galadnak csak néhány szót kellett váltani a fehérköpenyeket vezető, savanyú képű, kerek sisakos fickóval, és már át is engedték őket, bár az osztagparancsnok bizalmatlanul bámulta a shienariakat meg Thomot, Juilint, de Birgittét is. Ez éppen elég volt ahhoz, hogy Nynaeve dühbe guruljon. Már az is kellően megfeküdte a gyomrát, hogy Elayne magasba szegett állal úgy vonult el a fehérköpenyek között, mintha azok a szolgái lettek volna, de azt már végképp nem bírta, hogy nyíltan semmibe vegyék.

A folyó már nem volt messze. Néhány alacsony, nádtetejű raktárépület mögött a városka három mólója éppen csak beért a félig kiszáradt folyó közepére, a vastag, száraz agyagrétegen túl csordogáló vízig. Az egyik móló végén egy egyszerű, eléggé mélyre merülő, kétárbocos hajó himbálódzott. Nynaeve remélte, hogy nem lesz nehéz külön kabint kapniuk. És azt is, hogy a hajó nem fog nagyon imbolyogni.

Egy kisebb embercsoport várakozott a rakparton, magán érezve négy fehérköpenyes őr figyelő tekintetét. Vagy egy tucatnyi férfi lehetett ott, valamennyi öreg és lerongyolódott, horzsolásokkal és zúzódásokkal teli, meg kétszer annyi asszony, szinte mind két-három gyerekkel a szoknyája mellett vagy a karjában, sőt, néhányan csecsemőkkel. Két másik fehérköpeny közvetlenül a móló bejárata előtt állt. A gyerekek anyjuk szoknyájába rejtették arcukat, de a felnőttek vágyakozva bámulták a hajót. A látványtól majdnem megszakadt Nynaeve szíve. Jól emlékezett arra, hogy Tanchicóban ugyanez volt a helyzet, csak ott még többen is voltak a menekülők. Az emberek kétségbeesetten szerettek volna biztonságos helyre jutni. Akkor nem tehetett semmit sem értük.

Mielőtt azonban bármit tehetett volna ezekért itt, Galad megragadta őt meg Elayne-t, és végigcipelve a mólón, egy imbolygó deszkán át a hajó fedélzetére tuszkolta őket. Hat további, szigorú arcú, fehér zubbonyt, csillogó mellvértet és kerek sisakot viselő férfi várta őket fent, akik a hajó végében, a korlát mellett kuporgó, mezítlábas és többnyire meztelen felsőtestű alakokat figyelték. Nehéz volt eldönteni, hogy a kapitány a fehérköpenyeket méregeti nagyobb ellenszenvvel, vagy a most éppen a hajójára lépő szedett-vedett csoportot.

A magas és csontos Agni Neres sötét zubbonyt viselt. Füle elállt, és arcán öntelt kifejezés ült. Nem is törődött az arcán lecsorgó verítékkel.

– Két asszony útiköltségét fizette ki nekem. Azt akarja, hogy a férfiakat meg a harmadik némbert ingyen vigyem el?

Birgitte tekintete bajt ígért, de a kapitány nem törődött vele.

– Meg fogja kapni a pénzét, kapitány – jelentette ki Elayne hűvösen.

– Már persze az ésszerűség határain belül – tette hozzá sietve Nynaeve, és nem törődött Elayne feddő pillantásával.

Neres ajka még jobban elkeskenyedett, már ha ez egyáltalán lehetséges volt, és Galad felé fordult.

– Ha leviszi az embereit a hajóról, akkor azonnal vitorlát bontunk. Most még kevésbé tetszik, hogy napvilágnál itt kell vesztegelnem.

– Mihelyt felvette a többi utast is – szólalt meg ismét Nynaeve, és a rakparton ácsorgó emberek felé biccentett.

Neres Galad felé nézett, de a férfi valamivel arrébb már egy fehérköpennyel beszélt, így ő is a folyópartra pillantott, majd elnézve Nynaeve feje fölött válaszolt:

– Mindenkit, aki fizetni tud. És ahogy elnézem őket, nem sokan lesznek, akik fizetni tudnának. Persze még azokat sem tudnám mind felvenni, akiknek van pénze.

Nynaeve lábujjhegyre állt, hogy a férfi ne vehesse semmibe a mosolyát. A kapitány álla erre eltűnt a gallérjában.

– Mindegyikőjüket, kapitány. Különben saját kezűleg vágom le a füleit!

A férfi először dühösen nézett rá, de aztán hirtelen kitágult a szeme, és elnézett mellette.

– Rendben – vágta rá sietve. – De számítok valamiféle fizetségre. Ezt jól jegyezze meg. Csak a névnapomon jótékonykodom, és az már régen elmúlt.

Nynaeve sarkával visszahuppant a fedélzetre, és gyanakodva körülnézett. Uno, Thom és Juilin közömbös arccal ácsorogtak a háta mögött, már ha a véráztatta képű Uno esetén lehetett közömbös képről beszélni. Nerest és őt bámulták. Túlzottan is csendben voltak.

Egy jelentőségteljes horkanás után Nynaeve folytatta:

– Mindenkit a fedélzeten akarok látni, mielőtt akárcsak egyetlen kötelet is kioldoznának. – Elfordult, és Galadot kereste. Úgy vélte, csak rászolgált azért a köszönetre. A férfi úgy vélte, így helyes cselekednie. Éppen ez volt a legnehezebb a legjobb férfiakkal. Mind azt hitték, hogy helyesen cselekszenek. Mindegy, hogy ez a három fickó éppen mit tett az előbb, így megspóroltak egy hosszasabb veszekedést.

Galadot Elayne mellett találta. A szép férfi arcán mélységes letörtség látszott. Képe azonban felderült Nynaeve-ot meglátva.

– Nynaeve, kifizettem az útjukat, egészen le, Boanndáig. Ez félúton fekszik Altara felé, ott, ahol a Boern beletorkollik az Eldárba. Ennél többre egyszerűen nem tellett. Neres kapitány kiszedte a zsebemből az utolsó rézgarast is, és még kölcsönt is kellett kérnem. Ez a fickó a rendes ár tízszeresét követeli. Attól félek, onnantól kezdve a saját erejükből kell eljutniuk Caemlynbe. Tényleg nagyon sajnálom.

– Már így is sokat tettél – szólt közbe Elayne, miközben pillantása végigsiklott a Samara fölött gomolygó füstfelhőkön.

– Megtartottam az adott szavamat – válaszolta a férfi letörten. Nyilvánvaló, hogy már Nynaeve érkezése előtt is erről vitatkozhattak.

Nynaeve összeszedte magát, és köszönetet mondott a férfinak, amit az barátságosan elhárított, mégpedig egy olyan pillantással, mintha Nynaeve is képtelen lenne megérteni őt. Ezt persze hajlandó lett volna be is ismerni. Galad kirobbantott egy háborút, csak hogy betarthassa ígéretét. Elayne-nek ebben az esetben igaza volt. Ha nem is most, de nemsokára háborúvá fajulnak az összetűzések, és bár az emberei megszállták Neres hajóját, nem követelt kedvezőbb árat a kapitánytól. Neres hajóján a hajós annyit kérhetett az útért, amennyit csak akart. Csak vigye magával Elayne-t és Nynaeve-ot. Tényleg igaz volt: Galad sosem törődött az árral, amit neki vagy valaki másnak kellett fizetnie, ha a helyesnek vélt dolgot tehette.

A palló előtt megállt, és végignézett a városon, mint aki a jövőbe pillant.

– Tartsák magukat távol Rand al'Thortól! – jelentette ki baljóslatú hangon. – Ő mindent elpusztít. Még egyszer el fogja pusztítani a világot, mielőtt túljutna mindenen. Kerüljék el jó messzire! – És ezután már le is sietett a rakpartra, és a fegyverzetét kérte.

Nynaeve azon kapta magát, hogy döbbent pillantást vált Elayne-nel, bár a lány hamarosan zavartan másfelé nézett. Nehezére eshetett egy ilyen pillanatot valaki mással megosztani, olyan valakivel, akiről tudni lehetett, hogy igencsak éles a nyelve. Már csak ezért sem érezte magát jól a bőrében. El sem tudta képzelni, miért látszik Elayne ilyen zavarodottnak. Bár lehet, hogy lassacskán kezd magához térni. Bizonyára Galad még csak nem is sejtette, hogy nekik eszük ágában sincs Caemlynbe utazni. A férfiak képtelenek meglátni az ilyen összefüggéseket. Most egy jó darabig még csak össze sem néztek Elayne-nel.

Negyvenkilencedik fejezet

Irány Boannda!

Nem okozott igazán nagy nehézséget a férfiakból, nőkből és gyerekekből álló csoportot felterelni a fedélzetre. Nynaeve-nak egyetlen újabb alkalommal sem kellett figyelmeztetnie Neres kapitányt arra, hogy valamennyi menekültet fel kell vennie a hajóra. Mindegy, mit gondolt a hajós arról, hogy majd mennyit fog bezsebelni, Nynaeve pontosan tudta, mennyit fog fizetni neki, azért hogy elérjenek Boanndába. Talán az is segített valamennyit, hogy halkan megparancsolta Unónak, a shienariak kezdjenek el a kardjukkal játszadozni. Tizenöt keménykötésű, kopaszra nyírt fejű, varkocsos, viharvert arcú, durva ruhát viselő férfi – a vérfoltokról nem is beszélve – kezdte hirtelen fenni és olajozgatni a kardját, miközben hangosan kacagtak azon a társukon, aki fennhangon mesélte, hogy az előbb majdnem ledöfték, mint egy disznót. A kis játék megtette a hatását. Nynaeve a férfi kezébe számolta az érméket, és ha ez fájt is neki, elegendőnek bizonyult visszagondolnia Tanchicóra ahhoz, hogy máris könnyebb szívvel fizessen. Neresnek egy dologban igaza volt: nem úgy tűnt, mintha túl sok pénze lett volna ezeknek az embereknek, és az is látszott rajtuk, hogy minden megmaradt rézgarasukra égetően szükségük van. Elayne igazán igazságtalanul járt el, amikor édeskés hangon megkérdezte, hogy talán a foga fáj-e Nynaeve-nak.

A hajó legénysége sietve munkához látott, amikor Neres kiáltozni kezdte a parancsait; eloldották a köteleket, mielőtt még az utolsó utas is a fedélzetre lépett volna, hóna alatt kevéske holmijával – bár az utasok között valóban nem sok olyan akadt, akinek több holmija maradt a testén viselt ruhán kívül. A nem túl tágas hajó hamarosan tényleg annyira megtelt, hogy Nynaeve töprengeni kezdett: lehet, hogy Neresnek mégis igaza volt? Ám olyan nagy remény ült ki a menekülők arcára, mihelyt feljutottak a fedélzetre, hogy azonnal bánni kezdte, amiért egyáltalán eszébe jutott, hogy esetleg visszaküldi őket. És amikor megtudták, hogy kifizette a viteldíjukat, akkor kiabálva odatódultak hozzá, a kezét és a szoknyája szélét akarták csókolgatni, hangosan hálálkodtak, és néhány férfi asszonyok módjára nyíltan zokogott. Nynaeve azt kívánta, bárcsak nyílna meg a fedélzet alatta.

Ott azonban zajlott az élet, amikor kidugták az evezőket, és felvonták a vitorlát. Samara már kezdett eltűnni a hátuk mögött, mielőtt véget ért volna a viharos köszönetnyilvánítás. Ha Elayne vagy Birgitte akárcsak egyetlen szót is elejtett volna ezzel kapcsolatban, biztos, hogy büntetésül kétszer körbezavarta volna őket a hajó körül.

Öt napot töltöttek a Siklón, öt napig utaztak lassan, a kanyargós Eldáron. A nappalok izzottak a forróságtól, de az éjszakák sem voltak sokkal hűvösebbek. A dolgok azért javultak kicsit ez alatt az idő alatt, de az utazás elég rosszul kezdődött.

A fedélzeten az első igazi gondot Neres kajütje jelentette a tatban. Ez volt az egyetlen építmény a fedélzeten, a fedélköztől eltekintve. Nem, mintha Neres habozott volna átköltözni oda. Az a sietség, ahogy a nadrágjait, zubbonyát és ingeit a vállára vetette, és átölelt egy további, vastag ruháshalmot – ezenfelül még egyik kezébe kapta borotválkozó tálját, a másikba meg a borotváját –, arra ösztönözte Nynaeve-ot, hogy szúrós pillantást vessen Thomra, Juilinra és Unóra. Az ellen nem volt semmi kifogása, hogy ő használja fel ezeket a férfiakat, ha azt helyesnek találta, de az viszont cseppet sem tetszett, hogy a háta mögött megpróbáltak vigyázni rá. Arcukon azonban olyan fokú őszinteség és tisztességtudás tükröződött, s a szemükből sugárzott az ártatlanság... Még Elayne is kényszerítve érezte magát arra, hogy felidézze Lini egyik, az alkalomhoz illő közmondását.

– „Egy üres zsákban semmi sem lapul, a nyitott ajtó mögé nincs mit rejteni, de egy őszinte tekintetű férfi biztos titkol valamit.”

Bár a férfiak bármikor tudtak bajt csinálni, ebben a pillanatban mégis a kajüt okozott fejtörést. Még ha szélesre kitárta a meglehetősen apró ablakokat, bent akkor is dohszag volt, és a sötét kis odúba alig esett be a fény. Nyugodtan lehetett volna börtöncellának tartani. A kajüt tehát kicsi volt, kisebb, mint a lakókocsi, és a hely nagy részét elfoglalta a nehéz asztal és a magas támlájú szék. Ezeket csavarral a padlóhoz rögzítették, és még egy lépcső is vezetett fel, a mennyezetre. A berendezés még a falba épített mosdóasztalkából, egy mocskos korsóból, egy repedt tálból és egy poros, keskeny tükörből állt. Ezenfelül néhány üres könyvespolc és fogas gondoskodott a kényelemről. A mennyezet gerendái még Nynaeve ízléséhez képest is túl alacsonyan voltak. A kabinban csak egy ágy volt, valamivel szélesebb ugyan, mint amit legutóbb használtak, ám aligha elegendő két személy számára. Amilyen magas fickó volt ez a Neres, bizonyára úgy tűnhetett neki, mintha egy dobozkában lakna. Az biztos, hogy a kapitány nem pocsékolta a rakománnyal is megtölthető helyet.

– Éjszaka kötött ki Samarában – mordult fel Elayne, miközben letette batyuit, csípőre tette a kezét, és kedvetlenül körülnézett. – És még az éjszaka közepén ki akart futni. Hallottam, amint azt mondja az embereinek, hogy egész éjjel vitorlázni fog, mindegy, hogy mit mondanak a... az asszonyok. Szemmel láthatóan nem tetszik neki a gondolat, hogy nappal haladjon lefelé a folyón. – Ha Nynaeve társnője könyökére és hideg lábára gondolt, akkor eszébe jutott, hogy esetleg jobban tenné, ha fent aludna a menekültek között.

– Tulajdonképpen miről beszélsz?

– Ez a fickó csempész, Nynaeve.

– Ezzel a hajóval? – Nynaeve letette saját batyuit, az asztalra fektette a bőrtáskát, és leült az ágy szélére. Nem, nem fog a fedélzeten aludni. A kabin ugyan dohos volt, de hát ki lehetett szellőztetni, és bár az ágy sem tűnt túl szélesnek, jó vastag tollmatrac feküdt rajta. A hajó tényleg idegesítően imbolygott. Akkor legalább már olyan kényelmesen kellene aludniuk, amennyire csak lehet. Elayne nem fogja elűzni innen. – De hiszen ez egy hordó! Már annak is örülhetünk, ha két hét alatt eljutunk Boanndáig! A Fény az egyedüli megmondhatója, meddig tart az út Salidarig. – Egyikük sem sejtette, milyen messze lehet Salidar, és még nem jött el az ideje annak, hogy szóba hozzák a kapitány előtt.

– Minden összeillik. Még a hajó neve is. Sikló. Milyen tisztességes kalmár adna ilyen nevet a hajójának?

– Na és? És ha csempész? Nem ez lenne az első alkalom, hogy egy csempész szolgálatát vesszük igénybe.

Elayne idegesen felemelte a kezét. Még mindig úgy vélte, fontos engedelmeskednie a törvényeknek, mindegy, hogy azok mennyire ostobák. Több volt a közös tulajdonsága Galaddal, mint amennyit bevallott volna. Szóval, Neres lekicsinylően beszélt róluk? A második nehézséget az okozta, miként találjanak helyet a többiek számára. A Sikló ugyan eléggé széles volt, de nem túl nagy hajó, és ha a legénységet is figyelembe vették, akkor jó száz ember tartózkodott a fedélzeten. A rendelkezésre álló hely egy részét át kellett engedni a legénység tagjainak, hogy evezhessenek, vagy hogy a vitorlákat kezelhessék, és ez nem hagyott túl sok helyet az utasoknak. Az sem igazából segített, hogy a menekültek igyekeztek a lehető legtávolabbra húzódni a shienariaktól.

Elegük volt a fegyveres férfiakból. Arra is alig jutott hely, hogy mindannyian leüljenek, nem hogy lefeküdjenek. Nynaeve kertelés nélkül megszólította Nerest:

– Ezeknek az embereknek több helyre van szükségük. Különösen a nőknek meg a gyerekeknek. Mivel nincs több kabinja, ezért a rakteret kell igénybe venni.

Neres arca sötétvörössé vált. Makacsul bámult előre, egy foltra, amely nagyjából egy lépésnyire lehetett Nynaeve mellett balra, és így mormogott:

– A rakteret nagyon értékes rakománnyal töltöttem meg. Rendkívül értékes rakománnyal.

– Kíváncsi vagyok, vajon járnak-e erre vámtisztviselők – mondta Elayne ártatlan arccal, és figyelmesen nézni kezdte a fákkal szegélyezett túlsó partot. A folyó itt alig néhány száz lépés széles volt. A víz két peremén a szikkadt fekete sár és a sárga agyag sávja húzódott. – Ghealdan az egyik, és Amadicia a másik oldalon. A vámosok talán meglepődnének, hogy a hajó raktere délről származó árukkal van tele, és maga mégis délre tart. Gondolom, bizonyára megvan minden szükséges dokumentum, amivel igazolhatja, hogy hol és mikor fizette ki a vámot. És tulajdonképpen azt is elmondhatja nekik, hogy Samarában a zavargások miatt nem tudta kirakodni a rakományt. Én is úgy hallottam, hogy az adószedők egészen megértő emberek.

A savanyú képű férfi még ekkor sem nézett rá a két nőre.

Éppen ezért nagyon is jól láthatta, ahogy Thom legyezőként meglendítette üres kezét, és a lendületes mozdulat végén hirtelen két kés csillogott kinyújtott ujjai között, majd az egyik penge villámgyorsan eltűnt.

– Mindig gyakorolni kell – jelentette ki Thom, és a másik késsel vakargatni kezdte a bajszát. – Nem akarom, hogy... kijöjjek a gyakorlatból. – A fehér üstökére száradt vér, az arcát borító mocsok és kabátja vállán a véráztatta hasíték – és a ruháján nem ez volt az egyetlen hasíték ám – bármilyen társaságban jelezték volna, hogy Thom igazi gazember. Csak Uno tett túl rajta. Fogát vicsorgatva elmosolyodott, ám ebben nem volt semmi vidámság, és a hosszú forradás miatt az arca gonosz maszkká változott. Ezt a hatást csak elősegítette a friss, vörös, még összevarratlan seb. A vak szemét eltakaró bőrdarabon éktelenkedő piros szem félelmetes külsőt kölcsönzött neki. Neres becsukta a szemét, majd vett egy hosszú és mély lélegzetet.

Kinyitották a fedélzeti csapóajtókat, majd ládák és hordók pottyantak a vízbe, némelyikük nehéz, míg mások könnyűek. Ezekből fűszerszag áradt. Neres minden alkalommal összerezzent, amikor valami a folyóba zuhant. A képe csak akkor derült fel – már amennyire ez lehetséges –, amikor Nynaeve megparancsolta, hogy a selyem, a szőnyegek és a finom gyapjúbálák maradjanak lent. Aztán persze rájött, hogy a nő ezeket csupán pótágynak akarja használni. Ha eddig savanyú volt a tekintete, akkor arckifejezése most elég lehetett ahhoz, hogy még a folyóparti falvakban is megsavanyodjon tőle a tej. Egész idő alatt egy szót sem szólt. Amikor néhány nő hozzálátott, hogy hosszú kötélre erősített vödrökkel vizet húzzon fel a fedélzetre, és lemossa a gyerekeket, a kapitány a háta mögött görcsösen összeszorított kézzel hátrament, és azt nézte, ahogy a folyóba hajított hordók lassan lemaradnak mögötte.

Bizonyos módon Neres viselkedésének volt köszönhető, hogy Elayne odafigyelt a nyelvére, és Birgitte is visszafogta magát. Legalábbis Nynaeve így látta ezt. Ő maga természetesen a szokásos nyugalmával és udvariasságával viselkedett a többiekkel. Neres ki nem állhatta az asszonyokat. A matrózok feltűnően gyorsan beszéltek, ha valamelyik nővel kellett szóba állniuk, és tekintetükkel végig a kapitányt keresték, míg végre felszabadultan visszatérhettek munkájukhoz. Ha valamelyik fickó akár csak egy pillanatra is megpihent, akkor Neres abban a pillanatban futólépésben elzavarta valami új munkára. Közben persze folyamatosan üvöltött. Rossznéven vette, ha bármelyikük két szónál többet vált egy szoknyát viselő személlyel. Az, hogy Neres milyen viszonyban van a nőkkel, egyértelműen kiderült azokból az odavetett megjegyzésekből és a halk figyelmeztetésekből, amelyekkel a matrózokat látta el.

Az asszonyok csak a férfi pénzét akarják, karmolnak és harapnak, mint a macskák, és csak a bajt keverik. Ha egy férfinak valami gondja támad, akkor az bizonyosan egy nőre vezethető vissza. Neres nyilvánvalóan arra számított, hogy az utasainak a fele még az első napkelte előtt a fedélzeten fog verekedni, miközben megpróbálja kikaparni a többiek szemét. Ki fognak kezdeni majd a matrózaival, és csak kellemetlenséget okoznak, már ha nem provokálnak rögtön verekedést. Valószínűleg akkor lett volna boldog, ha a női nemet örök időkre kitilthatta volna a hajóról. Boldogsága hihetetlen mértékben gyarapodott volna, ha az asszonyokat örökre kizárhatta volna az életéből.

Nynaeve még sosem találkozott ilyenfajta emberrel. Ó, persze már hallott olyat, hogy a férfiak a nők vagy a pénz miatt panaszkodtak, mintha ők maguk nem szórták volna a pénzt, mert akárcsak Elayne, egyszerűen nem tudtak bánni vele, sőt, már olyat is hallott, hogy a legkülönbözőbb gondokat a nők nyakába varrják, még ha valójában saját maguk tehetnek a nehézségekről. Arra viszont nem tudott emlékezni, hogy valaha is olyan férfival találkozott volna, aki tényleg ki nem állhatta az asszonyokat. Éppen ezért nagyon meglepődött, amikor kiderült, hogy Neresnek Ebou Darban felesége és egy szakajtónyi gyereke van, az viszont cseppet sem lepte meg, hogy a férfi csak annyi időre megy haza, amíg új rakományt szerez. A fickó még csak beszélni sem akart nőkkel. Ez tényleg elképesztette. Néha azon kapta magát, hogy titokban oldalról figyeli, úgy, mintha valami különös és idegen állatot látna. Annyira különös volt ez az ember, hogy még a s'reditek vagy Luca menazsériájának bármilyen más vadállata is hétköznapinak tűnt mellette.

Természetesen arra gondolni sem lehetett, hogy Elayne vagy Birgitte ismét szabad folyást engedjen rosszkedvének olyankor, ha azt Neres is hallhatta. Már az is elég szörnyű volt, amikor Thom meg a többiek a szemüket forgatták, vagy jelentőségteljes pillantásokat váltottak, de ők legalább megpróbálták ezt titokban tenni. Kibírhatatlan lett volna látni Neres arcát, a nyílt elégedetlenséget, miközben azt tapasztalja, hogy igaznak bizonyulnak ostoba előítéletei. Ez nem hagyott más lehetőséget, mint hogy Nynaeve nagyot nyelve befogja a száját.

A maga részéről viszont egyszer nagyon szívesen elbeszélgetett volna Thommal, Unóval és Juilinnel, de persze nem Neres szeme előtt. A fickók kezdtek megfeledkezni magukról, és nem gondoltak arra, hogy azt kell tenniük, amit megparancsolt nekik. Az nem számított, hogy éppen helyesen viselkedtek – egyszerűen engedelmeskedniük kellett volna. Valami oknál fogva rászoktak arra, hogy komor mosollyal bevert fejekről és elmetszett torkokról szóló történeteket meséljenek Neresnek. Azonban a kapitány szeme elől csak a kajütben rejtőzhettek volna el. A három férfi nem volt túlzottan nagydarab, bár Thom meglehetősen hosszúra nőtt, és Uno is elég zömöknek számított, de igencsak szűkös lenne a hely, ha egyszerre hármukkal zárkózna be a kabinba. Akkor pedig nem lett volna igazán hatásos az az alapos és kiadós fejmosás, amire készült. Ha lehetőséget adunk egy férfinak arra, hogy fenyegetően kihúzza magát egy nő előtt, akkor azzal már félig megnyerte a csatát. Így aztán Nynaeve barátságos mosolyt kényszerített az arcára, nem törődött Thom és Juilin elképedt arckifejezésével meg Uno és Ragan hitetlenkedő pillantásaival, és szemmel láthatóan élvezte, hogy ugyanolyan jó a kedve, mint a másik két nőé.

Még akkor is képes volt tovább mosolyogni, amikor rájött, mitől duzzadnak úgy a vitorlák, és a délutáni nap fényében miért maradnak el olyan gyorsan a hátuk mögött a folyó kanyarulatai. Neres behúztatta az evezőket, s kibontott minden vitorlát. Szinte már boldognak látszott. Többé-kevésbé. Amadicia partján vékony kősáv húzódott az agyag mentén, míg a ghealdani oldalon széles nádas választotta el a folyót az erdőtől. Persze mindenütt sok, barna sarat lehetett látni, melyet máskor bizonyára eltakart a víz. Samara már jó pár órányi úttal lemaradt a hátuk mögött.

– Az Egyetlen Hatalmat használtad! – vádolta meg Elayne-t összeszorított foggal. Letörölte az izzadságot a homlokáról, és ellenállt a késztetésnek, hogy a cseppeket egyetlen mozdulattal az alatta lassan emelkedő és süllyedő fedélzetre rázza. A többi utas egy kevés helyet hagyott neki, Elayne-nek és a velük szemben álló Birgittének, de még így is halkan beszélt, és olyan kedvesen, ahogy csak tudott. A gyomra, mintha csak egy hajszálnyi késéssel tudott volna alkalmazkodni a hajó emelkedéséhez és süllyedéséhez, és ettől nem lett különösebben jobb a kedve. – Ez a szél a te műved! – Remélte, hogy akad még valami gyomornyugtató szer a táskájában.

Ha az ember csak Elayne izzadságtól csillogó, de sugárzó mosolyú arcát látja, akkor könnyen azt hihette volna, hogy két barátnő beszélget.

– Úgy viselkedsz, mint egy ijedt nyuszi. Szedd már össze magad! Samara mérföldekkel lemaradt mögöttünk. Ilyen távolságból senki sem képes megérezni bármit, ami elárulhatna minket. Itt kellene lennie a hajón, hogy észrevegye. És egyébként is siettem.

Nynaeve már attól tartott, hogy arca gipszmaszkként darabokra reped, ha tovább kell mosolyognia, de szeme sarkából jól látta Nerest, aki az utasait bámulta, miközben a fejét csóválta. Olyan mérges lett, hogy szinte már felismerte a Hatalom izzásának maradványait. Ha az ember az időjárást befolyásolja, az majdnem olyan, mintha legördítene egy követ a lejtőn. A kő egyedül is továbbgörög az eredeti irányba. Ha pedig elhagyja az előre kijelölt utat, ami előbb vagy utóbb megtörténik, akkor nem nehéz a helyére tenni. Moghedien talán Samarából is észre tudott volna venni egy ilyen fonatot, de bizonyára nem elég világosan ahhoz, hogy tudja, mi is történt pontosan. Ami a nyers erőt illeti, ő maga szembeszállhatott volna Moghediennel, és ha a saját ereje egy meghatározott dologra nem bizonyult elegendőnek, akkor joggal feltételezhette, hogy arra a Kitaszított sem lenne képes. És hát, ő is a lehető leggyorsabban akart előrehaladni. Minden nap, amikor arra kényszerült, hogy a két másik nővel lakjon a kabinba zárva, ugyanolyan szörnyű volt, mintha Neressel kellett volna egy szobában lennie. Ezért cseppet sem örült, hogy egy újabb napot tölthet a vízen. Hogyan megy a hajó egyáltalán előre, ha a folyó ennyire lomha?

A mosolytól majdnem megfájdult az ajka.

– Meg kellett volna kérdezned, Elayne. Te mindig elcsatangolsz, és úgy teszel dolgokat, hogy meg sem kérdezel, és nem is gondolkodsz. Itt az ideje, hogy ráébredj, nem fog iderohanni a régi szobalányod, hogy letörölgesse a könnyeidet, ha vakon belezuhansz egy lyukba. – Az utolsó szavakat hallva Elayne szeme olyan nagy lett, mint egy-egy teáscsésze, és vicsorgó fogazatú mosolya azt a látszatot keltette, mintha harapni készülne.

Birgitte ekkor mindkettőjüknek a karjára tette a kezét, kicsit előrehajolt, és úgy sugárzott, mintha ráébredt volna az örök boldogság titkára.

– Ha nem hagyjátok azonnal abba, bedoblak benneteket a folyóba, hogy kicsit lehűljetek! Úgy néztek ki, mint a shagoi pincérlányok, akik már nagyon unják, hogy egész télen ugyanazok a férfiak járnak hozzájuk.

A három nő ekkor izzadó, barátságos maszkká torzult arccal felkerekedett, és a lehető legjobban eltávolodott egymástól, már amennyire ezt a hajó megengedte. Napnyugtakor Nynaeve hallotta, amint Ragan megjegyzi, hogy a három nő meglehetősen megkönnyebbültnek látszik, amiért maguk mögött hagyhatták Samarát, milyen szépen mosolyognak! A többi férfi egyetértett velük. Csupán a fedélzeten lévő nők bámulták őket túlzottan is merev arckifejezéssel. Ők észrevették a veszélyt, ha az ott volt az orruk előtt.

Aztán lassan, nagyon lassan engedni kezdett az ellenséges hangulat. Nynaeve maga sem tudta volna megmondani, ez pontosan miként is történt. Talán átszivárgott bele az Elayne és Birgitte arcán látható jókedv. Talán mert ráébredtek arra, milyen nevetséges mosolygó arckifejezéssel aljasságokat vágni egymás fejéhez. Bárhogy is történt, semmi okuk sem volt arra, hogy panaszkodjanak. Ahogy teltek a napok, a hangulatuk egyre inkább megfelelt annak, amilyennek mutatták magukat. Sőt, az is megtörtént, hogy valamelyikük hirtelen elszégyellte magát, amiért korábban olyan ostobán viselkedett. Természetesen egyiküknek sem jutott az eszébe bocsánatot kérni, de ezt Nynaeve nagyon is jól értette, hiszen ha ő viselkedett volna olyan ostoba és gyerekes módon, mint a másik kettő, akkor neki sem lett volna kedve ahhoz, hogy erre emlékeztessék.

A gyerekek is belejátszottak abba, hogy lassanként helyreállt Elayne és Birgitte jókedve, de az egész folyamat mégis azzal kezdődött, hogy Nynaeve az első, folyón töltött reggelen törődni kezdett a férfiak sebesüléseivel. Elővette a gyógyfüves táskáját, kimosta a sebeket, kötést tett rájuk, és kenőcsöket készített. A sérülések annyira felmérgesítették, hogy képessé vált az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyítani őket, hiszen a betegségek és a sebesülések mindig haragra gerjesztették, így aztán fölöttébb óvatosan meg is gyógyított néhányat a legsúlyosabb sérülések közül. Persze, ha eltűnik egy-egy mély seb, akkor az emberek óhatatlanul is bizalmatlanná válnak, fecsegni kezdenek, és ki tudja, mit tenne Neres, ha megtudná, hogy egy aes sedai utazik a hajóján. Valószínűleg egy emberét éjszaka titokban kirakná az amadiciai partra, hogy ottani segítséggel tartóztassa le. Ami azt illeti, egy ilyen hír hatására még néhány menekült is inkább a folyóba vetné magát.

Uno esetében például azzal kezdte, hogy jó alaposan bedörzsölte a vállát ráncgyökérolajjal, néhány csepp mindenregyógykrémet kent el az arcán, a friss seben – csak keveset, mert nem akart pocsékolni –, és olyan szorosan átkötözte a fejét kötszerrel, hogy a férfi alig tudta mozgatni az alsó állkapcsát, majd használni kezdte az Egyetlen Hatalmat. Amikor Uno felhördült, és megpróbált csapkodni, szigorúan rászólt:

– Ne tegyen úgy, mintha kisgyerek lenne! Az ember azt hinné, hogy egy ilyen kis fájdalom meg sem kottyan egy erős férfinak. Hozzá ne merjen nyúlni a kötszerhez! Ha a következő három nap során akár csak hozzá is ér, akkor majd olyan nyugtatót adok, amit nem fog valami gyorsan elfelejteni!

A férfi óvatosan bólintott, és olyan bizonytalanul nézett rá, hogy Nynaeve rájött, Uno még csak nem is sejti, hogy mit tett vele. Ha pedig esetleg rájönne, amikor végre leveszi a kötést, egy kevés szerencsével már senki sem fog emlékezni arra, milyen mély volt a vágás, és Uno elég okos ahhoz, hogy tartsa a száját.

Ha már egyszer hozzáfogott, akkor teljesen természetesnek tűnt, hogy a többi sérültet is kezelésbe vegye. A többi utas közül csak kevesen úszták meg zúzódások vagy kisebb sebek nélkül, a gyerekek közül pedig néhányan lázasak vagy kétségkívül férgesek voltak. A gyerekeket minden további fenntartás nélkül meggyógyíthatta az Egyetlen Hatalom segítségével, hiszen a kicsik mindig is színjátékot rendeztek, ha olyan gyógyszert kellett bevenniük, amelyik nem éppen mézízűre sikeredett, ezért aztán cseppet sem számított különleges dolognak, hogy a kezelés után azzal mentek oda anyjukhoz, hogy valamilyen különös dolgot éreztek. A gyerekek mindig szoktak furcsa dolgokat érezni.

Nynaeve sohasem érezte igazán jól magát a gyerekek társaságában. Persze szeretett volna gyermekeket szülni Lannak. Legalábbis énjének egyik része szeretett volna. A gyerekek azonban mindent a feje tetejére állítottak. Úgy tűnt, igencsak szeretik annak éppenséggel az ellenkezőjét megtenni, mint amit az ember éppen mond nekik, elég volt csak akár egy pillanatra is hátat fordítani nekik, csak hogy kipróbálják, hogyan reagálnak tettükre a felnőttek. És mégis. Egyszer csak azon kapta magát, hogy gyengéden végigsimítja egy kisfiú fejét, aki még a derekáig sem ért, csak mert a kis bagoly nagy, ragyogó kék szemével olyan szépen nézett fel rá. Annyira hasonlított Lan szemére.

Elayne és Birgitte is a segítségére sietett, bár kezdetben csak azért jöttek, hogy fenntartsák a rendet, de valamilyen furcsa módon ők is közelebb kerültek a gyerekekhez. Különös módon cseppet sem tűnt nevetségesnek, amint Birgitte mind a két térdén egy-egy háromévesforma kisfiút hintáztatott, miközben körülötte még egy egész szakajtónyi kuporgott, akiknek egy vidám, de teljesen értelmetlen dalt énekelt a táncoló állatokról. És Elayne sorban minden gyerek elé odatartott egy édes, piros cukorkákkal teli zacskót. A jó Fény tudta csak, hogy azt meg honnan szerezte. Még akkor sem jött zavarba, amikor Nynaeve azon kapta, hogy titokban a saját szájába is becsempészett egyet. Csak vigyorgott, aztán egy kislány szájából kihúzta a hüvelykujját, és egy cukrot csúsztatott a helyére. A gyerekek kacagtak, de úgy, mintha csak most jöttek volna rá, miként is kell nevetni. Olyan nagy odaadással bújtak oda Nynaeve-hoz, Elayne-hez, Birgittéhez, ahogy korábban csak az anyjukhoz. Ilyen körülmények között meglehetősen nehezen lehetett volna folytatni a duzzogást, vagy megmaradni rosszkedvűnek, így aztán Nynaeve erejéből legfeljebb egy félhangos szipákolásra futotta, amikor összezártságuk második napján, a kabinban Elayne nekilátott az a'dam tanulmányozásának. Csak erősödött benne a meggyőződés, hogy a karperec, a póráz és a nyakörv a szellemi összekapcsolódás furcsa fajtáját képes létrehozni. Nynaeve egy-két alkalommal odaült hozzá, és segített. Már az is elég volt, ha megpillantotta ezeket az undorító holmikat, hogy megragadva az Egyetlen Hatalmat, követhesse társnőjét.

Természetesen megismerkedtek a menekültek múltjával is. Darabokra szakított családok, halott vagy tévelygő rokonok. Elpusztított tanyák és műhelyek, amikor a rombolás hullámai terjedni kezdtek, és megszűnt a kereskedelem. Az emberek semmit sem tudtak vásárolni, mert nem maradt mit áruba bocsátaniuk. A Próféta csupán az utolsó tégla volt a taligán, amitől aztán eltört a tengely, és kiborult a rakomány. Nynaeve egy szót sem szólt, amikor Elayne titokban egy ráncos képű öreg paraszt kezébe nyomott egy egész aranymárkát, mire az öreg könnyes szemmel megérintette a homlokát, és megpróbálta megcsókolni a lány kezét. Majd rájön az a leányzó, milyen gyorsan kifolyik a pénz a kezéből. Igaz viszont, hogy Nynaeve maga is elosztogatott néhány érmét. Na, talán nem is csak néhányat.

A férfiak kettő kivételével ősz hajú vagy kopaszodó, cserzett arcú, a kemény munkától bütykös tenyerű emberek voltak. A fiatalabb férfiakat bekényszerítették a seregbe, ha ugyan nem a Próféta csapott le rájuk korábban. Aki sem az egyik, sem a másik lehetőséget sem választotta, azt felakasztották. A két fiatalember, illetve, ahogy Nynaeve jobban megnézte őket, inkább csak legénykék lehettek (nem hitte volna, hogy rendszeresen kellett volna borotválkozniuk) már akkor is összerezzent, ha valamelyik shienari akár csak rájuk is pillantott. Az öregek néha arról beszéltek, hogy újra kellene kezdeni, keresni kellene egy darab megművelhető földet, vagy ismét megpróbálni az ipart, de érződött, hogy csak szeretnének elfeledkezni jelenlegi szorult helyzetükről, és mutatni akarják, hogy nem félnek. A legtöbben halk, komor hangon a családjukról is beszéltek, a kavargásban elveszett feleségükről, az eltűnt fiúkról és lányokról vagy unokákról, akiket soha többé nem fognak már viszontlátni. Áradt belőlük a reménytelenség és a letörtség. A második éjjel egyszerűen nyoma veszett a nagyfülű fickónak. Pedig mind közül éppen ő tűnt a legbizakodóbbnak. Reggelre mégis eltűnt. Nynaeve remélte, hogy kiúszhatott a partra. Talán kiúszott.

Mégis, a nőket tudta a szívébe zárni. Nekik sem voltak semmivel sem jobbak a kilátásaik, mint a férfiaknak, helyzetük ugyanolyan reménytelennek tűnt, és ráadásul még nagyobb teher is nehezedett rájuk. Mindannyian elszakadtak a férjüktől, még azt sem tudhatták, hogy maradt-e férjük egyáltalán, de a rájuk nehezedő pokoli teher arra kényszerítette őket, hogy kitartsanak és folytassák. Egyetlen, magára valamit adó nő sem fogja feladni, amíg gyerekei vannak. És még a többiek is igyekeztek megragadni a reményt. Jobban törekedtek arra, hogy valamilyen jövőt képzeljenek el maguknak, mint a férfiak. Három eset különösen megrázta Nynaeve-ot.

Nicola, a karcsú, nagy szemű, sötéthajú szövőnő nagyjából olyan idős lehetett, mint ő. Az asszony már készült az esküvőjére. Aztán az ő Hyranja egyszer csak a fejébe vette, hogy a Próféta hívei közé állva kell eleget tenni a kötelességének, és ott kell szolgálnia az Újjászületett Sárkányt. Majd persze feleségül veszi, ha rájött, miből is áll pontosan a kötelessége. A kötelesség mindig nagyon fontos volt Hyran számára. Nagyon jó férj és apa lett volna belőle, vélekedett Nicola. Nos, bármit is vett a fejébe, az nem segített neki, amikor egy fejszével meglékelték a koponyáját. Nicola nem tudta, ki volt, és miért, csak annyit, hogy a lehető legmesszebb szeretett volna eltávolodni a Prófétától. Valahol csak maradt még olyan hely, ahol nem gyilkoltak, ahol nem kellett attól félni, ami a következő sarok mögött várt rá.

Marigan, a néhány évvel idősebb nő valamikor kövér lehetett, ám szakadt, barna ruhája most már valósággal lötyögött rajta. Durva arca azt mutatta, hogy túljutott a puszta kimerültség határán. Két fia, Jaril és Seve – hat és hétéves kisfiúk – némán és túlzottan tágra meredt szemmel bámulta a világot. Egymásba kapaszkodtak, és úgy tűnt, mindentől és mindenkitől félnek ezen a világon, még a saját anyjuktól is. Marigan Samarában füvesasszonyként dolgozott, és kereskedett is a növényekkel, bár mindkettővel kapcsolatban eléggé különösen viselkedett. Ezen nem is lehetett csodálkozni, hiszen Amadicia ott volt a túlsó parton, ezért a gyógyító asszonynak igyekeznie kellett a lehető legjobban eltűnni a tömegben, és tudása nagy részére is önerőből kellett szert tennie. Csupán annyit szeretett volna elérni, hogy meggyógyítsa az embereket, és állítása szerint ez egészen jól ment neki, bár a saját férjét nem tudta megmenteni. A férfi halálát követő öt esztendő egyre nehezebb volt, és ezen a Próféta érkezése sem igazán segített. A dühös csőcselék, melynek tagjai aes sedai-okat kerestek, arra kényszerítette, hogy elbújjon, miután kigyógyított egy férfit a váltólázból, és feltámadt az a szóbeszéd, hogy egy halottat keltett életre. Ez is mutatta, milyen keveset tudnak az emberek az aes sedai-okról. A halál karmából még ők sem tudtak senkit kimenteni. Ezt azonban még Marigan is hinni vélte. Akárcsak Nicola, ő sem tudta, hova is mehetne. Csupán abban reménykedett, hogy valahol talál egy falut, ahol ismét békében árulhatja növényeit.

Hármuk körül Areina volt a legfiatalabb. Kék szeme határozottan és elszántan világított pirosra és sárgára duzzadt arcából. Ő még csak nem is Ghealdanból származott. Ha ezt máson nem is, de az öltözékén észre lehetett venni: rövid, sötét kabátot és Birgittééhez hasonló, bő szárú nadrágot viselt. Ez volt mindene. Nem mondta meg pontosan, honnan jött, viszont őszintén elmondta, hogy miért jött fel a Sikló fedélzetére. Legalábbis a dolgok egy részét; Nynaeve-nak időnként rá kellett kérdeznie. Areina azért ment el Illianba, hogy hazavigye az öccsét, mielőtt az letehetné a vadászesküt a Kürtre. Mivel azonban ezrek nyüzsögtek a városban, sehol sem találta. Valahogy aztán úgy alakultak a dolgok, hogy ő maga tette le az esküt, és elindult a nagyvilágba, bár igazából nehezen tudta elhinni, hogy tényleg létezik ez a kürt. Félig-meddig abban reménykedett, hogy valahol majd megtalálja az ifjú Gwillt, és akkor hazamehetnek. Azóta az élete... nehéz... volt. Areina nem riadt vissza attól, hogy nevén nevezze a dolgokat, mert semmiképpen nem akarta megszépíteni az eseményeket. Több faluból elzavarták, egyszer kirabolták, és többször elverték. Ennek ellenére nem állt szándékában feladni, biztos menedéket keresni, vagy akár egy békés falut. Még mindig a lába előtt hevert a nagyvilág, és Areina arra készült, hogy majdcsak elboldogul vele. Nem mintha ezt így kimondta volna, de Nynaeve biztosra vette, hogy a nő így gondolja.

Nynaeve nagyon is tisztában volt azzal, miért pont ez a három foglalkoztatja ennyire. Mindannyiuk története lehetett volna saját életének egy-egy szála. Amit viszont nem egészen értett, az a tény volt, hogy legjobban Areinát kedvelte meg. Véleménye szerint – és azért össze tudott adni kettőt kettővel – Areina legtöbb gondját a lepcses szájára lehetett visszavezetni, mert ez a nő egyszerűen az emberek képébe vágta, amit gondolt róluk. Nem lehetett véletlen, ha ezek után olyan gyorsan elzavarták egy faluból, hogy még a lovát is ott kellett hagynia, miután a polgármester fejéhez vágta, hogy egy tésztaképű idióta, és utána még azt is közölte néhány falusi asszonysággal, hogy a hozzájuk hasonló, szikkadt konyhai seprűknek semmi joguk nincs megkérdezni, miért egyedül utazik. Legalábbis beismerte, hogy valami ilyesfélét mondott. Nynaeve úgy gondolta, ha néhány napot együtt töltenek, akkor például szolgálhatna a nőnek, s ez akár csodákat is művelhet. És mindenképpen kell tennie valamit a másik kettőért. Nagyon is jól értette, hogy azok békére és biztonságra vágynak.

A második nap reggelén, amikor még feszült volt a hangulat, és csípősek a megjegyzések – legalábbis bizonyos személyeké –, furcsa szóváltásra került sor. Nynaeve udvariasan megjegyezte, Elayne már nincs anyukája palotájában, ezért aztán ne gondolja, hogy a kedvéért hagyni fogja magát minden éjszaka a falra lapítani. Erre aztán Elayne a maga jellegzetes módján magasba szegte az állát, de mielőtt még ki tudta volna nyitni a száját, Birgittéből valósággal kibuggyant:

– Te akkor tényleg Andor leányörököse vagy? – Közben pedig nem nézett szét, nem hallgatózik-e valaki a közelben.

– Igen, az vagyok. – Elayne hangja méltóságteljesebben csengett, mint az utóbbi időben bármikor, és leheletnyi elégedettség is csengett benne.

Birgitte arca tökéletesen mozdulatlan maradt, amikor megfordult, és elvonult a hajó végébe, ahol leült egy összetekert kötélre, és a folyót kezdte bámulni. Elayne a homlokát ráncolta, töprengve nézett rá, aztán utánament, és leült mellé. Halkan beszélgetve ott ücsörögtek. Nynaeve még akkor sem ült volna oda hozzájuk, ha megkérték volna rá. Bármiről is beszéltek, Elayne nagyon elégedetlennek tűnt, mintha valami másra számított volna, de azok után szinte már nem is veszekedett Birgittével.

Birgitte azon a napon késő délután újra használni kezdte az igazi nevét. Igaz, erre az utolsó dühkitörése alkalmával került sor. Mivel Moghedien biztos távolságban lemaradt a hátuk mögött, hozzálátott, hogy Elayne-nel együtt lemossa a festéket a hajáról. Amikor Neres megpillantotta az egyiket vállig érő vörös-arany fürtökkel, a másikat meg a művészi fonatban összefogott aranyszőke sörénnyel, ráadásul észrevette az íjat és a nyilakat is, maró megjegyzést tett a legendákból előbukkanó Birgittéről. Balszerencséjére a nő meghallotta szavait. Birgitte éles hangon közölte vele, hogy ez az igazi neve, és ha ez nem tetszik neki, akkor bármelyik fülét szívesen odaszegezi az általa kiválasztott árbochoz. Mégpedig csukott szemmel. A kapitány vérvörös arccal arrébb ment, és üvölteni kezdett az embereivel, hogy húzzák meg jobban a köteleket, amelyek már amúgy is olyan feszesek voltak, hogy majdnem elpattantak.

Ekkorra már Nynaeve-ot cseppet sem érdekelte, hogy Birgitte valóra váltja-e fenyegetését. A mosószernek használt lé ugyan vöröses árnyalatot hagyott a hajában, ám ez annyira hasonlított eredeti hajszínéhez, hogy legszívesebben sírt volna az örömtől. Ha pedig nem kap mindenki hirtelen ínygyulladást vagy fogfájást a fedélzeten, akkor elegendő gyógynövénye marad ahhoz, hogy többször is lemoshassa a haját. És még gyomornyugtató teát is tud készíteni. Nem tudta visszatartani, hogy megkönnyebbülten ne sóhajtson fel, amikor sikerült ismét tisztességes fonatba összefognia megszáradt haját. Mivel Elayne jó szeleket támasztott, és Neres éjjel-nappal vitorlázott, a szalmatetős tanyák és falvak gyorsan lemaradtak a hátuk mögött mindkét oldalon. Nappal az emberek a folyópartról néha odaintegettek nekik, és éjszaka jól láthatták a kivilágított ablakokat. A távoli lázongásnak itt semmilyen nyoma nem volt érezhető. Bármilyen ormótlan is volt ez a lehető legostobább módon kiválasztott nevű hajó, az áramlat azért szépen vitte előre.

Úgy tűnik, Neres nem tudta eldönteni, hogy örüljön-e a jó szélnek, vagy inkább aggódjon, amiért nappal is utazniuk kell. Többször is vágyakozva pillantott egy holtágra, egy kisebb öbölre vagy egy patak torkolatára, melyet jól elrejtettek a fák. Ezeken a helyeken jól elrejthette volna a Siklót. Nynaeve időnként elejtett egy megjegyzést úgy, hogy a férfi jól hallja, hogy milyen boldog lehet a kapitány, hiszen nemsokára megszabadul a samarai emberektől. Ezenfelül Nynaeve arról is szívesen beszélt, milyen jól néz ki ez vagy az az asszony, most, hogy egy kicsikét kipihente magát, és jókedvűen játszik a gyermekeivel. Ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a nappali pihenőnek még a gondolatát is kiverje a kapitány a fejéből. Talán könnyebb lett volna a shienariakkal, Thommal meg Juilinnal fenyegetni, de ezek a fickók amúgy is kezdtek túlzottan beképzeltté válni. Amúgy pedig nem állt szándékában egy olyan férfival veszekedni, aki nem szokott ránézni, és még csak nem is beszélt közvetlenül hozzá.

A harmadik nap hajnalán a legénység tagjainak ismét az evezők mögé kellett ülniük, és a hajó nehézkesen kikötött Boannda egyik mólójánál. Ez a település meglehetősen nagy város volt, jóval nagyobb, mint Samara, és egy félszigeten feküdt, ahol a sebes áramlású Boern Jehannah felől beletorkollott a jóval lomhább Eldárba. A magas, szürke városfalon belül három torony és egy palotának is nevezhető, piros cseréptetős, vakítóan fehér épület tört az ég felé. Bár csak kicsi, de mégis palota.

Amikor a Sikló kikötött az inkább a száraz sár széles sávján, mint a víz fölött átívelő móló végébe vert nehéz cölöpök mellé, Nynaeve hangosan töprengeni kezdett, miért ment fel Neres egészen Samaráig, amikor a szállítmányát itt is ugyanilyen könnyedén kirakhatta és eladhatta volna.

Elayne a rakparton álló zömök férfi felé biccentett, akinek mellén valamilyen pecsét lógott egy láncon. Még többen is álltak ebből a fajtából ott, mind kék zubbonyban, egyforma lánccal. Gondosan figyelték, ahogy két másik lomha hajót is kirakodtak a szomszédos mólóknál.

– Lefogadnám, hogy ezek Alliandre királynő vámhivatalnokai.

Neres idegesen dobolt ujjával a korláton, és ugyanolyan elszántan megpróbált még csak nem is rápillantani ezekre a férfiakra, ahogy azok a többi hajót bámulták. – Lehet, hogy megegyezett a samaraiakkal. Azt viszont nem hiszem, hogy beszélgetni szeretne ezekkel itt.

A samarai férfiak és asszonyok habozva végigmentek a rakpartra vezető deszkán. A vámhivatalnokok nem törődtek velük. Az emberekért nem kellett vámot fizetni. A menekültek számára ismét elkezdődött a bizonytalanság időszaka. Életüket az alapoktól kellett újrakezdeniük, és nem volt semmi másuk, csak a ruha, amit viseltek, és a pénz, melyet Nynaeve vagy Elayne nyomott a markukba. Még a rakpartnak a felét sem tették meg, miközben ijedten egyre közelebb léptek egymáshoz, amikor a nők kezdtek máris ugyanolyan bátortalanul nézni, ahogy a férfiak. Néhányan sírva fakadtak. Elayne arcán jól látszott, hogy vívódik. Ő mindig gondoskodni akart valakiről. Nynaeve remélte, Elayne nem vette észre, amint az utolsó pillanatban még néhány ezüstgarast csúsztatott oda néhány asszonynak.

Nem mindenki szállt le a hajóról. Areina maradt, és Nicola meg a fiait erősen átkaroló Marigan is. A két gyerek rémülten és némán bámult a város irányában eltűnő többiek után. Nynaeve egyetlen szót sem hallott tőlük, amióta útra keltek Samarából.

– Magukkal akarok menni – mondta Nicola Nynaeve-nak, és közben öntudatlanul is a kezét tördelte. – Nagyobb biztonságban érzem magamat az önök közelében.

Marigan határozottan bólintott. Areina nem mondott semmit, de közelebb lépett a két másik asszonyhoz, és így ő is a csoport részévé vált, miközben dacosan nézett Nynaeve-ra, mintha csak ezzel akarná provokálni, hogy elküldje.

Thom a fejét ingatta, Juilin pedig elfintorodott, de Nynaeve Elayne-re és Birgittére nézett. Elayne egy pillanatig sem habozott. Bólintott, és a másik nő egy pillanattal később követte példáját. Nynaeve feljebb húzta szoknyája alját, és egyenesen odasietett Nereshez, aki a hajó végében állt.

– Azt hiszem, most már visszakaphatom a hajómat – jelentette ki a férfi a semmibe bámulva, miközben a hajót és a rakpartot szemlélte. – Éppen ideje. Ez volt a legrosszabb út, amit valaha is csináltam.

Nynaeve szélesen elvigyorodott. A férfi kivételesen ránézett, mielőtt befejezte volna, de legalábbis majdnem ránézett.

Neresnek természetesen nem maradt más választása. Elég nehezen fordulhatott volna a boanndai hatóságokhoz. És ha a felkínált útidíj nem is felelt meg neki teljesen, végül is csak le kellett mennie a folyón, így aztán a Sikló felszedte a horgonyt, és elindult Ebou Dar felé. Útközben majd egyszer meg kell állniuk, de hogy pontosan hol, azt majd csak akkor tudhatja meg a kapitány, ha már elhagyták Boanndát.

– Salidar! – hördült fel a férfi, és elnézett Nynaeve feje fölött. – De hiszen Salidart már a Fehérköpenyes-háborúk alatt feladták. Nagyon ostoba az az asszony, aki Salidarban akar partra szállni.

Bár Nynaeve megőrizte a mosolyát, eléggé dühös lett ahhoz, hogy megérintse az Igazi Forrást. Neres felüvöltött, és tenyerével egyszerre csapott le a nyakára és a csípőjére.

– A böglyök tényleg nagyon csípnek ebben az évszakban – jelentette ki Nynaeve együttérzőn. Birgitte harsányan kacagni kezdett, miközben elsétált a fedélzeten.

Nynaeve a hajó orrában állt, és mélyen beszívta a levegőt, miközben Elayne az Egyetlen Hatalom egyik vékony fonata segítségével ismét felfrissítette a szelet. A Sikló imbolyogva belecsusszant a Boern erősebb áramlatába. Nynaeve ettől kezdve szinte semmit sem evett, és mostanra már nem igazán érdekelte, hogy kibírja-e hányás nélkül Salidarig vagy sem. Útjuk szinte véget ért. Minden, amit el kellett szenvedniük, nem volt más, mint az ár, hogy célba érhessenek. Természetesen ezt nem mindig gondolta így, és nem csak azért, mert olyan sokszor kellett elviselnie Elayne és Birgitte csípős nyelvét. Nynaeve már az első éjszaka használta a kifordult kőgyűrűt. Vékony ingében feküdt a kapitány ágyán, miközben a folyamatosan ásítozó Elayne a székre ült, és Birgitte az ajtónak támaszkodott. A szőke asszony feje a tetőgerendát súrolta. Az egyetlen, rozsdás, néhány fémgyűrűre függesztett lámpa alig világított, ám meglepő módon fűszeres illat áradt belőle, ahogy az olaj lassan elégett. Lehet, hogy Neresnek sem tetszett az erős dohszag. Lehet, hogy Nynaeve kicsit túlzásba vitte a dolgot, amikor a gyűrűt látványosan becsúsztatta keblei közé, mert biztos akart lenni abban, hogy a többiek is látják, az tényleg hozzáér a bőréhez, de hát még mindig gyanakodott, hiszen azok ketten eddig az időpontig legfeljebb néhány órán keresztül voltak hajlandóak rendesen viselkedni.

A Kő Szíve pontosan úgy nézett ki, mint azelőtt. Mindenhonnan, de tulajdonképpen sehonnan, szórt, sápadt fény érkezett. Callandor, a csillogó kristálykard kiállt a nagy kupola alatt a padlóból, és a hatalmas, vörös kőoszlopok sorainak végét elnyelte hátul az árnyék. Ehhez még hozzájárult az érzés, hogy valaki szemmel tartja, ahogy azt olyan sokszor érezte Tel'aran'rhiodban. Nynaeve-nak erőnek erejével kellett kényszerítenie magát arra, hogy ne meneküljön el, vagy hogy kétségbeesetten ne kezdje el az oszlopok között keresni a leskelődőt. Rávette magát, hogy Callandor mellett megálljon egy üres helyen, és lassan elszámoljon ezerig. Minden századik számnál rövid szünetet tartott, és Egwene nevét kiabálta.

Tulajdonképpen mást nem is tehetett. Önfegyelme, amelyre annyira büszke volt, rohamosan csökkent. Ruhája elhomályosult, talán mert félt, aggódott maga miatt, Egwene-ért, Randért és Lanért és Moghedien miatt. Egyik pillanatról a másikra az erős, folyóközi gyapjúruhából mély csuklyás, vastag köpeny lett, aztán meg a fehérköpenyek láncinge, majd az átváltozott a piros selyemruhává, ez utóbbi ráadásul áttetsző volt, majd megint a vastag köpeny, és... Érezni vélte, hogy arca is megváltozik. Egyszer lepillantott a tenyerére, és annak bőre még Juilinénál is sötétebb volt. Ha Moghedien talán nem ismerné fel...

– Egwene! – Az utolsó, érdes kiáltás visszhangokat keltett az oszlopok között, de Nynaeve rávette magát arra, hogy még egyszer, borzongva elszámoljon százig. A hatalmas teremben rajta kívül nem állt senki. Már azt kívánta, bárcsak jobban sajnálkozna, és ne csak megkönnyebbülést érezne, de kilépett az álomból... és ott feküdt az ágyban, kezében a bőrszíjról lelógó kőgyűrűvel, miközben a vastag gerendákat bámulta, és a hajó ezernyi zaját, a recsegést és a csikorgást hallotta, miközben a sötétben lefelé úsztak a folyón.

– Ott volt? – tudakolta Elayne. – Nem voltál sokáig el, de...

– Elegem van abból, hogy mindig féljek! – felelte Nynaeve, anélkül, hogy pillantását levette volna a gerendákról. – Annyira elegem van abból, hogy gyáva vagyok! – Ezeknél a szavaknál hullani kezdtek a könnyei, melyeket sem feltartani, sem elrejteni nem tudott, mindegy, hogy mennyire dörzsölte a szemét.

Elayne abban a pillanatban mellette állt, átölelte, és a haját simogatta. Egy pillanattal később Birgitte hűvös vízbe mártott kendőt szorított a nyakához. Így sírta ki magát, miközben a többiek bizonygatták, hogy nem gyáva.

– Ha azt hinném, hogy Moghedien a nyomomban jár – jelentette ki végül Birgitte –, akkor elfutnék. És ha nem találnék más helyet, csak egy borz odúját, akkor oda erőltetném be magamat, összegömbölyödve és izzadva, amíg csak el nem ment. Hiszen nem állnék oda Cerandin s'reditjei elé sem, ha azok támadnak. Ennek semmi köze a gyávasághoz. Neked magadnak kell kijelölni a küzdelem időpontját és helyét, és olyan módon támadni, amilyenre ő a legkevésbé számít. Bosszút fogok állni rajta, ha arra lehetőségem nyílik, de csak akkor. Minden más ostobaság lenne.

Ez nem egészen az volt, amit Nynaeve szívesen hallott volna, ám könnyei és a két másik vigasztaló szavai rést ütöttek a közöttük magasodó tövisbokrokon.

– Bebizonyítom neked, hogy nem vagy gyáva. – Elayne odanyúlt a fekete fadobozért a polcra, ahová letette, és kivette belőle a spirálmetszésű vaskorongot. – Majd együtt megyünk vissza.

Nynaeve ezt még kevésbé szerette volna hallani. De hát nem maradt kiútja, miután a másik kettő meggyőzte arról, hogy nem gyáva. Így hát, visszamentek.

Először Tear Kövébe, ahol megpillantották Callandort. Ez még így mindig jobb volt, mintha állandóan hátrafelé kellett volna kémlelnie, attól tartva, mikor bukkan fel ott Moghedien. Aztán továbbmentek, Caemlynbe, a királyi palotába, ahol Elayne átvette a vezetést, végül pedig Emondmezőre, ezúttal Nynaeve irányításával. Nynaeve látott már kastélyokat és palotákat – a hatalmas csarnokokat, a magasba ívelő, festett, stukkó mennyezeteket, a márványpadlót, az aranydíszítést, a finom szövésű szőnyegeket és művészi falikárpitokat, de hát mégis Elayne nőtt itt fel. Ez a tudás és a szeme elé táruló látvány segített abban, hogy kicsit jobban megértse Elayne-t. Egy nő csak akkor várja azt, hogy a világ térdre boruljon előtte, ha ilyennek nevelték, mégpedig egy olyan helyen, ahol ez érthetőnek tűnt, és ahol tényleg mindenki hajlongott előtte.

Elayne, jobban mondva a ter'angreal miatt meglehetősen sápadt képmása, eléggé csendben maradt, miközben a palotában jártak. Másrészt viszont Nynaeve hallgatott nagyokat, amikor Emondmezőn jártak. Egyrészt, mert a falu nagyobb volt annál, mint amilyenre emlékezett. Több szalmatetős ház állt ott, mint korábban, és további gerendavázak élénk tevékenységre utaltak. Valaki a falu peremén egy jókora, háromemeletes házat építtetett, és a Zöld közepén egy öt láb magas kőtömböt állítottak fel, amelyikbe neveket véstek. Jó párat ismert közülük. A legtöbben folyóköziek voltak. Az emlékmű túlsó oldalán zászlórudak álltak. Az egyiken egy vörös farkasfejet ábrázoló lobogót, a másikon meg egy piros sast lengetett a szél. Egy tehetős és boldog falu képe tárult a szeme elé, már amennyire ezt emberek nélkül meg lehetett állapítani, de az egésznek nem volt értelme. Mi a jó Fényt jelentenek ezek a zászlók? És kinek jutna eszébe ilyen házakat építeni?

Így aztán átsuhantak a Fehér Toronyba, Elaida irodájába. Nem sok minden változott ott, eltekintve attól, hogy most már csak egy féltucat zsámoly állt félkörben Elaida íróasztala előtt. És eltűntek a Bonwhint ábrázoló festmények is. Rand képe még mindig ott állt. Egy repedés a vásznon, pontosan Rand arcán, azt a látszatot keltette, mintha valaki hozzávágott volna valamit. A kárt csak felületesen javították ki.

Átfutottak az arany sólymokkal díszített, lakkozott dobozka tartalmán és azokon a dokumentumokon, melyeket az előszobában, a krónikaőr asztalán találtak. Az iratok és a levelek megváltoztak, miközben mindent átnéztek, de így is megtudtak néhány újdonságot. Elaida tudta, hogy Rand átkelt a Sárkányfalon, Cairhien irányába, ám semmi nem utalt arra, hogy mit kíván tenni ez ügyben. Egy dühös levélben minden aes sedai-t felszólított, hogy azonnal térjenek vissza a Toronyba, amennyiben nem adott ezzel ellentétes parancsot nekik. Úgy tűnt, Elaida szinte mindenre dühösen reagál, például arra, hogy csak olyan kevés nővér tért vissza kegyelmi rendelete után, arra, hogy még mindig hallgatott legtöbb taraboni ügynöke, arra, hogy Pedron Niall még mindig visszavonja Amadiciába a fehérköpenyeket, jóllehet, nem tudta, hogy ennek mi az oka, és arra is, hogy Davram Bashere-ról továbbra sem tudták, merre járhat, pedig egy egész sereg kísérte. Valósággal áradt a düh az összes levélből, amit ő írt. Egyetlen pecsétes okirat sem tűnt különösebben érdekesnek, kivéve talán a fehérköpenyekre vonatkozót. Nem, mintha azok fenyegetést jelentettek volna, amíg ők a Sikló fedélzetén utaztak.

Amikor visszatértek testükbe, a hajóra, Elayne hallgatott, miközben felkelt a székről, és a korongot visszatette a dobozba. Nynaeve gondolkodás nélkül felállt, és segített neki felöltözni. Birgitte felment, amikor bemásztak az ágyba. Az asszony azt mondta, hogy közvetlenül a kabin bejárata mellé fog feküdni.

Elayne az Egyetlen Hatalom segítségével oltotta el a lámpát. Miután egy darabig a sötétben feküdtek, megszólalt:

– A palota olyan... üresnek tűnt nekem, Nynaeve. Elfogott a hiányérzet...

Nynaeve még csak nem is sejthette, mi másnak tűnhetne bármi Tel'aran'rhiodban.

– A ter'angrealod miatt történhetett. Szinte teljesen átlátszónak tűntél vele.

– Hát, abból semmit nem vettem észre – Elayne válasza kissé ingerültnek tűnt, így aztán mind a ketten kinyújtóztak, hogy elaludjanak.

Nynaeve még nagyon is jól emlékezett a másik nő könyökére, de ettől nem romlott el a hangulata, olyannyira, hogy Elayne kezdett morogni Nynaeve hideg lába miatt. Sikerült! Talán egészen más dolog elfelejteni, hogy az ember fél, mintha tényleg félne, de akkor is visszament az Álmok Világába. Talán egy napon elég bátor lesz, hogy legyőzze a félelmét.

Ha már elkezdték, könnyebb volt folytatni, mint abbahagyni. Ettől kezdve minden éjjel együtt mentek el Tel'aran'rhiodba, és benéztek a Fehér Toronyba is, hogy kiderítsék, amit csak lehetett. Nem sokat sikerült. Találtak egy parancsot, hogy követet kell küldeni Salidarba, felszólítani az ottani aes sedai-okat, hogy térjenek vissza a Toronyba. Ez a meghívó azonban (már amennyit Nynaeve el tudott belőle olvasni, mielőtt az útmutatássá változott volna, abban a témában, miként kell ellenőrizni a leendő novíciák megfelelő politikai hozzáállását, bármit is jelentsen ez) nem volt más, mint egy felszólítás, hogy az aes sedai-ok azonnal hódoljanak meg Elaida előtt, és legyenek hálásak, hogy ezt egyáltalán megengedték nekik. Ebből legalább kiderült, hogy nem lidércfényt üldöznek. A töredékes dokumentumokkal az volt a legnagyobb baj, hogy egész egyszerűen nem tudtak eleget ahhoz, hogy kikövetkeztessék a maradékot. Ki volt ez a Davram Bashere, és miért akarta Elaida mindenképpen megtalálni? Miért tiltotta meg Elaida, hogy akár csak kiejtsék Mazrim Taim, a Hamis Sárkány nevét? Szigorú büntetést helyezett kilátásba ezért. Miért küldött Tenobia, Saldaea királynője és Easar, Shienar királya udvarias, de határozott levelet, amelyben tiltakoztak a Fehér Torony beavatkozása ellen? Mindez arra kényszerítette Elayne-t, hogy halkan elmormolja Lini egyik közmondását: „Öt nélkül nem juthatunk hatra”. Nynaeve csak egyetértően tudott bólogatni.

Elaida dolgozószobájának átnézésétől eltekintve, mindenekelőtt arra törekedtek, hogy jobban tudjanak uralkodni saját maguk és környezetük felett az Álmok Világában. Nynaeve nem akarta, hogy még egyszer elkapják, úgy, ahogy azt Egwene és a Tudós Asszonyok tették. Közben megpróbált nem gondolni Moghedienre. Akkor már jobb, ha a Tudós Asszonyokra összpontosít.

Arra nem voltak képesek, hogy kiderítsék, mit művelt Egwene Samarában, hogy megjelenhessen álmaikban. Nem segített semmit, ha hívták, kivéve talán azt, hogy ettől még inkább úgy érezték, valaki figyeli őket. Egwene nem bukkant elő. Hihetetlenül kellemetlen volt megpróbálkozni valakit ott tartani Tel'aran'rhiodban, még akkor is, amikor Elayne véletlenül rájött a megoldásra, vagyis arra, hogy a másikat egyszerűen az álom részének kell tekinteni. Elayne-nek ez végül sikerült, amiért Nynaeve keserédesen gratulált, de az idősebb nőnek még napokat kellett gyakorolnia a sikerért. Amennyire Nynaeve látta, Elayne akár tényleg állhatott volna finom ködből. Olyan könnyedén szertefoszlott, amikor csak akart. Amikor Nynaeve-nak végre sikerült Elayne-t helyhez kötnie, az olyan erőfeszítéssel járt, mintha egy sziklatömböt kellett volna a magasba emelnie.

Ennél sokkal nagyobb örömöt okozott, ha lenyűgöző virágokat vagy különös alakzatokat teremtettek meg pusztán azzal, hogy rájuk gondoltak. Az ehhez szükséges erőfeszítés összefüggeni látszott azzal, mekkora a dolog, illetve, hogy az képes lenne-e létezni. Nehezebb volt megalkotni a különös formájú, piros, arany és bíbor virágoktól roskadozó fákat, mint például egy állótükröt, amelyben az ember megfigyelhette, mi történik a ruházatával vagy társával.

A talajból előszökkenő, csillogó kristálypalotát még nehezebben ment megteremteni, és bár szilárdnak érződött, ennek ellenére folyamatosan változott, ha az ember nem összpontosított eléggé a fejében őrzött képre, és eltűnt, ha már nem gondoltak rá. Savanyú képpel megegyeztek abban, hogy nem próbálkoznak állatokkal, miután egy orrszarvú lóra emlékeztető különös lény felzavarta őket a dombra, mielőtt el tudták volna tüntetni. Emiatt majdnem összevesztek, mivel mindketten azt állították, a másik teremtette meg a lényt, de aztán Elayne eléggé rendbejött ahhoz, hogy vihogni kezdjen, mert elképzelte, milyen ostobán nézhettek ki, ahogy magasba húzott szoknyával rohantak felfelé az emelkedőn, miközben hangosan azt kiabálták a lénynek, hogy tűnjön már el végre. Nynaeve vihogását még az sem tudta megakadályozni, hogy Elayne makacsul tiltakozott beismerni a bűnösségét.

Elayne felcserélte a vaskorongot és a szemmel láthatóan borostyánból álló ékszert, amelynek belsejében egy alvó nő képmása látszott, ám igazából nem szívesen használta a két ter'angrealt. Bármilyen keményen is dolgozott velük, nem érezte olyan nagy mértékben Tel'aran'rhiodot, mint a gyűrűvel. És ezekkel tényleg dolgozni kellett, mert a Szellem fonalait nem lehetett megcsomózni. A figyelmetlenség azonnal kivágta az embert az Álmok Világából. Szinte lehetetlennek tűnt, hogy ezzel egy időben más fonatokat hozzanak létre, bár Elayne nem tudta, miért van ez így. Úgy tűnt, jobban érdekli, hogyan készítették ezt a két tárgyat, és cseppet sem volt boldog amiatt, hogy ezek jobban őrizték titkaikat, mint az a'dam. Nem tudott nyugodni, ha valaminek nem tudta az okát.

Egyszer Nynaeve is kipróbálta a két tárgy egyikét, véletlenül azon az éjszakán, amikor Egwene-nel kellett találkozniuk, közvetlenül azután, hogy továbbmentek Boanndából. Nem is lett volna eléggé mérges ahhoz, hogy használja, ha nem kerül összeütközésbe azzal, ami miatt mindig iszonyúan ideges szokott lenni: a férfiakkal.

Az egész Neresszel kezdődött. A fickó napnyugtakor ott dühöngött a fedélzeten, és magában arról morgott, hogy ellopták a rakományát. Nynaeve persze nem törődött vele. Ekkor azonban megszólalt Thom, aki a hátsó árboc tövében készült megágyazni magának.

– Igaza van.

Nem kételkedett abban, hogy a mutatványos nem vehette észre a lenyugvó nap kápráztató fényében, ugyanolyan kevéssé, mint Juilin, aki Thom mellett guggolt.

– Igaz, hogy csempész, de ezért az áruért fizetett. Nynaeve-nak nem lett volna joga ahhoz, hogy mindent csak úgy a vízbe dobjon.

– Egy nőnek arra van joga, amit akar, a fene egye meg! – kacagott fel Uno. – Legalábbis, Shienarban ezt mondják az asszonyok.

Ebben a pillanatban észrevették Nynaeve-ot, és elhallgattak, de hát már túl későn. Uno megdörzsölte az arcát, a seb nélküli felét. Éppen aznap vette le a kötést, úgyhogy tudnia kellett, mi történt. Nynaeve úgy vélte, a férfi zavarba jött. A gyorsan mozgó árnyék miatt nehezen lehetett megmondani, de mintha a másik kettő arcán semmi nem látszott volna.

Természetesen semmit nem tett velük, csak hajfonatát erősen szorítva, büszkén ellépdelt mellettük. Még a létrán is ilyen méltóságteljesen tudott lemenni. Elayne-nek már ott volt a vaskorong a kezében. A sötét faládika nyitva állt, az asztalon. Nynaeve így egyszerűen kivette a sárgásbarna dísztűt, benne a borostyánba foglalt alvó nővel. Az anyag simának és melegnek tűnt, pedig még a fémet is meg lehetett karcolni vele. Amilyen dühös volt, meleg izzásnak érezte a saidart, amely mintha közvetlenül a háta mögött világított volna.

– Talán kideríthetek valamit arról, miért nem hagyja ez a kődarab, hogy néhány apróságnál komolyabb dolgokat szőjünk.

Így aztán a Kő Szívében találta magát, és a Szellem fonalát beleengedte a borostyánba, amelyet itt, Tel'aran'rhiodban az övtáskájában viselt. Ahogy olyan gyakran az Álmok Világában, Elayne olyan estélyi ruhát viselt, amely remekül illett volna anyja udvarához is. A zöld selyemruha kivágását arany díszítette, ahhoz nyaklánc és arany elemekből összerótt, holdkővel ékesített karkötő. Nynaeve legnagyobb meglepetésére azt tapasztalta, hogy ő is valami hasonlót visel, bár eredeti színű haját befonva hordta, és nem engedte a vállára lógni. Világoskék, ezüsttel hímzett ruháján nem volt olyan mély a kivágás, mint Luca ruháin, de mélyebb annál, hogy el tudja hinni, ezt most saját maga választotta. Bár végül is... Tetszett a keblei között ezüstláncon lógó, jókora drágakő ragyogása. Egwene nehezen fog tudni megijeszteni valakit, aki ilyen ruhát visel. Persze, bizonyára nem ez volt az oka annak, hogy így öltözködött fel. Semmiképpen sem.

Most azonnal megértette, mire gondolt Elayne, amikor azt mondta, hogy semmit sem vett észre. Saját szemében ő maga sem különbözött a másik nőtől, aki a kifordult kőgyűrűt valahogy a nyakláncára kötve viselte, ám Elayne azt mondta, hogy ezúttal ő tűnik... elmosódottnak. Ugyanilyen elmosódottnak érezte a saidart, kivéve a Szellemből szőtt fonatot, amelyet még ébren alkotott meg. Minden más áttetszővé vált, és még az Igazi Forrás tisztán sosem látható melege is valahogy tompán izzott. Éppen eléggé dühös volt ahhoz, hogy kinyúljon az Egyetlen Hatalom felé. A férfiak iránt érzett dühe lassacskán eloszlott emiatt a rejtély miatt, ám a rejtvény elég okot szolgáltatott arra, hogy újra dühbe guruljon. Emellett cseppet sem számított, hogy javában készült az Egwene-nel való újabb találkozásra. Semmi oka nem volt arra, hogy idegeskedjen, és még kevésbé, hogy orrát megüsse a főtt macskajaj és a másik, rosszízű levél illata. Mégis. Ugyanúgy képtelen lett volna még csak egy olyan parányi lángnyelvet is megteremteni, amilyen még egy egészen kezdő novíciának sem okozhatott volna fejfájást, mint mondjuk Lant földre vinni egy váll-dobással. Amikor végre ott ragyogott előtte a lángnyelv, az kifejezetten csenevésznek tűnt, és azonnal halványulni kezdett, mihelyt elkötötte a fonalat. Néhány pillanattal később a láng el is tűnt.

– Mindketten itt vagytok? – kérdezte Amys ámulva. Egyszer csak ott állt Egwene társaságában a Callandor túlsó oldalán. Mindketten az aielek hagyományos szoknyáját és bő blúzát meg kendőjét viselték. Egwene most legalább nem aggatott magára olyan sok nyakláncot és karkötőt, mint korábban. – Miért tűnsz olyan áttetszőnek, Nynaeve? Talán megtanultál éber állapotban is átjönni ide?

Nynaeve kissé összerezzent. Gyűlölte, ha valaki így a közelébe lopakodott.

– Egwene, hogyan tudtál... – kezdte volna, miközben idegesen kisimította szoknyáját, de abban a pillanatban Elayne már a szavába is vágott.

– Egwene, nem értjük, hogyan...

Egwene azonban az ő szavába vágott.

– Rand és az aielek hatalmas győzelmet arattak Cairhien mellett. – Ezzel valósággal ömleni kezdett belőle a mondanivaló. Sietve elmesélt mindent Sammaeltől kezdve egészen a seanchan lándzsáig, melyről egyszer már, az álmukban beszámolt nekik. Szinte hadarva beszélt, és olyan hangsúllyal, mintha most hallanák először mindezt tőle.

Nynaeve zavart pillantást váltott Elayne-nel. De hiszen ezt már egyszer elmondta nekik. Nem képzelhették mind a ketten ugyanazt! Ezenkívül minden szavával csak megerősítette az álombeli üzenetét. Még Amys is, akinek ősz haja csak kiemelte az aes sedai-okra hasonlítóan kortalan arcvonásait, csak döbbenten tátogott a szózuhatag hallatára.

– Mat megölte Couladint? – kiáltotta Nynaeve elképedve, amikor Egwene erről kezdett beszélni. Na, erről bizonyosan nem számolt be az álmukban. Mat? Ez cseppet sem tűnt jellemzőnek rá. Még hogy katonákat vezet? Mat!

Amikor Egwene elhallgatott, megrántotta a kendőjét, és valamivel szaporábban vette a levegőt a megszokottnál. Hiszen nem is vett lélegzetet beszéd közben. Elayne remegő hangon megkérdezte:

– És ő? Jól van? – Úgy tűnt, mintha már kételkedne saját emlékeiben.

– A körülményekhez képest jól van – válaszolta Amys. – Keményen hajtja magát, és nem hallgat senkire sem. Csak Moiraine-re. – Amys szájából ez cseppet sem hangzott elégedett megjegyzésnek.

– Aviendha szinte az egész idő alatt vele volt – folytatta Egwene. – Jól megőrzi neked.

Nynaeve ebben meglehetősen kételkedett. Amennyire ismerte az aieleket, ha Amys azt mondja, hogy Rand keményen hajtja magát, akkor az azt jelenti, hogy öngyilkos tempóban. Elayne nyilvánvalóan egyetértett vele.

– De hát miért engedi meg neki? Mit csinál Rand tulajdonképpen?

Meglehetősen sok mindent, ahogy az kiderült, és a kelleténél mindenképpen többet. Naponta két órán át a kardforgatást gyakorolja Lannal vagy azzal, akit rá tud erre venni. Ezt hallva Amys keserűen elfintorodott. További két órán át az aielek fegyvertelen harcmodorával edzette magát. Egwene lehet, hogy különösnek találta ezt, ám Nynaeve túlzottan jól tudta, milyen kiszolgáltatottá válik az ember, ha nem tudja felhasználni az Egyetlen Hatalmat. Ennek ellenére, Rand tulajdonképpen nem kerülhetne ilyen helyzetbe, hiszen már olyan volt, mint egy király vagy még annál is több. A Far Dareis Mai vigyáz rá, és nemes urakat meg hölgyeket ugráltat. Erre tényleg rengeteg ideje ráment, mert nem csak parancsokat kellett osztogatni nekik, hanem mindig a sarkukban kellett járnia, hogy biztosra vehesse, tényleg végrehajtják a parancsait. Még arra sem jutott ideje, hogy egyen, kivéve, ha a Lándzsa Hajadonjai utána vittek valami kis ételt oda, ahol éppen tartózkodott. Ez Egwene-t ugyanúgy elkeserítette, mint Elayne-t, de Amys valamilyen oknál fogva egészen jókedvűnek tűnt.

Amikor viszont észrevette, hogy Nynaeve felfedezte arckifejezését, arcára azonnal visszatért az aielekre annyira jellemző, kőmerev kifejezés. Rand napi egy órát abban a különös iskolában tölt, melyet csak nemrég alapított. Ide nem csak a tudósokat hívta meg, hanem a mesterembereket is, kezdve a távcsöveket meg hasonló dolgokat készítő fickóval, egészen addig az asszonyságig, aki hatalmas lándzsavetőt konstruált, amelyikkel egy mérföld távolságba el lehetett lőni a lándzsát. Rand senkinek sem mondta meg, mi a célja ezzel az iskolával. Talán csak Moiraine-nek árulta el, de amikor Egwene rákérdezett, az aes sedai csak annyit felelt, hogy minden emberben él a vágy, hogy valami maradandót hagyjon maga után. Úgy tűnt, nem érdekli, mit csinál Rand.

– A shaidók maradványa észak felé vonul – folytatta Amys komoran. – És a Sárkányfalon át minden nap újak érkeznek, hogy csatlakozzanak hozzájuk, de Rand al'Thor mintha elfelejtette volna őket. A lándzsákat délre küldte, Tear felé. A sereg fele már elment. Rhuarc azt állítja, Rand még a főnököknek sem mondta el az okot, és nem hiszem, hogy Rhuarc hazudna nekem. Moiraine közelebb áll Rand al'Thorhoz bárki másnál, talán Aviendhától eltekintve, de nem hajlandó rákérdezni az okokra – megcsóválta a fejét, és morogva még hozzátette: – Az viszont mellette szól, hogy még Aviendha sem tudott semmit sem kiszedni a fiúból.

– Egy titok megőrzésére az a legjobb módszer, ha senkinek sem mondjuk el – nézett rá Elayne, mire egy szúrós pillantás volt a válasz. Ami a csúnya nézést illeti, Amys semmivel sem maradt le Bair mögött, mert úgy tudott bámulni, hogy az ember zavartan egyik lábáról a másikra állt.

– Hát, ezt itt egészen biztosan nem tudjuk kideríteni – jelentette ki Nynaeve, és Egwene-re pillantott. A lány nagyon idegesnek tűnt. Ha adódik alkalmas időpont arra, hogy helyreállítsa kettőjük között az egyensúlyt, akkor az éppen most jött el. – Amit tudni szeretnék...

– Teljesen igazad van – Egwene ismét félbeszakította. – Nem Sheriam dolgozószobájában vagyunk, ahol kedvünkre ücsöröghetünk, és fecseghetünk. Miről tudtok beszámolni? Még mindig Luca mester menazsériájában vagytok?

Nynaeve-nak elakadt a lélegzete, és már el is feledkezett a kérdésről, amit fel akart tenni. Olyan sok mindent kellett elmondaniuk. És olyan sok mindent nem lehetett. Azt állította, hogy követte Lanfeart, és így jutott el a Kitaszítottak találkahelyére. Ez alkalommal látta meg Moghedient kémkedés közben. Nem, mintha el akarta volna kerülni a beszámolót arról, miként bánt vele Moghedien, vagyis hát inkább... De hát Birgitte nem oldozta fel az ígérete alól, hogy senkinek sem fog róla beszelni. Ez azt jelentette, hogy egy szót sem szólhatott Birgittéről, arról, hogy velük van. Nagyon ostoba érzés fogta el, hiszen Egwene nagyon is jól tudta, hogy Birgitte segített nekik, ennek ellenére úgy kellett tenniük, mintha Egwene semmiről sem tudott volna. Nynaeve azonban ezen is túltette magát, bár eközben annyira dadogott, hogy Egwene szemöldöke a magasba szaladt. Nagyon hálás volt azért, amiért Elayne a segítségére volt azzal, hogy a samarai eseményeket kizárólag Galad és Masema számlájára írta, így elhallgatták az ő szerepét. Tényleg az a két fickó tehetett mindenről. Ha bármelyikük is küldött volna egy futárt, aki beszámolt volna a hajóról, minden másként alakulhatott volna. Amikor beszámolójukat Salidarral fejezték be, Amys halkan megkérdezte:

– Biztosra veszitek, hogy támogatni fogják a Car'a'carnt?

– Ők is ugyanolyan jól ismerik a Sárkány Próféciáit, mint Elaida – válaszolta Elayne. – Őt a legegyszerűbben úgy lehet legyőzni, ha csatlakoznak Randhez, és tudatosítják az egész világgal, az a tervük, hogy Tarmon Gai'donig támogatják, és kiállnak mellette – hangjában a legkisebb remegés sem árulta el, hogy nem egy vadidegen személyről beszél. – Különben csak lázadók lennének, akiknek nincsen törvényes okuk az ellenállásra. Legalább annyira szükségük van rá, mint neki rájuk.

Amys bólintott, de nem tűnt olyannak, mint aki egyetért ezzel a következtetéssel.

– Azt hiszem, emlékeszem erre a Masemára – folytatta Egwene. – Beesett szemű, keserű arckifejezésű fickó? – Nynaeve bólintott. – Nem igazán tudom elképzelni egy próféta bőrében, azt viszont igen, hogy nyugtalanságot vagy háborút robbant ki. Biztosra veszem, Galad csak azt tette, amit tennie kellett – Egwene arca élénkpirossá változott. Ehhez már az is elég volt, ha Galad arcára gondolt. – Randet érdekelni fogja a hír Masemáról meg Salidarról. Már ha rá tudom venni arra, hogy nyugton maradjon, amíg elmondom.

– Tudni akarom, hogyan lehetséges az, hogy mind a ketten itt vagytok – vette át a szót Amys. Meghallgatta a magyarázatot, aztán forgatni kezdte a kezében a dísztűt, miután Nynaeve odaadta neki. Nynaeve-nak libabőrös lett a háta, amikor valaki más érintette meg a ter'angrealt, miközben azt ő használta. – Azt hiszem, kisebb mértékben vagy itt, mint Elayne – állapította meg végül a Tudós Asszony. – Ha egy Álomjáró belép az Álmok Világába, akkor amíg alszik, személyiségének csupán egy parányi darabkája marad a testében. Ez ahhoz elég, hogy életben tartsa. Ha nem merül el egészen az álomban, akkor képes itt lenni, ugyanakkor a való világ eseményeit is figyelemmel tudja kísérni. Ilyenkor pontosan olyannak tűnhet egy teljesen itt tartózkodó megfigyelő számára, mint amilyen te vagy. Lehet, hogy a kettő ugyanaz. Viszont nem mondhatnám, hogy tetszik annak a lehetősége, hogy bármilyen nő eljöhet Tel'aran'rhiodba, ha képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Még ebben az állapotban sem – visszaadta Nynaeve-nak a ter'angrealt.

Nynaeve megkönnyebbülten felsóhajtott, és gyorsan eltette a dísztűt. A gyomra még mindig remegett.

– Ha most már mindenről beszámoltatok... – Amys hallgatott, miközben Nynaeve és Elayne hevesen bizonygatni kezdte, hogy ez minden. Az asszony kék szeme hihetetlen erővel bámult rájuk. – Akkor mennünk kell. Hajlandó vagyok elismerni, hogy ezek a találkozók többet érnek annál, mint amit kezdetben hittem, de ma éjjel még nagyon sok mindent el kell intéznem. – Ezzel Egwene-re nézett, majd vele együtt eltűnt. Nynaeve és Elayne nem habozott. Egy szempillantás alatt parányi, sötét faburkolattal ellátott szobává változtak környezetük hatalmas, homokkő oszlopai. Az egyszerű, szigorú helyiségben csupán kevés bútor állt. Nynaeve-nak kezdett lohadni a dühe, és ezért már a saidart is csak nehezen tudta megtartani, de a novíciák úrnőjének irodáját meglátva ismét haragra gerjedt. Konok és nagyszájú? Remélte, hogy Sheriam is Salidarban van. Micsoda öröm lesz egyenrangúként találkozni vele! Ennek ellenére jobban örült volna annak, ha most nem itt kell lennie. Elayne a kopott aranykeretes tükörbe nézett, és öntudatlanul két kézzel megigazította a frizuráját. Hiszen itt nem is lett volna szükség a kezére. Neki viszont cseppet sem tetszett itt, ebben a szobában. Miért célzott rá Egwene, hogy itt kell találkozniuk? Lehet, hogy nem Elaida dolgozószobája a Torony legkényelmesebb lakosztálya, de ennél azért mégis jobb.

A következő szempillanatban már Egwene is ott volt velük, jeges tekintettel, csípőre tett kézzel ott állt, az asztal túlsó oldalán, mintha csak ő lett volna a helyiség jogos használója.

Mire Nynaeve megszólalhatott volna, Egwene már rájuk is förmedt:

– Ti eszement mosónők! Hát teljesen megőrültetek? Ha megkérlek benneteket, hogy hallgassatok el valamit, akkor azt rögtön kifecsegitek, az első szembejövő személynek? Még sosem jutott az eszetekbe, hogy nem kellene mindenkinek mindent elpletykálni? Valamikor még azt hittem, hogy képesek vagytok titkot tartani. – Nynaeve arca lángra lobbant, de bizonyára nem lett olyan piros, mint Elayne-é. Egwene azonban még nem fejezte be. – Nem tudlak megtanítani benneteket arra, amit tettem. Ahhoz Álomjárónak kellene lennetek. Én viszont képtelen vagyok a gyűrű segítségével behatolni egy másik személy álmaiba. Azt sem hiszem azonban, hogy a másik dolog segítségével sikerülhetne nektek ez. Próbáljatok meg arra összpontosítani, amit tennetek kell! Lehet, hogy Salidar egészen másmilyen, mint amilyennek gondoltátok. Mindegy. Ma még rengeteg dolgom van. Legalább próbáljatok meg néha gondolkozni! – Ezzel aztán el is tűnt, mintha csak az utolsó szavak az üres levegőből jöttek volna.

Nynaeve dühe megpróbált birokra kelni a szégyennel és a zavarral. Hiszen tényleg majdnem mindent kifecsegett, pedig Egwene megkérte, hogy ne árulja el. Ami pedig Birgittét illeti, hogyan lehet megőrizni egy titkot, ha a másik mindent tud? Végül a zavar diadalmaskodott, és a saidar kiömlött a kezéből, mintha csak homokot markolt volna.

Nynaeve azonnal felébredt. Kezében erősen szorította az aranybarna ter'angrealt. A fémgyűrűkről lógó lámpa tompa fényt vetett a kabinban. Elayne még mindig aludt. A nyakában lógó gyűrű felcsúszott, egészen a torkáig.

Magában morogva, Nynaeve átmászott a másik nő fölött, elrakta a dísztűt, majd egy kevés vizet öntött a mosdótálba, hogy lemossa az arcát és a nyakát. A víz ugyan csak langyos volt, de mégis csodálatosan hűvösnek tűnt. Az enyhe félhomályban a tükör felé bandzsított, és úgy vélte, arcán még mindig felfedezheti a szégyen pírját. Szóval, akkor semmi sem lett az erőegyensúly helyreállításából! Bárcsak másutt találkozhattak volna! Ha nem kezdett volna el fecsegni, mint egy ostoba fruska. Minden jobban ment volna, ha ő használja a kőgyűrűt, ahelyett, hogy csak elmosódott árnyékként áll a másik nővel szemben. Mindenről Thom meg Juilin tehet, meg Uno! Ha azok nem dühítették volna fel... Nem, Neres volt a hibás. Ő... Nynaeve mindkét kezével megragadta a kannát, és kiöblítette a száját. Csak azért, hogy az alvás után felfrissüljön kissé, nem pedig azért, hogy a hazugságot megbüntető büdös lötty jellegzetes ízét kiöblítse onnan.

Amikor elfordult a mosdóasztalkától, Elayne felült, és levette nyakából a bőrszíjat és a gyűrűt.

– Láttam, amint a saidar kicsúszott a kezedből, ezért még gyorsan átmentem Elaida irodájába, de jobbnak láttam nem időzni ott sokat, nehogy aggódjál. Semmi mást nem sikerült megtudnom, kivéve azt, hogy el akarják fogni Shemerint, hogy lefokozzák beavatottá. – Felállt, és a dobozkába tette a gyűrűt.

– Megtehetik ezt? Lefokozhatnak egy aes sedai-t?

– Nem tudom. Azt hiszem, Elaida azt teszi, amit akar. Egwene-nek nem kellene ezt az aiel ruhát hordania. Cseppet sem áll jól neki.

Nynaeve kifújta a a tüdejében tartott levegőt. Elayne szemmel láthatóan kerülni akarta azokat a témákat, amelyeket Egwene szóba hozott. Ez Nynaeve-nak is nagyon megfelelt.

– Nem, egyáltalán nem áll jól neki. – Visszamászott az ágyra, és lefeküdt a fal mellé.

– Még csak arra sem volt lehetőségem, hogy üzenetet küldjek Randnek! – Elayne is felmászott az ágyra, és a lámpa abban a pillanatban kialudt. A parányi ablakon csupán a hold fakó fénye szűrődött be. – Aviendhának sem üzenhettem. Ha már vigyáz helyettem rá, akkor egy kicsivel jobban is törődhetne vele.

– Rand nem a lovad, Elayne! Nem vagy a tulajdonosa.

– Ezt én sosem állítottam. Ám te hogy érzenéd magad, ha Lan összeszűrné a levet valamilyen cairhieni némberrel?

– Ne légy ostoba! Inkább aludj! – Nynaeve határozott mozdulattal a kispárnába fúrta az arcát. Lehet, hogy üzenetet kellett volna küldenie Lannak. Ez a sok úri hölgy! Mindegy, hogy Tearből vagy Cairhienből származók. Csak hízelegnek a férfiaknak, ahelyett, hogy őszinték lennének hozzájuk. Lan persze jobban teszi, ha nem felejti el, hogy kihez tartozik.

Boanndától lefelé mindkét oldalon sűrű erdők borították a folyó partját, fák, bozót és indák áthatolhatatlan szövevénye. A falvak és a tanyák eltűntek. Mintha csak az Eldár ezer mérföldnyire, a legsötétebb őserdőben folyt volna. Öt napi utazásra Samarától a Sikló kora délután kikötött a folyó egyik kanyarulatában, miközben leengedték az egyetlen csónakot, amellyel a megmaradt utasokat kiszállították az alacsony, erdős domb előtti, száraz, repedezett agyagra. Még a néhány magas fűzfán és a mélybe nyúló gyökérzetű fűzfákon és tölgyeken is látszott néhány barna levél.

– Egyáltalán nem kellett volna odaadni a fickónak azt a nyakláncot – jelentette ki Nynaeve a parton, miközben figyelte, ahogy ismét közeledik a csónak. Szinte teljesen megtöltötte a négy evezős, Juilin és az utolsó öt shienari. Remélte, hogy nem volt túlzottan könnyelmű. Neres megmutatta a folyó környékének térképét, és azt, hogy Salidar azon vagy kétmérföldnyire látszik a folyótól. Ennek ellenére semmi sem utalt arra, hogy valaha is falu állt ezen a környéken. Az erdő komor falában egyetlen rés sem tátongott. – Éppen elég volt az, amit kifizettem neki.

– Arra nem, hogy kifizessük a rakományát – válaszolta Elayne. – Csak, mert csempész, nincsen jogunk arra, hogy kiraboljuk. – Nynaeve kíváncsi volt, hogy társnője beszélt-e Juilinnel. Valószínűleg nem. Bizonyára megint a törvényhez ragaszkodott. – Bár a sárga opálok egy ilyen foglalatban túlzottan közönségesen néznek ki. Már csak azért is megérte, mert láthattam az arcát. – Elayne vihogni kezdett. – Ezúttal tényleg rám nézett. – Nynaeve megpróbált komoly maradni, de ő sem tudta elfojtani a vihogását.

Thom a fák közelében állt, és megpróbálta Marigan két fiát nevetésre bírni. Azokkal a tarka labdákkal zsonglőrködött, amelyeket az ingujjából szedett elő. Jaril és Seve némán nézték, még a szempillájuk sem rezdült, úgy kapaszkodtak egymásba. Nynaeve nem lepődött meg különösebben, amikor Marigan és Nicola megkérte őket, hogy velük mehessenek. Most Nicola is Thomot nézte, miközben elragadtatottan nevetett, azonban hajlandó lett volna örökké Nynaeve oldalán maradni, ha a nő erre kéri. Az viszont meglepte, hogy Areina is velük jött. Új útitársuk valamivel arrébb ült, egy kidőlt fatörzsön, és az íját felajzó Birgittét figyelte. Jókora meglepetés vár a három asszonyra, ha rájönnek, kik élnek Salidarban. Ott legalább Nicola otthonra talál, és esetleg Marigan is árulni kezdheti a gyógynövényeit, hacsak nem lesz ott túl sok Sárga nővér.

– Nynaeve, gondolkoztál már azon, hogyan... fognak fogadni minket?

Nynaeve döbbenten nézett Elayne-re. Bejárták szinte a fél világot, és kétszer legyőzték a Fekete ajahot. Rendben, Tearben más is segített, de Tanchico egyedül az ő művük volt. Híreket hoztak Elaidáról meg a Toronyról, és le merte volna fogadni, hogy ezzel meglepi Salidart. Ami pedig a legfontosabb, segíthet ezeknek a nővéreknek, hogy kapcsolatba lépjenek Randdel.

– Elayne, nem állítom éppenséggel, hogy hősként fognak üdvözölni bennünket, de nem lepődnék meg azon, ha csókokkal borítanának el, mielőtt lemegy a nap. – Már akkor is megéri, ha létrejön Randdel a kapcsolat.

Két mezítlábas matróz kiugrott a csónakból, és megtartották az áramlattal szemben. Juilin és a shienariak kigázoltak a partra, miközben a hajósok visszamásztak. A Sikló közben már kezdte felhúzni a horgonyát.

– Törjenek utat nekünk, Uno! – szólalt meg Nynaeve. – Végül is a sötétség beköszönte előtt oda akarok érni.

Ahogy ez az erdő kinézett a sok indával meg a sűrű aljnövényzettel, lehet, hogy sokáig tart az útjuk. Már ha Neres nem csapta be őket. Nynaeve-ot ez minden másnál jobban idegesítette.

Ötvenedik fejezet

Tanítani és tanulni

Alig néhány órával később már nem az évszakhoz képest szokatlanul nagy meleg miatt csorgott Nynaeve arcán a veríték. Ekkor már azon töprengett, nem lett volna-e jobb, ha Neres becsapja őket, vagy ha a kapitány esetleg megtagadta volna azt, hogy tovább vigye a társaságot Boanndánál. A késő délutáni tűző nap sugarai ferdén szüremlettek be a többnyire repedezett ablakokon. Idegesen, mérgesen és nyugtalanul tördelte kezét, miközben azzal próbálkozott, hogy pillantásával széles ívben elkerülje a falhoz támasztott asztalok egyike mellett csoportosuló hat aes sedai-t. Szájuk hang nélkül mozgott, miközben a saidar fala mögé rejtőzve tanácskoztak. Elayne magasba szegezte az állát, és keze nyugodtan hevert az ölében, de a méltóságteljes összhatáson erősen rontott, hogy szemén és összeszorított száján jól látszódott a feszültség. Nynaeve nem egészen volt biztos abban, tényleg szeretné-e tudni mindazt, amiről az a hat aes sedai tanácskozott. A rájuk zúduló öv alatti ütések hamarosan elvárásai mérséklésére kényszerítették. Teljesen elkábult. Még egy támadás, és valószínűleg üvölteni fog, bár nem lehetett egyértelmű, hogy a düh vagy a kimerültség miatt.

A ruhájukon kívül szinte minden holmijuk ott feküdt az asztalon, kezdve Birgitte ezüst nyilával, mely a testes Morvrin előtt hevert, a Sheriam elé került három ter'angrealon át egészen az aranyozott dobozkáig, amelyre Myrelle sötét szemének pillantása tapadt. Egyetlen aes sedai sem tűnt lelkesnek. Carlinya arcát mintha jégből metszették volna ki, és még az anyáskodó Anaiya is mintha maszkot viselt volna. Beonin döbbentnek tűnő tekintetében most mintha egy leheletnyi harag is csillogott volna. Harag és valami más. Beonin időnként kinyújtotta kezét a cuendillar pecsét köré tekert fehér vászon felé, de mindig megtorpant, és visszahúzta a kezét.

Nynaeve levette tekintetét a vászonról. Jól tudta, hogy ezen a ponton fordultak rosszra a dolgok. Az őrzők, akik az erdőben körülvették őket, udvariasan, igaz, hűvösen viselkedtek, legalábbis az után, miután rávette Unót és a shienariakat arra, hogy tegyék el a kardjukat. Min szívet melengető módon, mosolyogva és átölelve üdvözölte őket. Ám az aes sedai-okat és az utcán nyüzsgő egyéb embereket annyira lekötötte saját feladatuk, hogy nem is törődtek a csapattal, amint az őrzők kísérték befelé. Salidart ellepték az emberek, és szinte alig akadt hely, ahol ne fegyveresek gyakoroltak volna. Az első személy, aki az őrzőkön és Minen kívül egyáltalán hajlandó volt odafigyelni rájuk, az a sovány barna nővér volt, akihez bevezették őket ide, az egykori fogadó ivójába. Nynaeve és Elayne itt előadta a közösen kialakított történetet Paedrine sedai-nak, vagy legalábbis megpróbálták elmondani neki. Alig öt perccel később a Barna nővér egyszerűen otthagyta őket, miután megparancsolta nekik, hogy ne mozduljanak, és egy szót sem szóljanak, még egymáshoz sem. Tíz percen keresztül döbbenten bámulták egymást, miközben körülöttük, az asztalok között, amelyek mellett aes sedai-ok kotlottak papírjaik fölé hajolva vagy csattanós parancsokat osztogatva, valósággal nyüzsögtek a beavatottak, a fehér ruhás novíciák, az őrzők, a szolgák és a katonák. Aztán sietve Sheriam és a többiek elé rángatták őket, de olyan gyorsan, hogy Nynaeve-nak úgy tűnt, mintha alig ért volna a földhöz a lába. És azzal elkezdődött a kihallgatás. Mintha nem hazatérő hősnők, hanem bűnözők lettek volna. Nynaeve megtörölte az arcát, de mihelyt visszarakta kendőjét ruhája ujjába, keze ismét görcsösen megmarkolta szoknyáját.

Nem egyedül ő meg Elayne állt a tarka selyemszőnyeg szélén. Testtartását figyelembe véve a kék gyapjúruhát viselő Siuan akár saját jószántából is itt lehetett volna, ha Nynaeve nem lát bele a dolgok mögé. Az egykori amyrlin hűvösen és tökéletes nyugalommal állt ott. Mintha csak álmodozva és gondok nélkül bámult volna a világba. Leane ezzel szemben az aes sedai-okat figyelte, és ő is ugyanolyan öntudatosnak tűnt. Sőt, mintha határozottabb lett volna annál, mint ahogyan Nynaeve emlékezett. A rézszínű bőrű asszony valahogy hajlékonyabbnak, elegánsabbnak és élettel telibbnek tűnt. Talán az erkölcstelen ruházata miatt. A sápadtzöld selyemruhának ugyan cseppet sem volt mélyebb a kivágása, mint Siuan kék öltözékének, viszont pontosan megmutatta a nő testének minden domborulatát, és az anyagot a legnagyobb jóindulattal is csak áttetszőnek lehetett volna nevezni. Nynaeve-ot mégis leginkább az arcuk képesztette el. Hiszen már arra sem számított, hogy bármelyiküket élve viszontlátja, és arra még kevésbé, hogy ilyen fiatalnak fognak tűnni. Legfeljebb egy-két évvel látszottak idősebbnek, mint ő. Még csak nem is pillantottak egymásra. Nynaeve úgy vélte, hogy kettőjük között mintha fagyos lett volna a levegő.

És akadt még valami, ami megváltozott, bár ezt Nynaeve csak most vette észre. Bár kivétel nélkül, Mint is beleértve, mindenki kerülte ezt a témát, amennyire csak lehetett, senki sem csinált igazából titkot abból, hogy ezt a két asszonyt elcsendesítették. Nynaeve érzett valamit ebből az ürességből, talán ez azon múlott, hogy éppen egy olyan helyiségben tartózkodtak, ahol az összes többi asszony képes volt az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, vagy csak azon, hogy Nynaeve tudott a végrehajtott elcsendesítésről, de most, első alkalommal vált képessé arra, hogy lénye legmélyén megérezze ezt a képességet Elayne-ben és a többiekben. És azt, hogy ez a képesség hiányzik Siuanból és Leane-ből. Valamit elvettek tőlük, lemetszettek róluk. Olyan volt, mint egy seb. Talán a legszörnyűbb seb, ami egy nőt elcsúfíthat.

Rátört a kíváncsiság. Milyen fajta seb lehet ez? Pontosan hogyan metszették le róluk? Valamivel hasznossá teheti a várakozást, és ugyanakkor kiengedhet kicsit a gőzből, felléphet az idegességet felváltó düh ellen. Így aztán kinyúlt a saidar felé.

– Megengedte bárki is neked, hogy az Egyetlen Hatalmat használd, beavatott? – kérdezte Sheriam, mire Nynaeve összerezzent, és sietve elengedte az Igazi Forrást.

A zöld szemű aes sedai visszavezette a többieket a szőnyegen álló, egymáshoz nem illő székekhez, melyek félkörben vették körül a középen álló négy nőt. Néhányan az asztalról felvett tárgyakat tartották a kezükben. Leültek, és Nynaeve-ra pillantottak. Az előbb láthatóvá vált érzelmeiket már elfojtotta az aes sedai-ok jellegzetes nyugalma. A kortalan arcok egyikén sem lehetett látni, hogy milyen rettenetes a hőség. Egyetlen izzadságcsepp sem csillogott rajtuk. Végül Anaiya enyhén feddő hangon így szólt:

– Nagyon sokáig távol voltál tőlünk, gyermekem. Bármilyen sokat is tanultál közben, bizonyos dolgokat elfelejtettél.

Nynaeve elvörösödve pukedlizett egyet.

– Bocsásson meg, aes sedai. Nem akartam megszegni a szabályokat. – Csak remélni tudta, a többiek majd elhiszik, hogy a szégyen pírja ég az arcán. Tényleg nagyon sokáig távol volt. Tegnap még ő adta a parancsokat, és az emberek ugrottak, hogy végrehajtsák azokat. Most meg tőle várták ugyanezt. Ez bizony fájt.

– Egy nagyon... érdekes történetet mondtatok el nekünk. – Carlinya szemmel láthatóan csak keveset hitt el belőle. A Fehér nővér Birgitte ezüst nyílvesszőjét forgatta a kezében. – Nagyon érdekes holmik birtokába jutottatok.

– Amathera panarkha számos ajándékot adott nekünk, aes sedai – válaszolta Elayne. – Bizonyára azt gondolta, hogy nekünk köszönheti a trónját. – Bár mindezt nagyon is magabiztosan mondta, azért meglehetősen vékony jégen mozogtak. Nem csak Nynaeve mérgelődött a fogságuk miatt. Carlinya sima arcvonásai megfeszültek.

– Nyugtalanító híreket hoztatok – jelentette ki Sheriam. – És néhány nyugtalanító tárgyat. – Enyhén ferdevágású szeme az asztal felé pillantott, az ezüstös a'damre, aztán újra Elayne és Nynaeve felé nézett. Amióta megtudták, mi ez a holmi, és mire használták, az aes sedai-ok eleven mérgeskígyóként kezelték a nyakörvet, legalábbis a legtöbben.

– Ha ez a dolog tényleg képes arra, amiről ezek a gyermekek meséltek – szólalt meg Morvrin álmodozva –, akkor meg kell vizsgálnunk. És ha Elayne valóban úgy véli, hogy képes lenne egy ter'angrealt előállítani... – a Barna nővér a fejét csóválta. Figyelme nagy részét a tenyerében fekvő piros, kék és barna foltos meg csíkos, lapos kőgyűrűnek szentelte. A másik két ter'angreal az ölében feküdt. – Azt mondjátok, hogy Verin sedai-tól kaptátok? Erről miért nem tudtunk korábban? – A kérdés nem Nynaeve-nak vagy Elayne-nek, hanem Siuannak szólt.

Siuan a homlokát ráncolta, de cseppet sem tűnt olyan harapósnak, mint amilyenre Nynaeve emlékezett. Tartásán mintha egy leheletnyi alázat is érződött volna, mintha tisztában lett volna azzal is, hogy magasabb rangúakkal beszél. Ez a hangsúlyán is érződött. Nynaeve alig tudta elhinni, hogy ennyire megváltozhatott.

– Verin sosem beszélt nekem erről. Jó pár kérdést feltennék én is neki.

– Most én teszek fel egy pár kérdést ezzel kapcsolatban. – Myrelle barna bőrű arca egészen elsötétedett, amikor széthajtogatott egy Nynaeve számára igencsak ismerős dokumentumot – mi a csudáért tartotta meg? –, majd hangosan felolvasta: Amit e dokumentum felmutatója tesz, az az én parancsomra történik, és én viselem a teljes felelősséget érte. Engedelmeskedjetek és hallgassatok, ahogy parancsolom! Siuan Sanche, A Pecsétek Őrzője, Tar Valon lángja, Az Amyrlin Trón. – A pecséttel együtt összegyűrte a papirost.

– Ez nem olyan valami, amit beavatottak kezébe nyomunk.

– Abban az időben nem tudhattam, hogy kiben bízhatok meg – felelte Siuan bizalmasan. Az aes sedai szó nélkül bámult rá. – Akkoriban jogom volt hozzá. – A hat aes sedai-nak szempillája sem rezzent. Siuan hangjából zavarodottság és könyörgés áradt. – Nem vonhattok felelősségre olyasvalamiért, amire akkor kényszerültem, amikor minden jogom megvolt hozzá! Ha süllyed a hajó, azzal tömjük be a léket, amivel tudjuk.

– És miért nem mondtál semmit sem erről nekünk? – kérdezte Sheriam nyugodtan, de hangjában mintha acél pendült volna. A novíciák úrnőjeként sosem hangoskodott, de az ember néha azt kívánta, bárcsak üvöltött volna. – Három beavatottat... – beavatottat! – kiküldeni a Toronyból, hogy tizenhárom, kiképzett Fekete nővérre vadásszanak! Ha süllyed a hajó, kisgyerekekkel tömöd be a léket, Siuan?

– Mi aztán nem vagyunk kisgyerekek! – csattant fel Nynaeve dühösen. – A tizenhárom közül többen meghaltak, és kétszer is keresztülhúztuk a számításaikat. Tearben mi...

Carlinya mintha csak jégbe mártott késsel metszette volna el a szavait.

– Már mindent elmondtál nekünk Tearről, gyermek. És Tanchicóról. Meg arról, hogy legyőzted Moghedient – gúnyosan elfintorodott. Már tudtára adta Nynaeve-nak, hogy bolond, ha csak egy mérföldnyire is megközelíti az egyik Kitaszítottat, és örülhet, hogy élve megúszta a találkozást. Carlinya nem tudhatta, mennyire igaza van, hiszen nem mondtak el neki mindent, és azok miatt Nynaeve gyomra most görcsbe rándult. – Gyerekek vagytok, és szerencsétek van, ha nem döntünk úgy, hogy jó alaposan elfenekelünk benneteket. Most maradj csendben, míg meg nem engedik neked, hogy beszélj! – Nynaeve arca pulykavörössé vált, és csak reménykedhetett abban, elhiszik neki, hogy egyszerűen csak zavarba jött. Csendben maradt.

Sheriam azonban nem vette le pillantását Siuanról.

– Tehát? Miért nem számoltál be nekünk arról, hogy három gyermeket küldtél el oroszlánra vadászni?

Siuan vett egy mély lélegzetet, de aztán összekulcsolta a kezét, és alázatosan lehajtotta a fejét.

– Nem tűnt fontosnak a számomra, aes sedai, figyelembe véve sok, lényegesebb dolgot. Semmit nem tartottam meg a magam számára, ha a leghalványabb okát is láttam, hogy beszámoljak róla. Mindent elmondtam, amit csak a Fekete ajahról tudtam. Egy ideje nem tudtam, hogy merre jár ez a kettő, és hogy mire készülnek. A legfontosabb most az, hogy itt vannak, és elhozták a három ter'angrealt. Azt hiszem, világos előttetek is az, hogy mit jelent az, ha bejuthatunk Elaida dolgozószobájába, és átnézhetjük a papírjait is, még ha csak töredékesen is. Különben sosem értesültetek volna arról, hogy ő tudja, merre vagyunk, csak ha már túl késő.

– Ezzel tisztában vagyunk – felelte Anaiya, és Morvrinra pillantott, aki még mindig komor tekintettel méregette a kőgyűrűt. – Csupán azok a módszerek leptek meg minket, ahogy ezt végre lehet hajtani.

– Tel'aran'rhiod – suttogta Myrelle. – Hát, ez volt még egy olyan dolog, amiről sokat vitatkoztak a Torony tudósai. Szinte már legenda. És az aiel Álomjárók! Ki gondolta volna, hogy az aielek Tudós Asszonyai képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat? Erről meg már nem is beszélve.

Nynaeve jobban örült volna annak, ha ezt is elhallgathatták volna, ugyanúgy, mint Birgitte igazi személyazonosságát, és még néhány más dolgot, de hát nehéz volt odafigyelni a szavaira, ha az embert olyan asszonyok hallgatják ki, akik puszta pillantásukkal lyukat fúrhattak volna a kőbe, ha éppen erre támad kedvük. Nem, már annak is örülhettek, hogy pár dolgot sikerült elhallgatniuk. Mihelyt egyszer megemlítették Tel'aran'rhiodot, és azt, hogy képesek eljutni oda, attól kezdve könnyebb lett volna egy egérrel felzavartatni a macskát a fa tetejére, mintsem elejét venni a rengeteg kérdésnek.

Leane egy fél lépéssel előbbre lépett, miközben elnézett Siuan mellett.

– A legfontosabb az, hogy a ter'angreal segítségével beszélni tudtok Egwene-nel, és rajta keresztül Moiraine-nel. Az ő segítségével nem csak arra lesztek képesek, hogy szemmel tarthassátok Rand al'Thort, de még arra is, hogy befolyásolhassátok Cairhienben.

– Ahová az Aiel Pusztából ment – jelentette ki Siuan. – Ahogyan azt megjósoltam. – Bár szavait az aes sedai-oknak szánta, maró hangsúlya egyértelműen Leane-nek szólt, aki válaszul halkan felmordult:

– Na, ezzel sokat segítettél! Két aes sedai-t elküldünk a Pusztába, csak hogy fantomokat kergessünk.

Igen, kettőjük között a viszony érezhetően lehűlt.

– Elég legyen, gyermekek! – szólt rájuk Anaiya, mintha azok tényleg gyerekek lettek volna, s ő maga pedig a civakodáshoz hozzászokott anya. Jelentőségteljes pillantást vetett a többi aes sedai-ra. – Nagyon jó, hogy képesek leszünk beszélni Egwene-nel.

– Már ha ezek tényleg úgy működnek, ahogyan azt állították – kételkedett Morvrin. A tenyerében forgatva a gyűrűt, az ölében heverő ter'angrealokra pillantott. Ez az asszony bizonyítékok nélkül még azt sem hinné el, hogy az ég kék.

Sheriam bólintott.

– Igen, ez lesz az első feladatotok, Elayne és Nynaeve. Lehetőségetek lesz majd arra, hogy az aes sedai-okat megtanítsátok a használatára.

Nynaeve vicsorogva pukedlizett. Ha akarják, tekintsék ezt mosolynak. Aes sedai-okat tanítani? Persze, és utána soha többet nem kapják vissza a gyűrűt vagy a többi tárgyat. Elayne pukedlije egy leheletnyivel kelletlenebbnek tűnt, és arcára mintha hűvös maszk borult volna. Pillantása szinte már vágyakozva tapadt arra az ostoba a'damre.

– A hitellevelek hasznunkra lesznek – jelentette ki Carlinya. A Fehér ajahra jellemző hűvös viselkedés és hideg logika ellenére leheletnyi idegesség érződött azon, ahogy beszélt és gesztikulált. – Gareth Bryne több aranyat követel annál, mint amennyink van, de ezzel megszerezhetjük a szükséges összeget.

– Igen – értett vele egyet Sheriam. – S magunknál kell tartani a készpénz nagy részét. Túl sok éhes szájat kell megetetnünk nap, mint nap, itt és másutt, és sok embert kell felruháznunk.

Elayne kegyesen bólintott, és úgy csinált, mint akinek eszébe sem jutott volna visszakérni a pénzt, függetlenül attól, amit Sheriam mondott. Nynaeve most már csak várta, hogy mi történik. Az arany, a hitellevelek és még a ter'angrealok sem jelentették a megpróbáltatások végét.

– Ami a dolog többi részét illeti – folytatta Sheriam –, egyetértünk abban, hogy parancsra hagytátok el a Tornyot, és bár ez hiba volt, ezért nem lehet titeket felelősségre vonni. Most, hogy ismét velünk vagytok biztonságban, folytatni fogjátok a tanulmányaitokat.

Nynaeve egész lassan fújta ki a levegőt, miután egy jó ideig bent tartotta. Semmi másra nem számított, amióta megkezdődött a kihallgatás. Nem, mintha tetszett volna neki, amit csinál, de kivételesen senki nem vethette a szemére, hogy képtelen uralkodni magán. Most nem, ahol a düh valószínűleg semmit sem segített volna rajta.

Elayne-ből ezzel szemben kifakadt egy éles kiáltás:

– De hát...! – Ám ezt Sheriam azonnal elfojtotta:

– Folytatni fogjátok a tanulmányaitokat! Bár mindketten nagyon erősek vagytok, de még nem váltatok aes sedai-já. – Zöld szeme mindaddig fogva tartotta őket, míg biztosra nem vehette, hogy teljesen és tökéletesen megértették, és csak ekkor folytatta valamivel lágyabb hangon. Lágyabban, de határozottan és elszántan. – Visszatértetek hozzánk, és bár Salidar nem a Fehér Torony, jobb, ha annak tekintitek. Az elmúlt órában számos dologról beszámoltatok, és világos, hogy még sok mindenről fogtok mesélni. – Nynaeve-nak elakadt a lélegzete, de Sheriam pillantása visszatért az a'damre. – Milyen kár, hogy nem tudtátok magatokkal hozni azt a seanchan asszonyt! Tényleg elhozhattátok volna. – Valami oknál fogva Elayne bíborvörössé vált, és ugyanakkor mérgesnek is tűnt. Ami azt illeti, Nynaeve kifejezetten örült ennek, hiszen az aes sedai csak a seanchanokról beszélt. – De hát, nem lehet a beavatottak szemére vetni, hogy nem úgy viselkednek, mint az aes sedai-ok – folytatta Sheriam. – Siuan és Leane szintén sok mindent akar tudni majd tőletek. Együttműködtök velük, és legjobb tudásotok szerint válaszoltok nekik! Azt hiszem, nem kell figyelmeztetnem benneteket arra, hogy ne próbáljátok meg kihasználni jelenlegi helyzetüket. Néhány beavatott, sőt, egy pár novícia felelősségre akarta őket vonni az eseményekért, és még tettlegességre is vetemedtek. – A lágy hang hirtelen csillogó acéllá változott. – Ezek az ifjú nők nagyon-nagyon sajnálják a meggondolatlanságukat. Azt hiszem, világos voltam, igaz?

Nynaeve semmivel sem maradt le Elayne mögött, hogy bizonygatni kezdje, ehhez aztán tényleg nincs semmi hozzáfűzni való, és szinte a nyelvére harapott, olyan gyorsan tört ki belőle a fogadkozás. Addig eszébe sem jutott, hogy bárkit okoljon a történtekért, hiszen véleménye szerint az összes aes sedai bűnös, viszont nem akarta, hogy Sheriam mérges legyen rá. Amikor erre rájött, torkát keserűen marta a valóság. Szabadságuk napjai végleg elmúltak.

– Menjetek, és vegyétek magatokhoz azokat az ékköveket, melyeket a panarkhától kaptatok, meg a nyílvesszőt! Ha eljön az ideje, majd el fogjátok mondani, miért kaptatok ilyen ajándékot. Rendben. Valamelyik beavatott majd keres nektek alvóhelyet. Valószínűleg nehezebb lesz fokozatotoknak megfelelő ruhát keresni, de majd csak találnak öltözéket nektek. Elvárom, hogy... lezárjátok... magatokban ezt a kalandot, és gond nélkül beilleszkedjetek! – Teljesen egyértelműnek tűnt, bár nem mondták ki hangosan, hogy komolyan megüthetik a bokájukat, ha nem illeszkednek be gond nélkül. Sheriam elégedetten bólintott, amikor látta, hogy teljesen megértették.

Beonin egyetlen szót sem mondott, amióta feloldódott a hangszigetelő saidar-függöny, ám amikor Nynaeve és Elayne búcsúzásképpen pukedlizett, a Szürke nővér felemelkedett, és odalépett az asztalhoz, ahol a holmijuk feküdt.

– És mi a helyzet ezzel? – tudakolta nehézkes, taraboni dialektusával. Lerántotta a szövetet, amellyel lefedték a Sötét Úr börtönének pecsétjét. A változatosság kedvéért szürkéskék szeme nem annyira dühösen, mint inkább meglepetten csillogott. – Hát ez nem érdekel benneteket? Talán mindenki azt gondolja, hogy semmibe vehetjük? – A fekete és fehér korong ott feküdt előttük, a bőrzsák mellett, egy tucatnyi vagy még annál is több darabra törve, melyeket összeraktak, mint egy kirakós játékot, már amennyire ez egyáltalán lehetséges volt.

– Még egyben volt, amikor beraktuk a táskába – Nynaeve elhallgatott, mert hirtelen kiszáradt a szája. Bármennyire is kerülte pillantásával az előbb még a csomagot, most tekintete valósággal rátapadt a pecsétre. Leane gúnyosan vigyorgott, amikor megpillantotta a piros ruhát, melybe a pecsétet tekerte, és azt mondta... nem, nem fog megfutamodni előle, még gondolatban sem. – Miért kellett volna különösebben vigyáznunk rá? Hiszen cuendillarból készült.

– Nem néztük meg, és nem is nyúltunk hozzá annál többet – tört elő Elayne-ből –, mint ami feltétlenül szükséges volt. Mocskos, gonosz érzést sugárzott ki magából. – Most már nem. Carlinya mindegyikük kezébe nyomta a korong egy-egy darabkáját, és tudni akarta, hogy milyen érzésről beszéltek.

Már ezt is elmondták korábban, de most senki sem törődött a szavaikkal, Sheriam felkelt, és a mézszínű hajú Szürke nővér mellé lépett.

– Nem gondoljuk azt, hogy semmibe vehetjük, Beonin. Azonban semmi haszna további kérdéseket feltenni ezeknek a gyermekeknek. Már mindent elmondtak, amit csak tudtak.

– A további kérdések mindig eredményesek – állapította meg Morvrin, de most legalább abbahagyta a ter'angreal piszkálását, és ugyanolyan aggodalommal meredt az asztalra, mint a többiek. Lehet ugyan, hogy valóban cuendillarból készítették az összetört pecsétet (hiszen ő ugyanúgy megvizsgálta, mint Beonin, és nem kételkedtek a vizsgálat eredményében), de saját kezűleg képes volt egy további darabot letörni belőle.

– A hét közül vajon még hány tart ki? – kérdezte Myrelle halkan, mintha csak magában beszélne. – Mennyi ideig kell várnunk arra, hogy előtörjön a Sötét Úr, és eljöjjön az Utolsó Csata? – Alapjában véve minden aes sedai erejéhez és képességeihez mérten kivette részét a közös feladatokból, ám az ajahoknak azért megvolt a maguk sajátossága. A Zöldek, akik előszeretettel nevezték magukat csata ajahnak, arra készültek, hogy az Utolsó Csatában szembeszálljanak az új Rémurakkal. Myrelle hangjában mintha a várakozás izgalma csengett volna.

– Három – felelte Anaiya remegő hangon. – Három még kitart. Már, ha mindent tudunk. Imádkozzunk azért, hogy mindent tudjunk. Imádkozzunk azért, hogy három is elég legyen.

– Imádkozzunk azért, hogy az a három erősebb legyen, mint itt ez – nézett rá Morvrin. – Hiszen cuendillarból készítették. A cuendillart nem lehet csak úgy összetörni. Az nem megy.

– Mindenről szót ejtünk a maga idején – vette vissza szót Sheriam. – Majd ha befejeztük azokat a sürgető ügyeinket, amelyeket meg tudunk oldani. – Elvette Beonintől a kendőt, és befedte vele az összetört pecsétet. – Siuan, Leane, arra a döntésre jutottunk... – Elhallgatott, és megfordult, így megpillantotta Elayne-t és Nynaeve-ot. – Nem mondták nektek, hogy mehettek? – Nyugodt külseje ellenére érezhetővé vált, mennyire ideges. Az előbb egyszerűen elfelejtette, hogy még itt állnak.

Nynaeve-nak nem kellett kétszer mondani, hogy sietve pukedlizzen, és az ajtó felé siessen.

– Az engedelmükkel, aes sedai-ok! – Az aes sedai-ok, Siuan és Leane némán figyelték, ahogy Elayne-nel együtt kisiet. Nynaeve úgy érezte, hogy pillantásaikkal valósággal kitaszigálják. Elayne semmivel sem bizonyult lassúbbnak nála, bár még így is vetett egy vágyakozó pillantást az a'damre.

Mihelyt Nynaeve becsukta maga mögött az ajtót, és hátát a durva falnak vetette, az aranyozott ládikát mellére szorítva első alkalommal bírt mélyet lélegezni – legalábbis neki ez így tűnt –, amióta beléptek a régi fogadó kőépületébe. Nem akart a törött pecsétről töprengeni. Még egy törött pecsét! Nem, nem fog erre gondolni. Ezek a nők birkát tudtak volna nyírni a pillantásukkal. Szinte örült, amikor arra gondolt, milyen lesz, amikor ezek a némberek összetalálkoznak a Tudós Asszonyokkal. Feltéve, ha ő nem lesz éppen a két csoport között. Hiszen már az is éppen eléggé a nehezére esett, hogy hajlongania és engedelmeskednie kellett, amikor eljött a Toronyba. Azok után a hosszú hónapok után, amikor ő osztogatta a parancsokat – na jó, többnyire miután megbeszélte Elayne-nel – már nem is igen tudta volna elképzelni, milyen lesz újra csúszni-mászni a többiek előtt.

A sebtiben kijavított gipsztetejű ivóban, ahol a kandallót csak egy hajszál választotta el az összedőléstől, ugyanolyan zűrzavar uralkodott, mint amikor beléptek oda. A bentiek közül senki sem törődött velük, és ő sem azokkal. Viszont egy kis csoport rá meg Elayne-re várt.

A pergő vakolatú falnak támasztott, durva padon ücsörgő Thom és Juilin összedugta a fejét az előttük kuporgó Unóval. Kardjának hosszú markolata kilógott a félszemű válla fölé. Areina és Nicola tátott szájjal bámulta új környezetét. Ezt nem is próbálták elrejteni. Marigannal együtt kicsit arrébb ültek egy padon. Marigan maga azt figyelte, ahogy Birgitte megpróbálta felvidítani a gyerekeit. A szőke nő Jaril és Seve előtt ügyetlenül zsonglőrködött azzal a három színes labdával, melyeket bizonyára Thomtól szerzett. Min a fiúk mögé térdelt, megcsiklandozta őket, és valami tréfásat suttogott a fülükbe, de azok továbbra is csak egymást átölelve, túlságosan is tágra nyílt szemmel meredtek a világra.

A teremben csupán két alak nem vette ki részét a sürgés-forgásból. Myrelle három őrzője közül kettő mintegy véletlenül éppen a padok mögött, de még a hátsó konyhai kijárat előtt támaszkodott beszélgetve a falnak. Croi Makin, a finom arcú andori fiatalember és sasorrú, szögletes állú Avar Hachami, akinek beolajozott bajusza bivalyszarvként meredt a mélybe. Senki sem állíthatta volna, hogy Hachami jóképű, de sötét szemének pillantásától a legtöbb ember amúgy is nyelni kényszerült. Természetesen rá sem pillantottak Thomra vagy Unóra vagy bárki másra. Bizonyára a véletlen akarta úgy, hogy éppen nem akadt semmi dolguk, és éppen itt beszélgettek.

Birgitte elejtette az egyik labdát, amikor megpillantotta Nynaeve-ot és Elayne-t.

– Mit mondtatok nekik? – kérdezte halkan, és szinte rá sem nézett az Elayne kezében lévő ezüst nyílvesszőre. A tegez még mindig az övén lógott, de íját a falnak támasztotta.

Nynaeve közelebb lépett hozzá, miközben tekintetével gondosan kerülte Makint és Hachamit. Ugyanilyen óvatosan leengedte a hangját, és kerülte az izgatott hangsúlyt.

– Elmondtunk nekik mindent, amit csak kérdeztek.

Elayne megérintette Birgitte kezét.

– Tudják, hogy jó barátnőnk vagy, aki segített nekünk. Örülnek neked, és maradhatsz, akárcsak Nicola, Areina és Marigan.

Csak amikor Birgitte felengedni látszott, jött rá Nynaeve, hogy milyen ideges volt a kékszemű nő. Birgitte gyorsan felkapta a leesett labdákat, majd mindhármat ügyesen visszadobta Thomnak, aki néhány könnyed mozdulattal elkapta őket, majd a labdákat el is tüntette kabátja alatt. A férfi arcán mintha megkönnyebbülés látszódott volna.

– El sem tudjátok képzelni, mennyire örülök, hogy újra látlak benneteket – jelentette ki Min, immáron ötödszörre vagy hatodszorra. A haja már megnőtt utolsó találkozásuk óta, bár még mindig sapkaként borult a fejére, és a lány másként is megváltozott, bár Nynaeve nem tudta volna megmondani, miként. Meglepő módon friss hímzés díszítette zubbonya hajtókáját. Azelőtt mindig egyszerű, dísztelen ruhában járt. – Errefelé kevés a barátságos arc. – Tekintete egy pillanatra megállapodott az őrzőkön. – Le kellene ülnünk valahová beszélgetni. Alig várom, hogy megtudjam, mi mindent éltetek át, amióta csak elutaztatok Tar Valonból. – És hogy beszámoljon arról, amit ő élt át, ha csak Nynaeve nem tévedett.

– Én is nagyon szeretnék veled beszélni – válaszolta Elayne szigorúan. Min kutató pillantást vetett rá, aztán felsóhajtott és bólintott, bár már nem olyan lelkesen, mint egy pillanattal korábban.

Thom, Juilin és Uno most Birgitte és Min háta mögé lépett. Olyan képet vágtak, mint azok a férfiak, akik olyan dolgok elmondására készülnek, amit egyetlen nő sem hall szívesen. Mielőtt azonban ki tudták volna nyitni a szájukat, a beavatottak ruháját viselő, göndör hajú nő furakodott keresztül Juilin és Uno között. Dühösen a férfiakra meredt, aztán odaállt Nynaeve elé.

Faolain ruhája, amelyet a hét ajah színes csíkja díszített, nem volt olyan tiszta, mint amilyennek lennie kellett volna, sötét arcán azonban komor kifejezés ült.

– Nagyon meglepődtem, hogy itt kell lássalak, te vad! Azt hittem, hazarohantál a faludba, a mi kis úri leányörökösünk pedig az anyjához.

– A szabadidődben még mindig a tejet savanyítod, Faolain? – kérdezte Elayne édeskésen. Nynaeve megpróbálta megőrizni mosolygó arckifejezését. Majdnem sikerült is neki. Régebben a Toronyban kétszer is Faolaint bízták meg azzal, hogy órát tartson nekik. A fürtös némber véleménye szerint azért, hogy letörje Nynaeve szarvát. Bár mind a tanárnő, mind a diák beavatott volt, a tanárnő az oktatás idejére megkapta egy aes sedai státusát. Faolain ezt alaposan ki is használta. A fürtös hajú nő nyolc éven át volt novícia, és immár öt éve beavatott. Természetesen cseppet sem tetszett neki, hogy Nynaeve egyáltalán nem volt novícia, és hogy Elayne még csak egy évig sem viselte a novíciák fehér ruháját. Faolain két órát tartott neki, és mind a kettő azzal végződött, hogy Nynaeve elindulhatott Sheriam dolgozószobájába, mert túl makacs volt, mihaszna... A bűnlista olyan hosszú volt, mint a karja. Éppen ezért csak könnyedén odavetette:

– Úgy hallottam, hogy Siuant meg Leane-t valaki bántotta. Azt hiszem, Sheriam ez ügyben elég határozottan eligazítást tartott. – Keményen a másik szemébe nézett, s az tágra nyílt az ijedségtől.

– Semmit sem tettem, amióta Sheriam... – Faolain becsukta a száját, és elvörösödött. Min tenyerével eltakarta a száját, mire Faolain azonnal feléje fordult. Végignézett a többi nőn, Birgittétől Mariganig. Aztán fejedelmi gesztussal intett Nicolának és Areinának, hogy jöjjenek vele. – Ti ketten megfeleltek, azt hiszem. Gyertek velem! Most, azonnal! Ne húzzátok az időt! – Azok lassan felkeltek. Areina bizalmatlanul nézett rá, míg Nicola a ruháját igazgatta.

Elayne odalépett eléjük, de éppen csak megelőzte Nynaeve-ot. Előreszegezte az állát, és fejedelmi pillantása hideg volt, mint a jég.

– Mit akarsz tőlük?

– Sheriam sedai parancsának engedelmeskedem – válaszolta Faolain. – Az a véleményem, hogy ők már túl öregek a vizsgához, de hát végrehajtom a parancsot. Bryne nagyúr szövőnőit is elkísérte egy nővér, aki még a Nynaeve-val egyidős nőket is ellenőrzi, nem szunnyad-e bennük a tehetség. – Hirtelen mosolya egy viperának is a becsületére vált volna. – Mondjam el Sheriam sedai-nak, hogy helyteleníted, Elayne? Mondjam meg neki, hogy nem engeded ellenőrizni a kíséretedet? – Miközben beszélt, Elayne álla kezdett lejjebb csúszni, de már nem fújhatott visszavonulót. Valami kiskapura volt szüksége.

Nynaeve megérintette Faolain vállát.

– Sokat találtak?

A nő akaratlanul is arra fordult egy kicsit, és mire visszanézett, addigra Elayne javában nyugtatgatta Areinát és Nicolát. Elmagyarázta nekik, hogy nem fogják bántani őket. Nynaeve ezt azért nem mondta volna. Ha az aes sedai-ok olyan nőre bukkannak, aki Elayne-hez vagy Egwene-hez hasonlóan a fókuszálás képességével született, és valamikor egyszer, akarva vagy sem, képessé válhat megérinteni az Igazi Forrást, akkor azt nyakon csípték, és bevágták a Toronyba, akár tetszett neki, akár nem. Valamivel engedékenyebbek voltak azokkal a nőkkel szemben, akiket ugyan ki lehetett képezni, ám saját maguk egy alapos iskolázás nélkül sosem tudták volna megérinteni a saidart. Ugyanígy jártak el a vadakkal szemben is, akik túlélték az egy a négyhez esélyt, és többnyire maguktól jöttek rá a dolgokra, általában úgy, hogy egyáltalán fogalmuk sem volt arról, mit tesznek. Ők gyakran korlátok közt szenvedtek, akárcsak Nynaeve. Állítólag ezek eldönthették, hogy jönnek, vagy otthon maradnak. Nynaeve a Torony mellett döntött, de úgy vélte, az akarata ellenére is odavitték volna, még akkor is, ha ehhez kezét, lábát gúzsba kellett volna kötni. Az aes sedai-ok még annyi esélyt sem adtak azoknak a nőknek, akikről azt feltételezték, hogy egyszer olyanok lehetnek, mint ők, mint a hentes az ünnepi báránynak.

– Hármat – válaszolta Faolain, rövid gondolkodás után. – Micsoda felhajtás, és csak hármat találtak! Az egyik ráadásul egy vad volt. – Ki nem állhatta a vadakat. – Nem tudom, miért akarnak annyira új novíciákat szerezni. Hiszen a velünk lévő novíciákat amúgy sem tehet előléptetni, míg vissza nem nyertük a Tornyot. Az egész Siuan Sanche bűne, az övé meg Leane-é. – Arcán rángatózni kezdett egy izom, amikor rájött, hogy ezt a megjegyzését akár az egykori amyrlin és a krónikaőr elleni ellenséges megnyilvánulásnak is tekinthetik, ezért aztán sietve megragadta Areina és Nicola karját. – Gyertek velem! Engedelmeskedem a parancsnak, és ha titeket ki kell vizsgálni, akkor a vizsgálatra sor kerül, akár időpocsékolás, akár nem.

– Gonosz némber! – morogta Min, és Faolain után pislogott, amikor az keresztülrángatta a két nőt az ivón. – Azt hinné az ember, ha még van igazság a földön, akkor jó viharos jövő vár rá.

Nynaeve szívesen megkérdezte volna Mint, mit látott a göndör hajú beavatott körül – legszívesebben vagy száz kérdést feltett volna neki –, de ekkor Thom és a másik két férfi határozottan odaállt elé és Elayne elé. Juilin és Uno állt az egyik oldalon, Thom pedig a másikon, így minden irányban figyelni tudtak. Birgitte időközben visszavitte Jarilt és Seve-t az anyjukhoz, és igyekezett őket távol tartani a csoporttól. Min nyilvánvalóan tudta, mire készülnek a férfiak, olyan sajnálkozva nézett rájuk. Mintha valamit mondani akart volna, de a végén csak megvonta a vállát, és csatlakozott Birgittéhez.

Thom arckifejezése alapján akár az időjárásról is beszélgethettek volna, vagy arról, hogy mi lesz vacsorára. Teljesen mellékes dolgokról.

– Ez a hely tele van veszélyes bolondokkal és álmodozókkal. Azt hiszik, képesek lesznek megbuktatni Elaidát. Ezért van Gareth Bryne is itt. Sereget szervez nekik.

Juilin vigyora hihetetlenül szélesnek tűnt.

– Nem bolondok, ütődöttek! A férfiak és a nők is. Nekem aztán mindegy, hogy Elaida már akkor uralkodott, amikor Logain megszületett. Elment az eszük, ha azt hiszik, hogy innen lerángathatják az amyrlint a trónjáról, amikor az biztosan ül a Fehér Toronyban. Egy hónap alatt eljuthatunk Cairhienbe.

– Ragan és a többiek már kerestek olyan lovakat, amiket kölcsön vehetnének. – Uno is vigyorgott, s ez éles ellentétben állt a felvázolt, gonosz, piros szemmel. – Az őröket úgy állították fel, hogy szemmel tartsák a behatolókat, de nem figyelnek arra, akik elmennek. Lerázhatjuk őket az erdőben. Hamarosan sötét lesz. Sosem találnak meg minket.

Amikor a két nő a hajó elhagyása után a folyóparton elővette a Nagy Kígyós gyűrűjét, az hihetetlen hatással volt az öreg harcos szókincsére. Másrészt viszont igyekezett ezt bepótolni, ha azt hitte, hogy hallótávolságon kívülre kerültek.

Nynaeve Elayne-re pillantott, aki enyhén megrázta a fejét. Elayne mindent megtenne azért, hogy aes sedai lehessen. És ő maga? Elég kicsi volt az esély arra, hogy rábírja az aes sedai-okat Rand támogatására, ha egyszer tényleg úgy döntenek, hogy hurkot vetnek a fiú nyakába. Ha alaposabban belegondolt, semmi esélye sem volt erre. De mégis... És akkor még ott volt a lehetőség, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyíthasson. Cairhienben ezt nem tudta volna megtanulni, de itt... Alig tízlépésnyire tőle Therva Maresis, a karcsú Sárga nővér, tollával pontról pontra végigment a pergamenre írt hosszú listán. Egy kopasz, fekete pofaszakállas őrző beszélgetett az ajtó mellett állva Nisao Dachennel. Jó fejjel magasabb volt a nőnél, pedig nemigen volt nagyobb az átlagosnál. Dagdara Finchey, egy olyan zömök asszonyság, mint a szobában tartózkodó legerősebb férfi, és ráadásul magasabb a legtöbbnél, a hideg kandalló előtt egy csapat novíciához beszélt. Rövid parancsokkal egymás után a dolgukra küldte őket. Nisao és Dagdara is a Sárga ajahhoz tartozott. Azt mesélték, Dagdara, akinek ősz haja jelezte, hogy a legöregebb aes sedai-ok egyike, többet tud a Gyógyításról, mint a két másik együttvéve. Ha Nynaeve elmegy Randhez, akkor nem számíthat arra, hogy túl sok hasznát veszi. Legfeljebb végignézheti, amint megőrül a fiú. Ha viszont sikeresen halad előre a Gyógyítás útján, akkor lehet, hogy megtalálja a módját annak, hogy megmentse Randet. Túlzottan sok olyan dolog adódott az ízléséhez képest, amit az aes sedai-ok reménytelennek tartottak, és éppen ezért meg sem próbálták meggyógyítani.

Mindez végigfutott a fején, miközben Elayne-re nézett, majd visszafordult a férfiak felé.

– Mi itt maradunk. Uno, ha maga meg a többiek Randhez akarnak menni, akkor szabadok, ami engem illet. Attól félek, nem maradt több pénzem, hogy támogassam magukat. – Az aranyat az aes sedai-ok magukhoz vették, mert más célra kellett, ahogy azt elmondták, és Nynaeve nem tehetett arról, hogy savanyú képet vágott, amikor a pénzeszacskójában lapuló néhány ezüsttallérra gondolt. Ezek a férfiak ugyan téves elképzelések alapján követték őt meg persze Elayne-t, de ettől még ugyanolyan felelősséggel tartozott irántuk. Randnek tartoztak hűséggel. Semmi okuk nem volt arra, hogy belekeveredjenek a Fehér Toronyért vívott háborúba. Egy pillantást vetve az aranyozott dobozkára, még habozva hozzáfűzte: – De még maradt pár dolgom, azokat útközben eladhatják.

– Neked is menned kell, Thom – jelentette ki Elayne. – És magának is, Juilin! Semmi értelme itt maradni. Itt nincs magukra szükségünk, viszont Randnek annál inkább. – Megpróbálta Thom kezébe nyomni ékszeres dobozkáját, de a férfi visszautasította.

A három férfi erre jelentőségteljes pillantást vetett egymásra, a rájuk jellemző, idegesítő módon, és Uno még attól sem riadt vissza, hogy egyetlen szemét forgassa. Nynaeve hallani vélte, amint Juilin halkan olyasmit morog, hogy ő aztán előre megmondta, a nők makacskodni fognak.

– Talán pár nap múlva – folytatta Thom.

– Néhány nap – értett egyet Juilin. Uno bólintott.

– Nekem is szükségem lesz egy kis pihenőre, ha utána heteken át menekülnöm kell Cairhien felé az őrzők elől.

Nynaeve olyan szigorúan nézett rájuk, ahogy csak tudott, és jelentőségteljesen megrántotta a hajfonatát. Elayne minden eddiginél jobban felszegte az állát, és kék szemének pillantásával jeget lehetett volna repeszteni. Thom és a többiek nem tehettek úgy, mintha nem látnák a jeleket. Egyszerűen nem engedik meg nekik, hogy elmenjen az eszük.

– Ha azt hiszik, hogy még mindig Rand al'Thor parancsának engedelmeskednek, és minket próbálnak védeni... – kezdte volna Elayne dermesztő hangon, de ekkor Nynaeve már dühöngeni kezdett:

– Megígérték, hogy azt teszik, amit mondunk, és én majd gondoskodom arról...

– Annak ehhez semmi köze – szakította félbe Thom a két nőt. Bütykös ujjával elsimított egy tincset Elayne hajából. – Egyáltalán semmi köze. Hát egy bicegő vénember nem érdemel meg egy kis nyugalmat?

– Őszintén szólva – tette hozzá Juilin –, csak azért maradok itt, mert Thom pénzzel tartozik nekem. Kockáztunk, és nyertem.

– Talán azt várják el tőlünk, hogy éppen a híres őrzőktől lopunk el egyszerre húsz lovat? – morogta Uno. Úgy tűnt, elfelejtette, hogy az előbb éppen ezt javasolta.

Elayne elkeseredve nézett rájuk, és nem találta a szavakat. Nynaeve-nak hirtelen szintén nehézségei támadtak azzal, mit is mondjon. Ilyen mélyre süllyedtek! Hármuk közül egy sem akadt, aki legalább egy kicsit idegesnek látszott volna. A legszörnyűbb az volt, hogy maga is elbizonytalanodott. Elszánta magát arra, hogy elküldi őket. Elküldi, de nem csak azért, hogy ne láthassák, amint hajlong és csúszik-mászik az aes sedai-ok előtt. Mivel azonban Salidarban semmi sem volt olyan, mint amilyenre számított, kénytelen volt beismerni, habozva, de mégis, hogy... megnyugtató érzés... lenne tudni azt, hogy ő meg Elayne nem csak Birgittére számíthat. Az ajánlatot, hogy szökjenek el – mert hát csak így lehetett nevén nevezni a gyermeket – természetesen semmilyen körülmények között nem fogadná el. A jelenlétük azonban... megnyugtatta. Persze, ezt nem mutathatta ki előttük. Nem is lesz rá szűkség, mert menniük kell, akár akarják, akár nem. Randnek valószínűleg hasznára válhatnak, míg itt viszont csak útban vannak. Kivéve...

A festetlen ajtó kinyílt, és Siuan lépett ki, mögötte Leane. Hideg, elutasító pillantással nézték egymást. Aztán Leane felhorkant, és meglepően ringó csípővel, elegánsan elvonult Croi és Avar mellett, a konyhába vezető folyosó felé. Nynaeve a homlokát ráncolta. A jeges búcsú közepette akadt egy pillanat, egy egészen rövid momentum, amit szinte észre sem vett, pedig szinte közvetlenül az orra előtt játszódott le, mintha csak... Siuan feléjük fordult, és hirtelen megdermedt. Arckifejezése tökéletesen semmitmondóvá vált. Valaki más is csatlakozott kisebb csapatukhoz.

Gareth Bryne egyszerű bőrzubbonyára csatolta horpadt mellvértjét, és acélpikkelyes harci kesztyűjét bedugta övébe. Sugárzott belőle a tekintély. Részben megőszült hajával és cserzett arcával annak a férfinak a benyomását keltette, aki már mindent látott, és mindent kibírt. Egy férfi, aki képes arra, hogy mindent túléljen.

Elayne mosolygott, és jóakaratúan biccentett. Nyoma sem maradt korábbi döbbent arckifejezésének, amikor Salidarba érkezésükkor az utca túlsó végén meglátta és felismerte a férfit.

– Nem mondhatnám, hogy tiszta öröm a számomra itt köszönteni kegyedet, Gareth nagyúr. Hallottam, hogy nézeteltérése támadt az anyámmal, de biztosra veszem, hogy azon lehet változtatni. Hiszen jól tudja, hogy anyám időnként kissé heves. Majd meggondolja magát, és megkéri önt arra, hogy foglalja el a kegyelmedet megillető helyet Caemlynben. Ebben bizonyos lehet.

– Ami megtörtént, az megtörtént, Elayne. – A férfi nem törődött a lány elképedésével. Nynaeve nem hitte volna, hogy bárki, aki tisztában volt Elayne rangjával, ilyen gyorsan elintézte volna. A férfi ehelyett Unóhoz fordult: – Meggondoltátok, amit mondtam? A shienariak a világ legjobb páncélos lovasai, és akad itt néhány legény, aki igencsak beválna, ha lenne, aki alaposan kiképzi őket.

Uno a homlokát ráncolta. Fél szemének pillantása Elayne-re és Nynaeve-ra tévedt. Aztán megfontoltan bólintott.

– Amúgy sincsen jobb dolgom. Beszélek a többiekkel.

Bryne a vállára csapott.

– Ez nekem elég. És mi a helyzet magával, Thom Merrilin? – Thom a hadúr érkezésekor kissé félrefordult, és a bajuszát idegesen simogatva a padlóra meredt, mint aki kerülni akarja a feltűnést. Most azonban felpillantott, és farkasszemet nézett Bryne-nel. – Ismertem valaha egy fickót, akinek a neve nagyon hasonlított a magáéra – folytatta Bryne. – Ami egy bizonyos játékot illetett, egészen ügyes volt.

– Ismertem valamikor egy fickót, aki nagyon hasonlított magára – felelte Thom. – Az illető mindent megtett azért, hogy láncra verjen. Azt hiszem, lecsapatta volna a fejemet, ha valaha is kézre kerít.

– Az elég régen történhetett, igaz? A férfiak néha különös dolgokat tesznek, ha nőkről van szó. – Bryne Siuanra nézett, és megcsóválta a fejét. – Mit szólna ahhoz, ha leülnénk játszani egyet, Merrilin mester? Néha hiányzik egy ellenfél, aki tényleg elég jól játszik, úgy, ahogy jobb társaságban szoktak.

Thom bozontos, fehér szemöldöke ugyanúgy összehúzódott, mint Unóé, de továbbra is Bryne-re meredt.

– Talán megkockáztatok egy vagy két játékot – mondta végül –, ha tisztában leszek a téttel. Amíg önnek világos, hogy nem szándékozom életem végéig kegyelmeddel játszani. Nem nagyon szeretek sokáig egy helyen időzni. Néha mehetnékem támad.

– Ha nem éppen egy döntő játszma kellős közepén támad mehetnéke – válaszolta szárazon Bryne. – Maguk ketten jöjjenek velem! És ne számítsanak arra, hogy túl sokat alszanak mostanában! Errefelé mindennek már tegnapra kész kellene lennie, kivéve azokat a dolgokat, amelyek határideje a múlt év. – Egy pillanatra elhallgatott, és Siuanra nézett. – Az ingeim ma cseppet sem voltak tiszták. – Ezzel kivezette Thomot és Unót. Siuan utána pillantott, majd komor pillantást vetett Minre. A lány elfintorodott, és elsietett ugyanabba az irányba, ahová Leane is az előbb.

Nynaeve egyáltalán nem értette, mi játszódott le Bryne és a nők között. És a férfiak szemtelenségétől egyszerűen forrni kezdett a vére. Ezek képesek voltak a füle hallatára, az orra előtt olyan dolgokról beszélni, amiket ő nem értett. Legalábbis javarészt.

– Még szerencse, hogy nincsen szüksége fürkészre – jelentette ki Juilin, miközben sanda pillantást vetett Siuanra. Szemmel láthatóan rosszul érezte magát a közelében. Még mindig nem tudta feldolgozni a sokkot, amely akkor érte, amikor megtudta az asszony nevét. Nynaeve nem tudhatta bizonyosan, megértette-e a fürkész, mit jelent az, ha valakit elcsendesítenek, és hogy Siuan már nem amyrlin többé. Tőle bezzeg ideges lett a fickó! – Akkor legalább én leülhetek pihenni egy kicsit. Jó pár olyan embert láttam, akik szívesen elbeszélgetnek a söröskorsó mellett.

– Egyszerűen keresztülnézett rajtam – állapította meg Elayne hitetlenkedő ámulattal. – Mindegy, hogy miről vitatkozott anyámmal, nincsen joga arra, hogy... Mindegy, Gareth Bryne urasággal majd később számolok. Most Minnel kell beszélnem, Nynaeve.

Nynaeve a nyomába akart szegődni, mert Min számos kérdésükre egyértelmű választ tudott volna adni, de Siuan megragadta a karját, és vasmarokkal visszatartotta.

Már nyoma sem volt annak a Siuan Sanchenak, akit az előbb porig aláztak az aes sedai-ok. Itt senki sem viselt vállkendőt. Siuan még csak meg sem emelte a hangját. Nem volt erre szüksége. Olyan pillantást vetett Juilinra, hogy az attól majdnem kiugrott a bőréből.

– Aztán jól vigyázz, hogy milyen kérdéseket teszel fel, fürkész, mert a végén még magad viszed vásárra a bőrödet. – A hideg, kék szem pillantása most Birgittére és Mariganra tapadt. Marigan elhúzta a száját, mintha kellemetlen ízt érzett volna, és Birgitte is idegesnek tűnt. – Ti ketten megkeresitek a Theodrin nevű beavatottat, aki majd keres hálóhelyet éjszakára. Ezeknek a gyerekeknek már régen ágyban lenne a helyük. Na mire vártok? Mozogjatok már! – Mielőtt a két asszony akár egy lépést is megtehetett volna, és Birgitte semmivel sem volt lassúbb Marigannál, Siuan már Nynaeve-ra förmedt. – Te meg, tőled kérdezni akarok valamit. Megmondták neked, hogy állj a rendelkezésemre, és jobb, ha ehhez tartod magadat.

Mintha csak forgószélbe került volna. Mielőtt észbe kapott, Siuan már fel is zavarta Nynaeve-ot egy keskeny, festetlen lécekből összerótt lépcsőn, végig egy egyenetlen padlójú, félhomályos folyosón, be egy szűk kis kamrába, ahol csak két szűk ágy préselődött a falhoz. Siuan elfoglalta az egyetlen zsámolyt, de biccentett, hogy Nynaeve üljön le az egyik ágy végébe. Nynaeve viszont úgy döntött, csak azért is állva marad. Már csak, hogy megmutassa, nem hagyja magát olyan egyszerűen taszigálni. A kamrában alig akadt más berendezési tárgy. A mosdóasztal egyik lába alá téglát dugtak, nehogy felboruljon. A csorba kancsó mellett kopott tál feküdt. A fogasokról néhány ruha lógott, a sarokban meg mintha egy összetekert ágyalj hevert volna. Nynaeve maga igen mélyre süllyedt egyetlen nap leforgása alatt, de Siuan bukása minden elképzelhetőnél nagyobbnak tűnt. Nem gondolta, hogy ez a nő még sok gondot fog okozni neki. Bár Siuan szeme a régi maradt. Siuan felmordult.

– Ahogy neked tetszik, leányzó. A gyűrű. Kell hozzá az Egyetlen Hatalmat fókuszálni?

– Nem. De hiszen hallotta, amit Sheriamnak mondtam...

– Mindenki használhatja? Egy olyan nő is, aki nem képes a Hatalmat fókuszálni? Egy férfi is?

– Valószínűleg egy férfi is. – Többnyire ez így volt. Azokat a ter'angrealokat, amelyek alkalmazásához nem volt szükség az Egyetlen Hatalomra, a férfiak is ugyanúgy tudták használni. – Egy nő mindenképpen.

– Akkor majd megtanítasz rá, hogyan kell használni.

Nynaeve a magasba húzta egyik szemöldökét. Ezt akár arra is használhatná, hogy megkapja azt, amit akar. Ha nem, akkor is maradt még egy aduja. Valószínűleg.

– És ők tudják, hogy mire készül? Azok arról beszéltek, hogy őket oktassam. Magáról senki sem beszélt.

– Nem tudják – Siuan cseppet sem tűnt összetörtnek. Még mosolygott is, bár kicsit sem barátságosan. – És nem is fogják megtudni. Különben azt is megtudják, hogy te meg Elayne teljes jogú nővérnek adtátok ki magatokat, amióta elhagytátok Tar Valont. Lehet, hogy Moiraine elnézőbb lesz Egwene-nel. Mert ne tudjak megkülönböztetni egy döglött angolnát a selyemzsinórtól, ha ő esetleg nem próbálkozott ilyennel. De Sheriam, Carlinya meg... Mielőtt véget érne a büntetésetek, úgy fogtok vinnyogni, mint a vágómalacok. Már jóval előbb is.

– Ez nevetséges. – Nynaeve azon kapta magát, hogy az ágy szélén ül. Egyáltalán nem emlékezett arra, mikor telepedett oda. Thom és Juilin nem fecseg. Más meg nem tud róla. Feltétlenül kell Elayne-nel beszélnie. – Semmi ilyesmit nem mondtunk.

– Ne hazudj a képembe, leányzó. Ha bizonyosságra lett volna szükségem, elég lett volna rád néznem. Remeg ám a lábad, mi?

Hát, tényleg remegett egy kicsit.

– Egy cseppet sem remeg! Ha megtanítom valamire, csak azért, mert én is úgy akarom. – Nem fogja hagyni, hogy ez az asszony ide-oda lökdösse. Az utolsó csepp együttérzést mintha forgószél söpörte volna el. – Ha egyáltalán megteszem, akkor kérek érte valamit. Meg akarom vizsgálni magát meg Leane-t. Tudni akarom, vissza lehet-e csinálni az elcsendesítés következményeit.

– Nem lehet – jelentette ki Siuan határozottan. – Most pedig...

– A halál kivételével bármit meg lehetne gyógyítani.

– A lehetne, még nem jelenti azt, hogy meg is lehet, leányzó. Megígérték nekem meg Leane-nek, hogy békén hagynak. Beszélj Faolainnal vagy Emarával, ha tudni akarod, mi történik azzal, aki molesztál minket! Nem ők voltak az elsők, és nem is a legrosszabbak, de ők sírtak a legtovább.

Akkor jöhet a másik adu. Majdnem pánikba esett, és megfeledkezett róla. Már ha egyáltalán létezik. Csupán egy pillantás.

– Mit szólna Sheriam ahhoz, ha megtudná, hogy maga meg Leane egyáltalán nem haragszik annyira egymásra, mint ahogy azt el akarják hitetni a világgal? – Siuan csak nézett rá. – Mind azt hiszik, hogy maga már megszelídült, igaz? Minél jobban nekiugrik egy olyannak, aki nem tud visszaütni, annál jobban el fogják hinni, hogy mindenre képes, csak hogy ne haragudjanak rá az aes sedai-ok. Elég volt eljátszani az ijedt egérkét ahhoz, hogy azok elfeledjék, maguk ketten éveken át kéz a kézben dolgoztak? Vagy talán meg tudták győzni őket, hogy az elcsendesítés mindent megváltoztatott, nem csak az arcukat? Ha rájönnek, hogy maga a hátuk mögött terveket szövöget, és manipulálja őket, akkor maga fog hangosabban vinnyogni bármilyen vágómalacnál! – A másiknak a szemöldöke sem rebbent. Siuan aztán nem fog megfeledkezni magáról, és nem fog butaságokat mondani! Mégis, az a rövid pillantás, amelynek Nynaeve tanúja volt, azt súgta, hogy igaza van. – Meg akarom vizsgálni magát és Leane-t, amikor csak tehetem. És Logaint. – Lehet, hogy az ő esetében is meg tud majd állapítani valamit. A férfiak mások, így olyan lenne, mintha ugyanazt a kérdést más szemszögből vizsgálná. Nem, mintha meggyógyítaná a férfit, még ha meg is találná ennek a módját. Rand kényszerből használta az Egyetlen Hatalmat. Nynaeve-nak esze ágában sem volt még egy fókuszálni tudó férfit rászabadítani a világra. – Ha nem, elfelejtheti a gyűrűt és Tel'aran'rhiodot. – Ezzel vajon mit akart Siuan elérni? Bizonyára csak újra úgy akarta érezni magát, mintha teljesen aes sedai lenne. Nynaeve határozottan elfojtotta magában az ismét szárba szökkenő együttérzést. – Ha pedig továbbra is azt állítja, hogy mi aes sedai-oknak adtuk ki magunkat, akkor nem marad más választásom, mint hogy beszámoljak a maguk titkáról. Lehet, hogy alaposan ellátják Elayne meg az én bajomat, míg ki nem szedik belőlünk az igazságot, de ha a maguk igazságára fény derül, akkor maga tovább fog vonyítani, mint Faolain és Emara együttesen.

Csend volt a válasz. Hogyan tud ez a némber ilyen hűvösnek látszani? Nynaeve mindig azt hitte, ez az aes sedai-ok jellegzetes nyugalmával függ össze. Kiszáradt az ajka, viszont úszott az izzadságban. Ha tévedett, ha Siuan készen áll arra, hogy elfogadja a kihívást, akkor nem férhetett kétség ahhoz, ki zokog a végén.

Végül Siuan csak ennyit morgott:

– Remélem, Moiraine nem hagyta, hogy Egwene is ilyen makacs legyen. – Nynaeve semmit sem értett, de ideje sem maradt töprengeni. A következő pillanatban a másik nő feléje nyújtotta a kezét. – Ti megőrzitek a titkaimat, és én a tiéteket. Taníts meg a gyűrű használatára, és ezért cserében kedved szerint vizsgálhatod az elcsendesítés következményeit.

Nynaeve alig tudta megakadályozni, hogy megkönnyebbülten felsóhajtson, amikor megszorította a felé nyújtott kezet. Sikerült! Egy örökkévalóságnak tűnő idő óta első alkalommal tudott ellenállni olyan valakinek, aki megpróbálta megtörni. Szinte úgy érezte, elég erős ahhoz, hogy szembeszálljon Moghediennel. Szinte.

Elayne az ivó hátsó bejárata előtt érte utol Mint. Mellette lépdelt tovább. Min egyik kezével egy halom ruhát tartott, amely két-három fehér férfiingre hasonlított. A nap már a fák csúcsa fölött járt, és lassan elhalványuló fényében az istálló udvarának földje olyannak tűnt, mintha nemrég felgereblyézték volna. Pontosan a közepén egy hatalmas fatörzs csonkja éktelenkedett. Valószínűleg tölgy lehetett. A szalmafedeles istálló főépületének nem volt zárható kapuja, így jó lehetett látni a teli lóállások körül sürgölődő férfiakat. Elayne legnagyobb meglepetésére Leane az istálló árnyékának szélénél állt, és egy magas férfival beszélgetett. A durva öltözékű fickó leginkább egy kovácsra vagy egy csapszéki bajkeverőre emlékeztetett. A legmeglepőbb mégis az volt, milyen közel állt hozzá Leane, akinek fel kellett emelnie a fejét, hogy a férfi szemébe nézhessen. És utána még meg is simogatta a fickó arcát, mielőtt elfordult, és visszament az ivóba. A nagydarab férfi egy pillanatig még bámult utána, aztán beolvadt az árnyékba.

– Tőlem aztán ne kérdezd, hogy mire készül! – szólalt meg Min. – Különös emberek jönnek meglátogatni Siuant meg őt. És a férfiak némelyike... Hát, magad is láttad.

Elayne-t alapvetően nem érdekelte, mit művel Leane. Most azonban, hogy egyedül maradt Minnel, nem tudta, hogyan vágjon bele az őt legjobban érdeklő témába.

– Hát te mit művelsz?

– Mosom a szennyest – morogta Min, és idegesen a másik kezébe vette az ingeket. – El sem tudom neked mondani, milyen jól esik a változatosság kedvéért egyszer azt látni, hogy Siuan húzza a rövidebbet. Nem tudja, hogy a sas felfalja, vagy háziállatot csinál belőle, de nagyjából annyi szabad akaratot hagytak meg neki, mint ahogy azt ő szokta művelni a többiekkel. Vagyis semennyit.

Elayne kénytelen volt gyorsabban lépdelni, hogy lépést tarthasson vele, miközben átsétáltak az udvaron. Bárhogy is legyen, egyszerűen nem talált alkalmat arra, hogy az óhajtott irány felé kanyarítsa a beszélgetést.

– Sejtetted, hogy mit fog Thom javasolni? Mi maradni fogunk.

– Azt megmondtam neki. Nincs szükség ahhoz látnoki képességre. – Min lassított. Az istálló és egy letaposott gazzal meg alacsony bokrokkal teli, keskeny sikátor pergő vakolatú fala között jártak. – Egyszerűen képtelenségnek tartottam, hogy lemondotok a továbbtanulás esélyéről. Te mindig is nagyon becsvágyó voltál. Nynaeve is, csak ő nem ismeri be. Bárcsak tévedtem volna! Én is veletek mennék, legalábbis... – Mérgesen mormogott valamit magában. – Azok hárman, akik veletek jöttek, bajt fognak okozni, és ezt a látomásaim árulták el.

Ez az! Már majdnem a témához értek. Ahelyett azonban, hogy kibökte volna, mi nyomja szívét, megkérdezte:

– Ugye Mariganra, Nicolára és Areinára gondolsz? Mi bajt okozhatnának ők? – Csak egy bolond nem törődik Min látomásaival.

– Nem is tudom. Csupán a szemem sarkából láttam valami olyasmit, mint egy aura. Ha határozottan rájuk néztem, nem akadt semmi, amit egyértelműen kivehettem volna. Nincs sok olyan ember, akit állandóan aura vesz körül. Bajt okoznak. Talán fecsegni fognak. Csináltatok olyasmit, amiről az aes sedai-ok nem tudhatnak?

– Á, dehogy! – válaszolta Elayne gyorsan. Min erre a szeme sarkából ránézett, mire még gyorsan hozzátette: – Semmi olyat, amire ne lettünk volna rákényszerítve. És arról senki nem tudhat. – A beszélgetés már megint nem abba az irányba ment, mint amerre terelgetni akarta, így aztán vett egy mély lélegzetet, és fejest ugrott a hideg vízbe. – Min, neked látomásod volt velem és Randdel kapcsolatban, igaz? – Két lépéssel tovább ment, amikor észrevette, hogy a másik nő megállt.

– Igen. – Ez nagyon óvatosan hangzott.

– Láttad, hogy egymásba szeretünk.

– Nem egészen. Azt láttam, hogy te beleszeretsz. Azt nem tudom, hogy ő mit érez irántad, csak azt, hogy valami módon hozzád kötődik.

Elayne arca megfeszült. Nagyjából ilyesmire számított, bár nem igazán örült neki. A „szeretném”, meg a „de jó lenne” pányvát dob a lábadra, a „van” viszont messzire visz – ezt mondta Lini. Azzal kell foglalkozni, ami van, nem azzal, amit szeretnénk.

– És láttad, hogy van ott még valaki. Valaki, akivel... osztozkodnom kell... Randen.

– Még kettő – felelte Min érdes hangon. – Két másik. És... az egyik közülük én vagyok.

Elayne már nyitotta a száját, hogy kérdezzen valamit, ám most elakadt a lélegzete.

– Te? – nyögte ki végül nagy nehezen.

Min felsóhajtott.

– Igen, én. Talán azt hiszed, hogy én nem lehetek szerelmes? Nem akartam, de megtörtént, és most ez a helyzet. – Büszkén elvonult Elayne mellett, végig a sikátoron. Ezúttal Elayne jóval nehezebben érte utol.

Ez megmagyarázott néhány dolgot. Azt, hogy miért kerülte Min olyan idegesen ezt a témát. A hímzés a ruháján. És ha nem tévedett, a lány kicsit már festette is magát. Most meg mit érzel? – kérdezte magától. Nem tudta eldönteni.

– Ki a harmadik? – kérdezte halkan.

– Még csak nem is sejtem – morogta Min. – Csak azt tudom, hogy meglehetősen változékony hangulatú az illető. De nem Nynaeve az, hála legyen a Fénynek! – Erőltetetten felnevetett. – Azt hiszem, azt nem éltem volna túl. – Ismét egy óvatos, kutató pillantást vetett Elayne-re. – És most hogyan tovább, mi kettőnkkel? Hiszen kedvellek. Sosem volt nővérem, de néha az az érzésem, hogy... A barátnőd akarok lenni, Elayne, és mindig is kedvelni foglak, függetlenül attól, hogy mi történik, de még érted sem tudom elfelejteni, hogy szeretem.

– Nem tetszik különösebben az ötlet, hogy osztozkodnom kell egy férfin – felelte Elayne érdesen. Életében nem fogalmazott ilyen finoman.

– Nekem sem tetszik, csak... Elayne, szégyellem, hogy be kell ismernem, de én elfogadom őt olyannak, amilyennek megkaphatom. Nem, mintha bármelyikünk is választhatna. A Fényre, a feje tetejére állította az egész életemet! Elég, ha csak rá gondolok, és máris kavarog a fejem. – Úgy tűnt, mintha Min nem tudná eldönteni, hogy nevessen vagy sírjon.

Elayne lassan és hosszan kifújta a levegőt. Min nem bűnös. Most akkor jobb, hogy Min a másik nő, és nem például Berelain vagy valaki más, akit ki nem állhat?

– Ta'veren – jelentette ki. – Maga köré formálja a világot. Forgácsok vagyunk csak az örvényben. De még jól emlékszem arra, hogy te, én meg Egwene megesküdtünk: nem engedjük, hogy egy férfi tönkretegye a barátságunkat. Valahogy majd csak megoldást találunk, Min. Ha pedig rájövünk, hogy ki a harmadik... Na, valahogy majd azzal is elboldogulunk. Valahogy. – Egy harmadik! Lehet, hogy Berelain az? Ó, vér és hamu!

– Valahogy – felelte Min letörve. – Közben viszont mind a ketten itt ülünk, a csapdában. Tudom, hogy itt vannak a többiek, tudom, hogy nem tehetek ellene semmit, és már az is éppen elég nehéz volt, hogy hozzászokjak a gondolathoz, hogy te és... A cairhieni asszonyok távolról sem olyanok, mint Moiraine. Baerlonban megismertem egy cairhieni úriasszonyt. Hozzá képest Moiraine olyannak tűnt, mint Leane, de néha olyasmit mondott, olyan megjegyzéseket tett... és az aurája! Nem hiszem, hogy egyetlen férfit is a közelében lehetett hagyni négyszemközt, kivéve, ha az a férfi ronda, béna, vagy ha biztosra akarunk menni, akkor halott.

Elayne szipákolt egyet, de képes volt csevegve folytatni:

– Emiatt ne aggódj! Van még egy nővérünk, neked és nekem, akivel még nem ismerkedtél meg. Aviendha gondosan figyel Randre, aki még tíz lépést sem tehet anélkül, hogy elkísérnék a Lándzsa Hajadonjai. – Cairhieni asszonyok? Berelainnel legalább már megismerkedett, és sokat tudott róla. Nem! Nem fogja éretlen bakfisként a fejét törni. A felnőtt nő szembeszáll a világgal, és megpróbál a lehető legtöbbet kihozni a helyzetében. Jó, de akkor ki lehet a harmadik?

Kiértek egy nyitott udvarra, ahol néhány kihűlt máglya látszott. Hatalmas, enyhén horpadt üstök hevertek ott, a külső fal mellett. A falat több helyen is beszakították a résekben növő fák. A mind hosszabbra nyúló árnyék ellenére még két üst alatt égett a tűz, miközben három izzadt hajú, fehér ruhás novícia keményen dolgozott a mángorlókkal. Kezüket mélyen belemerítették a szappanos lével teli fazekakba.

Elayne egy pillantást vetett Min kezében a ruhákra.

– Majd én segítek neked. – Tilos volt felhasználni az Egyetlen Hatalmat a büntetésül kapott feladatok elvégzése során, mivel az általánosan elfogadott vélemény szerint a fizikai munka edzette a jellemet, de itt most más volt a helyzet. Ha elég gyorsan forgatja az ingeket a vízben, semmi szükség nem lesz arra, hogy maga is belenyúljon. – Mesélj el mindent! Tényleg annyira megváltozott Siuan és Leane, mint amilyennek látszanak? Te hogy kerültél ide? Logain is itt van? És miért mosod egy férfi szennyesét? Mondj el mindent!

Min felnevetett. Nyilvánvalóan örült annak, hogy témát válthatott.

– Az egy hétig is eltartana. De majd igyekszem. Először segítettem Siuannak és Leane-nek megszökni a tömlöcből, ahová Elaida vetette őket, aztán meg...

Elayne komolyan ámulni kezdett, miközben hosszú szálakat font a Levegőből, hogy leemelje a forróvizes üstöket a tűzről. Észre sem vette a novíciák ámuló pillantását. Időközben már hozzászokott saját erejéhez, és csak ritkán jutott eszébe, hogy öntudatlanul is olyan dolgokat művel, melyekre számos teljes értékű aes sedai is képtelen lenne. Vajon ki lehet a harmadik nő? Remélhetőleg Aviendha alaposan odafigyel Randre.

Ötvenegyedik fejezet

Üzenetek

Vékony, kék füstoszlop emelkedett a magasba Rand egyszerű, rövid szárú pipájából. Egyik kezével az erkély kőkorlátjára támaszkodott, ahonnan ámuldozva nézett le a kertbe. Az éles szélű árnyékok egyre hosszabbra nyúltak, és a nap vörös golyóként ereszkedett alá a felhőtlen égen. Tíz nap Cairhienben, és úgy tűnt, hogy ez a nyugalom első pillanata, legalábbis éber állapotban. Selande közvetlenül a háta mögött állt. A nő magasba fordította sápadt arcát. Nem érdekelte a kert, csak Randet akarta látni. A haját ugyan nem fonták olyan művészi toronyba, mint a magasabb rangú hölgyekét, de még így is fél lábbal magasabbnak tűnt, mint amilyen valójában volt. Rand megpróbált nem törődni vele, de hát elég nehéz volt semmibe venni egy olyan nőt, aki a kemény mellét állandóan nekinyomja az ember karjának. Egyszerűen unta már a tanácskozást, és nagyon vágyott egy kis szünetre. Most viszont rájött, hogy ezzel hibát követett el, hiszen így Selande kijöhetett utána.

– Ismerek egy nyugodt kis helyet – jelentette ki a nő –, ahol nem olyan szörnyű ez a forróság. Egy kedves kis rejtett tavat, ahol senki sem zavarna minket. – Az ajtónyíláson keresztül kihallatszott hozzájuk Asmodean hárfájának hangja. A zenész egy könnyű, hűvös hangzású darabot játszott.

Rand nagyot szippantott pipájából A hőség. Ez meg sem kottyant, ha a Pusztával hasonlította össze, mégis... Az ősznek már rég be kellett volna köszöntenie, a délután mégis a legforróbb nyárra emlékeztette. Egy száraz nyárra. Lent, a kertben ingujjra vetkőzött férfiak jókora kannákból öntözték a növényeket. Csak késő délután jöttek el locsolni, nehogy azonnal elpárologjon, amit kiöntenek, és még így is túl sok barnát látott az ember, túl sok kókadozó vagy elpusztult növényt. Nem lehetett természetes ez az időjárás. A lángoló nap kigúnyolta Randet. Moiraine és Asmodean ugyanazt mondta, de az asszony ugyanolyan kevéssé tudta, mint a zenész, mit lehetne ez ellen tenni. Sammael. Sammaellel kapcsolatban tehetne valamit.

– Hűvös víz – duruzsolta Selande. – S kegyelmed egyedül, velem. – Még jobban a fiúhoz préselte magát, pedig az már azt gondolta, hogy ennél jobban nem is lehetne.

Rand azon töprengett, mikor kerül sor a következő kihívásra. Bármit is tegyen Sammael, nem hagyja magát provokálni. Mihelyt Tearben lezárja az előkészületeket, lecsap, mint a villám. Egyszer jó helyre lesújtani, elintézni Sammaelt, és ugyanakkor megszerezni Illiant magának. Illian, Tear és Cairhien a zsebében, és egy aiel sereggel az oldalán, amelyik elég hatalmas ahhoz, hogy hetek alatt lerohanja bármelyik országot, azzal...

– Nagyuramnak nem lenne kedve úszni? Én nem úszom valami jól, de kegyelmességed biztosan megtanítana.

Rand felsóhajtott. Egy pillanatig azt kívánta, bárcsak itt lenne Aviendha. Nem. Már éppen csak egy kékre-zöldre vert Selande hiányzott neki, aki összetépett ruhában, sivítva elszalad.

Tenyerével beárnyékolta arcát, ránézett a nőre, és egészen nyugodtan, anélkül, hogy kivette volna a pipát a szájából, megszólalt:

– Én tudom fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. – A nő pislogott, és kicsit hátrébb húzódott, anélkül, hogy egy arcizma is rezdült volna. Egyikük sem értette, amikor erről kezdett beszélni. Olyan volt ez nekik, amivel nem kellett törődni, vagy ha lehetett, akkor semmibe kellett venni. – Azt mondják, meg fogok őrülni. Ám még nem őrültem meg. Még nem. – Mélyen, gyomorból felnevetett, aztán elhallgatott, és semmitmondó képet vágott. – Hogy megtanítsam úszni? A Hatalom segítségével egyszerűen fenn tudom a vízen tartani. A saidin viszont mocskos, beszennyezték, tudja? A Sötét Úr érintése. Persze, ezt nem fogja érezni. Körülöleli a testét, és maga mégsem fogja érezni – Rand ismét felnevetett. Nevetésében leheletnyi hörgés érződött. A nő sötét szeme tágra meredt, mosolya sarkában undor és rémület bujkált. – Később, egyszer. Most egyedül akarok maradni, hogy gondolkozhassak... – Előrehajolt, mintha meg akarta volna csókolni a nőt, mire az ijedten felvinnyogva pukedlizett egy nagyot, de úgy, mint aki éppen összeesik.

Elindult hátrafelé, miközben minden második lépésnél pukedlizett, és be nem állt a szája, úgy biztosította arról, micsoda megtiszteltetés Randet szolgálni, és hogy nincs is annál égetőbb vágya, mint hogy őt szolgálhassa, de hangjában érződött a hisztéria, míg el nem érte az ajtót. Még egyszer megroggyant a térde, aztán már el is tűnt bent.

Rand elfintorodott, és visszafordult a korlát felé. Rémült asszonyok. De hiszen csak arra kérte, hogy hagyja már békén, mire a nő mindenféle kifogást talált, és úgy tűnt, hogy elutasítását csak átmeneti jellegűnek tekinti. Ha pedig megparancsolta volna neki, hogy tűnjön el a szeme elől... Lehet, hogy ezúttal híre megy a dolognak. Jobban kellene tudnia uralkodni magán. Mostanában túl gyorsan dühbe gurul. Ennek oka valószínűleg az aszály lehet, de az ellen nem tudott semmit sem tenni. Ezenkívül a nehézségek csalán módjára szaporodtak, még itt, a kiszáradt földön is. Most legalább néhány pillanatra egyedül maradhatott a pipájával. Ki akarna uralkodni az országok felett, ha annál egyszerűbb munkát is elvégezhetne, például, hogy szitában vizet hord fel a hegy tetejére?

A kerten át, a királyi palota két jellegzetes lépcsősora között jó kilátása nyílt Cairhien városára. A mély árnyék és a vakító napfény küzdött ott az uralomért. A város nem egyszerűen elborította, hanem erővel legyűrte a dombokat. Az egyik torony fölött ott lobogott piros zászlaja az aes sedai-ok ősi jelével, a másikon pedig a sárkányos zászló hosszúkás másolata. Ugyanezt még tucatnyi helyen lehetett látni a városban, köztük az előtte álló, hatalmas, befejezetlen tornyok legmagasabbikán. Hiába üvöltött, hiába osztogatta a parancsait, sem a teariek, sem a cairhieniek nem hitték el, hogy tényleg beéri egyetlen sárkányos lobogóval, az aieleket meg nem érdekelte az ilyesmi.

Még most, a palota belsejében is jól hallotta a kipukkadásig túlzsúfolt város zaját. Az ország valamennyi vidékéről érkeztek ide menekültek, akik jobban féltek visszatérni szülőföldjükre, mint attól, hogy az Újjászületett Sárkány a szomszédjuk. Özönlöttek ide a kereskedők, akik áruba bocsátottak mindent, ha az embereknek jutott rá pénze, árultak és vettek, amire csak tellett nekik. Nemes urak jöttek fegyveres kísérettel, hogy csatlakozzanak hozzá vagy valamelyik előkelő urasághoz. Felbukkantak a Kürt Vadászai is, mert azt hitték, a keresett hangszer itt lesz, a közelében. A külvárosok egykori lakói közül tucatnyian, de talán százan is jelentkeztek, hogy jó pénzért átadják neki a Kürtöt. Stedding Tsofuból ogier kőművesek érkeztek kideríteni, van-e szükség legendás tudásukra. Felbukkantak a kalandorok is (akik egy hete talán még útonállók lehettek) megnézni, hátha leesik nekik valami. Még vagy száz, de talán annál is több fehérköpeny is előkerült, de gyorsan elvágtattak, amikor kiderült, hogy véget ért az ostrom. Lehet, hogy Pedron Niall miatta vonta össze a fehérköpenyes osztagokat? Egwene ugyan elmondott neki ezt-azt, de bárhol is legyenek, a lány mindent a Fehér Torony szemén át nézett. Az aes sedai-ok érdekei pedig egészen bizonyosan nem egyeztek meg az övével.

Szerencsére, legalább a gabonaszállító szekérkaravánok rendszeresen jöttek Tearből. Az éhes emberek könnyen bajt csinálnak. Szívesen beérte volna azzal, hogy most már kevesebben éheznek, ám mindennek komolyabb következményei lettek. Fogyni kezdtek a banditák. És a polgárháború sem lángolt fel újra. Még nem. Szóval, akadnak jó hírek is. Gondoskodnia kell a rendről, mielőtt itthagyja a várost. Több száz, különféle dolgot kell elintéznie, és csak utána csaphat le Sammaelre. Azok közül a főnökök közül, akik vele együtt keltek útra Rhuideanból, és akikben igazán megbízhatott, már csak Rhuarc és Bael maradt. Ha a később csatlakozott négy törzsben nem bízhat meg annyira, hogy magával vigye őket Tearbe, akkor itt hagyhatja őket Cairhienben? Indirian és a többiek elismerték, hogy ő a Car'a'carn, de ugyanolyan kevéssé ismerték, mint Rand őket. A ma reggel érkező hír újabb gondot is sejtetett. Berelain, Mayene úrnője már csupán néhány száz mérföldnyire járt a várostól, és sietett, hogy parányi seregével csatlakozzon hozzá. Rand még csak nem is sejtette, hogy sikerült a nőnek keresztüljutnia Tearen. A nő furcsa módon az iránt érdeklődött a levelében, hogy Perrin is ott van-e mellette. Kétségtelenül attól félt, Rand elfeledkezik parányi országáról, ha nem emlékezteti rá. Lehet, hogy a végén kellemes szórakozást jelent majd végignézni, ahogy ez a nő összecsap Cairhien nagyuraival. Hiszen országa úrnőinek hosszú sora bár nehezen, de képes volt elkerülni, hogy a Házak Játékának következtében Tear elnyerje parányi birodalmukat. Mi lenne, ha őt tenné meg itt helytartónak...? Ha eljön az ideje, úgyis magával viszi Meilant és a többi tearit. Már ha tényleg jön a nő.

Ez semmivel sem volt jobb annál, mint ami bent várt rá. Kirázta a hamut a pipájából, és eltaposta a még izzó parazsat. Semmi szükség arra, hogy véletlenül felgyújtsa a kertet. Úgy égne az egész, mint egy máglya. Az aszály. Ez a természetellenes időjárás. Azon kapta magát, hogy halkan morog, mint egy farkas. De hát előbb azzal kell foglalkoznia, amivel meg tud birkózni. Komoly erőfeszítésébe került, hogy nyugodt képet vágjon, amikor belépett.

Asmodean elegánsan, mint egy nagyúr, a sarokban ült egy zsámolyon, és egy megnyugtató dallamot pengetett hárfáján. Ruháját valósággal elöntötte a finom csipkék zuhataga. Nyugodtan támaszkodott a sötét faburkolatnak, mint akinek éppen semmi fontosabb tennivalója sem akadt. A többiek is letelepedtek, de Rand érkezésekor felpattantak. Egy fejedelmi gesztussal jelezte nekik, hogy leülhetnek. Torean, Meilan és Aracome gazdagon díszített, faragott karosszékekben ültek a piros-arany szőnyeg egyik végében. Mindegyikük mögött egy ifjú teari nemes állt, a cairhieniek ugyanígy helyezkedtek el velük szemben. Dobraine és Maringil mögött is egy-egy ifjú úriember feszített, akik ugyanúgy kopaszra borotváltatták és bepúdereztették koponyájuk elülső felét, mint Dobraine. Selande sápadt arccal Colavaere mellett állt, és remegni kezdett, amikor Rand ránézett.

Így aztán a fiú nyugalmat kényszerített az arcára, és keresztülvágott a termen, az ülőhelyéhez. Ez a bútordarab már magában is elegendő okot adott arra, hogy az önfegyelemben jeleskedjen. Colavaere és a két másik ajándékát olyan stílusban készítették el, melyről a cairhieniek úgy vélték, hogy a teari ízlést tükrözi. Biztosra vették, hogy Rand imádja a teari stílust, hiszen ő az ország ura, ő küldte ide a katonákat. A széket faragott sárkányok tartották. Arany és vörös fényben csillogtak a lakktól és a bőséges aranyozástól. Jókora borostyándarabkák izzása jelezte a sárkányok szemeit. A karját két másik sárkányon nyugtathatta, és hátát is sárkányoknak támaszthatta. Érkezése óta valószínűleg számtalan mesterember robotolhatott éjt nappallá téve a szék elkészítésén. Kifejezetten ostobán érezte magát, amikor ezen ült. Asmodean zenéje megváltozott, most úgy zengett, mint egy diadalmenet.

És mégis, különös bizalmatlanság tükröződött a cairhieniek sötét szemében, és ez a bizalmatlanság ott ragyogott a teariek tekintetében is. Ezt már akkor is látta, amikor kiment. Talán hibát követtek el, amikor el akarták nyerni Rand kegyét? Talán csak most fedezték fel tévedésüket? Mindent megtettek azért, hogy ne kelljen látniuk, ki ő, úgy akartak rá tekinteni, mint egy ifjú fejedelemre, aki elfoglalta birodalmukat, akivel tárgyalni lehet, akit esetleg manipulálni is sikerülhet. Ám ez a szék, ez a trón nem engedte nekik, hogy elfeledkezzenek arról, kicsoda Rand. Hogy ki is ő valójában.

– A csapatok mozgása megfelel a kívánságomnak, Dobraine nagyúr? – A hárfa azonnal elhallgatott, ahogy Rand megszólalt. Asmodean szemmel láthatóan igyekezett zenéjével nyomatékot adni Rand szavainak. A cserzett képű férfi komoran megszólalt:

– Meg bizony, Sárkány Nagyuram. – Csak ennyit. Rand nem ringatta illúziókban magát afelől, hogy a viharvert főnemes jobban kedvelné őt a többieknél, vagy hogy nem próbálna meg hasznot húzni a helyzetből, de mégis úgy tűnt, Dobraine legalább komolyan veszi a letett esküt. Rövid zubbonyának mellrészén megkoptak a színes csíkok, mivel általában mellvértet viselt felettük.

Maringil ültében előrehajolt. A karóvékony férfi feltűnően magas volt cairhieni létére. Nem borotválta a fejét, fehér haja szinte a vállát verdeste, és színes csíkokkal elborított zubbonya vadonatújnak tűnt.

– Azokra a katonákra itt van szükségünk, Sárkány Nagyuram. – Ragadózó madárra emlékeztető szemében megvillant a trón aranya, de aztán figyelmét Randre összpontosította. – Még mindig rengeteg haramia garázdálkodik földünkön. – Úgy tartotta a fejét, hogy közben ne kelljen a teariekre néznie. Meilan meg a két másik mosolyogni kezdett.

– Kiküldtem az aieleket, hogy vadásszák le az útonállókat – felelte Rand. Ez meg is felelt a valóságnak. Tényleg utasította az aieleket, hogy útközben végezzenek a környéken fellelhető banditákkal és haramiákkal. Ám csak azokkal, akik a közelükben vannak. Még az aielek sem tudnak gyorsan haladni, ha közben vadászniuk kell. – Ahogyan arról beszámoltak nekem, három nappal ezelőtt Morelle környékén a Kőkutyák végeztek közel kétszáz törvényen kívülivel. – Ez volt a legdélebbi pontja az elmúlt évek cairhieni területi követeléseknek, szinte már félúton az Iralell folyó felé. Semmi oka nem volt arra, hogy felhívja az itt egybegyűltek figyelmét arra, hogy ugyanezek az aielek már időközben a folyót is elérhették. Sokkal gyorsabban mozogtak, mint a lovasság.

Maringill homlokát ráncolva tovább makacskodott.

– Más oka is van, amiért itt kellene tartanunk hadainkat. Országunk nyugati fele, az Alguenya teljes túlpartja, még mindig Andor kezében van. – Zavartan elhallgatott. Mindannyian tudták, hogy Rand Andorban nőtt fel. Egy tucatnyi szóbeszéd tartotta már eddig a legkülönfélébb nemesi családok sarjának. Akadt pletyka, mely szerint maga Morgase az anyja, de kitaszította, mert Rand fókuszálni tudott, míg más hírek szerint ő maga szökött el, hogy elkerülje a megszelídítést. A szikár férfi úgy folytatta, mintha bekötött szemmel, lábujjhegyen lépkedne éles tőrök között. – Morgase ebben a pillanatban nem folytatja az inváziót, de vissza kell venni tőle azt, amit megszállt. A heroldjai már azt hirdetik, hogy ő a jogos örököse a ... – Hirtelen elhallgatott. Senki sem tudta, kinek szánja Rand a Naptrónt. Talán Morgase-nek?

Colavaere sötét szeme ismét fürkészően és mérlegelően meredt rá. Ma nem sokat beszélt. Nem is fog, míg meg nem tudja, miért lett annyira sápadt Selande.

Rand hirtelen hihetetlenül unni kezdte az egészet, a civakodó nemeseket, a Házak Játékát. Daes Dae'mar.

– A Cairhien felé támasztott andori igényekkel majd akkor foglalkozom, ha annak eljött az ideje. Ezek a katonák elmennek Tearbe. Kegyelmedék pedig követni fogják Meilan nagyúr jó példáját, ami az engedelmességet illeti. – Most a teariek felé fordult. – Ugye példaképül állíthatom önt, Meilan nagyúr? Vagy önt, Aracome? Ha holnap kilovagolok, akkor remélhetőleg nem fogok alig tíz mérföldnyire délre a várostól ezer harcost találni a Kő Védelmezői közül, akiknek már két nappal ezelőtt fel kellett volna kerekedniük Tear irányába? Vagy a teari nemesi házak kétezer fegyveresét?

A három főúr mosolya azonnal semmivé foszlott. Meilan szeme komoran csillogott, de egy szót sem szólt. Aracome elsápadt, a haragtól vagy a félelemtől, nem lehetett tudni. Torean az ingujjából előhúzott selyemkendővel törölgette zsíros arcát. Tearben Rand uralkodott, és ezen nem kívánt változtatni. A Kő Szívében Callandor pontosan erre emlékeztette őket. Éppen ezért akkor sem tiltakoztak, amikor cairhieni csapatokat küldött Tearbe. Ők maguk azonban itt, ezen a helyen, jó messze onnan, ahol Rand uralkodik, új birtokokat, sőt talán új királyságokat akartak kiszakítani maguknak.

– Nem lát semmi ilyesmit, Sárkány Nagyuram – válaszolta végül Meilan. – Holnap személyesen lovagolok ki kegyelmeddel, hogy mindent a saját szemével láthasson.

Rand ebben nem kételkedett. Mihelyt a fickó kiszabadul innen, azonnal elküld egy lovast déli irányba, így a teariek estére már jó darabot meg is tettek a Tear felé vezető útból. Egyelőre ennyi elég. Egyelőre.

– Akkor mára végeztünk. Mehetnek.

Néhányan összerezzentek, de olyan gyorsan összeszedték magukat, hogy rövid megingásuk akár a képzelet játéka is lehetett, majd sűrű hajlongások és pukedlizések között elindultak kifelé. Selande és az ifjabb nemesek hátrálva kerekedtek fel. Ennél többre számíthattak. Az Újjászületett Sárkány kihallgatásai általában sokáig tartottak, és ők egyfajta önfeláldozásnak tekintették a részvételt. Mindig rájuk kényszerítette az akaratát. Akkor, amikor kijelentette, hogy egyetlen teari nemes sem kaphat cairhieni birtokot, csak ha beházasodik valamelyik itteni családba, amikor megtiltotta, hogy kidobják a városból a leégett külvárosok lakóit, amikor olyan törvényeket hozott, amelyek a nemességre is vonatkoztak, pedig a törvény szigora azelőtt csak a közembereket sújtotta.

Pillantásával követte Selandét egy pillanatig. Nem ő volt az első, aki az elmúlt tíz nap folyamán ilyesmivel próbálkozott. Nem is a tizedik vagy a huszadik. Randet az elején még elfogta a kísértés – az elején. Ha elküldte a karcsút, egy gömbölyded következett, a cairhieni viszonyokhoz képes magas nőt pedig egy alacsony váltotta fel, akár előttük a barna a szőkét. Szünet nélkül keresték az ízlésének megfelelő nőt. A Lándzsa Hajadonjai mindenkit elhárítottak, aki éjszaka akart beosonni Rand hálószobájába, határozottan, de gyengédebben, mint azt, akit Aviendha személyesen kapott el. Úgy tűnt, Aviendha halálosan komolyan veszi, hogy megőrizze Elayne számára. Ugyanakkor az aielekre annyira jellemző különös humorérzékkel még örömét is lelte abban, hogy Randet kínozza. Legalábbis elégedett arckifejezés tűnt fel a képén, amikor Rand felsóhajtott, és eltakarta a szemét, látva, hogy Aviendha az orra előtt kezd el esténként vetkőzni. A lány halálos komolysága tulajdonképpen akár dühíthette volna, ha nem ismeri fel elég korán, mi áll a csinos nők hirtelen feltámadt érdeklődésének a hátterében.

– Colavaere úrhölgy.

Az asszony megtorpant, amikor Rand kimondta a nevét. A mesterségesen feltornyozott sötét hajfonatok alól szeme hűvösen nézett a fiúra. Selande nem tehetett mást, mint hogy mellette maradjon, pedig a maradástól legalább annyira berzenkedett, mint a többiek a távozás gondolatától. Meilan és Maringil még egyszer meghajoltak, majd kimentek. Közben mind a ketten annyira elmerültek a töprengésben, hogy miért szólíthatta fel maradásra Colavaere-t, hogy észre sem vették, milyen összhangban baktatnak egymás mellett a folyosón. A szemük alapján ikrek is lehettek volna. Két sötét tekintetű ragadozó madár.

A sötét ajtószárnyak bezáródtak.

– Selande úrasszony figyelemre méltó ifjú hölgy – folytatta Rand. – Ám akadnak, akik egy érettebb és... tapasztaltabb asszony társaságát kedvelik. Kegyed ma este velem vacsorázik. Akkor, amikor másodszor zendülnek fel az esti harangok. Már előre örülök a remek társaságnak. – Intett, hogy a nő távozzon, mielőtt az bármit is válaszolhatott volna. Az asszony arckifejezése leheletnyit sem változott, csak a pukedlije tűnt kissé bizonytalannak. Selande értetlenül nézte őket, de hihetetlenül megkönnyebbültnek látszott.

Mihelyt bezáródott az ajtó a két nő mögött, Rand harsányan felnevetett. Ugató, keserű nevetés tört elő a torkából. Már annyira unta a Házak Játékát, hogy gondolkodás nélkül képes volt játszani. Mivel szinte undorodott magától, amiért az előbb halálra rémített egy nőt, most kárpótlásul egy másiknak is alaposan befűtött. Ez máris elég okot adott a kacagásra. A szakadatlanul áramló ifjú nőket Colavaere küldte a nyakára. Ha megtalálnák a Sárkány Nagyúr megfelelő kis ágymelegítőjét, azt az ifjú hölgyet, akit a főúri asszonyság bábuként irányíthatna, akkor bizony Randet is mozgathatná. Viszont egészen más dolog volt egy ifjú hajadont bezavarni az Újjászületett Sárkány ágyába, esetleg hozzáadni feleségül, mint ha saját magának kellett volna csatasorba állnia. Most majd izzadhat egészen a második harangszóig. Hiszen az asszonyság pontosan tudta magáról, hogy csinos, bár szépnek nem nevezhető, és ha egy fiatalember visszautasította a sok ifjonti szépséget, akkor igen könnyen lehet, hogy olyan társnőre vágyik, aki tizenöt évnyi korkülönbségre támaszkodva, annak minden tapasztalatával szórakoztathatja. Ráadásul azt saját maga is nagyon jól tudta, hogy nem meri visszautasítani azt a férfit, aki egész Cairhien ura. Ma estig megfő a saját levében, és abbahagyja az egész ostobaságot. Aviendha valószínűleg elvágná annak a nőnek a torkát, akit Rand ágyában talál. Ezenfelül Randnek egyszerűen nem jutott ideje azokra a rettenetes cicuskákra, akik úgy vélték, hogy fel kell áldozni magukat Cairhienért és Colavaere-ért. Túl sok dologgal kellett megküzdenie, és túl kevés ideje maradt az egészre.

A Fényre, mihez kezdek, ha Colavaere mégis úgy dönt, hogy neki még így is megéri? Ez bizony megtörténhet. Az a némber éppen eléggé elszánt. Akkor ma gondoskodnom kell arról, hogy megfagyjon a vér az ereiben. Ez nem lesz valami nehéz. Rand állandóan ott érezte a saidint közvetlenül a háta mögött. És ugyanígy érezte benne a mocskot, a tisztátlanságot. Néha azt is érezni vélte, hogy a szenny már ott van benne, mert a saidin a testében hagyta.

Azon kapta magát, hogy dühösen mered Asmodeanra. A fickó kifejezéstelen arccal bámult vissza rá, majd játszani kezdett. Mintha víz csörgedezett volna a köveken. Egy megnyugtató dallam? Akkor hát meg kell Randet nyugtatni?

Az ajtó kopogás nélkül kitárult, és Moiraine, Egwene és Aviendha lépett be. Két aiel öltözéket viselő ifjú nő a kék ruhás aes sedai két oldalán állt. Bárki más érkezett volna, akár Rhuarc vagy a város közelében tartózkodó bármelyik törzs vezetője, de még akkor is, ha a Tudós Asszonyok küldtek volna újabb küldöttséget a nyakára, a Lándzsa egyik Hajadonja jött volna be először, bejelenteni az érkezőket. Ezt a hármat a Hajadonok még akkor is beengedték hozzá, ha éppen fürdött. Egwene komor pillantást vetett „Nataelre”, mire a dallam kissé megváltozott, bonyolultabb lett – talán egy tánc zenéje –, majd elsimult, mint a fák között zúgó szellő. A férfi belevigyorgott hárfájába.

– Meglep, hogy itt látlak Egwene – jelentette ki Rand, majd lábát a trón karfáján átemelve, kényelmesebben elhelyezkedett. – Milyen régóta nem tiszteltél meg a látogatásoddal? Hat napja? Milyen kedvező híreket hoztál? Masema esetleg a nevemben bevette Amadort? Vagy esetleg kiderült, hogy azok az aes sedai-ok, akikről úgy vélted, hogy támogatni fognak engem, valójában Fekete nővérek? Mint ahogy bizonyára észrevetted, meg sem kérdezem a nevüket, vagy hogy merre vannak. Még csak az iránt sem érdeklődöm, hogyan szereztél tudomást róluk. Nem kérlek arra, hogy áruld el az aes sedai-ok titkait. Vagy épen a Tudós Asszonyokét. Vagy bárki másét. Szórd elém hát tudásod magvait, és hagyd, hogy eltöprengjek azon, nem fog-e éjjel tőrt döfni belém az, amit velem tudatni szíveskedtél.

A lány nyugodtan viszonozta a pillantását.

– Mindent tudsz, amit tudnod kell. És semmit sem fogok elárulni abból, amire nincsen szükséged. – Pontosan ezt mondta hat nappal ezelőtt is. Most már ő is ugyanolyan aes sedai volt, mint Moiraine, bár az kék selymet viselt, ő meg a Tudós Asszonyok aiel öltözékét.

Ezzel szemben Aviendhát cseppet sem lehetett volna nyugodtnak nevezni. Előrelépett, és megállt Egwene mellett. Zöld szeme villámokat lövellt, és háta olyan merevnek tűnt, mintha jégből faragták volna ki. Szinte már meglepő volt, hogy Moiraine nem csatlakozott hozzájuk, hogy hármasban döngöljék földbe pillantásukkal Randet. Bár letette a hűségesküt, de még így is rengeteg kiskaput talált, és amióta egy hatalmasat veszekedtek Egwene-nel, azóta a nők mintha közelebb kerültek volna egymáshoz. Nem mintha különösebben elfajult volna az a bizonyos vita. Nem lehet egy olyan nővel veszekedni, aki fel sem emeli a hangját, csak hűvösen nézi az embert, és egy idő múlva már mintha meg sem hallaná a kérdéseit.

– Mit akarnak? – kérdezte végül.

– Ezek az elmúlt óra során jöttek neked – válaszolta Moiraine. Dallamos hangja remekül illett Asmodean hárfájához. Két összehajtott levelet nyújtott a fiú felé.

Rand felkelt, és gyanakodva átvette a leveleket.

– Ha nekem küldték őket, akkor hogyan kerültek a maga kezébe? – Az egyik irományt „Rand al'Thornak” címezték. A nevét kissé szegletes, de határozott írással vetették papírra. A másik címzettje „az Újjászületett Sárkány Nagyúr” volt. Ezt lendületesebb, de semmivel sem szabálytalanabb vonalvezetéssel írták. A pecsétek épnek tűntek. Még egyszer rájuk pillantva azonban pislogni kényszerült. A két pecsétet mintha ugyanabból a piros viaszból öntötték volna. Az egyiken Tar Valon lángja látszott, míg a másikon a Torony szinte elfedte Tar Valon szigetét, amelyet azonnal felismert.

– Talán a levelek írói és a hely miatt, ahonnan elküldték őket. – Hát ez nem volt igazából válasz, de ennél többet csak akkor fog hallani, ha határozottan megköveteli. És még akkor is harapófogóval kellene kiszedni belőle az értesüléseket. Az asszony eléggé szabadon értelmezte a hűségesküjét. – Nincsenek mérgezett tűk a pecsétben. És a Hatalommal szőtt csapdák sem.

Rand egy pillanatra megtorpant, hüvelykujja egy hajszálnyira a lángos pecsét felett. Amíg a nő nem mondta, neki egyik lehetőség sem jutott az eszébe. Aztán feltörte a pecsétet. Az aláírás mellett egy másik lángnyelves pecsétet nyomtak a piros viaszba. Az Elaida de Avriny a'Roihan sietve odavetettnek tűnt a címek felett. A többit ugyanazzal a szegletes betűkkel írták.

Kétségtelen, hogy Ön az, kinek eljövetele megjövendöltetett. Mégis sokan vannak, kik az Ön egyéb tulajdonságai miatt az Ön halálát kívánják. A világ megmentése érdekében ezt nem lehet megengedni. Két nemzet hajolt meg Ön előtt, akárcsak a vad aielek, ám a királyságok ereje semmi az Egyetlen Hatalomhoz képest. A Fehér Torony vendégül látja, és megvédi Önt azok elől, kik képtelenek belátni azt, aminek lennie kell. A Fehér Torony gondoskodik arról, hogy életben maradhasson és küzdhessen Tarmon Gai'donban. Erre senki más nem képes. Aes sedai-ok küldöttsége indul Önért, hogy az Önt megillető tisztelettel elkísérje Tar Valonba. Ezért én kezeskedem.

– Meg sem kérdezi, hogy jövök-e – jegyezte meg Rand szárazon. Jól emlékezett Elaidára, pedig csak egyszer látta. Egy olyan kemény nőszemély, hogy hozzá képest Moiraine ma született bárányra emlékeztetett. Az Önt megillető tisztelettel? Le merte volna fogadni, hogy a kísérete éppen tizenhárom aes sedai-ból állna.

Visszaadta Elaida levelét Moiraine-nek, és felbontotta a másikat. Ugyanaz a kéz írta a levelet, mint aki megcímezte.

Tiszteletteljes hódolattal kérem, hogy bemutatkozhassak a hatalmas Újjászületett Sárkány Nagyurunknak, és szólhassak hozzá, kit a Fény kiválasztott a világ megmentőjének.

Az egész világ ámulva kell, hogy kegyelmed előtt heverjen, hiszen Cairhient ugyanúgy egyetlen nap alatt elfoglalni méltóztatott, ahogyan korábban Teart. Ennek ellenére arra kérem, legyen óvatos, mert az Ön ragyogása még azok között is irigységet szült, kik nem az Árnyékot szolgálják. Még itt, a Fehér Toronyban is akadnak vakok, kik nem látják az Ön ragyogását, mely valamennyiünknek világítani fog. Ám tudnia kell, hogy az Ön érkezését sokan leglelkesebben várják, s lesznek, akik életük legnagyobb céljának tartják, hogy Önt szolgálhassák. Mi nem tartozunk azok közé, kik saját maguk számára akarnak valamit kisajátítani kegyelmed ragyogásából, hanem bizony azok vagyunk, akik letérdelünk, hogy az Ön fényében fürödhessünk. Nagyurunk megmenti a világot, mert így írják a Próféciák, és a világ kegyelmedé lesz.

Szégyellem magam, mert arra kell kérnem Nagyurunkat, hogy senkinek se mutassa meg e sorokat. Semmisítse meg levelem, mihelyt elolvasta. Az Ön védelme nélkül állok azok között, kik kegyelmed hatalmát legszívesebben aláásnák, és nem tudhatom, hogy az Ön környezetében ki ugyanolyan hűséges, mint én. Azt mondták nekem, hogy Moiraine Damodred az Ön közelében tartózkodik. Lehetséges, hogy ő a legalázatosabban szolgálja kegyelmedet, s törvénynek tekinti az Újjászületett Sárkány szavait, akárcsak én, őt azonban meg nem ítélhetem, mert titokzatos nőszemélynek ismertem meg, aki szívesen állít csapdát, ahogy az Cairhienben megszokott dolog. Ha azonban kegyelmed e nőszemélyt megbízható szolgájának tekinti, akárcsak engem, akkor is arra kell kérnem, hogy üzenetemet előtte titokban tartani kegyeskedjék.

Életemet az Ön kezébe helyeztem, Újjászületett Sárkány Nagyuram, s az Ön alázatos szolgája vagyok.

Alviarin Freidhen

Rand pislogott egyet, és még egyszer átolvasta az üzenetet. Ezután Moiraine kezébe nyomta a levelet. Az sietve átfutott a tartalmán, majd odanyújtotta Egwene-nek, aki Aviendhával összedugta a fejét a levél fölött. Lehet, hogy Moiraine már ismerte a levél tartalmát?

– Nagyon jó, hogy letette azt az esküt – jelentette ki Rand. – Ahogy korábban viselkedett, ahogy mindent eltitkolt előlem, az eskü nélkül most el is hihettem volna a vádakat. Nagyon jó, hogy most már sokkal nyugodtabb. – A nő nem reagált. – Mi a véleménye erről?

– Bizonyára hallott arról, hogy fejedbe szállt a dicsőség – morogta Egwene halkan. Rand nem gondolta, hogy ezeket a szavakat az ő fülének szánta. A lány megcsóválta a fejét, aztán hangosabban folytatta: – Ez egyáltalán nem emlékeztet Alviarinra.

– Ez az ő kézírása – jelentette ki Moiraine. – Mit gondolsz erről te, Rand?

– Azt hiszem, a Torony meghasonlott, akár tud erről Elaida, akár nem. De úgy vélem, hogy egy aes sedai ugyanúgy képtelen hazudni írásban, ahogy szóban, igaz? – Nem is várt a bólintásukra. – Ha Alviarin nem olyan körmönfontan fogalmazott volna, azt hihetné az ember, hogy összedolgoztak, csak hogy lépre csaljanak. Ugyanakkor viszont el sem tudom képzelni, hogy Elaida ilyesmire gondolna, arra pedig végképp nem, hogy a feladattal a krónikaőrt bízná meg.

– Nem fogsz engedelmeskedni a felszólításnak! – jelentette ki Aviendha, és összegyűrte Elaida levelét. Kijelentése nem tűnt kérdésnek.

– Nem vagyok bolond.

– Néha nem – felelte a lány rosszkedvűen, és csak rontott a helyzeten, amikor egyik szemöldökét magasba húzva, kérdően Egwene-re nézett, aki erre egy pillanatig habozott, majd megvonta a vállát.

– Mit olvasol még ki ebből? – kérdezte Moiraine.

– A Fehér Torony kémjeiről – válaszolta Rand szárazon. – Tudják, hogy enyém a város. – A csatát követő első két-három nap során a shaidók még egy galambot sem engedtek volna át északi irányba. És még egy olyan lovas sem érhette el ennyi idő alatt a Fehér Tornyot, aki tudja, hol lehet lovat váltani Tar Valon és Cairhien között, amit ráadásul Cairhienben cseppet sem lehet biztosra venni. A levelek túl gyorsan érkeztek meg.

Moiraine elmosolyodott.

– Gyorsan tanulsz. Még sokra viszed. – Egy pillanatig mintha tényleg büszke lett volna rá. – Most pedig mire készülsz?

– Semmire, azon kívül, hogy gondoskodjak arról, Elaida díszkísérete egy mérföldön belül sose kerülhessen a közelembe. – Tizenhárom aes sedai még akkor is térdre tudja kényszeríteni, ha összekapcsolódnak, és nem hitte volna, hogy Elaida a leggyengébb aes sedai-okat küldte volna ide. – Csak ennyi, illetve az, hogy megjegyezzem: a Torony, egy nappal azután, hogy cselekszem, már értesül a tetteimről. Ezenkívül mást nem teszek, amíg nem tudok többet. Lehetséges, hogy Alviarin a titokzatos barátnőid egyike, Egwene?

A lány habozott, mire Rand töprengeni kezdett azon, hogy Egwene esetleg neki többet mondott el, mint Moiraine-nek. Kinek a titkait őrzi ez a lány? Az aes sedai-okét vagy a Tudós Asszonyokét? Egwene végül csak ennyit mondott:

– Nem tudom.

Kopogtak az ajtón, és Somara fakószőke feje kukkantott be.

– Matrim Cauthon megérkezett, Car'a'carn. Azt mondja, hogy te hívattad.

Négy órával ezelőtt – rögtön azután, hogy megtudta, Mat ismét a városban tartózkodik. Vajon most milyen kifogással áll elő? Itt az ideje, hogy véget vessen a mellébeszélésnek.

– Köszönöm – felelte a nőnek. A Tudós Asszonyok majdnem ugyanúgy idegesítették Matet, mint az aes sedai-ok. Három vendége pedig egészen biztosan kizökkenti majd az egyensúlyából. Már nem is törődött azzal a gondolattal, hogy kihasználja a nőket. Matet is használni fogja. – Küldd be, Somara!

Mat vigyorogva sétált be a szobába, mintha csak kedvenc ivójába lépne be. Zöld zubbonya nyitva állt, s ingét a gallérjánál csak félig kötötte be. Az ezüst rókafej izzadó mellére lógott, de nyakában a hőség ellenére is ott viselte a sötét selyemsálat, amely elfedte az akasztófa kötelének nyomát.

– Nagyon sajnálom, hogy ilyen későn jöttem. Akadt ott néhány cairhieni fickó, akik azt hitték, hogy tudnak kártyázni. Ez meg nem tud valami vidámabbat játszani? – kérdezte, és fejével Asmodean felé biccentett.

– Úgy hallottam – jelentette ki Rand –, hogy az összes fiatalember, aki elég erős ahhoz, hogy elbírjon egy kardot, be akar állni a Vörös Kéz bandájába. Talmanes és Nalesean tucatjával utasítja el a jelentkezőket. Daerid pedig kétszeresére növelte a gyalogság létszámát.

Mat megdermedt, miközben le akart ülni arra a fotelre, melyet Aracome használt.

– Így igaz. Egy jó adag ifjú... legény, aki szívesen lenne hős.

– A Vörös Kéz bandája – morogta Moiraine – Shen an Calbar. Egykori hősök legendás seregét hívták így, melynek tagjai ugyan elég sokat változtak, hiszen a háború, melyben küzdöttek, több mint háromszáz esztendeig tartott. Azt mondják, a végén már csak ők álltak ellent a trallokoknak, amikor pedig Manetheren meghalt, ők vigyáztak Aemonra. A legenda szerint forrás fakadt azon a helyen, ahol az utolsók is elestek közülük, hogy megőrizze az emléküket, de én azt hiszem, hogy ez a patak már korábban is ott lehetett.

– Erről semmit sem tudok. – Mat megérintette a rókafejes érmét, és hangja határozottabbá vált. – Valamelyik bolond előrukkolt ezzel a névvel, és azóta mindenki ezt használja.

Moiraine futó pillantást vetett a rókafejre. A nő homlokára lógó, apró, kék drágakő mintha befogta volna a fényt, és izzani kezdett, bár valahogy nem stimmelt az a szög, ahogy megtörte a fényt.

– Úgy tűnik, te igen bátor vagy, Mat. – Ezt minden különösebb hangsúly nélkül mondta, de az ezt követő csendben elkomorodott a fiú arca. – Nagyon bátor cselekedet volt – folytatta végül az asszony – a Shen an Calbart átvinni az Alguenyán, és szembeszállni az andoriakkal. Sőt, egészen bátor, mert a szóbeszéd szerint egyedül előrevágtattál felderíteni az utat, és Talmanesnak meg Naleseannak keményen kellett vágtatni, hogy utolérjenek. – Egwene hangosan szipákolni kezdett a háttérben. – Ez nem volt valami bölcs cselekedet, ha az ifjú úr egy sereg élén áll.

Mat elfintorodott.

– Nem vagyok én ifjú úr. Ahhoz túlzottan is jó az önbecsülésem.

– De nagyon bátor – folytatta Moiraine álmodozva, mintha a fiú meg sem szólalt volna. – Az andoriak utánpótlását felégették, az előőrsüket megsemmisítették. És három csata. Három csata és három győzelem. Meglepően alacsony veszteséggel, ami a saját embereidet illeti, pedig az ellenség túlerőben volt. – Amikor az asszony végigsimította Mat vállán a vágásnyomot, a fiú annyira hátrahúzódott, amennyire csak bírt. – Vonz a csata vad forgataga, vagy te csalogatod magadhoz a háború szörnyetegét. Majdnem megleptél azzal, hogy visszajöttél. A szóbeszéd szerint simán visszazavarhattad volna az andoriakat az Erinin mögé, ha ott maradtál volna.

– Ezt most nagyon tréfás dolognak tartja? – hördült fel Mat. – Ha mondani akar valamit, akkor ki vele! Felőlem addig játssza a macskát, ameddig akarja, de én nem vagyok egér. – Pillantása Egwene és Aviendha felé villant, akik karba font kézzel álltak ott, és ismét megtapogatta az ezüst rókafejet. Éppen azon gondolkozott, hogy ha a talizmán képes ellenállni egy, az Egyetlen Hatalmat fókuszáló nőnek, akkor elég erős-e ahhoz, hogy szembeszálljon hárommal.

Rand csak nézte őket. Figyelte, ahogy puhára verik a barátját, hogy utána azt tehessen vele, amit csak akar. Maradt nekem bármi más is a szükségszerűségen kívül? Csak egy futó gondolat. Felvillant, és máris semmivé foszlott. Meg fogja tenni, amit meg kell tennie.

Az aes sedai hangja valósággal jegessé vált, miközben mintha Rand gondolatait visszhangozta volna.

– Mindannyian azt tesszük, amit a Minta előír nekünk. Némelyeknek ez kevesebb szabadságot engedélyez, mint másoknak. Nem számít, hogy mi döntünk-e így, vagy kiválasztanak minket. A Kerék sző, a Minta jő.

Mat nem tűnt különösebben megpuhítottnak. Bizalmatlan és egészen bizonyosan dühös, de semmiképpen sem puha. Olyan kandúrra hasonlított, akit három kopó szorított sarokba. Egy kandúr, aki drágán adja majd az irháját. Mintha el is felejtette volna, hogy rajta és a három asszonyon kívül más is van a szobában.

– Addig lökdösik a férfiembert, míg ott nincsen, ahová szánták, igaz? Jól belerúgnak, ha nem hagyja magát az orránál fogva vezetni. Vér és véres hamu! Ne nézz rám olyan csúnyán, Egwene, úgy beszélek, ahogy akarok, a Fény égessen meg! Most már csak Nynaeve hiányzik, hogy kitépje a saját haját, meg az a beképzelt Elayne! De örülök, hogy nincsenek itt, és nem hallják, amiről be kell számolnom! Bár még ha Nynaeve is itt lenne, akkor sem...

– Miről kell beszámolnod? – kérdezte Rand élesen. – Mi az, amit Elayne-nek nem szabad hallania?

Mat Moiraine-re pillantott.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy létezik dolog, amire nem jött rá?

– Mi történt, Mat? – kérdezte Rand türelmetlenül.

– Morgase halott.

Egwene-nek elakadt a lélegzete, mindkét kezét a szája elé kapta, és tágra nyílt a szeme. Moiraine valamit suttogott, ami imának tűnt. Asmodean ujjai azonban a hárfán nem rontották el a dallamot.

Randnek az volt az érzése, hogy valaki kitépte a gyomrát a testéből. Elayne, bocsáss meg nekem! És egy halvány visszhang, enyhe változtatással: Ilyena, bocsáss meg nekem!

– Biztos vagy benne?

– Amennyire valaki biztos lehet, ha nem látta a holttestet. Úgy tűnik, Gaebrilt kikiáltották Andor királyának. És Cairhienének is, mellesleg. Állítólag Morgase rendezte így a dolgot. Valahogy úgy, hogy „Az idők szava egy erős férfit követel.” Mintha bárki is lehetne erősebb Morgase-nél. Nos, a déli végeken harcoló andoriak azt a rémhírt hallották, hogy a királynőt már hetek óta nem látta senki. Nem csak rémhíreket. És most mondd meg nekem, mire megy itt ki a játék? Andornak sosem volt királya, és most lett neki egy, a királynő pedig eltűnt. Gaebril az, aki meg akarta ölni Elayne-t. Megpróbáltam ezt elmondani neki, de hát tudod jól, hogy az a lány mindent jobban akar tudni a suttyó vidéki tahóknál. Azt azonban nem hiszem, hogy Gaebril a legcsekélyebb mértékben visszariadna attól, hogy elvágja egy királynő torkát.

Rand ráébredt, hogy Mattel szemben ül egy karosszékben, bár nem emlékezett arra, hogyan került oda. Aviendha egyik kezét a vállára tette. A lány szemében együttérzés látszott.

– Jól vagyok – jelentette ki a fiú szárazon. – Nem kell ideküldened Somarát. – A lány elpirult, de Rand szinte észre sem vette.

Elayne sosem fog megbocsátani. Rand tudott arról, hogy Rahvin – Gaebril – fogságba ejtette Morgase-t, de nem törődött vele, mivel a Kitaszított valószínűleg arra számított, hogy a nő segítségére siet. Ment a maga útján, és azt tette, amire azok nem számítottak. Az egész aztán azzal végződött, hogy Couladinra kellett vadásznia, ahelyett, hogy saját terveit váltotta volna valóra. Tudott a fogságról, figyelmét mégis Sammaelre összpontosította. Mivel az a fickó provokálta. Morgase-nek várnia kellett, míg szétveri Sammael csapdáját, és végez magával Sammaellel. Morgase ezért meghalt. Elayne anyja halott. Elayne még a halálos ágyán is átkozni fogja a nevét.

– Mondok neked valamit – folytatta Mat. – A királynő rengeteg híve gyűlt össze a határon. Egyáltalán nem biztosak abban, hogy a királyért is harcolniuk kell. Keresd meg Elayne-t! Az andoriak fele csatlakozik hozzád, ha Elayne-t ráülteted a...

– Fogd be a szád! – üvöltött rá Rand. Annyira remegett a haragtól, hogy Egwene hátrébb lépett, és még Moiraine is gyanakvó pillantást vetett rá. Aviendha keményen megmarkolta a vállát, de a felálló fiú lerázta magáról a lány kezét. Morgase azért halt meg, mert ő nem tett semmit! Ő fogta a tőrt, nem csak Rahvin. Elayne. – Bosszút állok érte! Rahvinon, Mat! Nem Gaebril az! Rahvin! A hajánál fogva rángatom a hóhér elé, akkor is, ha ez lesz az utolsó dolog az életemben!

– Ó, vér és véres hamu! – nyögött fel Mat.

– Hát ez őrület! – Egwene összerezzent, amikor rájött, mit mondott éppen, de uralkodott magán, és határozott, nyugodt hangon folytatta: – Rengeteg dolog vár még rád Cairhienben, nem is beszélve északon a shaidókról, és ott van az, amire Tearben készülsz. Még egy háborút akarsz kirobbantani, amikor már kettő is a nyakadba szakadt, és ráadásul egy romba dőlt országban ülsz?

– Nem lesz háború. Csak én. Egy órán belül Caemlynben lehetek. Egy támadás – igaz, Mat? Támadás, de nem háború. Kitépem Rahvin szívét! – Minden szava dördült, mint a kalapács ütése. Az volt az érzése, hogy vér helyett sav folyik ereiben. – Bárcsak itt lenne Elaida tizenhárom nővére, akiknek a segítségével megbéníthatnám, és bíróság elé állíthatnám! Gyilkosságért elítélni, és felakasztani. Ez lenne az igazságszolgáltatás. Meg kell halnia, és mindegy, hogyan hajtom végre az ítéletet.

– Holnap – szólalt meg Moiraine halkan.

Rand dühösen rámeredt. Az asszonynak azonban igaza volt. Jobb holnap. Egy éjszaka, hogy lehűljön a haragja. Meg kell őriznie hidegvérét, ha Rahvinnal akar szembeszállni. Ebben a pillanatban legszívesebben kinyúlt volna a saidin után, hogy vadul dühöngjön-romboljon. Asmodean zenéje ismét megváltozott. Azt a dalt pengette, amelyiket az utcai zenészek a városban a polgárháború alatt játszottak. Ezt néha ma is lehetett hallani, ha éppen egy cairhieni nemes ment el előttük. „A bolond, aki úgy vélte, király lehet”.

– Kifelé, Natael! Kifelé!

Asmodean elegánsan felkelt, meghajolt, de arca elsápadt, és olyan gyorsan kiment a teremből, mintha rettegne attól, ami a következő néhány pillanatban fog történni. Mindig is szeretett szurkálódni, de ezúttal túl messzire ment. Amikor kinyitotta az ajtót, Rand utánaszólt:

– Ma este még látni akarlak. Vagy élve, vagy holtan!

Asmodean meghajlása ezúttal nem tűnt olyan elegánsnak.

– Ahogyan Sárkány Nagyuram parancsolja – válaszolta érdesen, és sietve bezárta maga mögött az ajtót.

A három nő kifejezéstelen arccal nézett Randre.

– Most ti is elmentek! – Mat szinte felugrott. – Te nem. Veled még meg kell beszélnem valamit.

Mat rögtön megtorpant, hangosan felsóhajtott, és a rókafejjel kezdett játszani. Ő volt az egyetlen, aki elindult.

– Nincsen tizenhárom aes sedai-od – szólalt meg Aviendha –, de kettő melletted áll. És itt vagyok én is. Talán nem tudok olyan sokat, mint Moiraine sedai, de ugyanolyan erős vagyok, mint Egwene, és nem idegen tőlem a tánc. – Természetesen a lándzsa táncára gondolt, ahogyan az aielek a harcot nevezték.

– Rahvin az enyém – nézett rá egészen nyugodtan Rand. Elayne talán egy egészen picikét megbocsát neki, ha bosszút áll az anyjáért. Valószínűleg nem, de így talán saját magának meg fog tudni bocsátani. Valamicskét. Nyugalmat erőltetett magára, mert nem akarta ökölbe szorítani a kezét.

– Húzol egy vonalat a porba, amelyen át kell lépnie? – kérdezte Egwene. – Vagy kihívod, hogy megtámadjon? Gondoltál már arra, hogy Rahvin talán nincs egyedül, ha már Andor királyának nevezi magát? Nagyon látványos lesz a megjelenésed, ha egyik testőre nyilával keresztüllövi a szívedet!

Rand nagyon is jól emlékezett arra, milyen volt, amikor minden másnál jobban vágyott arra, hogy a lány ne üvöltözzön azonnal vele. Akkoriban minden sokkal egyszerűbbnek tűnt.

– Talán azt hitted, hogy egyedül akarok odamenni? – Pontosan ezt tervezte. Még csak nem is gondolt arra, hogy valakit magával vigyen, aki fedezhetné a hátát. Elméjében, valahol hátul, halk suttogás támadt: Rahvin legszívesebben hátulról vagy a szárnyak felől támad. Már alig tudott tisztán gondolkozni. Haragja mintha önálló életre kelt volna. Mintha folyamatosan ömlött volna az olaj a lángra. – Veletek semmiképpen sem. Ez egy veszélyes vállalkozás. Moiraine jöhet velem, ha akar.

Egwene-nek és Aviendhának nem kellett összenéznie ahhoz, hogy odaálljanak elé, de olyan közel, hogy még Aviendhának is fel kelljen szegnie az állát, hogy Rand szemébe nézhessen.

– Moiraine jöhet, ha akar?

A hangja eközben kemény, sima jégként csendült, Aviendha viszont izzott, mint az olvadó szikla.

– Számunkra viszont túl veszélyes?

– Hirtelen az apámmá változtál? Talán Bran al'Vere a neved?

– Ha van három lándzsád, kettőt félreraksz, csak azért, mert később készültek, mint a harmadik?

– Nem akarom kockára tenni az életeteket – válaszolta Rand zavartan. Egwene szemöldöke a magasba szaladt.

– Tényleg? – Ez volt minden.

– Nem vagyok a gai'shainod – vicsorgott Aviendha. – Nem te fogod eldönteni, hogy milyen veszélyekkel szállok szembe, Rand al'Thor. Soha! Ezt jól jegyezd meg.

Mi lenne, ha... ha mi? Ha a saidinba csavarná, és itt hagyná őket? Még mindig nem tudta, hogyan kell elszigetelni őket. Akkor hát ők a maguk részéről ugyanúgy gúzsba köthetnék. Szép kis zűrzavar, és csak azért, mert ezek ketten itt olyan konokok.

– Talán testőrségre gondoltál? – szólt közbe Moiraine. – De mi történik akkor, ha Semirhage vagy Graendal is ott van Rahvin mellett? Vagy Lanfear? Ezek ketten itt elboldogulnának az egyikükkel, de képes lennél-e te egyedül legyőzni Rahvint és a másikat?

Volt valami az asszony hangjában, amikor kimondta Lanfear nevét. Talán attól tartott, ha Lanfear is ott van, Rand végül mégis átáll a Kitaszítottak oldalára? És mihez kezdene, ha tényleg ott találná azt a nőt? Mire lenne egyáltalán képes?

– Jöhetnek – egyezett bele Rand, és szinte a fogát csikorgatta. – Most már elmennek?

– Ahogy parancsolod – válaszolta Moiraine, de nem siettek különösebben. Aviendha és Egwene különös gonddal igazították meg kendőjüket, mielőtt az ajtó felé indultak volna. A nagyurak és az úri hölgyek ugrottak, ha Rand kívánt valamit, de ezek itt sosem sietnének.

– Meg sem próbált lebeszélni róla – szólalt meg hirtelen.

Szavait tulajdonképpen Moiraine-nek szánta, ám helyette Egwene válaszolt. Igaz, csak Aviendhához szólt, miközben bájosan mosolygott.

– Egy férfit lebeszélni olyasvalamiről, amit mindenáron meg akar csinálni, olyan, mintha egy gyerektől elvennék az édességét. Néha szükség van rá, ám előfordul, hogy nem éri meg a fáradságot. – Aviendha bólintott.

– A Kerék sző, a Minta jő. – Moiraine-től ezt a választ kapta. Az asszony az ajtóban állt, és annyira aes sedai-nak látszott, mint az első alkalommal. Kortalanul, sötét szeme pedig készen állt arra, hogy elnyelje Randet. A karcsú és törékeny asszony úgy állt ott, hogy még egy egész teremnyi királynő is engedelmeskedett volna neki; akkor is, ha nem tudta volna fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Homlokán ismét felvillant a két drágakő fénye. – Sikerrel jársz majd, Rand!

A fiú még akkor is az ajtót bámulta, amikor az már régen becsukódott mögöttük.

A csizmatalp súrlódása emlékeztette arra, hogy Mat még itt van. Barátja lassan, óvatosan az ajtó felé lopakodott, de olyan lassan, hogy alig hallotta meg a mozgást.

– Beszélnem kell veled, Mat.

Mat elfintorodott. Úgy érintette meg a rókafejet, mintha az talizmán lett volna, és Rand felé fordult:

– Ha azt hiszed, hogy kockára teszem a fejemet, csak mert ezek az ostoba némberek erre kényszerítenek, akkor azt jobb, ha elfelejted! Nem vagyok én egy átkozott hős, és nem is akarok az lenni. Morgase csinos asszony volt, még tetszett is nekem, már amennyire ezt egy királynőről el lehet mondani, de Rahvin, az Rahvin, a fene egye meg, és én...

– Fogd be a szádat, és figyelj rám! Többet ne próbálj meg elmenekülni!

– Ó, a Fény égessen meg, ha azt teszem! Ez nem az én játékom, és nem fogok...

– Már mondtam, hogy fogd be a szádat! – Rand ujjával Mat mellére szorította a rókafejet. – Tudom, hogy hol szerezted. Én is ott voltam, emlékszel még rá? Én vágtalak le a kötélről, amikor felakasztottak. Én sem tudom, mit tettek ott a fejedbe, de szükségem van rá, bármi is legyen az. A törzsfők értenek valamennyire a hadviseléshez, de valahogy te is egy csomó mindent tudsz erről, és bizonyára többet náluk. És ez fontos nekem. Úgyhogy a következő feladat vár rád, együtt a Vörös Kéz bandájával...

– Legyetek holnap óvatosak! – szólalt meg Moiraine. Egwene megállt szobája ajtajában.

– Természetesen óvatosak leszünk. – A gyomra majdnem kifordult, de megőrizte feszesen csengő hangját. – Tudjuk, mennyire veszélyes szembeszállni egy Kitaszítottal. – Aviendha arckifejezését figyelembe véve akár a vacsorájukról is beszélgethettek volna. Igaz, az a lány semmitől sem félt.

– Valóban? – morogta Moiraine. – Ennek ellenére legyetek olyan óvatosak, amennyire csak lehet, akár azt hiszitek, hogy a közelben van az egyik Kitaszított, akár nem. Randnek mindkettőtökre szüksége lesz a következő napokban. Ti jól tudjátok kezelni a dühkitöréseit. Bár szeretném hozzátenni, hogy a módszereitek meglehetősen szokatlanok. Szüksége lesz olyan emberekre, akiket a dühe nem űz el, vagy nem félemlít meg. És akik azt mondják neki, amit hallania kell, nem pedig azt, amit a véleményük szerint hallani akar.

– De hiszen már most is ezt teszed, Moiraine – válaszolta Egwene.

– Persze. Mégis szüksége lesz rátok. Pihenjetek! Holnap... nehéz nap vár ránk. – Ezzel végigsiklott a folyosón, a félhomályon, egy lámpa fakó fényén, majd ismét be, a homályba. Ezekben a sötét csarnokokban már leszállt az este, és kevés volt az olaj.

– Mellettem maradsz még egy kicsit, Aviendha? – kérte Egwene. – Inkább beszélgetni szeretnék, mint enni.

– Még el kell mondanom Amysnak, mire készülök holnap. És Rand al'Thor hálószobájában kell lennem, mire ő odaér.

– Elayne tényleg nem panaszkodhat arról, hogy nem őrzöd Randet elég gondosan a számára. Tényleg a hajánál fogva húztad végig a folyosón Berewin kisasszonyt?

Aviendha arca kissé elpirult.

– Azt hiszed, hogy ezek az aes sedai-ok – Salidarban – támogatni fogják?

– Légy óvatos ezzel a névvel, Aviendha! Nem engedhetjük meg, hogy Rand kellő előkészítés nélkül találkozzon velük! – Úgy, ahogy most viselkedett, igen nagy volt a valószínűsége annak, hogy azonnal megszelídítik, vagy a nyakára küldenek tizenhárom nővért, ahelyett, hogy segítenék. Kénytelen lesz Tel'aran'rhiodban a csoportok közé állni, ő, meg Nynaeve és Elayne, és abban reménykedni, hogy ezek az aes sedai-ok már túlzottan is elkötelezték magukat Rand mellett ahhoz, hogy kihátráljanak mögüle, ha felfedezik, Rand milyen közel áll az őrülethez.

– Óvatos leszek. Aludj jól! Ma este vacsorázz rendesen! Reggel viszont már ne egyél semmit! Nem jó tele hassal nekikezdeni a lándzsák táncának.

Egwene barátnője után pillantott, ahogy az elsietett, aztán mindkét kezét gyomorszájára szorította. Nem igazán hitte, hogy akár ma este, akár holnap reggel még enni tudna valamit. Rahvin. És talán Lanfear vagy egy másik. Nynaeve szembeszállt Moghediennel, és legyőzte. Ám Nynaeve erősebb volt, mint ő és Aviendha, már ha egyáltalán képes volt az Egyetlen Hatalmat használni. De hiszen lehet, hogy senki sem lesz ott. Rand maga mondta, hogy a Kitaszítottak nem bíznak egymásban. Azt kívánta, bárcsak igaza lenne a fiúnak, vagy hogy ne lenne annyira biztos a dolgában. Egwene megriadt, ha arra gondolt, hogy egy másik férfi néz rá Rand szemén keresztül, és másvalaki szavait hallja a szájából. Ettől még nem kellene annyira megijednie, hiszen mindenki újjászületik, ha a Kerék tovább forog. Bár nem mindenkiből lesz Újjászületett Sárkány. Moiraine nem akart erről beszélni. Mit tesz Rand, ha ott találja Lanfeart? Lanfear szerette Lews Therin Telamont, de mit érzett iránta a Sárkány? Mennyire maradt meg Rand Randnek?

– Ilyen módon csak jobban belelovalod magad a félelembe – figyelmeztette magát határozottan. – Te már nem vagy gyermek. Viselkedj úgy, mint egy felnőtt nő!

Amikor egy szolgálónő behozta a vacsoráját – babot, krumplit és frissen sütött kenyeret –, arra kényszerítette magát, hogy egyen. Mintha hamut evett volna.

Mat végigdübörgött a palota rosszul megvilágított folyosóin, és valósággal feltépte annak a lakosztálynak az ajtaját, amelyet a shaidók elleni csata ifjú hősének kijelöltek. Nem, mintha túl sok időt töltött volna itt. Csak ritkán járt erre. A szolgák meggyújtottak két magas tartón álló lámpást. Hős! Ő aztán nem hős! Mi a hős jutalma? Egy aes sedai megsimogatja a fejét, aztán, hűséges kopóként visszazavarja vadászni. Egy nemes kisasszony esetleg leereszkedik annyira, hogy egy csókkal jutalmazza. Ugyanúgy, ahogyan a sírjára is vinne virágot. Dühösen fel-alá járt a szobájában. Kivételesen nem törődött a virágmintás, drága, illiani szőnyegekkel, és az aranyozott meg elefántcsont berakásos székekkel, szekrényekkel és asztalokkal.

Egészen hajnalig tartott viharos megbeszélése Randdel, miközben tiltakozott, kiutat keresett, de Rand megmakacsolta magát, és kemény maradt, mint Sasszárny Artur a Cole-hágó elleni sikertelen támadás után. Most mit csináljon? Ha megint kivágtat, biztos, hogy Talmanes meg Nalesean annyi emberrel ered a nyomába, ahányat csak nyeregbe tudnak ültetni. Azt várták tőle, hogy új csatát keres, melyet megvívhatna. És valószínűleg pontosan ez történne. Ennek tudatától hideg borzongás futott végig a hátán. Bármennyire is gyűlölte beismerni, de az aes sedai-nak igaza volt. Vagy ő vonzotta a harcot, vagy a csaták vonzották őt. Senki sem próbálkozott nála határozottabban nagy ívben elkerülni minden összetűzést az Alguenya túlsó partján. Ez még Talmanesnak is feltűnt. Viszont amikor már másodszor vonultak vissza óvatosan egy andori osztag elől, nehogy észrevegyék őket, egyszerűen belefutottak a harmadikba, és nem maradt más választásuk, csak a harc. Minden alkalommal érezte, ahogy a fejében pörögnek a kockák. Mostanra ezt már akár vészjelzésnek is tekinthette: ilyenkor a következő dombon túl egy összecsapás vár rá.

Lent, a kikötőben, a gabonaszállító dereglyék között szinte mindig akad egy hajó. Eléggé valószínűtlennek tűnt, hogy harcba kellene szállnia a folyó közepén, egy hajó fedélzetén. Bár az andoriak az Alguenya egyik partját majdnem a városig megszállták. Amilyen szerencséje mostanában van, a hajó a nyugati parton valószínűleg a fél andori sereg orra előtt kötne ki.

Így aztán nem maradt más választása, mint hogy megtegye, amit Rand akart. Ezt egyre világosabban érezte.

– Jó reggelt, Weiramon Nagyúr, és mind, ti nemesurak és hölgyek! Itt a parasztfiú, a szerencsejátékos beszél, aki azért jött, hogy átvegye a parancsnokságot az átkozott seregetek fölött. Az átokverte Újjászületett Sárkány majd eljön hozzánk, mihelyt elintézett egy apró kis ügyet.

Felkapta fekete nyelű lándzsáját a sarokból, és keresztülvágta a termen. A fegyver átszakította a vadászjelenetet ábrázoló faliszőnyeget, és nagyot csattanva, súlyosan nekivágódott a kőfalnak, mögötte. Ezután a padlóra zuhant. A szőnyegen ábrázolt vadászt szépen kettémetszette. Káromkodva odasietett, hogy felvegye. A két láb hosszú kardpengén sem repedés, sem karcolás nem látszott. Természetesen nem. Hiszen ez is az aes sedai-ok műve volt.

Megtapintotta a hollót a pengén.

– Kiszabadulok valaha is az aes sedai-ok hálójából?

– Hogy mondtad? – kérdezte Melindhra az ajtó felől.

Mat végigmérte a nőt, miközben a lándzsát visszaállította a fal mellé, és a változatosság kedvéért ez egyszer sem a nő vert aranyként ragyogó haja, sem tiszta kék szeme vagy izmos teste volt az, amire gondolt. Úgy tűnt, előbb-utóbb minden aiel lement a folyóhoz, és némán bámulta a hatalmas víztükröt. Melindhra azonban szinte minden nap odament.

– Szerzett már Kadere hajókat? – Kadere bizonyára nem gabonaszállító bárkákon akar Tar Valonba menni.

– A kalmár kocsijai még mindig ott állnak. Semmit sem tudok... hajókról. – A nő ügyetlenül ejtette ki ezt a szokatlan szót. – Miért kérdezted?

– Egy időre elmegyek. Rand megbízatásából – tette hozzá sietve. A nő arca túlzottan is mozdulatlannak látszott. – Szívesen magammal vinnélek, ha lehetne, de te úgysem hagyod itt a Lándzsa Hajadonjait. – Egy hajó vagy a saját lova? És hová? Ez itt a kérdés. Egy gyors hajóval hamarabb elér Tearbe, mint Pipi hátán. Már ha annyira bolond, hogy így döntsön. Már ha még dönthet egyáltalán.

Melindhra szája egy pillanatra megfeszült. Mat meglepetésére nem azért, mert el akart menni.

– Szóval, akkor visszaosonsz Rand al'Thor árnyékába. Pedig már milyen dicsőségre tettél szert, mind az aielek, mint a vízföldiek szemében! A te dicsőséged, és nem a Car'a'carné. Egyedül a tied.

– Megtarthatja a dicsőséget, és magával viheti Caemlynbe vagy a Fertő közepébe, ami engem illet! Csak ne aggódj! Annyi dicsőségben lesz részem, hogy csak na! Majd írok neked, és elmesélem. Tearből. – Tearből? Ha így dönt, sosem menekül el Rand és az aes sedai-ok elől.

– Rand Caemlynbe megy?

Mat felnyögött. Erről egyáltalán nem lett volna szabad beszélnie. Bárhogy is döntsön, ezt azért jóvá kell tennie.

– Ez volt az első hely, ami az eszembe jutott. Az hiszem, az andoriak miatt. Fogalmam sincs, hová megy...

Figyelmeztetés nélkül történt. Az egyik pillanatban a nő még csak ott állt, a következőben lába máris Mat gyomorszájába fúródott. A fiú összegörnyedt, és levegő után kapkodott a fájdalomtól. Kiguvadó szemmel megpróbált talpon maradni, kihúzni magát, tisztán gondolkodni. Miért? Az asszony hátrafelé megpördült a tengelye körül, és magasba süvítő lábával úgy fejen rúgta, hogy Mat hátratántorodott. Anélkül, hogy megállt volna, Melindhra a magasba szökkent, és ismét rúgott. Csizmája puha talpa arcon találta Matet.

Amikor szeme ismét működött, Mat a szoba túlsó felében, a hátán feküdt, a padlón. Érezte, hogy vér csorog az arcán. A fejét mintha vattával tömték volna ki, és a terem imbolyogni látszott. Ebben a pillanatban meglátta, hogy a nő előhúz egy kést az övtáskájából, egy keskeny pengéjűt, alig hosszabbat a tenyerénél. A penge megvillant a lámpa fényében. Melindhra egy gyors mozdulattal a feje köré tekerte a shoufát, és az arca elé húzta a fekete fátylat.

Mat félig kábultan, ösztönösen cselekedett, anélkül, hogy gondolkodott volna. A penge kicsúszott ruhája ujjából, és elhagyta a kezét, de mintha sűrű krémben úszott volna. Csak ekkor jött rá, mit is tett, csak ekkor nyújtotta ki kezét kétségbeesetten, hogy megfogja a kést.

A fegyver nyele az asszony mellei közül állt ki. Melindhra térdre rogyott, majd hanyatt zuhant.

Mat nagy nehezen feltápászkodott, és négykézláb elindult feléje. Még akkor sem tudott volna felállni, ha az élete függött volna tőle, de odavonszolta magát a nőhöz, és kétségbeesetten ezt mormogta:

– Mién? Miért? – letépte a fátylat, és a tiszta, kék szemek rámeredtek. A nő mosolygott. Mat nem nézett a kés nyelére. A saját kése nyelére. Hiszen pontosan tudta, hol dobog ebben a testben a szív.

– Miért, Melindhra?

– Nekem mindig is tetszett a szemed – suttogta a nő olyan halkan, hogy Mat alig értette.

– Miért?

– Némelyik eskü fontosabb minden másnál, Mat Cauthon. – A keskeny pengéjű kés a magasba vágódott. Az asszony minden maradék erejét beleadta a döfésbe. A kés hegye a fiú melléhez szorította a rókafejet. Az ezüst érme tulajdonképpen nem állhatott volna ellen egy pengének, de a döfés rossz irányból érkezett, és az acél rejtett hibája abban a pillanatban repesztette meg a pengét, amikor Mat megragadta a csuklóját. – Tényleg veled van a Sötétség Nagyurának a szerencséje!

– Miért? – üvöltötte Mat. – A fenébe is, miért? – Tudta, már nem fog választ kapni. Az asszony szája nyitva maradt, mintha még mondani akart volna valamit, de szeme már megüvegesedett.

Vissza akarta húzni a fátylat, hogy eltakarja a nő szemét, de aztán lehullott a keze. Ölt már férfiakat és trallokokat, de nőt még soha. Egyetlen nőt sem, egészen mostanáig. A nők örültek, ha belépett az életükbe. Ezzel nem hencegett. Az asszonyok ránevettek. Még akkor is mosolyogtak, amikor elhagyta őket, mintha szerették volna újra látni. Ennél többet nem is akart egy nőtől. Egy mosolyt, egy táncot, egy csókot és meleg, boldogító emlékeket.

Rájött, hogy fejében össze-vissza kavarognak a gondolatok. Kifeszítette Melindhra kezéből a törött pengéjű kést. Aranyba foglalt jade, apró, arany méhecskékkel. Odavágta a fegyvert a hatalmas márványkandallóhoz, remélve, hogy az darabokra törik. Legszívesebben sírt, üvöltött volna. Én nem gyilkolok asszonyokat! Csókolom őket, és nem...! Tisztán kellett gondolkoznia. Miért? Biztos nem azért, mert elmegy. Hiszen ezzel nem is törődött a nő. Ezenkívül azt hitte, hogy a dicsőséget és a hírnevet hajhássza, és arra mindig is bátorította. Valami, amit mondott, most mardosni kezdte Mat elméjét. Aztán borzongva rájött, mi az. A Sötétség Nagyurának szerencséje. Ezt oly sokszor hallotta, de mindig másként: a Sötét Úr szerencséje. Árnybarát lett volna a nő? Most ezt kérdezte, vagy biztosan tudta? Azt kívánta, bárcsak ettől a gondolattól könnyebben tudná elviselni a történteket. A nő arcát magával viszi majd a sírba.

Tear. Hiszen gyakorlatilag az arcába vágta, hogy elmegy Tearbe. A tőr. Arany méhek a jadén. Anélkül, hogy odanézett volna, lefogadta, hogy kilencen vannak. Kilenc arany méhecske, zöld mezőben. Illian címere. Ahol Sammael az úr. Lehet, hogy Sammael fél tőle? Honnan tudná Sammael, hogy ő létezik? Csak pár órája, hogy Rand megkérte arra – megparancsolta –, hogy menjen oda, és még csak abban sem volt biztos, mit is kellene tennie. Talán Sammael el akarta kerülni a kockázatot? Igen. Félhet egy Kitaszított egy szerencsejátékostól? Bármilyen sok halott ember katonai tudását gyömöszölték is annak a fejébe? De hiszen ez nevetséges!

Minden összeillett. Hiszen gondolhatná, hogy Melindhra nem tartozott az árnybarátok közé, hogy csak puszta kedvtelésből akarta megölni, hogy nincs összefüggés a jade markolatot díszítő arany méhecskék és lehetséges teari útja között, aközött, hogy Illian ellen vezeti a sereget. Gondolhatná ezt, ha eszeveszett bolond lenne. Az óvatosságot nem árt eltúlozni – mondogatta mindig magában. Feltűnt az egyik Kitaszított. Most már biztos, hogy nem állt Rand árnyékában.

Térden állva végigcsúszott a padlón, míg végül, hátát az ajtónak vetve állát megtámasztotta a térdén, és Melindhra arcát bámulva megpróbálta eldönteni, hogy most mit csináljon. Amikor egy szolgálónő bekopogott, hogy feltálalja a vacsoráját, Mat kiüvöltött, hogy hordja el magát. Most legkevésbé ételre volt szüksége. Mitévő legyen? Pokolba kívánta a kockákat, melyek megint az elméjében pörögtek.

Ötvenkettedik fejezet

Döntések

Rand letette a borotvát, letörölte arcáról az utolsó habdarabkát is, és nekilátott, hogy nyakánál befűzze az ingét. A hálószoba erkélyének szegletes ablakán át beáradt a kora reggeli napfény. Felrakták ugyan a súlyos téli függönyöket, de most összekötve lógtak, hogy beengedjék a friss szellőt. Jól akart kinézni, amikor megöli Rahvint. Ettől a gondolattól felbukkant a harag buboréka a gyomrában, és elindult felfelé. Elfojtotta az érzelmeit. Hideg lesz. Ápoltnak és nyugodtnak fog tűnni. Nem követ el hibát.

Amikor elfordult az aranyozott szegélyű tükörtől, Aviendha felült a fal mellé terített takaróin. A lány feje fölött lógó faliszőnyeg hihetetlenül magas tornyokat ábrázolt. Rand felajánlotta neki, hogy behozat egy másik ágyat is a szobába, de Aviendha azt felelte: a matracok túl puhák ahhoz, hogy aludni lehessen rajtuk. A lány feszült figyelemmel bámulta, miközben elgondolkozva tartotta saját ingét a kezében. Rand gondosan ügyelt arra, hogy borotválkozás közben még véletlenül se nézzen az irányába, ezzel elég időt hagyva neki arra, hogy felöltözhessen, de Aviendha most sem viselt mást a testén, csak puha harisnyáit.

– Sosem szégyenítenélek meg más emberek előtt – jelentette ki hirtelen.

– Hogy megszégyenítenél?

A lány könnyed mozdulattal felállt. Bőre meglepően világos volt ott, ahol a Nap nem barnította meg, karcsú, keményen izmos, ám a megfelelő helyeken nőiesen gömbölyded. Ez még álmaiban is kísértette Randet. Most volt az első alkalom, amikor megengedte magának, hogy kendőzetlenül bámulja a lányt, ha az már egyszer ilyen nyíltan mutatja magát, bár Aviendha mintha tudomásul sem vette volna az egészet. A nagy, kékeszöld szempár az ő szemébe nézett.

– Akkor, azon az első napon nem kértem meg Sulint, hogy magammal vihessem Enailát, Somarát vagy Lamellét. Ugyanígy arra sem kértem meg őket, hogy vigyázzanak rád, és tegyenek valamit, ha esetleg bajba keverednél. Csak azért tettek így, mert aggódtak érted.

– Te egyszerűen csak elhitetted velem, hogy ők majd felkapnak, és elvisznek, mint egy kisgyereket, ha csak kicsit is megingok. Szép kis különbség.

Semmire sem ment a gúnnyal.

– Ez arra kényszerített téged, hogy kellően óvatos legyél.

– Valóban – felelte Rand szárazon. – Viszont azt köszönöm, hogy nem fogsz megszégyeníteni.

– Én olyat nem mondtam, Rand al'Thor. Én arról beszéltem, hogy mások előtt nem foglak. Ha a javadat szolgálja, hogy... – Aviendha szélesen elvigyorodott.

– Így akarsz velem jönni? – kérdezte Rand, és idegesen a lány felé biccentett, bár azt nem hagyta ki, hogy pillantása ismét tetőtől talpig végigfusson rajta.

A lány még soha a zavar legcsekélyebb jelét sem mutatta, valahányszor mezítelenül állt előtte, de most hirtelen lenézett magára, majd Randre pillantott, ahogy a fiú ott állt és őt bámulta, majd elvörösödött. A következő pillanatban kitört körülötte a barna szövet és a fehér algode forgószele, és olyan gyorsan öltözni kezdett, hogy Rand már úgy vélte, a ruhadarabok az Egyetlen Hatalom segítségével kerültek fel rá.

– Mindent előkészítettél? – kérdezte közben a lány. – Beszéltél a Tudós Asszonyokkal? Tegnap este jártál valahol. Ki jön még velünk? Hány embert tudsz egyáltalán magaddal vinni? Remélem, vízföldieket nem hozol. Azokban nem bízhatsz. Főleg a fagyilkosokban nem. Tényleg el tudsz vinni minket egyetlen óra alatt Caemlynbe? Ez olyan lesz, mint amit én csináltam azon az éjszakán...? Úgy értem, hogyan fogod csinálni? Nem szívesen bízom magam olyan dolgokra, amelyeket nem ismerek.

– Mindent előkészítettem, Aviendha. – Miért kezdett el ennyire fecsegni a lány? Miért kerülte tekintetével Rand szemét? Találkozott az éjjel Rhuarccal és a város közelében tartózkodó többi törzsfővel. A terve nem feltétlenül tetszett nekik, de valamennyien a ji'e'toh oldaláról közelítették meg a kérdést, és belátták, hogy nem maradt más választása. Sietve megbeszéltek mindent, megállapodtak, aztán máris más témákat kezdtek megtárgyalni. Semmi olyanról, ami bármi kapcsolatban állt volna a Kitaszítottakkal, Illiannal vagy a harcokkal. A nőkről beszéltek, a vadászatról, meg hogy össze lehet-e hasonlítani a vízföldiek pálinkáját az aiel oosquaival, vagy hogy az itteni dohány van-e olyan aromás, mint amilyen a Pusztában terem. Rand egy órán keresztül szinte el is feledkezett arról, mi vár rá. Annyira remélte, hogy Rhuidean jóslata hamisnak bizonyul, hogy nem kell megsemmisítenie ezeket az embereket, úgy, ahogy az írva vagyon. Aztán megjelentek a Tudós Asszonyok, egy ötvenfős küldöttségük, akiket Aviendha riasztott fel, élükön Amyssal, Bairrel meg Melaine-nel, de talán Sorileával, mert a Tudós Asszonyoknál sohasem lehetett tudni, hogy éppen ki a vezetőjük. Nem azért jöttek, hogy bármiről is lebeszéljék – a ji'e'toh ugye –, hanem csak arra akarták emlékeztetni, hogy Elayne-nel szemben nincsen olyan mélyen elkötelezve, mint az aielekkel szemben. Sarokba szorították a tárgyalóteremben, egészen addig, míg meg nem nyugodtak. Ha ez nem így történt volna, akkor valószínűleg egyesével arrébb kellett volna rakni őket, hogy eljusson az ajtóhoz. Ha éppen úgy tartotta a kedvük, akkor Egwene-hez hasonló szintén képesek voltak semmibe venni válaszait, még akkor is, ha már dühösen üvöltött. – Majd meglátjuk, hány embert vihetek magammal. Csak aieleket. – Egy cseppnyi szerencsével Meilan és Maringil észre sem veszi, hogy elmentek. Ha már a Fehér Toronynak is vannak kémjei Cairhienben, akkor bizonyára a Kitaszítottaknak is, és hogyan bízhatná titkait olyan emberekre, akik még a felkelő Napra sem tudnak anélkül pillantani, hogy azt ne próbálnák meg kihasználni a Házak Játéka során? Amikor végre belekényszerítette magát egy arannyal gazdagon hímzett piros zubbonyba (amelynek minőségével szemben egyetlen királyi palotában sem emelhettek volna kifogást, sem Caemlynben, sem Cairhienben – és ettől a gondolattól furcsa elégedettség töltötte el), addigra már Aviendha is elkészült. Rand csak álmélkodott, hogyan tudott ilyen gyorsan felöltözni az a lány, anélkül, hogy összekeverte volna a ruhadarabjait.

– Tegnap este, amikor nem voltál itt, jött egy asszony.

A Fényre! Teljesen elfeledkezett Colavaere-ről.

– Mit tettél vele?

A lány megtorpant, és miközben tekintetével megpróbált lyukat fúrni Rand fejébe, szinte csevegve válaszolt:

– Visszakísértem a saját lakosztályába, ahol elbeszélgettünk egy kicsit. Mostantól kezdve nem próbálkoznak meg a fagyilkosok szajhái azzal, hogy rád törjék a hálókamrád ajtaját, Rand al'Thor.

– Pontosan ezt akartam elérni, Aviendha. Nagyon megverted? Nem rohangálhatsz csak úgy a folyosókon, nemes hölgyeket húzgálva magad után. Ezek az emberek már így is éppen elég gondot okoztak nekem, semmi szükség arra, hogy te még jobban felbőszítsd őket.

A lány felhorkantott, majd folytatta blúza megkötését.

– Milyen nemes hölgyek? Egy asszony mindig csak asszony marad, Rand al'Thor. Kivéve persze a Tudós Asszonyok – tette hozzá sietve. – Ez a némber néhány napig nem fog tudni leülni, de a hurkák gyorsan rendbe jönnek, ha eleget pihen, és akkor már járni is fog tudni. És most már tudja, honnan fúj a szél. Elmondtam neki, hogy ha még egyszer kellemetlenkedik neked – mindegy milyen módon – akkor megint eljövök, és ismét elbeszélgetek vele. Csak akkor kissé tovább. Mostantól kezdve azt fogja tenni, amit akarsz, akkor, amikor akarod. És a többiek követni fogják a példáját. A fagyilkosok nem érdemelnek meg mást.

Rand felsóhajtott. Ő ugyan nem ezt a módszert választotta volna, de ez is működhet. Vagy pedig Colavaere és a többiek mostantól kezdve ravaszabbul és aljasabbul szövik hálójukat. Aviendhát talán nem érdekli, hogy esetleg rajta akarnak bosszút állni. Randet már az is meglepte volna, ha a lány egyáltalán gondolt erre. Azonban egy hatalmas nemesi ház úrnője nem ugyanolyan, mint egy alacsonyabb rangú kisasszony. Bármilyen hatása is legyen Aviendha tettének Randdel kapcsolatban, mostantól kezdve igen könnyen megtörténhet a lánnyal, hogy egy félhomályos folyosóban megtámadják, és tízszeresen visszafizetik neki, amit Colavaere-rel művelt. Ha ennél rosszabb nem is történik.

– Legközelebb hagyd rám, hogy a magam módján intézzem el a dolgokat! Én vagyok a car'a'carn, vagy talán elfelejtetted?

– Borotvahab tapadt a füledre, Rand al'Thor!

Rand felmordult, felkapta a törölközőt, és nagyot kiáltott, amikor kopogtak az ajtón:

– Befelé!

Asmodean lépett be, csupa fehér csipke a nyakánál és fekete zubbonyának ujjain, a hárfás tokkal a vállán, karddal az oldalán. Hűvös arckifejezését figyelembe véve már a tél is beköszönthetett volna, ám sötét szeme gyanakodva csillogott.

– Mit akarsz, Natael? – förmedt rá Rand idegesen. – Tegnap este megmondtam, mi a teendőd.

Asmodean megnedvesítette ajkát, és gyors pillantást vetett Aviendhára. A lány a homlokát ráncolta.

– Bölcs parancsok voltak, kétségtelenül. Én is azt hiszem, hasznosan tölthetném az időmet, ha itt maradok, és mindent szemmel tartok, de ma reggel mindenki csak arról beszélt, hogy múlt éjjel milyen sikoltozást hallottak Colavaere úrnő lakosztálya felől. Arról suttogtak, hogy a nagyasszony felmérgesítette kegyedet, de senki sem tudja, mivel és hogyan. A bizonytalanság miatt ma kivétel nélkül mindenki nagy ívben el fog kerülni, és a következő napok során egyikük sem merészkedik arra, hogy akár csak hangosan vegye a levegőt, mert rettegnek, mit fogsz gondolni. – Aviendha arckifejezése maga volt a megtestesült szégyentelen önelégültség.

– Akkor hát velem akarsz jönni? – kérdezte Rand halkan. – Mögöttem akarsz állni, amikor szembeszállok Rahvinnal?

– Milyen hely lenne alkalmasabb Sárkány Nagyurunk udvari bárdja számára? Vagy talán legyek ott, ahol mindig szemmel tudnál tartani? Ahol bebizonyíthatom hűségemet. Nem vagyok erős. – Asmodean savanyú mosolya tökéletesen illett egy ilyesmire panaszkodó férfihoz, de Rand egy pillanatig megérezte, ahogy a saidin keresztüláramlik a férfin, érezte a rontást, amely miatt Asmodean keserű képet vágott. Egy pillanatig tartott, de az éppen elég volt ahhoz, hogy dönteni tudjon. Ha Asmodean most minden erőt magába szívott, amit jelenlegi állapotában irányítani képes, akkor csak a legnagyobb nehézségek árán tudott volna szembeszállni akárcsak egyetlen, fókuszálni képes Tudós Asszonnyal is. – Nem vagyok túl erős, de talán tudok egy kicsit segíteni.

Rand azt kívánta, bárcsak láthatná azt a blokkolást, melyet Lanfear szőtt Asmodean köré. Az asszony azt állította, ez a pajzs idővel szétfoszlik, de Asmodean most sem tudott semmivel jobban fókuszálni, mint azon a napon, amikor Rand kezére adták. Talán hazudott a nő, hogy hamis reményt keltsen Asmodeanban, és elhitesse Randdel, hogy a férfi elég erős lesz ahhoz, hogy több dologra tanítsa meg, mint amire valójában képes. Ez nagyon is illene hozzá! Rand nem tudta, hogy ez most az ő gondolata volt, vagy Lews Theriné, de biztosra vette, hogy igaz, amit gondolt.

A hosszú hallgatás miatt Asmodean olyan ideges lett, hogy ismét megnyalta az ajkát.

– Egy-két nap amúgy sem számít. Addigra vagy visszajöttél, vagy meghaltál. Hadd bizonyítsam be hűségemet! Talán képes leszek valamire. Egy tollpihe súlya a te serpenyődben talán a te oldaladra billenti a mérleget. – Még egyszer keresztülfolyt rajta a saidin, bár ismét csupán egy pillanatig. Rand érezte a másik erőlködését, de a Hatalom éppen csak csordogált. – Hiszen tudod, mi közül választhatok. Én kapaszkodom abba a fűcsomóba a szakadék szélén, miközben imádkozom, hogy egy pillanattal tovább tartson. Ha csődöt mondasz, rosszabb sors vár rám, mint a halál. Gondoskodnom kell arról, hogy győzzél, és életben maradj. – Hirtelen ismét észrevette Aviendhát, és megijedt, hogy esetleg túl sokat mondott. Kacagása meglehetősen erőltetettnek tűnt. – Hogyan komponálhatnék különben dalokat Sárkány Nagyurunk dicsőségére? Az udvari zenésznek nyersanyagra van szüksége, hogy legyen mivel dolgoznia. – A hőség látszólag meg sem kottyant Asmodeannak. Azt állította, ez lelki hozzáállásától függ, nem pedig a Hatalom használatától. Most mégis izzadságcseppek csillogtak a homlokán.

Szemmel tartsa, vagy inkább itt hagyja? Lehet, hogy elbújna, ha töprengeni kezdene azon, mi történhet Caemlynben? Asmodean nem változik meg, míg meg nem hal, és újjá nem születik, bár lehet, hogy még akkor sem.

– A szemem előtt – jelentette ki Rand halkan. – Ha pedig csak a leghalványabb gyanú is feltámad bennem, hogy annak a tollpihének a súlya a rossz oldalra nehezedik...

– Teljességgel megbízom Sárkány Urunk kegyelmében – morogta meghajolva Asmodean. – Sárkány Urunk engedelmével kint fogok várakozni.

Rand körülnézett a szobában, miközben a férfi hajlongva kihátrált. Kardja az ágy végénél álló, arany berakásos ládán feküdt. A sárkánycsatos kardkötőt a hüvely és a seanchan lándzsa köré tekerte. Ma nem ont vért ez az acél, legalábbis nem az ő kezében. Megérintette zubbonya zsebét, és kitapintotta a kardot tartó kis, kövér ember kemény szobrát. Ma csak erre a kardra lesz szüksége. Egy pillanatra arra gondolt, hogy esetleg Átjárót nyit Tearbe, és azt felhasználva, magához veszi Callandort. Esetleg el kellene mennie Rhuideanba, hogy felszedje azt, amit ott elrejtett. Mert azokkal hamarabb megsemmisíthetné Rahvint, mint hogy a férfi egyáltalán tudatára ébredhetne jöttének. Azzal a két tárggyal még Caemlynt is elpusztíthatná. Megbízhat vajon ennyire magában? Ilyen nagy erő! Ilyen sok az Egyetlen Hatalomból! A saidin kint várta, valahol a háta mögött. A saidin rontása mintha már lénye részévé vált volna. A düh ott tombolt, közvetlenül a felszín alatt. Dühös volt Rahvinra, dühös saját magára. Ha szabadjára engedi haragját, miközben Callandort tartja a kezében... Mit tenne akkor? Legyőzhetetlen lenne. A másik tárgy segítségével most rögtön elmehetne Shayol Ghulba, hogy véget vessen mindennek. Így vagy úgy. Nem. Nincs egyedül. Nem kockáztathatja meg, hogy veszítsen.

– A világ súlya nehezedik a vállamra – morogta. Hirtelen feljajdult, és kezével bal fenekéhez kapott. Úgy érezte, mintha tűt döftek volna belé, de nem kellett odafigyelnie a karján végigfutó libabőrre, hogy tudja, mi történt. – Ezt most meg miért? – förmedt Aviendhára.

– Csak látni akartam, hogy a Sárkány Nagyúr olyan hús-vér ember-e, mint mi, közönséges halandók.

– Hát persze – felelte Rand, és kinyúlt a saidin után –, micsoda édesség, micsoda mocsok! –, de csak egyetlen pillanatra, hogy felhasználhassa a Hatalmat.

A lánynak kitágult a szeme, de nem rezzent össze. Úgy nézett Randre, mintha mi sem történt volna. Ennek ellenére, amikor elindultak az előszoba felé, titokban megdörzsölte a fenekét, mert azt hitte, Rand nem látja. Szóval akkor a lány is csak hús-vér ember. A Fény égessen meg! Pedig már azt hittem, hogy megtanítottam a jó modorra.

Kinyitotta az ajtót, kinézett, és döbbenten megtorpant. Mat állt ott, furcsa lándzsájára támaszkodva. Kalapjának széles karimáját mélyen a szemébe húzta. Nem messze tőle Asmodean ácsorgott. Mégsem ez lepte meg Randet. Sehol sem látta a Lándzsa Hajadonjait. Már akkor is tudnia kellett volna, hogy valami nincs rendben, amikor Asmodean csak úgy egyszerűen besétált. Aviendha elképedve nézett körül, mint aki azt hiszi, hogy a többiek a függönyök mögé rejtőztek.

– Melindhra az éjjel megpróbált megölni – jelentette ki Mat, és Rand már nem is törődött a nyom nélkül eltűnt Hajadonokkal. – Az egyik pillanatban még békésen beszélgettünk, a következőben pedig megpróbálta lerúgni a fejemet.

Mat rövid, világos mondatokban elmesélte, mi történt. Beszámolt az arany méhekről a tőrön. Az ebből levont következtetéséről. Becsukta a szemét, miközben elbeszélte, hogyan is történt minden.

– És akkor megöltem. – A nyugodt, rövid mondat után szemhéja felpattant, mintha mögötte olyan dolgokat látott volna, melyeket nem akart végignézni.

– Nagyon sajnálom, hogy ezt kellett tenned – mondta Rand halkan, mire Mat letörten megvonta a vállát.

– Jobb, ha ő, mintha én, legalábbis azt hiszem. Hiszen árnybarát volt. – Ez nem úgy hangzott, mintha nagy különbség lett volna.

– Leszámolok Sammaellel. Mihelyt készen állok rá.

– És addig hányan maradnak még?

– A Kitaszítottak nincsenek itt – hördült fel Aviendha. – És a Lándzsa Hajadonjai is eltűntek. Hol vannak? Mit tettél, Rand al'Thor?

– Én? Amikor tegnap este lefeküdtem, még vagy húszan itt álltak az ajtóm előtt. Azóta egyet sem láttam.

– Talán az az oka, amit Mat... – kezdte Asmodean, de gyorsan elhallgatott, amikor Mat ránézett, mert olyan nagy feszültség, fájdalom és düh csillogott a tekintetében.

– Ne legyen bolond! – válaszolta Aviendha határozottan. – A Far Dareis Mai ebből nem csinálna tohot Mat Cauthon ellen. Melindhra megpróbálta megölni, de ő halt meg. Ebben az esetben még az anyavérei sem tennének semmit, már ha lett volna neki ilyenje. És senki sem vinné át a tohot Rand al'Thorra azért, amit valaki más tett, kivéve, ha az ő parancsára cselekedett. Viszont te csináltál valamit, Rand al'Thor, valami nagyot és szörnyűt, különben most itt lennének.

– Én aztán semmit sem tettem – válaszolta Rand csípősen. – És arra sem vagyok hajlandó, hogy itt ácsorogjak és fecsegjek. Készen állsz arra, hogy elinduljál Tear felé, Mat?

Mat egyik kezével belenyúlt zubbonya zsebébe, és keresni kezdett valamit. Általában a kockáit és a kockavető poharát tartotta ott.

– Caemlyn. Elegem van abból, hogy mindig engem támadnak hátba. Most az egyszer szeretnék én valaki más háta mögé osonni. Csak azt remélem, hogy ezzel dicsőséget aratok, és nem egy csokor virágot kapok – tette hozzá komoran, és fintorogni kezdett.

Rand nem igazán tudta, mire vélje barátja megjegyzését. Egy másik ta'veren. Ketten együtt még a véletlent is befolyásolhatnák. Azt ugyan nem sejtette, milyen módon, de...

– Akkor úgy tűnik, egy darabig még együtt maradunk. – Maten látszott, hogy megadta magát a sorsnak.

Alighogy elindultak a szőnyegekkel borított falú folyosón, egymás mellett sétálva már fel is bukkant Moiraine és Egwene, akiknek mintha semmi jobb dolguk sem akadt volna, csak hogy ezt a napot egy kellemes sétával kezdjék. Egwene, hűvös tekintetével, ujján a Nagy Kígyó gyűrűjével akár igazi aes sedai is lehetett volna, dacára aiel öltözékének, a szoknyának, blúznak, kendőnek, a homloka köré tekert barna szövetnek. Moiraine viszont... Aranyszálak csillogtak a lámpák fényében, beleszőve hosszú, világoskék selyemruhájába. Az aranyláncon a homlokába lógó kék színű ékkő ugyanúgy csillogott, mint a nyakában viselt, aranyba foglalt, jókora zafír. Nem éppen a megfelelő öltözék ahhoz, amire készültek, de Rand a maga piros zubbonyában igazából nem szólhatott egy szót sem.

Talán azon múlott az egész, hogy újra itt lehetett, abban a palotában, ahol egykor a Damodred nemzetség ült a Naptrónon. Moiraine viselkedése még inkább fejedelmi, még inkább előkelő volt, mint bármikor azelőtt. Még „Jasin Natael” jelenléte sem zavarta a legkisebb mértékben sem megjelenésének eleganciáját, azzal viszont mindenkit meglepett, hogy meleg mosolyt küldött Mat felé.

– Akkor hát mégis velünk tartasz, Mat. Tanulj meg bízni a Mintában. Ne pocsékold el az életedet azzal, hogy megkíséreled megváltoztatni azt, amit megváltoztatni nem lehet. – Mat arcán jól látszott, már mélységesen megbánta, hogy idejött, de az aes sedai már el is fordult tőle.

– Ezeket neked hoztam.

– Megint levelek? – kérdezte Rand. Az egyiken az ő neve állt azzal az elegáns kézírással, melyet azonnal felismert. – Ezt maga írta, Moiraine? – A másikat Thom Merrilinnek címezték. Mindkettőt kék viasszal pecsételték le. A nő szemmel láthatóan a saját gyűrűjét használta, mert a pecsét a saját farkába harapó Nagy Kígyót ábrázolta. – Miért ír nekem levelet? Méghozzá lepecsételtet; hiszen maga sohasem riadt vissza attól, hogy a képembe vágja, ha valami ostobaságot műveltem. Ha pedig esetleg elfeledkeznék erről, akkor Aviendha majd emlékeztet arra, hogy én is csak húsból és vérből vagyok.

– Nagyon megváltoztál azóta, hogy először láttalak meg a Borforrás partján. – A nő hangja úgy csilingelt, mintha parányi csengettyűk szóltak volna. – Már alig vagy az, aki voltál. Remélem, kellő mértékben megváltoztál.

Egwene valamit halkan mormolni kezdett magában. Rand olyasmit vélt kihallani, hogy „Remélem, nem változtál meg túlságosan”. A lány ugyanúgy, homlokát ráncolva nézte a két levelet, mint Aviendha. Mintha csak azon töprengene, mi lehet bennük.

Moiraine valamivel nyugodtabban, bár szűkszavúan folytatta:

– A pecsétek megőrzik a bizalmat. Ebben a levélben olyan dolgok állnak, amelyekről el kell gondolkodnod. Nem most, hanem akkor, amikor jut időd gondolkodni. Ami pedig Thom levelét illeti, nem tudok jobb postást, akire rábízhatom. Add neki oda, amikor majd találkoztok. Most pedig menjünk le a kikötőbe. Meg akarok ott mutatni valamit.

– A kikötőbe? – visszhangozta Rand. – Moiraine, éppen ezen a reggelen nem érek rá arra, hogy...

Ám a nő már siklott is tovább a folyosón, mint aki biztosra veszi, hogy követni fogják.

– Már idehozattam a lovakat. Neked is egyet, Mat, hiszen sose lehet tudni. – Egwene csak egy pillanatig habozott, aztán a nyomába eredt.

Rand már nyitotta volna a száját, hogy visszahívja Moiraine-t. Hiszen a nő engedelmességet fogadott. Mit akarhat megmutatni? Bármi is legyen az, várnia kell. Ekkor meghallotta, hogy Mat halkan morog magában.

– Mit számít egy órácska? – Lehet, hogy a társa mégis habozik?

– Nem lenne rossz, ha ma látnák kegyelmedet a városban – szólalt meg Asmodean. – Lehet, hogy Rahvin is értesül arról, ha bármit teszel. Ha gyanakszik is – hiszen lehetnek itt kémjei, akik a kulcslyukon hallgatóznak –, akkor azzal elaltathatod mára az aggodalmat.

Rand Aviendhára nézett.

– Neked is ez a véleményed?

– Szerintem hallgatnod kellene Moiraine sedai-ra. Csak egy bolond nem hallgat egy aes sedai szavára.

– Mi lehet a kikötőben, ami fontosabb Rahvinnál? – morogta, és a fejét csóválta. Eszébe jutott egy folyóközi közmondás, igaz, egy olyan, amit egyetlen férfi sem hangoztatna, ha nők is vannak a közelben: „A Teremtő azért alkotta meg az asszonyt, hogy tetsszen a szemnek, és hogy elhomályosítsa az értelmet.” Bizonyos szempontból az aes sedai-ok sem különböznek a többi nőtől.

– Egy óra.

A nap még nem hágott túl magasra az égen, így a városfal árnyéka ráborult a kikövezett rakpartra, ahol Kadere kocsijai álltak. A férfi ennek ellenére már az arcát törölgette egy jókora kendővel. Csak részben a hőség miatt izzadt ennyire. Magas, szürke oldalfalak zárták közre mindkét oldalról a kikötőt, és emiatt a rakpart egy hatalmas, komor doboznak tűnt. A kalmár fogolynak érezte magát. Ezen a helyen kizárólag széles, lekerekített végű gabonaszállító bárkák kötöttek ki, és további ilyenek várakoztak a folyó közepén horgonyozva arra, hogy sorra kerülve kirakhassák a rakományukat. Már gondolt arra, hogy esetleg feloson valamelyikre, de ez azt jelentette volna, hogy itt kell hagynia annak nagy részét, amit eddig szerzett. Ha viszont biztos lehetett volna abban, hogy a folyón felfelé lassan utazva nem a halál vár rá, talán még így is megkockáztatta volna. Lanfear többé nem jelent meg az álmában, de ott volt a mellébe égetett sebhely, amely a parancsaira emlékeztette. Már a puszta gondolattól is megborzongott, hogy esetleg nem engedelmeskedik egy Kitaszítottnak. Borzongott, pedig bőven csorgott arcán a veríték.

Bárcsak tudná, kiben bízhat meg, amennyiben egyáltalán lehetséges megbízni egy másik árnybarátban! Az utolsó olyan kocsisa, aki szintén letette az esküket, két nappal ezelőtt tűnt el, valószínűleg az egyik gabonás bárkában. Még mindig nem tudta, melyik aiel nő csúsztathatta ajtaja alá azt a bizonyos cédulát. Többre is gyanakodott. A rakparton legalább annyi aiellel találkozott az ember, mint rakodómunkással.

Azért jöttek, hogy megnézzék a folyót. Néhányuk arcát gyakrabban pillanthatta meg annál, mint ahogy az adott körülmények között logikusnak tűnt volna, és páran alaposan megnézték maguknak. Ugyanígy viselkedett jó pár cairhieni, sőt, még egy teari Nagyúr is. Ez persze még nem biztos, hogy jelent bármit is, de ha össze tudna hozni néhány embert, akikkel együttműködhetne...

Egy csapat lovas bukkant fel az egyik kapunál. Moiraine és Rand al'Thor vezette őket, az aes sedai őrzőjével együtt, amint utat kerestek maguknak a taligák között, melyekkel a raktárakba szállították a gabonás zsákokat. Harsány ujjongás kísérte útjukat.

– Dicsőség Sárkány Urunknak! – üvöltötték az emberek, meg:

– Dicsőség a Sárkánynak! – Néha-néha azt is hallotta, hogy:

– Éljen Matrim nagyúr! Éljen a Vörös Kéz!

Az aes sedai kivételesen úgy kanyarodott el a kocsisor vége felé, hogy egy pillantásra sem méltatta a kalmárt. Nem, mintha ez hiányzott volna neki. Még ha a nő nem is lett volna aes sedai, még ha nem meredt volna rá olyan átható pillantással, mint aki ismeri Kadere elméjének minden sötét zugát, a férfi akkor is szívesebben vette volna, ha nem kellene megvizsgálnia néhányat azok közül a tárgyak közül, amelyekkel telezsúfolták kocsijait. Tegnap este levetette vele a burkolatot arról a furcsán kifordult, homokkő ajtókeretről, amelyik közvetlenül a Kadere lakókocsija mögötti szekéren állt. A nő mintha perverz módon élvezte volna, hogy éppen neki parancsolja meg azt, hogy segítsen, mintha csak valamit alaposabban meg akart volna vizsgálni. Kadere legszívesebben ismét befedte volna azt a dolgot, de nem bírta magát rávenni arra, hogy még egyszer a közelébe menjen. Egyetlen kocsisát sem tudta erre kényszeríteni, a ponyva a földön maradt. Azok közül, akik ma a bakon ültek, senki sem láthatta, amikor Herid Rhuideanban félig keresztülesett az ajtón, és hogy testének fele egyszerűen eltűnt. Herid volt az első, aki elmenekült, mihelyt átkeltek a Jangai-on. Amióta az őrző visszarántotta, nem volt minden egészen rendben a fejével. Azt viszont minden kocsis észrevette, hogy az átkozott tákolmány élei nem illettek egymáshoz, és a keret körvonalát az ember nem követhette a pillantásával anélkül, hogy könnyezni ne kezdett volna, és el ne fogta volna a hányinger.

Kadere nem törődött az első három lovassal, ugyanúgy, ahogy az aes sedai-jal sem, Mat Cauthon pedig még csak rá sem nézett. Az a fickó az ő kalapját viselte. Azóta sem tudott újat szerezni. Az az aiel szuka, ez az Aviendha, az ifjabbik aes sedai mögött ült a nyeregben. Mindketten felhúzták a szoknyájukat, hogy a lábukat mutogathassák. Ha szüksége lett volna egyáltalán bármi bizonyosságra arról, hogy az aiel nőstény be szokott mászni Rand al'Thor mellé az ágyba, akkor most elég lett volna odafigyelni arra, milyen pillantásokkal méregette a nő a férfit. Ha egy nő lefeküdt egy férfival, akkor utána mindig bizonyos tulajdonosi büszkeséggel bámult rá. Még ennél is fontosabb: Natael ott volt közöttük. Ez volt az első alkalom, amióta átkeltek a Világ Gerincén, hogy Kadere ilyen közel juthatott hozzá. Natael egész magas rangot töltött be az árnybarátok között. Ha ki tudná cselezni a Lándzsa Hajadonjait, hogy Nataellel...

Hirtelen kimeredt Kadere szeme. Hol maradtak a Hajadonok? Hiszen al'Thort mindig a lándzsás asszonyok serege kísérte. Homlokát ráncolva most azt is észrevette, hogy a rakparton vagy a kikötőben ácsorgó aielek között egyetlen Hajadon sem akad.

– Hát nem akarsz ránézni régi barátnődre, Hadnan?

A csengő hangot meghallva Kadere megperdült. Döbbenten bámult a sasorra és a zsíros arcban szinte eltűnő sötét szempárra.

– Keille? – Hiszen ez lehetetlen! Az aieleken kívül senki sem képes egyedül életben maradni a Pusztában. Ez a nő nem maradhatott életben. Most mégis itt állt előtte. Ahogy mindig, most is fehér selyemruhát erőltetett hájas testére, és sötét hajába elefántcsont fésűket tűzött.

Enyhe mosollyal az arcán, és olyan könnyedén mozogva, amely mindig meglepte Kadere-t a tagbaszakadt asszonyság láttán, a nő megfordult, és felsétált Kadere lakókocsijába.

A férfi csak egy pillanatig habozott, mielőtt utána sietett volna. Ugyan jobban örült volna annak, hogyha Keille Shaogi nyomorultul elpusztul a Pusztában, mert ez a némber egy igazi zsarnok és rosszindulatú házisárkány volt – és remélhetőleg még csak eszébe sem jut, hogy Kadere akárcsak egyetlen tallért is ad neki abból, amit sikerült ide átmenteni magával –, csak hát a nő ugyanolyan magas rangú volt, mint Jasin Natael. Lehet, hogy megválaszolja néhány kérdését? Legalább van valaki, akivel együtt tud működni. Legrosszabb esetben megteheti az asszonyt bűnbaknak a kudarca miatt. A magas rangú személyeknek ugyan sok a hatalma, de az ember gyakran a fejével felelt alárendeltjei hibáiért. Kadere már nem is egy alkalommal lökte oda prédául valamelyik felettesét a náluk magasabb rangúaknak, hogy eltussolja saját hibáit.

Óvatosan bezárta az ajtót, megfordult – és legszívesebben üvöltött volna, ha a félelemtől nem akad el a szava.

A nő, aki ott állt, fehér selyemruhát viselt ugyan, de távolról sem volt kövér. A legszebb nő, akit valaha látott. Szeme mint a sötét, feneketlen, hegyi tavak, s keskeny dereka körül ezüstszálakból szőtt öv feszült. Feketén csillogó hajában ezüst félholdak ragyogtak. Kadere felismerte az arcot álmaiból.

Amikor térde nagyot csattant a padlón, végre visszatért a hangja.

– Hatalmas úrnőm – szólalt meg hörögve –, hogyan szolgálhatlak?

Lanfear úgy nézett rá, mint egy féregre, melyről nem döntötte el, hogy eltapossa-e puha papucsba bújtatott lábával, vagy sem.

– Bizonyítsd be, hogy hűséges vagy hozzám! Túl sok dolgom volt ahhoz, hogy szemmel tartsam Rand al'Thort. Mondd el, mit tett eddig, azon túl, hogy elfoglalta Cairhient, és hogy még mire készül!

– Ez elég nehéz lesz, fényességes úrnőm. A hozzám hasonlóak nehezen jutnak el a közelébe. – Féreg vagy – sugallta a hűvös szempár –, amely csak addig marad életben, amíg hasznos. Kadere kétségbeesetten erőltette az agyát, hogy minden eszébe jusson, amit látott, hallott, vagy elképzelt. – Nagy számban dél felé küldi az aieleket, fényességes úrnőm, de nem tudom, hogy mi okból. A teariek és a cairhieniek ezt még nem vették észre, de azt hiszem, ők nem tudják megkülönböztetni az egyik aielt a másiktól. – Ezt ő maga sem tudta. Nem mert hazudni a nőnek, de ha az hasznosabbnak tartja, mint amilyen valójában volt... – Valamilyen iskolát alapított az egyik városi úri házban, ahol egyetlen tulajdonos sem maradt életben... – Egyelőre nem tudta eldönteni, tetszik-e a nőnek az, amiről beszámolt, de minél tovább beszélt, Lanfear annál komorabb arccal hallgatta.

– Mit akart megmutatni nekem Moiraine? – kérdezte Rand türelmetlenül, miközben Jeade'en kantárját odakötötte a sorban leghátul álló kocsi egyik kerekéhez.

A nő lábujjhegyre állt, hogy Rand fölött benézhessen a kocsiba. Fent két, jól ismert hordó állt. Ha Rand nem tévedett, ebben hevert a két cuendillar pecsét, a biztonság kedvéért szövetbe csomagolva, mivel már nem voltak összetörhetetlenek. Itt különösen érezte a Sötét Úr rontását. A hordókból mintha csak olyan valaminek a bűze szivárgott volna ki, ami titokban rohadni kezdett.

– Itt majd biztonságban lesz – morogta Moiraine. Elegánsan magasabbra húzta a szoknyáját, és elindult a kocsisor eleje felé. Lan úgy követte, mint egy félig megszelídített farkas. Hátán a köpeny a színek zavarba ejtő kavalkádját mutatta, aztán meg a semmit, az ürességet.

Rand mérgesen bámult a nyomába.

– Megmondta neked, hogy miről van szó, Egwene?

– Csak annyit, hogy valamit látnod kell. És hogy mindenképpen idejönnél.

– Meg kéne bíznod egy aes sedai-ban – jelentette ki Aviendha, de amúgy nyugodt hangjába leheletnyi kétely férkőzött. Mat felhorkant.

– Hát, ezt most mindjárt kiderítem. Natael, menj és mondd meg Baelnak, hogy egy ó...

A kocsisor túlsó végén darabokba robbant Kadere lakókocsija. A szanaszét repülő roncsdarabok ugyanúgy lekaszálták az aieleket, mint a helybélieket. Rand tudta, mi történt, a libabőr csak megerősítette ebben. Moiraine és Lan nyomába szegődött, futva a lakókocsi felé. Mintha lelassult volna az idő. Minden egyszerre történt, mintha csak sűrű ragaccsá változott volna a levegő, ahogy megpróbált visszatartani minden pillanatot.

Lanfear lépett be a kábító csendbe, amely még a sebesültek nyögését és üvöltését is kioltani látszott. Egyik kezében valami rongyot tartott, sápadtat, vörösre mocskoltat, és maga mögött vonszolta, lefelé a láthatatlan lépcsőkön. Arca mintha jégből faragott maszk lett volna.

– Elmondta nekem, Lews Therin! – Valósággal üvöltötte ezeket a szavakat, és a sápadt rongyot maga elé vágta a levegőbe. Egy széllökés belekapott, és egy pillanatra felfújta Hadnan Kadere átlátszó, véráztatta szobrát. A férfi bőrét egyetlen darabban nyúzták le. Az alak összerogyott, a bőr a kövön csattant. Lanfear hangja még élesebb lett, valósággal sikoltott: – Összeálltál egy másik nővel! Nem is először!

A pillanatok összetapadtak, és minden egyszerre történt.

Mielőtt Lanfear a rakpart kövére léphetett volna, Moiraine a magasba rántotta a szoknyáját, és rohanni kezdett, egyenesen feléje. Bármilyen gyorsan haladt, Lan megelőzte. Az őrző nem törődött az aes sedai kiáltásával.

– Ne! Lan!

Az őrző kardja kivillant a hüvelyből, hosszú lépteivel megelőzte az aes sedai-t, és köpenye mögötte lebegett, amikor támadásba lendült. Hirtelen mintha láthatatlan falnak ütközött volna, hátratántorodott, és megpróbált ismét támadni. Tett még egy lépést, de aztán úgy tűnt, hogy egy óriási kéz egyszerűen félresodorja. Tízlépésnyire repült, majd nagyot csattanva elterült a kockaköveken.

Miközben még a levegőben repült, Moiraine előreküzdötte magát, lábát a talajon csúsztatva, keresztül a láthatatlan akadályon, míg végül szemtől szemben állt Lanfearrel. Ez csupán egyetlen, rövid pillanatig tartott. A Kitaszított döbbenten nézett rá, mint aki azt kérdezi, mi a csoda keveredhetett ide, az útjába, aztán Moiraine-t olyan durván oldalra sodorták, hogy többször megpördült, mielőtt eltűnt volna egy kocsi alatt.

Zűrzavar uralkodott az egész rakparton. Mindössze néhány pillanat telt el azóta, hogy Kadere lakókocsija felrobbant, de csak egy bolond nem vette volna észre, hogy a fehér ruhás nő az Egyetlen Hatalom segítségével támadott. A kikötőben mindenfelé balták éle villant, köteleket metszettek el, hogy a teherbárkák elindulhassanak. Legénységük rémülten támasztotta hosszú rúdjait a rakpartnak, hogy hajójukat ellökjék, és a nyílt víz felé taszítsák, a menekülés reményében. Meztelen felsőtestű rakodómunkások és sötét ruhás városi üzletemberek próbáltak meg gyorsan felugrani a fedélzetre. A másik irányban sikoltozó férfiak és asszonyok tülekedtek a fal előtt, és megpróbáltak bejutni a városba a kapukon át. A zűrzavar közepette pedig elkendőzték arcukat a cadin'sorba öltözött alakok, hogy aztán lándzsával, késsel vagy akár puszta kézzel is Lanfearre vethessék magukat. Senki sem kételkedett abban, hogy ő volt a támadó, és hogy az Egyetlen Hatalmat használta. Ennek ellenére rohantak, hogy a lándzsa táncát járják.

Tűzhullámok söpörték félre őket. Lángnyílvesszők fúrták át azokat, akik égő ruhájuk ellenére tovább rohantak. Nem, mintha Lanfear tudatosan harcba szállt volna ellenük, vagy akár figyelembe vette volna őket. Mintha csak a legyeket vagy muslincákat hajtotta volna el. Emberek lobbantak lángra, a menekülők ugyanúgy, mint azok, akik még harcolni akartak. Lanfear úgy indult el Rand felé, mintha semmi más nem létezne a világon. Csak szívdobbanások.

Három lépést tett meg, amikor Rand kinyúlt az Igazi Forrás férfiúi felének irányába, hogy megragadja a folyékony acélt és az acélt szétmaró jeget, az édes mézet és a pöcegödör mocskát. Mélyen az ürességben távolinak tűnt a túléléséért vívott harc, és az is, ami az orra előtt játszódott le. Amikor Moiraine eltűnt a kocsi alatt, Rand útjára bocsátotta az első fonatot, kivonta Lanfear tüzéből a hőséget, és a folyóba vezette. Hirtelen eltűntek a lángok, melyek az előző pillanatban még emberi alakokat zártak magukba. A következő pillanatban átszőtte a fonatokat, és egy áttetsző, szürke kupola keletkezett, egy hosszúkás ovális; ráborult Lanfearre, Randre és a legtöbb kocsira; egy szinte áttetsző fal, amely mindent kizárt, ami keletkezésekor nem volt odabent. Még abban a pillanatban sem, amikor rögzítette a fonatokat, még akkor sem volt biztos abban, mit is tett, és honnan tudja mindezt – talán Lews Therin emlékeiből. Lanfear tűzözöne azonban lepattant a falról, és kialudt. Odakint elmosódott emberi alakokat látott. Túl sokan vonaglottak a földön. Legyőzte ugyan a lángokat, de az égett hús megmaradt. A bűze betöltötte a levegőt. Bár legalább nem esnek még többen a lángok áldozatául. A falon belül is hevertek égett ruhacsomókra emlékeztető testek. Néhányan még mocorogtak, nyögtek. A nő nem törődött ezzel. Lángja elaludt. Agyoncsapta a szúnyogokat, és már nem érdekelték őt.

Szívdobbanások. Rand még az üresség semmijében is vacogott. Olyan messze volt a gyász, a halottak, a haldoklók és a szénné égettek miatt, hogy szinte már kételkedett létezésében. Ő maga volt a hideg. Az üresség. Csak a saidin tomboló dühe töltötte el.

Mozgást látott kétoldalt. Aviendha és Egwene pillantása Lanfearre tapadt. Nem akarta, hogy belekeveredjenek ebbe. Valószínűleg a nyomában rohantak. Mat és Asmodean kint maradt. A kupola kizárta a sor utolsó kocsijait. Jeges nyugalommal fonatokat szőtt a Levegőből, hogy elterelje Lanfear figyelmét. Ha ez sikerül, Egwene és Aviendha talán elszigetelheti a nőt.

Valami szétvágta a fonatait. Azok olyan keményen csaptak vissza rá, hogy Rand felnyögött.

– Az egyikük? – hörögte Lanfear. – Melyikük Aviendha? – Egwene feje hátrahanyatlott, és a lány vadul felüvöltött. Szeme tágra nyílt, és a világ minden fájdalma tört elő szájából. – Melyik az? – Aviendhát is a magasba rántották, lábujjhegyen állt, remegett, és üvöltése egybefolyt Egwene-ével, egyre magasabbá és élesebbé vált.

A gondolat hirtelen ott lebegett az üresség közepén. A Szellemet íly módon egybefonni a Tűzzel és a Földdel. Így. Rand érezte, ahogy valamit elvág, amit nem láthatott, mire Egwene összerogyott. Aviendha térdre zuhant, négykézlábra, s remegve ide-oda csóválta fejét.

Lanfear megtántorodott. Pillantását levette a nőkről, és a fiúra nézett. Rand a fekete tűz sötét tavait látta.

– Te az enyém vagy, Lews Therin, az enyém!

– Nem! – Rand úgy hallotta saját hangját, mintha az egy mérföld hosszú alagútból érkezett volna. Tereld el a figyelmét a lányokról! Tovább haladt előre, és nem nézett hátra. – Sosem voltam a tied, Mierin. Örökké Ilyenáé leszek! – Az üresség megremegett a bánattól és a fájdalomtól. És a kétségbeeséstől, amikor valami más ellen is harcolnia kellett, nem csak a saidin lángoló tűzözöne ellen. Egy pillanatig minden egyensúlyban maradt. Rand al'Thor vagyok. És: Ilyena, örökké, mindörökké téged szeretlek! Egy borotva élén egyensúlyozott. Rand al'Thor vagyok! Más gondolatok is felbugyogtak benne, egy egész szökőkút.

Ilyena, Mierin és az, amivel legyőzhetné. Mindent elfojtott, még ezt az utolsót is. Ha a rossz oldalon jönne ki az alagútból... Rand al'Thor vagyok! – A te neved Lanfear, és én meghalok, de nem fogok egy Kitaszítottat szeretni!

Mintha a fájdalom vetett volna árnyékot a nő arcára, de aztán visszatért a márvány maszk.

– Ha nem az enyém vagy – jelentette ki hidegen –, akkor meghalsz!

Kétségbeejtő fájdalom mart a mellébe, mintha darabokra akarna robbanni a szíve, fehéren izzó tűk mélyedtek agyába, és olyan kegyetlen kín csapott le rá, hogy még az ürességben is üvölteni akart. A halál ott állt mellette, és ezt ő jól tudta. Kétségbeesve – még az ürességben is kétségbeesve, a semmi megingott, és sorvadni kezdett – összeszőtte a Szellemet, a Tüzet és a Földet, és vadul csapkodni kezdett maga körül. A szíve már nem dobogott. A legsötétebb fájdalom ökle összezúzta az ürességet. Szürke fátyol borult a szemére. Érezte, amint fonatai durván szétvágják a nőét. A lélegzet égni kezdett üres tüdejében, és szíve egy csapásra nekilátott, hogy ismét vért pumpáljon testébe. Ismét látott. Ezüst és fekete foltok táncoltak közötte és Lanfear között, aki kőmerev arccal megpróbálta visszanyerni egyensúlyát, miután eltalálták visszapattanó fonatai. A fájdalom, mint nyílt seb, perzselte fejét és mellét, de az üresség ismét testet öltött, és ezzel eltűnt a fizikai fájdalom.

És ez így volt jó, mert nem maradt ideje arra, hogy magához térjen. Rand kényszerítette magát, hogy előremozduljon, és a Levegőből szőtt fonattal lecsapott a nőre egy husánggal, hogy térdre kényszerítse. Lanfear elmetszette a fonalat, de Rand ismét lecsapott, újra és újra, mihelyt a nő elvágta az utolsó szálat is. Dühöngő ütések jégesője zuhant a nőre, melyet azonban látott, és ki tudott védeni, ám Rand egyre közelebb ért hozzá. Ha csak még néhány pillanatig le tudja kötni, ha a láthatatlan husángok valamelyike a fején találná, akkor elég közel érhetne hozzá, ahhoz, hogy puszta kézzel leüsse... Öntudatlanul Lanfear is olyan tehetetlen, mint bárki más.

A nő mintha hirtelen megértette volna, hogy mire készül. Még mindig elhárította minden egyes ütését, mintha csak látná őket jönni, de közben eltáncolt hátrafelé, míg neki nem ütközött az egyik kocsinak. És közben nevetett, mint a tél szíve.

– Lassan fogsz meghalni, és mielőtt meghalsz, könyörögni fogsz, hogy szerethessél! – kiáltotta.

A nő ezúttal nem Randre csapott le, hanem megpróbálta elvágni a saidintól.

Pánik hullámzott végig az ürességen, amikor az gongként megzendült az első, borotvaéles érintéstől. A Hatalom áradata mind jobban elapadt, amint ez a kés egyre mélyebben Rand és a Forrás közé hatolt. Szellemmel, Tűzzel és Földdel csapott le a késre. Pontosan tudta, hol kell keresnie, pontosan tudta, hol van az ő összeköttetése, és érezte rajta az első vágást. Az elszigetelés, melyet a nő rá akart borítani, eltűnt, de aztán felbukkant újra, meg újra, amilyen gyorsan csak el tudta vágni a nő fonalait, és ilyenkor a saidin egy rövid pillanatra elszakadt tőle, szinte teljesen elzáródott, így Rand ellencsapásával éppen hogy hárítani tudta a nő döféseit. Tulajdonképpen nem lehetne nehéz egyszerre két fonalat megszőni, hiszen tízet vagy annál is többet tudott egy időben tartani, ám ez nem működött akkor, amikor az egyik fonat nem volt más, mint kétségbeesett védekezés valami olyan ellen, amit addig még nem látott, míg szinte túl késő nem volt. És akkor sem ért sokat, ha újra és újra egy idegen férfi gondolatai bukkantak elő az ürességből, és ez az idegen arról beszélt, hogyan tudná legyőzni a nőt. Ha rá hallgat, akkor talán életben maradhat Lews Therin Telamon, de Rand al'Thorból talán csak egy hang lesz, amely néha suttog majd az idegen fejében. Talán még annyi sem.

– Gondoskodom arról, hogy ez a két ribanc végignézze, amint könyörögsz – folytatta Lanfear. – Téged hagyjalak megnézni a halálukat, vagy inkább fordítva? – Tulajdonképpen mikor mászott fel a kocsira? Randnek szemmel kellett volna tartania, figyelnie kellett volna, látszik-e már a kimerültség első jele az asszonyon, hogy észrevegye, amikor gyengül. Hiábavalóan reménykedett. Lanfear a ter'angreal kifordult ajtókerete mellett állt, mint egy királynő, aki éppen ítéletet kíván hozni. És mégis maradt ideje rá, hogy hűvösen ránevessen arra a kortól sötét, elefántcsont karperecre, melyet szüntelenül a kezében forgatott. – Mi fog jobban fájni, Lews Therin? Azt akarom, hogy szenvedjél. Azt akarom, hogy annyira kínlódj, mint soha még egyetlen férfi sem!

Minél erősebben folyik az Egyetlen Hatalom áradata, annál nehezebben lehet elmetszeni. Rand keze mellzsebére tapadt, a kardot tartó, kövér emberke szobrára, és a kard a szöveten keresztül kezébe fúródott, oda, a beleégetett gém mellé. Annyit szívott magába a saidinból, amennyit csak tudott, míg a rontás záporként lebegett az ürességben.

– Fájdalom, Lews Therin!

És megjött a fájdalom, mint egy süllyedő világ haláltusája. Ezúttal nem a szívére vagy a fejére csapott le, hanem mindenhová, teste minden részére. Izzó tövisek döftek az üresség buborékjába. Szinte azt képzelte, hogy minden döfés után olyan sustorgást hall, mint amikor a levegő szökik, és minden döfés mélyebbre verte a töviseket, mint az előző. Lanfear nem hagyott fel azzal, hogy megpróbálja elszigetelni Randet, éppen ellenkezőleg: csapásai gyorsabban és erősebben jöttek. Rand alig tudta elhinni, hogy a nő ilyen erős lehet. Belekapaszkodott az ürességbe, a perzselő, jéghideg saidinba, és vadul védekezett. Hiszen mindent befejezhetne, és megölhetné a nőt. Villámokkal sújthatna le rá, vagy ugyanabba a tűzbe burkolhatná, amit az az előbb használt.

Képek bukkantak fel a kín közepén. A kereskedőnők sötét ruháját viselő asszony, amint lezuhan a lováról. A tűzvörös kard, könnyedén Rand kezében. A nő egy tucatnyi árnybaráttal azért jött, hogy megöljék Randet. Mat szenvedő tekintete. Megöltem Melindhrát. Egy aranyhajú nő, aki egy megolvadt falú lerombolt folyosón fekszik. Ilyena, bocsáss meg nekem! A kiáltásban puszta kétségbeesés zengett.

Befejezhetné. Csak éppen nem képes rá. Meg fog halni, tatán elpusztul az egész világ, de akkor sem képes rávenni magát arra, hogy még egyszer megöljön egy nőt. Valamiért úgy érezte, hogy ez a legjobb tréfa, amit a világ valaha is hallott.

Moiraine letörölte a vért a szájáról, és kimászott a kocsi hátsó vége alól. Bizonytalanul feltápászkodott, és fülében egy férfi kacagása csengett. Akaratlanul is körülnézett, és Lant kereste. Megtalálta, amint szinte közvetlenül az áttetsző szürke kupola falánál fekszik, amely föléjük borult. Megrándult, talán amikor megpróbálta összeszedni az erejét, hogy felkeljen, vagy talán, mert a haláltusáját vívta. Moiraine kizárta Lant az elméjéből. A férfi olyan sokszor megmentette az életét, hogy az már rég az övé, de Moiraine már megtette azokat a szükséges intézkedéseket, melyek gondoskodnak arról, hogy Lan túlélje magányos háborúját az Árnyék ellen. Ezután nélküle kell tovább élnie vagy meghalnia. Rand kacagott az előbb. A rakpart kockakövén térdelt. Kacagott, miközben könnyek folytak kínba rándult arcán. Mintha csak megkínozták volna. Moiraine összeborzongott. Ha a fiú megőrült, már nem tud neki segíteni. Csak azt teheti meg, amire még képes. Amit meg kellett tennie. Lanfear látványa valósággal letaglózta. Nem a meglepetés, hanem a bizonyosság, hogy pont olyannak látja maga előtt, amilyennek Rhuidean óta oly sokszor látta álmaiban. Lanfear, amint a kocsin áll, amint megvilágítják a saidar ragyogó sugarai, ott áll a kifordult homokkő ter'angreal előtt, és lenéz Randre, kegyetlen mosollyal az arcán. A kezében tartott karkötővel játszik. Egy angreal. Ha Randnél nem lenne a saját angrealja, akkor Lanfear a karkötő segítségével eltaposná, mint egy férget. Vagy Randnél is ott van az övé, vagy Lanfear csak szórakozik vele. Nem számított. Moiraine-nek cseppet sem tetszett ez a kortól megfeketedett, elefántcsontból faragott ékszer. Az első pillantásra egy olyan akrobatát ábrázolt, aki annyira hátrahajolt, hogy megragadhatta saját bokáját. Egy alaposabb pillantás azonban elárulta, hogy a férfi karját és lábát összekötötték. Nem tetszett neki, de mégis elhozta Rhuideanból. Tegnap este vette ki a karkötőt a sok apróság közül, a zsákból, hogy odategye az ajtókeret tövébe. Moiraine alacsony, karcsú asszony volt. Súlyától a kocsi meg sem billent, amikor felhúzódzkodott. Elfintorodott, amikor ruhája megakadt egy szögben, és az anyag elszakadt, de Lanfear nem vette észre. Ez a nő élete során mindenkit legyőzött, kivéve Randet. Ebben a pillanatban egyedül vele törődött. Moiraine elfojtotta magában a remény szikráját, mert ezt a fényűzést nem engedhette meg magának, aztán kiegyenesedett egy pillanatra a kocsi hátuljában, megragadta az Igazi Forrást, és Lanfearre vetette magát. A Kitaszított az utolsó pillanatban észrevett valamit, megperdült, de ekkor már Moiraine nekizuhant, és kiragadta kezéből a karkötőt. Farkasszemet nézve, együtt zuhantak át a ter'angreal keretén. Fehér, vakító fény nyelt el mindent.

Ötvenharmadik fejezet

Kihunyó szavak

A zsugorodó üresség mélyében Rand látta, ahogy Moiraine váratlanul megjelent, Lanfearre vetette magát, és birokra kelt vele. A fiúra zúduló támadás abban a pillanatban megszűnt, amikor a két asszony egy véget érni nem akaró, vakítóan fehér fényözönben keresztülzuhant a ter'angreal ajtókeretén. A furcsán kifordult homokkő téglalap élesen felragyogott a fényben. Olyan volt, mintha az keresztül akarná járni, de visszatartaná egy láthatatlan fal. Ezüst és kékszínű villámok csapkodtak egyre vadabbul a ter'angreal körül, sisteregtek, és fülsiketítően dübörögtek.

Rand tántorogva felkelt. A fájdalom még ott volt, de a nyomás már elenyészett, és így a fájdalom sem fog sokáig megmaradni. Nem tudta pillantását levenni a ter'angrealról. Moiraine. A nő neve kitöltötte értelmét, és valósággal elborította az üresség buborékát.

Lan vánszorgott el mellette, tekintetét makacsul a kocsira szegezve. Előregörnyedt, így úgy látszott, csak azért halad, mert különben hasra zuhanna.

Rand mozdulni sem bírt. Egy fonalat szőtt a Levegőből, és ezzel megállította az őrzőt.

– Nem... nem tehetsz semmit, Lan. Oda nem követheted.

– Tudom – felelte Lan, reménytelenséggel a hangjában. A Levegő fonata felemelt lábbal, lépés közben fogta meg. Nem is küzdött ellene, csupán bámulta azt a ter'angrealt, amelyik elnyelte Moiraine-t. – A Fény adjon nekem békét, hát tudom!

Időközben a kocsi is tüzet fogott. Rand megpróbálta elfojtani a lángokat, de mihelyt kivonta egy tűzből a hőséget, a következő villám másikat gyújtott. Az ajtókeret maga is füstölni kezdett, pedig hát kőből faragták. Fehér, maró füst szállt fel, és gyűlni kezdett a szürke kupola alatt. Egyetlen lélegzetvételtől égni kezdett Rand orra, és köhögnie kellett. A bőre viszketett, és égett, ahol hozzáért a füst. Gyorsan eloldozta a kupola fonatait, és nem várt arra, hogy magától eltűnjön, hanem széthajtotta a maradványait. Ezután Levegőből magas kéményt emelt a kocsi fölé. A légoszlop csillogott, mint az üveg. A füst így csak felfelé távozhatott. Csak ezután engedte el Lant. Ismerve a férfit, teljesen lehetségesnek tartotta, hogy az mindenek ellenére követi Moiraine-t, ha fel tud mászni a kocsira. A kocsi azonban lángokban állt. A kőből faragott ajtókeret úgy megolvadt, mintha viaszból lett volna. Az őrzőt azonban lehet, hogy még ez sem tartotta volna vissza.

– Eltűnt. Nem érzem a jelenlétét. – Úgy tűnt, mintha Lan minden egyes szót a melléből tépett volna ki. Megfordult, és elindult a szekerek mellett, anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna vissza.

Rand szemével követte az őrzőt, de aztán megpillantotta Aviendhát, aki még mindig térden állva Egwene-t tartotta a karjában. A fiú elengedte a saidint, és végigrohant a rakparton. A fizikai fájdalmat az üresség eddig távol tartotta, most viszont egyetlen hullámban zúdult rá, de ő csak rohant, ha zihálva is, a nők felé. Asmodean is ott volt már, és rémülten nézett körül, mint aki arra számít, hogy Lanfear hirtelen kilép az egyik ponyvás szekér vagy valamelyik felborult gyümölcsös kordé mögül. És Mat is mellettük kuporgott, lándzsáját vállára támasztva, miközben kalapjával legyezte Egwene-t.

Rand imbolyogva megállt.

– Életben mara...?

– Nem tudom – felelte Mat halkan.

– Még lélegzik – szólalt meg Aviendha, de úgy, mint aki nem igazán biztos abban, hogy még meddig. Egwene azonban éppen akkor nyitotta ki a szemét, amikor Amys, Bair és Melaine meg persze Sorilea nyomult oda hozzájuk, félretaszítva Randet. A Tudós Asszonyok letérdeltek melléjük, és halkan tanácskozva vizsgálni kezdték Egwene-t.

– Úgy érzem... – nyöszörögte sápadt, vértelen arccal Egwene. Elhallgatott, és egy könnycsepp gördült le az arcán. – Nagyon fáj.

– Hát persze – vágta rá Sorilea. – Ilyen az, amikor valaki a férfiak dolgába üti az orrát.

– Nem mehet veled, Rand al'Thor. – Melaine, a napként vakító hajú Tudós Asszony egyértelműen dühös volt, de nem nézett közvetlenül Randre. Lehet, hogy a fiúra volt mérges, de az is, hogy úgy általában azért dühöngött, ami történt.

– Mindjárt olyan jól leszek... mint hal... a vízben. Csak... pihennem kell egy kicsit – suttogta Egwene.

Bair benedvesített egy szövetdarabot, és Egwene homlokára tette.

– Csak akkor jössz rendbe, ha alaposan kipihented magadat. Attól félek, ma este nem találkozhatsz Nynaeve-val és Elayne-nel. Egy darabig nem mehetsz el Tel'aran'rhiodba. És ne nézzél rám ilyen megátalkodottan, gyermek. Ellenőrizni fogjuk az álmaidat, és ha engedély nélkül arra kószálsz, akkor majd Sorileára bízzuk az ápolásodat.

– Mellettem legfeljebb egyszer lehetsz engedetlen, akár aes sedai vagy, akár nem – mennydörögte Sorilea, ám hangjában az együttérzés cáfolni látszott a cserzett arcára kiült komor kifejezést. Egwene-en viszont a mélységes csalódottság látszott.

– Én viszont elég erős vagyok ahhoz, hogy megtegyem azt, amit meg kell tenni – jelentette ki Aviendha, aki semmivel sem nézett ki jobban, mint Egwene, majd dacos pillantást küldött Rand irányába, mivel nyilvánvalóan arra számított, hogy ő majd tiltakozni fog. Makacssága csak akkor rendült meg kissé, amikor rádöbbent, hogy mind a négy Tudós Asszony őt bámulja. – De tényleg – morogta erre.

– Hát persze – motyogta Rand kelletlenül.

– De tényleg – makacskodott a lány. A fiúhoz intézte a szavait, és gondosan kerülte a Tudós Asszonyok tekintetét. – Lanfear engem rövidebb ideig tartott a markában, mint Egwene-t. Ez alapvető különbség. Nekem tohom van veled szemben, Rand al'Thor. Nem hiszem, hogy akár csak néhány pillanatot is kibírtunk volna. Nagyon erős volt. – Pillantása a lángoló szekér felé rebbent. Az már alaktalan, lobogva égő csomóvá rogyott össze az üvegesen csillogó légkémény tövében. A kőből faragott ter'angrealból már semmi sem látszott. – Nem láttam, hogy mi történt később.

– Mindketten... – Rand kénytelen volt a torkát köszörülni. – Elmentek. Lanfear halott, és Moiraine is. – Egwene sírni kezdett. Aviendha keményen tartotta, de a lány teste ennek ellenére megrázkódott. Az aiel lány Egwene vállára hajtotta a fejét, mintha maga is zokogni készülne.

– Bolond vagy, Rand al'Thor – jelentette ki Amys, amikor felállt. Kőkemény, de fiatalos arca meglepően hatott ősz haja keretében. – Bolond vagy ezért is, de sok másik dolog miatt is.

Rand elfordult a nő szemében lobogó vád elől. Moiraine halott, csak mert ő nem bírta rászánni magát arra, hogy megölje a Kitaszítottat. Nem tudta eldönteni, hogy sírjon-e vagy kacagjon. Mert bármelyiket is választja, azt soha többet nem tudta volna abbahagyni.

A kikötői utcák, amelyek egy csapásra kiürültek, amikor felemelte az áttetsző védőkupolát, most újra elkezdtek megtelni, igaz senki sem merészkedett közelebb annál, mint ahol az előbb a csillogó kupola emelkedett. Tudós Asszonyok jártak fel-alá, segítve az összeégetteken, végső vigaszt nyújtva a haldoklóknak. Fehér ruhás gai'shainok és cadin'sort hordó férfiak segítettek nekik. A hörgés és a jajszó lelke legmélyéig megrázta Randet. Nem bizonyult elég gyorsnak. Moiraine meghalt, nincs senki, aki az egyetlen Hatalom segítségével gyógyítsa a legsúlyosabb sebesülteket. Mert ő... A Fényre, hát nem bírtam... Képtelen voltam megtenni.

Más aiel férfiak csak ott álltak, és őt nézték. Sokan már levették a kendőjüket. Még mindig sehol sem látta a Lándzsa Hajadonjait. És nem csak az aielek álltak ott. Dobraine fedetlen fejjel ült fekete heréltje nyergében, pillantását le nem vette volna Randről. Mellette Talmanes, Nalesean és Daerid. Igaz, ők legalább olyan meredten nézték Matet, mint Randet. A magas városfal gyilokjárdáján hemzsegtek az emberek. A felkelő Nap sugarai úgy világították meg őket, hogy arcuk sötétben maradt. További emberek álltak az oldalsó falakon. Az árnyszerű alakok közül ketten elfordultak, amikor felnézett rájuk. Azok ketten ekkor vették észre egymást vagy húsz lépésnyi távolságból. Megrettentek. Bár nem bírta pontosan kivenni őket, de le merte volna fogadni, hogy Meilan és Maringil az.

Lan ismét a lovak mellett állt a leghátsó kocsi előtt. Aldieb fehér orrát simogatta. Moiraine lováét.

Rand odament hozzá.

– Lan, annyira sajnálom. Ha gyorsabb lettem volna... – Vett egy mély lélegzetet. Nem tudtam megölni ez egyiket, hát megöltem a másikat. A Fény égessen, amíg meg nem vakulok. Ebben a pillanatban az sem érdekelte volna, ha tényleg elveszíti a szeme világát.

– A Kerék sző. – Lan Mandarb mellé lépett, és ellenőrizte a fekete csődör nyergét. Bizonyára azért, hogy tegyen valamit. – Moiraine harcos volt. A maga módján éppolyan katona, mint én. Ugyanez vagy kétszáz alkalommal megtörténhetett volna az elmúlt húsz év során. Ezt ő ugyanúgy tudta, mint én. Ma jó nap volt meghalni. – Hangja ugyanolyan nyersen csengett, mint mindig, de kemény, kék szeme körül vörös karikák látszottak.

– Ennek ellenére sajnálom. Talán, ha... – Ezt az embert nem lehetett talánokkal, meg nem tudtamokkal megvigasztalni, és ezek a szavak belemartak Rand lelkébe. – Csak azt remélem, hogy ezek után is a barátom maradsz, Lan, miután... Nagyra értékelem a tanácsaidat, azt, hogy gyakorlod velem a vívást. Mindkettőre szükségem lesz a következő napok során.

– A barátod vagyok, Rand. Ám mégsem maradhatok. – Nyeregbe lendült. – Moiraine tett velem valamit, valamit, amire már évszázadok óta nem került sor. De legalábbis azóta a kor óta, amikor az aes sedai-ok az akaratuk ellenére eskettek fel férfiakat őrzőnek. Úgy változtatta meg a kötésemet, hogy a halála után egy másik aes sedai-hoz tartozzak. Most meg kell keresnem ezt az aes sedai-t, hogy az ő egyik őrzője legyek. Már most is az vagyok. Egészen halványan érzem, valahol távol, nyugaton. Ő is érez engem. Mennem kell, Rand. Ez csak egy része annak, amit Moiraine tett. Azt mondta, nem engedi meg, hogy meghaljak, csak mert az ő halála után bosszút akarok állni. – Megmarkolta a kantárt, mintha nem csak a csődört, de saját magát is vissza akarta volna tartani attól, hogy elvágtasson. – Ha valaha is találkozol Nynaeve-val, akkor mondd meg neki, hogy... – Egy pillanatra fájdalom és szenvedés torzította el kőkemény arcát. Csak egyetlen pillanatig. Utána mintha márványból faragták volna ki. Olyan halkan morgott valamit, hogy azt Rand alig értette meg. – Leggyorsabban a tiszta seb gyógyul, és ennél a legrövidebb a szenvedés. – Hangosan aztán így szólt: – Mondd meg neki, hogy találtam valaki mást. A Zöld nővérek néha olyan közel kerülnek az őrzőjükhöz, mintha az a férjük lenne. Minden tekintetben. Mondd hát el neki, hogy elmentem. Egy Zöld nővér szeretője és őrzője leszek. Megtörténik az ilyesmi. Hiszen már olyan régen láttam.

– Elmondom neki, amivel megbíztál, de nem hiszem, hogy elhiszi nekem, Lan.

Lan lehajolt a nyeregből, és keményen megragadta Rand vállát. A fiúnak eszébe jutott, hogy az előbb egy félig megszelídített farkashoz hasonlította a férfit. Tekintete most még a legvadabb farkast is nyüszítő ölebbé változtatta volna.

– Te és én sokban hasonlítunk egymásra. Mindkettőnkben ott rejtőzik a sötétség. Sötétség, fájdalom, halál. Ez árad belőlünk. Ha egyszer megszeretsz egy asszonyt, Rand al'Thor, akkor hagyd el, és engedd meg, hogy valaki mást találjon magának. Ennél nagyobb kincset nem is adhatnál neki. – Felegyenesedett, és a magasba emelte a kezét. – A Béke legyen kegyes a kardodhoz. Tai'shar Manetheren. – Az ősi köszöntés. – Manetheren igazi vére.

Rand is magasba emelte a karját.

– Tai'shar Malkier.

Lan megsarkantyúzta Mandarbot, mire a csődör mozgásba lendült. Az aielek, de mindenki más is félreugrott az útjából. Úgy tűnt, a Malkieri nemzet utolsó fia vágtában akarja megtenni útját, bármerre legyen is a célja.

– Az anya utolsó ölelése fogadjon be odahaza, Lan – suttogta Rand, és megborzongott. Shienarban ez a mondat is része volt a temetési szertartásnak, akárcsak a határvidék többi királyságában.

Még mindenki őt nézte, az aielek, a városfalon álló emberek. A Fehér Torony értesülni fog a mai eseményekről, vagy legalábbis hírt kap róla, amilyen gyorsan egy galamb repül. Ha Rahvin szintén szemmel tartja Randet, és ehhez legfeljebb egy városi hollóra vagy egy folyóparti patkányra lenne szüksége, akkor ma bizonyára nem számít támadásra. Elaida majd azt hiszi, hogy legyengült, és most talán már könnyebben befolyásolható, Rahvin pedig...

Rájött, hogy mit is tesz éppen. Összerezzent. Hagyd abba! Legalább egy percre abbahagyhatod, hogy gyászolj! Nem akarta, hogy mindenki így nézzen rá. Az aielek szinte ugyanolyan fürgén álltak félre előle, mint az előbb Mandarb útjából.

A kikötőmester nádfedeles kunyhójában csak egyetlen ablaktalan, könyveket, iratcsomókat és vámnyilatkozatokat tartó pocokkal telezsúfolt szoba volt. A durván megmunkált, lakkozatlan asztalon álló két lámpás fénye világította meg a helyiséget. Itt amúgy zárjegyek és a vámosok pecsétjei szoktak heverni. Rand becsapta az ajtót maga mögött, hogy elmeneküljön a sok tekintet elől.

Moiraine meghalt, Egwene megsebesült, és Lan elment. Sokba került Lanfear halála.

– Gyászolj hát, légy átkozott! – hörögte. – Ezt igazán megérdemelné. Hát már nincsenek érzelmeid? – Valahogy kábultnak érezte magát. A teste sajgott, de a fájdalomtól eltekintve akár halott is lehetett volna.

Csüggedt vállal zsebébe nyúlt, és ujjai kitapintották Moiraine leveleit. Lassan kihúzta őket. Néhány dolog, amiről el kellene gondolkoznia – ezt mondta az asszony. A Thomnak szólót visszadugta, a másiknak meg feltörte a pecsétjét. Az oldalakat elborította Moiraine elegáns írása.

Ezek a szavak néhány pillanattal később, hogy levelemet leteszed kezedből, elhalványulnak – a fonatot rád hangoltam –, légy hát óvatos! A tény, hogy e sorokat olvasod, azt jelenti, hogy a kikötőben úgy alakultak a dolgok, ahogy azt reméltem...

Rand egy pillanatra felnézett, a semmibe pillantott, aztán gyorsan folytatta az olvasást:

Azóta tudom, hogy Rhuideanba értem. És ne törődj azzal, hogyan tudtam meg, hiszen némely titoknak más a gazdája, és én őket el nem árulhatom. Tudtam, hogy eljön a nap, amikor Cairhienbe megérkezik a hír Morgase-ről. Azt persze nem tudtam, mi lesz a hír. Ha igaz, amit hallottunk, a Fény legyen kegyes lelkéhez! Akaratos volt és makacs, kedve időnként, mint a nőstény oroszláné, de igazságszerető, jó és kegyelmes királynő volt. A hírek azonban minden egyes alkalommal levittek minket a kikötőbe. A lehetőségek három irányba ágaztak el a kikötőből kiindulva, és akkor, ha e sorokat olvasod, én elmentem, akárcsak Lanfear...

Rand keze görcsbe rándult. A nő tudta! Mindennel tisztában volt, és mégis idehozta őt. Gyorsan kisimította az összegyűrt lapokat.

A két másik lehetőség ennél sokkal szörnyűbb. Az egyikben Lanfear végzett veled. A másikban magával cipelt, és amikor újra láttunk, Lews Therin Telamonnak hívtad magad, s legodaadóbb szeretőjeként szolgáltad.

Remélem, Egwene és Aviendha sértetlenül túlélték az összecsapást. Amint látod, nem tudom, hogy a későbbiekben mi történik a világgal, eltekintve talán egy apróságtól, ami azonban nem rád vonatkozik.

Előre nem szólhattam neked, ugyanabból az okból, amiért Lant sem világosíthattam fel. Ha ugyanis választás elé állítottalak volna téged, nem lehettem volna biztos abban, melyik lehetőséget választod. A folyóközi emberek – úgy tűnik – sok mindent örököltek a legendás Manetherentől. Olyan jellemvonásokat, melyekben osztoznak a határvidéki emberekkel. Úgy mesélik, egy határvidéki inkább ledöfeti magát, mint hogy bántson egy asszonyt, és ráadásul még azt hiszi, hogy ez így helyes. Nem kockáztathattam meg, hogy esetleg többre tartod az életemet a tiednél, hogy esetleg azt képzeld, valahogy meg tudod változtatni a sorsot. Ez ostobaság lett volna, ahogy a mai nap remélhetőleg bebizonyította a számodra...

– Az én döntésem volt, Moiraine – dadogta Rand. – Az én döntésem.

Még egy-két dolog búcsúzóul.

Ha Lan még nem ment el, akkor mondd meg neki, kérlek, hogy amit vele tettem, az az ő javát szolgálja. Egy napon majd belátja, és akkor remélem, hogy hálás lesz érte.

Ne bízz meg teljes mértékben egyetlen asszonyban sem, aki most az aes sedai-ok közé tartozik! Én most nem egyszerűen a Fekete nővérekről beszélek, akikre mindig ügyelned kell. Figyelj Verinre ugyanúgy, mint Alviarinra! Ez a világ háromezer éven át úgy táncolt, ahogy mi fütyültünk. Nehéz felhagyni egy ilyen szokással, ahogy azt nekem is meg kellett állapítanom, amikor úgy kellett táncolnom, ahogy te fütyültél. Szabadon kell mozognod, s még a legjóravalóbb nővéremben is feltámadhat a vágy, hogy úgy irányítson, ahogy egykor én tettem.

Kérlek, add át Thom Merrilinnek a levelet, ha találkozol vele! Van még egy apróság, amiről egyszer meséltem neki, és azt tisztáznom kell, hogy lelke megnyugvást találjon.

Még egy dolog: figyelj oda Jasin Natael mesterre! Nem tudok teljes mértékben egyetérteni veled, de megértelek. Talán ez az egyetlen lehetőséged. De mégis. Figyelj nagyon rá! Ő ugyanaz az ember maradt, aki mindig is volt. Ezt sohase feledd!

Világítson és óvjon meg a Fény! Jó úton jársz.

Úgy írta alá, hogy Moiraine. Hiszen szinte sosem használta nemesi címét.

Rand még egyszer figyelmesen átolvasta az utolsó előtti bekezdést. Valamit tehát megtudott Asmodeanról. Ezek a sorok semmi mást nem jelenthettek. Tudta, hogy a Kitaszítottak egyike ott áll, közvetlenül az orra előtt, és még a szempillája sem rezzent. És felismerte az okot is, már ha Rand jól értelmezi a szavait. Tulajdonképpen feltételezhette volna, hogy az asszony abban a levélben, amelyik el fog tűnni, mihelyt leteszi a kezéből, köntörfalazás nélkül fejezi ki magát, és azt mondja, amit gondol. Nem csak Asmodeannal kapcsolatban. Például miként derítette ki a dolgokat Rhuideanban az aes sedai-okról? Ha jól sejti, összefüggés lehet a Tudós Asszonyokkal, és ebből a levélből éppen olyan keveset tudott meg, mint amennyire tőlük számíthat. Mi lehet az oka annak, hogy éppen Verint említette meg? És miért Alviarint Elaida helyett? És miért beszélt Thomról meg Lanról? Valahogy nem tudta elképzelni, hogy az asszony Lannak is levelet írt. Nem az őrző volt az egyetlen, aki hitt a tiszta sebekben. Majdnem elővette zsebéből Thom levelét, hogy elolvassa, de lehet, hogy az asszony azt ugyanúgy bebiztosította, mint az övét. Mi másra lehetne számítani egy cairhienitől, aki ráadásul aes sedai lett? Halála napjáig szőtte a hálót, és őrizte titkait. Halála napjáig!

Ez volt az, amire nem akart gondolni, ami miatt inkább szidni akarta a nőt. Moiraine tudta, mi fog történni, és mégis, ugyanolyan bátran és vakmerően viselkedett, mint egy aiel. Annak biztos tudatában ment a halálba, ami a kikötőben várt rá. Meghalt, mert Rand nem bírta rávenni magát, hogy önmaga végezzen Lanfearrel. Egy nőnek meg kellett halnia, mert ő nem tudta megölni a másikat. Pillantása az utolsó sorra esett.

Jó úton jársz.

Ez úgy vágott belé, mint a hideg borotvapenge.

– Miért sírsz itt egyedül és elhagyatottan, Rand al'Thor? Úgy hallottam, hogy a vízföldiek szégyellik magukat, ha sírni látják őket.

Dühösen rámeredt az ajtóban álló Sulinra. A nő harcra készült, íját a hátán viselt tokjába dugta, tegeze az övéről csüngött, kerek bőrpajzsát és három lándzsáját a kezében tartotta.

– Én nem sí... – Az arca valamiért nedves lett. Gyorsan letörölte. – Nagyon meleg van itt bent. Izzadok, mint egy... Mit akarsz? Azt hittem, mindannyian úgy döntöttetek, itt hagytok, és visszatértek a Háromszoros Földre.

– Nem mi vagyunk azok, akik elhagytak téged, Rand al'Thor. – Bezárta az ajtót a háta mögött, leült a földre, és pajzsát meg a három közül két lándzsát lerakta maga mellé. – Te hagytál el minket. – Egy gyors mozdulattal talpát nekifeszítette a harmadik lándzsa közepének, majd lábát kinyújtva, két kezével nagyot rántva kettétörte a fegyvert.

– Hát te mit művelsz? – A nő félredobta a darabokat, és felemelte a következő lándzsát. – Azt kérdeztem, mit művelsz? – Az ősz hajú Hajadon arckifejezése még talán Lant is megrémítette volna, de Rand lehajolt, és megragadta a lándzsát, amit a nő már kézbe vett. Sulin csizmájának puha talpa Rand kezére nehezedett. Nem éppen lágyan.

– Szoknyát akarsz húzni ránk, férjhez adni, hogy a jövőben a család és a tűzhely legyen a gondunk? Vagy letelepedjünk tüzed elé, és a kezedet nyaldossuk, ha odavetsz elénk egy húscafatot? – Az asszony izmai megfeszültek, és a lándzsa kettérepedt. Néhány szálka Rand kezébe fúródott.

Káromkodva elrántotta a kezét, és lerázott néhány vércseppet.

– Semmi ilyesmire nem készülök. Azt hittem, meg fogtok érteni. – Az asszony megragadta az utolsó lándzsát is, és nekifeszítette a talpát. Rand gyorsan köré tekert egy fonatot a Levegőből, hogy mozdulatlanná merevítse. Sulin csak némán meredt rá. – A Fény égessen meg, de hiszen nem tiltakoztatok ellene. Igen, kivettem a Hajadonokat a Couladin elleni küzdelemből. Azon a napon nem mindenki harcolt. De akkor egy szóval sem tiltakoztatok.

Sulin szeme hitetlenkedve tágra nyílt.

– Még hogy te nem engedtél minket harcolni? Mi voltunk azok, akik visszatartottunk téged a küzdelemtől! Olyan voltál, mint egy leány, akit éppen aznap jegyeztek el a Lándzsával. Képes lettél volna elrohanni, hogy megkeresd és megöld Couladint, nem törődve a hátadba fúródó lándzsákkal. Te vagy a car'a'carn. Nincsen jogod arra, hogy feleslegesen kockáztasd az életedet. – Az asszony hangja egyszerre tűnt tompának és szemrehányónak. – És most megint elmész, hogy a Kitaszítottakkal harcolj. Jól őrizték a titkodat, de én éppen eleget értettem meg abból, amit azok mondtak, akik a többi harcostársaságot vezetik.

– És ebből a harcból nem akartok kimaradni? – kérdezte Rand nyugodtan.

– Ne legyél bolond, Rand al'Thor. Bárki eltáncolhatta volna a Lándzsa Táncát, amikor Couladin volt az ellenfél. Az Árnylelkek ellen azonban egyikünk sem lenne képes kiállni. Erre csak te vagy képes.

– Akkor miért... – elhallgatott. Már sejtette a választ. A Couladin elleni véres küzdelem napján csak bebeszélte magának, hogy nem tiltakoztak. Hiszen ezt akarta hinni.

– Kiválasztották azokat, akik veled mehetnek. Minden harcostársaság. De csak a férfiak. Egyetlen Hajadon sem. Csak férfiak. Rand al'Thor, a Far Dareis Mai kezébe tetted a becsületedet, és most elvennéd a miénket.

Rand vett egy mély lélegzetet, és megpróbálta megkeresni a megfelelő szavakat.

– Én... nem akarok haldokló asszonyokat látni. Gyűlölöm az asszonyok halálát. Mindenem felfordul tőle, Sulin. Akkor sem tudnék végezni egy nővel, ha az életem függene tőle. – Moiraine levele megzizzent a kezében. Halott, mert nem tudta rászánni magát arra, hogy megölje Lanfeart. Nem csak az ő élete függött tőle. – Sulin, én inkább szállok szembe egyszál magamban Rahvinnal, mintsem, hogy akár egyetlen Hajadont is halni lássak.

– De hát ez nevetséges. Mindenkinek szüksége van egy társra, aki a hátát fedezi. Szóval Rahvin ellen. Még Rhiodan, a Viharjáró és Turol, a Kőkutya sem volt hajlandó ezt elárulni. – Sulin a lábára pillantott, melyet ugyanaz a fonal tartott mozdulatlanul, ami a kezét is lefogta. – Szabadíts ki, és beszéljünk tovább.

Rand egy pillanatnyi habozás után elengedte, de görcsösen figyelt, hogy adott esetben azonnal újra meg tudja kötözni. A nő azonban nyugodtan elhelyezkedett, miközben egy kezével az utolsó lándzsáját táncoltatta.

– Néha elfelejtem, hogy nem a vérünk nevelt fel téged, Rand al'Thor. Figyelj rám. Vagyok, aki vagyok. És én ez vagyok itt! – Felemelte a lándzsát.

– Sulin...

– Figyelj rám, Rand al'Thor. Én ez a lándzsa vagyok. Amikor egy szerető lépett közém meg a Lándzsa közé, én a Lándzsát választottam. Néhányan a férfi mellett döntenek. Mások úgy vélik, éppen eleget rohantak a Lándzsával, most már gyereket és férjet akarnak. Én sohasem akartam semmi mást. Bármelyik főnök odaküldene engem – és egy pillanatig se haboznának –, ahol a legvadabbul járják a Táncot. Ha meghalnék, az anyavéreim meggyászolnának, de egy pillanattal sem tovább, mint ahogyan elhunyt fivéremet gyászolták meg. Az a fagyilkos, aki álmomban belém döfné a tőrét, több becsületet hagyna meg nekem, mint amennyit te. Értesz most már?

– Értelek, de... – Tényleg értette. Ez a nő nem akart mást, csak azt, hogy az lehessen, ami. Tőle csak azt várták, hogy engedje meghalni őket. – Mi történik, ha eltöröd ezt az utolsó lándzsát is?

– Ebben az életben akkor már nem marad becsületem. Talán egy másikban. – Ezt olyan nyugodtan mondta, mintha ennél ésszerűbb magyarázat nem is létezhetett volna. Eltartott egy darabig, míg Rand a helyére tette a nő szavait. Csak annyit akartak tőle, hogy hagyja meghalni őket.

– Nem hagytok számomra más választást, igaz? – Moiraine sem hagyta soha dönteni.

– Mindig lehet választani. Te is választhatsz, Rand al'Thor. Dönthetsz. Én is választhatok. A ji'e'toh nem hagy más lehetőséget.

Rand legszívesebben felhördült volna, mint egy állat, hogy elátkozza a ji'e'tohot és azokat, akik a szerint éltek.

– Hát akkor válaszd ki a Hajadonokat, Sulin. Nem tudom, hány embert vihetek magammal, de pontosan annyi Far Dareis Mai lesz közöttük, mint ahányan a többi harcostársaságból jönnek.

Büszkén kivonult a nő, és a hirtelen felragyogó széles mosolya mellett. Nem megkönnyebbülés. Öröm. Öröm, mert lehetőségük lesz meghalni. A saidinnal gúzsba köthette volna őket, hogy csak akkor foglalkozzon velük, ha már visszaért Caemlynből. Felrántotta az ajtót, kilépett a rakpartra, és döbbenten megtorpant.

Enaila állt a Lándzsa Hajadonjai hosszú, kanyargó sorának legelején. Mindegyik három lándzsát tartott a kezében. A sor a kikötőmester irodájától végigkígyózott a rakparton, el egészen a városkapuig, ahol aztán eltűnt a városban. A kikötőben néhány aiel kíváncsian nézett feléjük, de mivel a dolog nyilvánvalóan a car'a'carnra és a Far Dareis Maira tartozott, a többi harcostársaság jobbnak látta nem beleütni az orrát. Amys és az a három-négy Tudós Asszony, aki valamikor maga is a Lándzsa Hajadonja volt, azonban valamivel alaposabban figyelte meg a jelenetet. A legtöbb városlakó és rakodómunkás már eltűnt, kivéve néhány férfit, akik megpróbálták felállítani a felborult gabonás kordékat. Ők azonban feltűnő igyekezettel kerülték pillantásaikkal a Hajadonokat. Enaila Rand elé lépett, de aztán megtorpant, és elmosolyodott, amikor meglátta Sulint kijönni. Nem érződött megkönnyebbülés ebben a mosolyban. Öröm. Az őszinte öröm mosolya hullámzott végig a Hajadonok során. A Tudós Asszonyok is mosolyogtak, és Amys elismerően odabiccentett Randnek, mintha a fiú végre belátta volna, hogy ostobán viselkedett, és változtatott ezen.

– Már azt hittem, egyik a másik után be fog menni hozzád, hogy csókjaival elűzze a komor hangulatodat – jelentette ki Mat.

Rand komor pillantást vetett rá, ahogy ott állt, lándzsájára támaszkodva, vigyorogva, széles karimájú kalapját hetykén a fejébe csapva.

– Mitől van ennyire jó kedved? – Az égett hús bűze még mindig ott terjengett a levegőben, és cseppet sem halkult el azoknak a férfiaknak és nőknek a jajgatása, akik megégtek, és akiket most a Tudós Asszonyok megpróbáltak ellátni.

– Azért, mert még élek – mordult fel Mat. – Mit akarsz tőlem? Talán zokogjak? – Kényszeredetten megvonta a vállát. – Amys azt mondta, Egwene néhány napon belül rendbejön. – Ezután körülnézett, de úgy, mintha nem akarta volna látni a szeme előtt elterülő dolgokat. – A Fény égessen meg! Ám ha le akarjuk zárni ezt az ügyet, akkor vágjunk bele! Dovie'andi se tovya sagain.

– Tessék?

– Azt mondtam, itt az ideje, hogy pörögjenek a kockák. Talán Sulin betömte a füledet?

– Igen. Itt az ideje eldobni a kockákat – értett egyet Rand. A Levegőből emelt, üvegesen csillogó kéményben kialudtak a lángok, de a fehér füst úgy tört továbbra is a magasba, mintha a ter'angreal még mindig lángolna. Moiraine. Ami elmúlt, az elmúlt. Ha ő... A Hajadonok Sulin köré csoportosultak, olyan sokan, ahányan csak elfértek a rakparton. Ami elmúlt, az elmúlt, tovább kell élnie. A halál megváltás lenne, hisz olyan sok dolgot kellett elviselnie.

– Akkor hát, vágjunk bele!

Ötvennegyedik fejezet

Fel Caemlynbe!

Randet a Lándzsa ötszáz Hajadonja kísérte vissza a királyi palotába, élükön Sulinnal. A nagy, elülső udvarban, közvetlenül a főkapu mögött Bael várt rá a Viharjárókkal, a Fekete Szemekkel, a Vízkeresőkkel és a többi harcostársaság képviselőivel. Olyan sokan voltak, hogy megtelt az egész udvar, és egy részük még így is az ajtók mögött, a szolgák bejáratainál és a palota belsejében várakozott. Néhányan az alsóbb ablakokban álltak, és arra vártak, hogy ők is kijöhessenek. Az udvart övező teraszok azonban üresek maradtak. A palota udvarában egyetlen férfi maradt, aki nem aiel lett volna. A teariek és a cairhieniek – ez utóbbiak különösen – mindig is nagy ívben elkerülték az aielek gyűléseit. Az egyetlen kivétel közvetlenül Bael mögött állt, a palota bejáratához vezető széles, szürke lépcsőn: Pevin. Két kézzel tartotta a vörös zászlót, amelyik most ernyedten csüngött le a rúdról. Ugyanolyan kevéssé zavarta a rengeteg aiel jelenléte, mint bármikor korábban.

Aviendha Rand nyerge mögött ült, Jeade'en hátán, s olyan szorosan ölelte a fiút, melle annyira nyomta a hátát, hogy Rand végül leszállt. A kikötőben szóváltásra került sor a lány és néhány Tudós Asszony között, melyet bizonyára nem az ő fülének szántak, de mégis meghallotta.

– Vándorolj a Fényben! – jelentette ki Amys, és megérintette Aviendha arcát a kezével. – Úgy vigyázz rá, mint a szemed világára! Tudod, milyen sok minden függ tőle.

– Olyan sok minden függ mind a kettőtöktől – mondta ekkor Bair Aviendhának, mire Melaine szinte abban a pillanatban felcsattant:

– Minden egyszerűbb lenne, ha már célba értél volna!

Sorilea felhorkant.

– Az én időmben még a Lándzsa Hajadonjai is jobban értettek a férfiakhoz.

– Eredményesebb volt, mint azt gondolnátok – felelte erre Amys. Aviendha a fejét csóválta. A rózsákkal és tövisekkel díszített elefántcsont karkötő végigsiklott az alkarján, amikor felemelte a kezét, hogy elejébe menjen a további szidásnak, de Amys nem törődött tiltakozásával, hanem folytatta: – Arra vártam, hogy magától elmondja, de mivel semmit sem mond...

Ekkor megpillantotta Randet, aki alig tízlépésnyire, kezében Jeade'en kantárjával várakozott, és lenyelte a mondat végét. Aviendha megfordult, mert látni akarta, mit bámul annyira Amys. Amikor meglátta Randet, arca bíborvörössé vált, aztán a pír ugyanolyan gyorsan eltűnt, ahogy jött, egyébként napbarnította arca hirtelen holtsápadtnak tűnt. A négy Tudós Asszony olyan kifejezéstelen arccal bámulta Randet, hogy azzal semmit sem tudott kezdeni.

Asmodean és Mat lovukat kantárszáron vezetve hátulról közeledtek.

– A nők már a bölcsőben megtanulják, hogyan kell ilyen képet vágni? – kérdezte Mat. – Vagy az anyjuktól tanulják? Amondó vagyok, hogy a nagy car'a'carn roppantul megjárja, ha nem jön gyorsan el innen.

Rand megcsóválta a fejét, amikor ez az eszébe jutott. A magasba nyúlt, mert Aviendha felemelte lábát, hogy leszálljon az almásderesről, de Rand megfogta, és leemelte a ló hátáról. Egy pillanatra két kézzel tartotta csípőjét, és belenézett világos, kékeszöld szemébe. Aviendha nem fordult el, arckifejezése sem változott, de erősebben megszorította a fiú alkarját. Vajon milyen célt akart elérni? Rand azt hitte, a Tudós Asszonyok kémnek adták mellé a lányt, de ha Aviendha kérdezett valamit olyasmiről, amit Rand el akart titkolni a Tudós Asszonyok elől, akkor azt dühtől vörös fejjel, üvöltve tette. Sohasem alakoskodott, és sohasem próbált meg kiszedni belőle dolgokat. Kirugdalni igen, de alakoskodni nem. Egy pillanatra felmerült benne, hogy Aviendhát ugyanúgy varrták a nyakába, ahogy Colavaere küldte a nemes kisasszonyokat, de ez csak egy futó gondolat volt, és azonnal elhessegette. Aviendha sohasem engedné, hogy ilyen módon használják ki. Ezenfelül pedig, ha ez a szándék vezette, akkor eléggé rossz módszert választott azzal, hogy először odaadta magát Randnek, aztán meg egy ártatlan csókocskát is megtagadott tőle, arról már nem is beszélve, hogy a világ túlsó fertályába kellett futnia utána. Nem, bizonyára nem így kell elcsábítani valakit. Az pedig, hogy a lány gátlástalanul meztelenül szokott mászkálni előtte, csak az aielek szokásainak volt a következménye. Mivel látta, hogy Randet ez annyira idegesítette, mintha csak mélységes elégtétellel töltötte volna el a lányt, aki szemmel láthatóan egy újra és újra eljátszható remek csínynek tartotta az egészet. Vajon, még milyen egyéb célt tűzhetett volna ki maga elé? Cselszövés, amerre csak néz. Viselkedhet bárki természetesen. Jól látta saját arcát a lány szemében. Ki adhatta neki az ezüst nyakláncot?

– Nekem aztán nincsen kifogásom egy kis gyengédség ellen – szólalt meg Mat –, de nem gondolod, hogy túl sokan bámulnak?

Rand eleresztette Aviendha csípőjét, és hátralépett, de semmivel sem gyorsabban, mint a lány. Aviendha lehajtotta a fejét, megigazította a ruháját, és mormogott valamit arról, hogy a lovaglás tönkreteszi a vasalást, ám Rand az előbb megfigyelhette, hogy orcája elpirult. Pedig nem is akarta zavarba hozni.

Komor arccal körülnézve az udvaron, Rand megszólalt:

– De hiszen megmondtam, Bael, fogalmam sincs arról, hány embert vihetek magammal. – Mivel most már a Lándzsa Hajadonja is bevonultak, egészen a feljáróig, az udvaron moccanásnyi hely sem maradt. Ötszáz harcos minden társaságból, az kereken hatezer aielt tett ki. A folyosók odabent alighanem dugig megteltek.

A magas aiel főnök megvonta a vállát. Ahogy a többiek, ő is maga köré tekerte a kendőjét, de arcát még nem takarta el. Sehol egy vörös fejpánt, de úgy tűnt, a többieknek legalább a fele a fekete-fehér korong jelét viselte a homlokán.

– Minden lándzsa, aki jönni tud, követni fog téged. Velünk lesz a két aes sedai is?

– Nem. – Milyen jó, hogy Aviendha betartotta az ígéretét, és többé nem engedte meg, hogy hozzáérjen. Lanfear megpróbálta Egwene-t is megölni, mert nem tudta eldönteni, melyikük Aviendha. Hogyan tudhatta meg, és mondhatta el neki Kadere? Nem számít. Lannak igaza volt. A nők sorsa a fájdalom vagy a halál, ha túl közel kerülnek hozzá. – Nem jönnek velünk.

– Meséltek nekem arról, hogy... harcra került sor... a folyónál.

– Nagyszerű győzelem, Bael – felelte Rand letörten. – Rengeteg dicsőséget szereztünk. – De nem általam. Pevin odajött, ellépdelt Bael mellett, és a zászlóval odaállt Rand mögé. Keskeny arcán semmilyen érzelem sem tükröződött. – Tudja már az egész palota?

– Én hallottam – válaszolta Pevin. Az álla mozogni kezdett, mintha szavakat keresne. Rand a régi, kopott paraszti gúnyája helyett adatott neki egy jobbat, egy erős piros szövetből szabott zubbonyt, mire a fickó sárkányokat hímeztetett melle mindkét oldalára, melyek mintha felfelé másztak volna. – Hallottam, hogy elmegy. Valahová. – Ezzel mintha kimerült volna a szókincse.

Rand bólintott. A palotában úgy terjedtek a rémhírek, mint a futótűz. Ha Rahvin még nem sejt semmit sem... Tekintete végigszaladt a háztetőkön és az ereszeken. Sehol egy holló. Már régóta nem látott egyetlen hollót sem, arról viszont hallott, hogy mások lövik őket. Lehet, hogy már kerülik?

– Álljatok készen. – Kinyúlt a saidin felé, és lebegni kezdett az Ürességben. Érzelmek nélkül.

A Kapu a lépcső aljában jelent meg. Először csak egy izzó csík, amely lassan körbefordult, míg végül egy négy lépés széles, szögletes nyílás meredt a sötétségre. Az aielek némák maradtak. Akik közvetlenül a háta mögött álltak, azok ráláthattak a csillogó, tejüvegszerű, barnás felületre a levegő kellős közepén, de ezzel az erővel akár a várfalon is megpróbálhattak volna keresztülmenni. Oldalról a kapu láthatatlan maradt. Legfeljebb azok, akik közvetlenül mellette álltak, vehettek volna észre egy hosszú hajszálat a levegőben.

Rand képtelen volt négy lépésnél szélesebb bejáratot nyitni. Megvan a korlátja annak, amire egyetlen ember képes, állította Asmodean. Úgy tűnt, mindig és mindenütt korlátok vártak rá. Nem számított, milyen mennyiségű saidint fogadott magába. Az Egyetlen Hatalomnak igazából nem túl sok köze volt a Kapukhoz, csupán a megnyitásához kellett fókuszálni. Ami azon túl feküdt, az egy egészen más dolog volt. Asmodean egy álom álmának nevezte.

Belépett, rá valamire, ami leginkább a palotaudvar egyik jókora kockakövére emlékeztetett, ám a szürke felület mozdulatlanul lebegett a sötét semmiben. Az embert elfogta az az érzés, hogy minden irányban a semmi veszi körül. A tökéletes semmi. Nem olyan, mint az éjszaka. Nagyon is jól látta magát és a kőtáblát. Azon túl azonban semmit.

Akkor hát itt az ideje annak, hogy kipróbálja, milyen méretű kőlapot is tud létrehozni. Alig gondolt erre, máris megjelent egy ugyanolyan lap, mint amilyenen állt, és hamarosan ott terjeszkedett előtte a várudvar pontos mása. Még nagyobbnak képzelte el. A következő pillanatban a szürke felület kitágult minden irányban, amennyire csak ellátott. Összerezzent, amikor megérezte, hogy csizmája lassan süllyedni kezd a kőbe. A lap továbbra is olyannak tűnt, mint amilyen az előbb volt, de lassan felbugyogott lába körül, mint a sár. Gyorsan hagyta, hogy visszazsugorodjon a várudvar méretére, hiszen akkor az előbb még kemény maradt a kő, aztán óvatosan még hozzáadott egy sor lapot, majd még egyet. Nem tartott sokáig, míg megállapította, hogy nem tud sokkal nagyobb felületet létrehozni, mint az első alkalommal. A kövek látszólag úgy néztek ki, mintha minden rendben lenne velük, és nem is kezdtek el puhulni a csizmája alatt, de a következő sor már szinte anyagtalannak tűnt, olyannak, hogy bármelyik pillanatban elillanhat. Talán az az oka, hogy ez a felület már most akkora, mint amekkora lehet? Vagy mert legelőször nem nagyobbnak képzelte el? Mi saját magunknak szabunk gátakat. A gondolat váratlanul bukkant fel elméjében. És sokkal tovább kitoljuk őket, mint ahogy az megilletne minket.

Rand érezte, ahogy megborzong. Az Ürességben mintha valaki más borzongását érezte volna. Szerencsére eszébe jutott az, hogy Lews Therin még mindig ott létezett valahol a belsejében. Oda kell figyelnie, ha el akarja kerülni azt, hogy a Rahvinnal folytatott élet-halálharc kellős közepén még vele is birokra kelljen kelnie az elméje épségéért. Ha ez nem lett volna, akkor... Nem. Ami a rakparton történt, az megtörtént. Nem akarta újra és újra átélni.

Egy sorral lecsökkentette a felület nagyságát, és megfordult. Bael egy látszólag hatalmas rés túlsó oldalán várakozott, a ragyogó napfényben. A lépcső pontosan oda vezetett. Pevin, kezében a zászlóval legfeljebb annyira volt megilletődve a látványtól, mint az aiel főnök. Vagyis semennyire. Pevin egyetlen szemrebbenés nélkül odaviszi a lobogót, ahová Rand megy, ha kell még a Fertőbe is. Mat hátratolta a kalapját, és a fejét vakargatta, de aztán visszatolta, mélyen a szemébe, és a fejében guruló kockákról motyogott valamit.

– Figyelemre méltó – szólalt meg Asmodean. – Valóban figyelemre méltó.

– Máskor hízelegj neki, hárfás! – szólt rá Aviendha.

A lány lépett be elsőnek, miközben nem is nézte, hová lép, csak Randet tartotta szemmel. Egészen közel ment hozzá, anélkül, hogy egyetlen pillantásra is méltatta volna a környezetét. Amikor azonban odaért mellé, váratlanul megfordult, kendőjét leengedte egészen a könyökéig, és a sötétséget kezdte vizsgálni. A nők néha tényleg különösebben tudtak viselkedni, mint a Teremtő bármelyik teremtménye.

Bael és Pevin jött be utána, nyomukban Asmodean, aki egyik kezével hárfája tokját tartotta, míg másikkal – elfehéredő ujjakkal – a kardját markolta. Mat egy pillanatnyi habozás után hetykén beszökkent. Valamit mormogott, mint aki igazából nem jutott dűlőre magával. Az Ősi Nyelven. Sulin magának tartotta fent a tisztességet, hogy a többieket bevezesse, de utána áramlani kezdtek az emberek, és nem csak a Hajadonok, hanem a többiek is, a Tain Shari, a Vérbőlvalók, a Far Aldazar Din, a Sastestvérek, a Vöröspajzsosok, az Alkonyfutárok, a Kőkutyák, a Késkezűek, valamennyi társaság képviselői. Mindenki igyekezett befelé.

Ahogy egyre többen lettek, Rand is egyre jobban beljebb sodródott, míg elérte a kőlap túlsó végét, szemben a Kapuval. Tulajdonképpen semmi oka sem volt arra, hogy a menetirányba nézve helyezkedjen el, mégis ezt tette. Valójában bármilyen irányba nézhetett volna, és oda állhatott volna a lapon, ahova csak akar. Az irány nem számított. Minden irányba haladva Caemlynbe jut, ha jól csinálja a dolgot. Ha rosszul, akkor örökre elvesznek a végtelen sötétség semmijében.

Eltekintve Baeltől, Sulintól és persze Aviendhától, az aielek egy kis helyet hagytak ki Rand, Pevin, Asmodean és Mat körül.

– Maradjatok távol a szélétől – kiáltotta Rand. A közelében álló aielek tényleg hátrébb léptek egy kicsivel. Rand azonban nem látott el a shoufába burkolódzó fejek felett. – Megtelt már? – kérdezte. Ezen a kőlapon legfeljebb a kint tolongók fele férhet el. Annál több semmiképpen. – Nincs több hely?

– Megtelt – válaszolva habozva egy női hang. Rand le merte volna fogadni, hogy Lamelle kiáltott. A Kapunál azonban még forrt a tömeg, mert a bejárat előtt álló aielek úgy vélték, ők még azért éppen felférnek.

– Elég! – kiáltotta Rand. – Senki többet. Menjetek el a Kapu közeléből! Jó messzire. – Nem akarta, hogy az eleven hússal is az történjen, ami a seanchan lándzsával.

– Minden rendben – válaszolta a női hang egy rövid szünet után. Lamelle volt az. Rand abban sem kételkedett, hogy Enaila és Somara is ott áll valahol.

A Kapu mintha elfordult volna saját tengelye körül, míg végül már csak a hajszálvékony sáv látszott, amely aztán egyetlen villanással eltűnt.

– Vér és hamu! – dühöngött lándzsájára támaszkodva Mat. – Ez még azoknál az Átjárókapuknál is undorítóbb. – Ez a kijelentése azzal a következménnyel járt, hogy Asmodean meglepődve, Bael viszont töprengve nézett rá. Mat egyikükkel sem törődött, mert minden erejét lekötötte az, hogy komor képpel bámulja a sötétet.

Egyáltalán nem érződött a mozgás, de még enyhe szellő sem lebbentette Pevin zászlóját. Akár mozdulatlanul is lebeghettek volna, ám Rand tudta, hogy nem ez a helyzet. Szinte érezte, ahogy közelednek a célba vett hely felé.

– Ha elég közel kerülsz hozzá, akkor meg fog érezni – suttogta Asmodean, és megnyalta az ajkát, miközben gondosan ügyelt arra, nehogy valakire is ránézzen. – Legalábbis ezt hallottam.

– Tudom, hogy hová megyek – felelte Rand. Nem túl közel. És nem is túl messze. Még igen jól emlékezett arra a helyre.

Nincsen mozgás. Csak a végtelen feketeség. És ők ott lebegtek benne. Talán már egy fél órája.

Az aielek között enyhe nyugtalanság támadt.

A zaj a lap pereme felől hallatszott. Végül Rand mellett megszólalt egy magas harcos.

– Valaki leesett. – Rand felismerte a férfit. Egy Cor Darei, Éjszakai Lándzsás, aki a vörös homlokpántot viselte.

– Ugye nem... – kezdte Rand, de észrevette Sulin figyelmeztető pillantását, és elhallgatott.

Megfordult, és kibámult a sötétbe. Haragja komor folt volt az Ürességen. Szóval akkor nem zavarhatja, hogy esetleg éppen egy Hajadon zuhant le? Ennek ellenére bántotta. Örökké zuhanni. Vajon megháborodik-e az elme, mielőtt végezne a testtel az éhség vagy a szomjúság? Ebben az esetben még egy aiel is eljut arra a pontra, ahol rettegni kezd. Ahol megáll a szíve. Remélte, hogy ez így történik majd, mert ez még mindig kevésbé kegyetlen, mint a többi lehetőség. A Fény égessen meg, hol van hát az a híres nagy keménységem, amelyre annyira büszke vagyok? Hajadon vagy Kőkutya? A lándzsa az lándzsa. Nem segített ez a gondolat sem. Kemény leszek. Ott táncoltatom a Lándzsa Táncát a Hajadonokkal, ahol ők akarják. Így legyen.

Ugyanakkor azt is tudta, hogy meg fogja kérdezni az összes elesett nevét, és minden egyes név késként fog a szívébe mélyedni. Kemény leszek. A Fény segítsen meg, hogy képes legyek rá! Fény, segíts meg!

Látszólag mozdulatlanul lebegtek a feketeségben.

A lap megállt. Nehéz lett volna megmondani, honnan vette észre, hogy már nem mozognak. Egyszerűen csak tudta.

A Hatalom egyetlen fonatát mozgatva ugyanúgy nyitotta meg a kaput, mint a cairhieni királyi palotában. A napsugarak nagyjából ugyanabban a szögben jöttek, de itt a hajnali nap fénye egy kikövezett utcára esett. Előttük egy domb emelkedett, amelyen az aszály elpusztította a füvet és a virágokat. Barna volt az egész. Fent, a domb tetején egy két hossz magas vagy még talán annál is magasabb fal állt. A durván megmunkált kövek szinte természetes akadálynak tűntek. A fal fölött jól látszottak Andor királyi palotájának aranykupolái, és néhány azok közül a világosbarna, túl karcsú tornyocskák közül, amelyeken a könnyű reggeli szellő a fehér oroszlános lobogókat lengette. A fal túloldalán rejtőzött a kert, amelyben először találkozott Elayne-nel.

Szemrehányó kék szemek lebegtek az Ürességen túl, a titkos teari csókok futó emléke, egy levél, amelyben a lány lába elé tette szívét és a lelkét, szerelmes üzenetei, melyeket Egwene adott át. Mit szólna, ha tudna Aviendháról és arról az éjszakáról a jégkunyhóban? Eszébe jutott az a másik levél is, amelyben eltaszította, mint egy királynő, aki átadja a disznópásztort az örök sötétségnek. Nem, mintha számított volna. Lannak igaza volt. És mégis... Mit? Kit? A kékszeműt, a zöldszeműt vagy a sötétbarnát? Elayne-t, aki talán szereti őt, de az is lehet, hogy még nem tudott dönteni? Aviendhát, aki azzal kínozza, hogy nem engedi még csak megérinteni sem magát? Aki kinevette, és egy gyapjúagyú bolondnak tartotta? Ez alatt a néhány pillanat alatt mindez átszaladt az üresség külső héján. Megpróbálta mindezt semmibe venni, akárcsak annak a másik kékszemű asszonynak az emlékét, aki oly hosszú idővel azelőtt holtan feküdt egy másik palota folyosóján.

Meg kellett állnia, miközben az aielek előreszökkentek Bael mögül, elkendőzték arcukat, majd jobbra és balra kirajzottak. Csak az ő jelenléte tartotta egyben a kőlapot. Az eltűnik, mihelyt ő is kilép a Kapun. Aviendha szinte ugyanolyan nyugodtan várakozott, mint Pevin, bár időnként ő is kikukkantott, hogy homlokát ráncolva egyik vagy másik irányban végignézzen az utcán. Asmodean végigsimította a kardját, és túl szaporán vette a levegőt. Rand kíváncsi volt, hogy tud-e egyáltalán a férfi vívni. Nem, mintha szüksége lett volna rá. Mat úgy nézett a falra, mint aki valami kellemetlenre emlékszik. Egyszer régen ő is itt jutott be a palotába. Az utolsó elkendőzött aiel is kilépett, mire Rand intett a többieknek, hogy menjenek. Ezután ő is követte őket. A Kapu abban a pillanatban eltűnt, mintha sosem létezett volna, és ő ott állt a figyelő Lándzsa Hajadonjai között. Aielek rohantak végig a kacskaringós utcán, amelyik követte a domb hajlatait, akárcsak a belváros sok sikátora, és eltűntek a következő kanyarban, hogy szembeszálljanak azokkal, akik talán felfedezték őket, és riadót fújhattak volna. Mások felfelé siettek a dombon, és néhányan már kúszni kezdtek fel, a falon, úgy, hogy kihasználták a kezüknek és a lábujjuknak támaszt adó parányi egyenetlenségeket.

Randnek hirtelen tágra nyílt a szeme. Bal oldalán az utca lefelé tartott, és egy kanyar után eltűnt a szeme elől. A lejtő feltárta előtte a cseréptetős tornyokat, melyek a reggeli nap fényében száz színben csillogtak, és a háztetők fölött ellátott a belváros számtalan parkjáig. Ebből a szögből nézve a park fehér útjai és az emlékművek egy oroszlán alakját adták ki. Jobb oldalán az utca felfelé haladt, mielőtt eltűnt volna a domb mögött. A háztetők fölött számos, hegyes vagy kupolás torony csillogott. Aielek lepték el ezeket az utcákat, majd befordultak a mellékutcákba, melyek spirálszerűen távolodtak a palotától. Az aieleken kívül egyetlen teremtett lelket sem látott. A nap már elég magasan járt ahhoz, hogy számos ember járkáljon az utcákon, még itt, a palota közelében is.

Hirtelen, mint egy rémálomban, a fal részei egy tucatnyi helyen kifelé dőltek, majd összeroskadtak. Aiel testek és kődarabok zuhantak a felfelé mászókra. Mielőtt a lefelé görgő kőtömbök elérhették volna az utcát, máris trallokok bukkantak fel a résekben, eldobva a fatörzsnyi kosokat, melyekkel átszakították a falat, és kirántották sarlószerű kardjaikat. Egyre többen és többen, mancsukban kampós fejszékkel, horgas lándzsákkal, tövises vállú és könyökű, fekete páncélt viselő, óriási emberhez hasonló alakok, melyek széles, emberi orcáit csőrök és ormányok, szarvak és tollak rondították el. Üvöltve megindultak lefelé, közöttük éjféli kígyókra emlékeztető, szem nélküli Myrddraalok rohantak. Az egész utcát elöntötték az üvöltő és hörgő trallokok meg a néma Myrddraalok. A házak ajtajából és az ablakokból vetették ki magukat. A felhőtlen égből villámok kezdtek záporozni.

Rand összeszőtte a Tüzet a Levegővel, hogy szembeszálljon amazzal a Tűzzel és Levegővel, megteremtett egy lassan táguló pajzsot, hogy felfogja a villámokat. Túl lassan. Egy villám pontosan a feje fölött csapott le a pajzsra, óriási tűzgömbbé változott, míg mások a talajba vágódtak. Rand haja égnek állt, mintha a levegő maga is a földhöz akarta volna teremteni. Majdnem elveszítette a fonatot, sőt, az üresség is kevés híján elcsúszott előle, de megcsomózta azt, amit nem látott, mert szeme még mindig elvakult a villám rettenetes fényében. Szétterítette a pajzsot, és felfogta az ég összes lövedékét, melyeket a pajzsára záporozni érzett. Nekivágódtak, és őt keresték. Ezen azonban lehetett változtatni. A zsebében tartott angrealon keresztül szívta magába a saidint, megnövelte a pajzsot, míg biztos nem lehetett abban, hogy legalább a belső város felét eltakarja, és aztán megcsomózta a fonatot. Amikor feltápászkodott, már látása is kezdett visszatérni, bár először mintha fehér fátyol borult volna fájó szemére. Gyorsan le kell csapnia. Rahvin tudja, hogy itt van. Támadni kell...

Úgy tűnt, meglepően kevés idő telt el. Rahvinnak nyilvánvalóan mindegy volt, hányan pusztulnak el a sajátjai közül. Félig elkábult trallokok és Myrddraalok hullottak a hegyoldalon a Hajadonok döfései alatt, akik közül néhányan maguk is alig álltak a lábukon. Más Hajadonok, mindenekelőtt azok, akik Rand körül álltak, csak most kezdtek el felkelni onnan, ahová az előbb zuhantak. Pevin szétvetett lábbal, a zászlórúdra támaszkodva állt. Ráncos arca kifejezéstelen maradt, mint egy üres palatábla. Újabb trallokok özönlöttek elő a fal résein át, és minden irányból csatazaj töltötte meg az utcákat, de ami Randet illette, az egész akár egy másik országban is történhetett volna.

Nem csak egy villám csapott le rá az első támadáskor, és nem mindegyiket neki szánták. Mat füstölgő csizmája egy tucat lépésre onnan feküdt, ahol a fiú nyúlt el, hátán elterülve, a kövön. Lándzsája fekete nyeléből is füst szállt a magasba, ugyanúgy, mint a kabátjából, és az ingén fekvő, ezüst rókafej is füstölgött. A medál nem óvta meg akkor, amikor egy férfi használta az Egyetlen Hatalmat. Asmodean elnyújtott, megszenesedett árnyékként feküdt ott, csupán a hárfája tokjáról lehetett felismerni, amely nemrég még a hátáról lógott. És Aviendha... A külső sérülés minden nyoma nélkül feküdt ott, mintha csak lepihent volna kissé, ám szeme pislogás nélkül meredt a napba.

Rand előrehajolt, és megérintette az arcát. A test már kihűlt. Nem olyan volt... mintha bőrt érintett volna.

– RAAAHVIIIIN! – kissé elbizonytalanodott, amikor ez az üvöltés elhagyta a torkát. Mintha saját fejének egyik szegletében ült volna, és a mindent körülvevő üresség hatalmasabb és kietlenebb volt, mint bármikor. Dübörgött benne a saidin. Nem érdekelte, hogy esetleg elragadja a felgyűlt erő áramlata. A saidin rontása mindent átjárt, mindent bemocskolt. Nem törődött vele.

Három trallok tört át a Hajadonok sorain. Hatalmas, tövises fejszéket és különös, kampós lándzsákat lengetve szőrös mancsukban, túlságosan is emberi szemüket rászegezve közeledtek hozzá, aki látszólag fegyvertelenül állt előttük. A vadkan képű agyaras elzuhant, amikor Enaila lándzsája elmetszette a gerincét. Sascsőr és medvepofa azonban tovább rohant felé, egyikük csizmába bújtatott lábon, a másik hatalmas mancsokon. Rand azon kapta magát, hogy mosolyog.

Tűz tört elő a két trallokból, testük minden pórusából egy szúróláng, keresztülvágott fekete páncéljukon, és darabokra robbantotta őket. Abban a pillanatban, amikor pofájukat hangtalan üvöltésre akarták nyitni, pontosan előttük egy Kapu nyílt meg. A simán kettémetszett trallokok vért fröcskölő részei a földre hulltak, de Rand ekkor már izgatottan kémlelt keresztül a nyíláson. Nem a feketeségbe, hanem egy hatalmas, oszlopokkal keretezett terembe, amelynek kőpadlóját oroszlánok díszítették. Az aranyozott trónon ülő magas férfi, akinek fekete hajába néhány ősz tincs vegyült, meglepetten nézett fel rá. Egy tucatnyi férfi, némelyikük a nemesurak öltözékében, mások mellvértben, megfordultak, hogy lássák, mit is néz az uruk. Rand észre sem vette őket.

– Rahvin! – szólalt meg. Vagy legalábbis valaki így szólt. Nem volt biztos abban, hogy kicsoda.

Villámokat és tüzet küldött maga előtt, aztán keresztüllépett, és bezárta a Kaput. Maga volt a halál.

Nynaeve-nak nem okozott gondot megőriznie rosszkedvét, hogy a Szellem fonatát a zsebében, a borostyánkőben alvó asszonyon keresztül vezethesse. Ma reggel még az az érzés sem csökkentette haragját, hogy láthatatlan szemek figyelik. Siuan ott állt előtte, Tel'aran'rhiodban, egy salidari utcában, ahol egyetlen ember sem látszott, csupán néhány légy és egy róka, amely felpillantott, és kíváncsian megnézte őket, mielőtt tovább futott volna.

– Összpontosítania kell! – förmedt Nynaeve a másikra. – Az első alkalommal sokkal jobban figyelt a környezetére, mint most. Próbáljon meg koncentrálni!

– De hát igyekszem én, ostoba nőszemély! – Siuan egyszerű, kék gyapjúruhája hirtelen selyemmé változott. Nyakában az amyrlin jelképe, a kilenc csíkos stóla lógott, ujja körül egy aranykígyó harapott saját farkába. Komor pillantást vetett Nynaeve-ra, és bizonyára észre sem vette a változást, pedig ma már vagy ötödszörre viselte ugyanezt a ruhát. – Ha nehézségeim támadnak, akkor az csak amiatt a rettenetes lötty miatt van, amit belém erőltettél. Undorító! Még mindig érzem az ízét a nyelvemen. Mint a tőkehal epéje! – A stóla és a gyűrű eltűnt, és a selyemruha állógallérja helyét egy olyan mély kivágás vette át, hogy az még a kifordult kőgyűrűt is láttatni engedte, pedig az vékony aranyláncon, a nő mellei közé lógott.

– Ha nem ragaszkodott volna ahhoz, hogy tanítsam, pedig segítségre volt szüksége az elalváshoz, akkor nem kellett volna a főzethez folyamodnom. – Igaz, belekevert egy kis birkanyelvgyökeret és néhány más adalékot is, amire nem volt feltétlenül szüksége. Ez a némber igazán megérdemelte, hogy a keverék kissé megdolgozza a szájpadlását.

– Nem igazán tudnál akkor oktatni, amikor Sheriamot meg a többieket tanítod! – A selyem elhalványult, és a ruha magasan zárt, fehér csipkés öltözékké alakult. Siuan fejét gyöngydíszes sapka takarta el. – Vagy talán jobban örülnél annak, ha közvetlenül utánuk kerülnék sorra. Hiszen te magad nyavalyogtál, hogy szükséged van némi zavartalan alvásra is?

Nynaeve csípőre szorította kezét, miközben remegett a dühtől. Nem Sheriamra vagy a többiekre volt igazából mérges. Elayne-nel felváltva, kettesével hozták el őket az Álmok Világába, néha mind a hatot egyetlen éjszaka leforgása alatt. Bár ő oktatta őket, azok egyetlen pillanatig sem hagytak kétséget afelől, hogy ki az aes sedai és ki csupán egy beavatott. Elég volt egyetlen éles szó, ha valamelyikük elkövetett egy ostoba hibát, és... Elayne-t csak egyszer vezényelték ki mosogatni, de Nynaeve keze vörös volt a mosástól, a mosogatástól, a forró, szappanos víztől, legalábbis ott, ahol teste szunnyadt a valós világban. És még csak nem is ők voltak a legszörnyűbbek. Nem az bőszítette fel a legjobban, hogy alig maradt ideje megvizsgálni a lecsendesítés következményeit. Logain sokkal szívesebben működött együtt vele, mint Siuan vagy Leane, de legalábbis igyekvőbbnek mutatkozott. A Fénynek legyen hála, hogy a férfi tudott titkot tartani. Bizonyára abban reménykedett, hogy Nynaeve egy napon majd képes lesz meggyógyítani. Nem, a legszörnyűbb az volt, hogy Faolaint megvizsgálták, és megkapta az... na nem, nem az aes sedai rangot, hiszen nem a Toronyban éltek, és ahhoz szükség lett volna a hármas esküvés rúdjára is, de azt a némbert magasabb rangúvá tették. Faolain ettől kezdve úgy öltözködött, ahogy akart, és bár még nem viselhette a vállkendőt, és nem választhatott magának ajahot, azért eléggé nagy hatalommal ruházták fel. Nynaeve az elmúlt négy nap alatt több vödör vizet, több valahol – szándékosan – ottfelejtett papirost, könyvet, tűpárnát és egyéb értelmetlen apróságot hozhatott és vihetett, mint a Toronyban töltött egész ideje alatt. És még csak nem is Faolain volt a legrettenetesebb. Ha erre kellett visszaemlékeznie, olyan harag fogta el, hogy azzal egy egész télen át lehetett volna fűteni egy családi házat.

– Ki akasztott ma horgot a kopoltyúdba, te leány? – kérdezte Siuan. Most egy olyan ruhát viselt, mint Leane, csak az övé sokkal áttetszőbb volt annál, mint amilyent Leane nyilvánosan hordani mert volna. Olyan vékony volt, hogy szinte meg sem lehetett állapítani, tulajdonképpen milyen is a színe. Ezt a ruhát sem most vette fel először. Vajon mi járhat ennek az asszonynak a fejében? Az Álmok Világában ezek az apróságok, mint az öntudatlan ruhaváltások, néha olyan dolgokat árulnak el az emberről, hogy azokról saját magának sem lehet sejtelme. – Egészen a mai napig többé-kevésbé elviselhető társalkodónő voltál – folytatta Siuan kissé sértődötten, majd egy pillanatra elhallgatott. – Egészen a mai napig. Aha. Már értem. Sheriam tegnap megbízta Theodrint azzal, hogy segítsen lebontani az a gátat, melyet az Egyetlen Hatalom használata ellen emeltél magadban. Ettől forr a véred? Nem tetszik, hogy Theodrin parancsolgat neked? Ő is Vad volt. Ha valaki, akkor ő alkalmas arra, hogy leromboljátok azt a gátat. Megtanulhatod felhasználni a Hatalmat, anélkül, hogy előtte lila lenne a fejed a haragtól...

– És maga meg mitől annyira ideges, hogy képtelen megőrizni a ruháját? – Theodrin. A dolog tényleg fájt. A kudarc. – Talán azzal függ össze, amit tegnap este hallottam. – Theodrin sohasem volt ideges, mindig barátságosan és türelmesen viselkedett vele. Azt mondta, egyetlen próbálkozással nem lehet lebontani az ilyesmit. Az ő gátjának a lebontása hónapokig eltartott, pedig ő már jóval azelőtt felismerte, hogy az Egyetlen Hatalommal van dolga, mielőtt eljutott volna a Toronyba. Ennek ellenére fájt a kudarc, és elsüllyedne a szégyentől, ha valaki megtudná, hogy úgy zokogott Theodrin vigasztaló ölelésében, mint egy kisgyerek, amikor megértette, hogy nem sikerült a próbálkozás. – Úgy hallottam, Gareth Bryne fejéhez vágta a csizmáját, amikor az azt mondta, hogy most már üljön le, és tisztítsa ki rendesen. Még mindig nem tudja, hogy Min tisztítja a csizmáját. Így aztán a térdére fektette, és jól...

Siuan minden erejét beleadta a pofonba. Csak úgy csengett Nynaeve füle. Először csak állt, és döbbenten bámulta a másikat. De csak egy pillanatig, mert utána rögtön megpróbált behúzni egy hatalmasat Siuannak. Csak próbálkozott ezzel, mert annak a némbernek valahogyan sikerült egy kézzel megragadnia a haját. A következő pillanatban már hörögve és vagdalkozva az utca porában birkóztak.

Nynaeve nagyot nyögött, és úgy vélte, jók a győzelmi esélyei, bár az idő nagy részében nem tudta, hogy alul van-e avagy felül. Siuan egy kézzel megpróbálta gyökerestül kitépni Nynaeve hajfonatát, miközben másik öklével a bordáit sorozta, vagy azt a testrészét, ahol éppen érte. Nynaeve nagyjából ugyanezt tette. Siuan ütései egyre gyengültek. Még egy perc, és eszméletlenre veri ellenfelét, és akkor majd egyesével tépi ki a hajszálait. Csak hadd mászkáljon kopaszon. Nynaeve feljajdult, amikor a nő keményen sípcsonton rúgta. Ez a némber rúg! Megpróbálta térdével leszorítani, de az ilyesmi nehezen megy, ha szoknyát hord az ember. Rúgni nem illik!

Nynaeve hirtelen észrevette, hogy Siuan egész testében remeg. Először azt hitte, ellenfele zokog, de aztán rádöbbent, hogy az harsogva kacag. Így aztán felült, elsimította homlokából a hajtincseket, mivel hajfonata eléggé szétzilálódott, majd dühös pillantást vetett a másikra.

– Most meg mit nevet? Csak nem rajtam? Megjárja, ha azt hiszi...

– Nem téged nevetlek ki. Minket! – Siuan kacagva eltolta magától Nynaeve-ot. A most viselt gyapjúruhája tiszta por lett, összegyűrődött, és néhány helyen el is szakadt. Ő is mezítláb volt, mint Nynaeve. – Két felnőtt nő, amint a mocsokban fetrengve verekszik. Mint két... Nem is tudom, mikor csináltam utoljára így. Komolyan arra gondoltam, hogy most már csak a kövér Cian hiányzik, hogy a fülemnél fogva rángasson el. Ő tanított meg arra, hogy a lányok nem verekszenek. Azt mesélik, hogy ő egyszer még egy részeg nyomdászt is leütött, bár azt nem tudom, miért. – Egy pillanatig vihogott, aztán felkelt, és leporolta a ruháját. – Ha valamiben eltér a véleményünk, akkor azt felnőtt asszonyok módjára is megvitathatjuk. – Valamivel óvatosabban még hozzátette: – Ennek ellenére ajánlatos lenne nem emlegetni Gareth Brynét. – Összerezzent, amikor szakadt öltözéke hirtelen mély kivágású, arannyal gazdagon díszített szegélyű, vörös és fekete estélyivé változott.

Nynaeve még mindig ott ült, és kimeredt szemmel bámult maga elé. Mit tett volna, ha javasasszony korában két, a porban verekedő nőre bukkant volna? Ha ez egyáltalán lehetséges, a válsz kissé elcsitította dühét. Siuan még mindig nem értette meg, hogy Tel'aran'rhiodban nincs szükség arra, hogy az ember a kezével verje le ruhájáról a port. Nynaeve gyorsan visszafogta a kezét, mivel éppen a hajfonatát akarta rendbe hozni, és felkelt. Mire felegyenesedett, hajfonata szépen, rendezetten lógott a hátára, és folyóközi stílusú, jól szabott gyapjúruháját is mintha csak frissen mosták és vasalták volna.

– Egyetértek ezzel. – Ha ő kapott volna el két nőt egy ilyen helyzetben, akkor azok elátkozták volna még a születésük pillanatát is, még mielőtt elért volna velük a Nőkör elé. Mi ütött belé, hogy egy ostoba férfire jellemző módon az öklével akart elégtételt venni? Először Cerandinnal – nem is akart erre visszagondolni, de nem tudta kitörölni az emlékezetéből – aztán Latelle, most meg ez. Attól talán könnyebben leomlik a gátja, ha éjjel-nappal dühösen járkál fel s alá? Balszerencsére vagy éppen szerencsére ez a gondolat cseppet sem enyhített felpaprikázott hangulatán. – Ha nézeteltérésünk támad, akkor azt majd... megvitatjuk.

– Ami bizonyára azt jelenti, hogy üvöltözni fogunk egymással – jegyezte meg hűvösen Siuan. – Mindegy, még az is jobb, mint ez.

– Nem kellene üvöltöznünk, ha maga... – Nynaeve ingerülten levette tekintetét a másikról. Semmi értelme újra elkezdeni az egészet. Ám ekkor elakadt a lélegzete, és olyan gyorsan fordult vissza Siuan felé, hogy az azt hihette, Nynaeve csupán bólintott. Legalábbis remélte, hogy csak annak tűnt. Az utca túloldalán, az egyik ablakban ugyanis megpillantott egy arcot. Remegni kezdett. Rémület és harag gerjedt fel benne, mivel ennyire megijedt.

– Azt hiszem, most vissza kell mennünk – jelentette ki.

– Vissza? De hiszen azt mondta, hogy az a büdös lötty még legalább két órán át mély álmot hoz rám, és ennek az időnek még a felét sem töltöttük el itt.

– Másként múlik itt az idő. – Moghedien volt az? Az arcot olyan rövid időre pillantotta csak meg, hogy az bárki másé is lehetett, olyan valakié, aki egy pillanatra ide álmodta magát. Ha mégis Moghedient látta, akkor nem engedheti meg – de semmiképpen sem –, hogy az a némber felfedezze, hogy felfedezték. El kell tűnniük innen. Félelem és az e miatt érzett harag. – De hiszen már mondtam. Egy nap Tel'aran'rhiodban olyan hosszúnak tűnhet, mint egy óra a valós világban. Vagy éppen fordítva. Nekünk...

– Ne hidd azt, hogy ilyen könnyen felültethetsz, te leányzó. Csak azt hiszed, hogy ennyire egyszerűen átverhetsz. Most szépen engem is megtanítasz arra, amire a többieket megtanítottad. Majd megyünk, ha felébredtem.

Erre most nincsen idejük. Ha az Moghedien volt... Siuan most zöld selyemruhát viselt, és magán hordta az amyrlin minden jelképét, bár ruhájának kivágása ebben a pillanatban legalább olyan mély volt, mint azoké a bizonyos ruhadaraboké, amelyeket csak itt szokott hordani. A gyűrű alakú ter'angreal a keblén nyugodott, és valahogy egy smaragdokból álló nyaklánc részévé vált.

Nynaeve egy pillanatnyi gondolkodás nélkül cselekedett. Olyan keményen ragadta meg a nyakláncot, hogy az leszakadt Siuan nyakából. Siuan döbbenten meredt rá, de mihelyt elszakadt a lánc, azonnal eltűnt. Az ékszer lassan semmivé foszlott Nynaeve kezében. Egy pillanatig döbbenten bámult a kezére. Mi történik azzal, akit így löknek ki az Álmok Világából? Visszatért már Siuan a testébe? Hova máshova mehetne? Talán a semmibe?

Elfogta a rettegés. Egy pillanatig csak tehetetlenül állt ott. Aztán menekülni kezdett, és az Álmok Világa teljesen átalakult körülötte.

Egy agyagos úton állt, alacsony fakunyhók között. A falu egyetlen háza sem volt egy emeletnél magasabb. Egyetlen kikövezett móló nyúlt bele a széles folyóba, amely fölött, az andori zászlót lebegtető szélben hosszú csőrű, jókora madarak szálltak lassan dél felé. A környék ismerősnek tűnt, de beletellett egy percbe, míg felismerte: Jurene. Cairhienben, az Erinin partján állt. Itt történt, hogy ő, Elayne meg Egwene hajóra szálltak, a Pelikánra, amelyiknek ugyanolyan rosszul választották meg a nevét, mint a Siklónak, hogy elinduljanak Tearbe. Ez olyan régen történt, hogy szinte egy másik történetnek tűnt.

Miért menekült Jurenébe? Erre egyszerű volt válaszolni, és maga is megadta a választ, még mielőtt hangosan kimondhatta volna a kérdést. Jurene volt Tel'aran'rhiodban az egyetlen olyan hely, amit nagyon jól ismert, és amiről biztosra vehette, hogy Moghedien nem ismeri. Akkor töltöttek el itt egy órát, mielőtt Moghedien egyáltalán tudomást szerzett a létezésükről. Abban sem kételkedett, hogy a hely nevét sem ő, sem Elayne nem említette meg azóta, sem a valós világban, sem pedig Tel'aran'rhiodban.

Ez viszont felvetett egy másik kérdést, illetve talán visszavitte az elsőhöz. Miért éppen Jurene? Miért nem ébredt fel saját ágyában? Az edények súrolása és a mosás talán már annyira elfárasztotta testét, hogy esetleg azonnal álomtalanul alhatott volna tovább. Bármikor kiléphetek! Moghedient Salidarban pillantotta meg, már ha az Moghedien volt egyáltalán. Akkor hát Moghedien tudott Salidarról. Megmondhatnám Sheriamnak. Mit? Ismerje talán be, hogy Siuant tanítja? Azt várták el tőle, hogy ezt a ter'angrealt csak Sheriam és a többiek oktatására használja. Nynaeve még csak nem is sejtette, miként tudta Siuan megkaparintani, amikor gyakorolni akart. Nem, cseppet sem félt attól, hogy újabb hosszú órákat kell könyékig a forró vízben eltöltenie, Moghedientől rettegett. A düh olyan erővel mardosta a gyomrát, hogy azt kívánta bárcsak hozott volna egy kis libamentát a gyógyfüves zacskójából. Olyan nagyon, olyan... átkozott mód elegem van abból, hogy rettegek!

Az egyik ház előtt állt egy pad. Onnan jó kilátás nyílt az utcára és a kikötőre, így aztán Nynaeve leült, hogy minden oldalról átgondolja a helyzetét. Nevetséges. Az Igazi Forrás itt egészen gyengén csordogált. Egy apró lángot font a szálakból, és hagyta, hogy a tenyere felett táncoljon. Saját maga ugyan szilárdnak és erősnek tűnt – legalábbis a saját szemében –, de a lángocskán keresztül nézve nagyon is jól látta a vízpartot. Elkötötte a szálakat, és a tűz elenyészett, mihelyt befejezte a csomót. Hogyan tudna szembeszállni Moghediennel, amikor most még a leggyengébb salidari novícia is van olyan erős, ha ugyan nem erősebb, mint ő, ha az Egyetlen Hatalmat kell használni. Ezért menekült ide. Nem mert felkelni. Félt, és mérges volt, amiért rettegett. Képtelennek bizonyult arra, hogy hideg fejjel elgondolkozzon saját gyengéiről. Ki fog lépni a valódi világba. Bármit tervezett Siuan, arról le kell mondania. Mostantól kezdve neki is annyi kockázatot kell vállalnia, mint Nynaeve-nak. Keze szorosra kulcsolódott hajfonata körül, amikor eszébe jutott, hogy sok-sok órányi mosogatás vár még rá. Nem is órák, hanem napok. És meg fogja tapasztalni Sheriam pálcáját. Talán azt is meg fogják tiltani neki, hogy használja az Álmok Világát megnyitó ter'angrealt, de talán azt is, hogy egyáltalán kézbe vegyen bármilyen ter'angrealt. Faolain kezébe fogják adni, ahelyett, hogy Theodrin viselné a gondját. Többé nem vizsgálhatná meg Siuant és Leane-t, Logaint is elfelejtheti. Talán még a Gyógyítást sem tanulmányozhatja tovább.

Dühösen fókuszálni kezdett, és létrehozott egy újabb lángnyelvet. Ha ez most nagyobb is volt valamivel, akkor az nem nagyon látszott. Hát, nem járt nagy sikerrel dühbe lovalnia magát, ez sem segített.

– Nem tehetek mást, mint hogy elmondjam nekik, találkoztam Moghediennel – morogta, és akkorát rántott a hajfonatán, hogy az már sajgott. – A Fényre, oda fognak lökni Faolainnak. Akkor már inkább a halál.

– Pedig mintha örültél volna annak, hogy a csicskása lehetsz.

Nynaeve akkorát ugrott a gúnyos hangot meghallva, mintha valaki a vállára tette volna a kezét. Moghedien tetőtől talpig fekete ruhában az utca közepén állt, és a fejét csóválta. Nynaeve minden erejét összeszedve egy elszigetelő pajzsot font a Levegőből, és a másik nő meg a saidar közé lökte. Pontosabban csak megkísérelte a szigetelést odarakni. Olyan volt, mintha papírfejszével próbált volna meg kivágni egy tölgyfát. Moghedien meg gúnyosan nevetett, és csak nagy sokára vette a fáradságot, hogy elmetssze Nynaeve fonalát. Ezt olyan mellékesen tette, mint aki egy bögölyt hesseget el az arca elől. Nynaeve úgy nézett rá, mintha belevágott volna a mennykő. Most még ez is. Az Egyetlen Hatalom – használhatatlan. Mire ment a belsejében izzó dühvel – használhatatlan. A tervei, a reményei – használhatatlanok. Moghedien még csak vissza sem vágott. Még csak el sem szigetelte. Hihetetlen megvetés áradt belőle Nynaeve felé.

– Már attól tartottam, hogy észrevettél, amikor meglestelek benneteket. Amikor az utca porában hemperegtetek Siuan Sanchéval. Puszta kézzel akartátok megölni a másikat. – Moghedien leereszkedően nevetett. Valamit ráérősen szőni kezdett. Nem sietett. Nynaeve nem tudta, mi az, de legszívesebben máris sikítani kezdett volna. A harag ott égett benne, de a félelem megbénította, lába valósággal gyökeret vert. – Néha azt hiszem, egyszerűen túl tehetségtelenek vagytok ahhoz, hogy rendesen kiképezzenek benneteket. Téged meg az egykori amyrlint. Meg az egész bandát. Ám azt ugye nem hagyhatom, hogy eláruljál. – A fonatok kinyúltak utána. – Úgy tűnik, itt az ideje annak, hogy hozzátegyelek a gyűjteményemhez.

– Megállj, Moghedien! – üvöltötte Birgitte.

Nynaeve-nak leesett az álla. Tényleg Birgitte volt az, úgy, ahogy régen kinézett. A fehér, rövid zubbonyban, a sárga, buggyos nadrágban, aranyhaja gondosan befonva, egy ezüstszínű nyílveszővel ezüstíjának húrján. De hát ez lehetetlen. Birgitte többé már nem volt az Álmok Világának része. Bár már felkelt a Nap, ő mégis ott vigyázta Nynaeve és Siuan alvó testét, nehogy valaki felfedezze őket, és kényelmetlen kérdéseket tegyen fel.

Moghedien annyira meglepődött, hogy elengedte frissen megalkotott fonatait. De csak egy pillanatig. Az ezüst nyílvessző kiröppent a húrról, de aztán elpárolgott. Maga az íj is semmivé foszlott. Mintha valami megragadta volna az íjászt, magasba rántotta a karjánál fogva. A következő pillanatban máris bokájánál és csuklójánál fogva lógott egy lábnyira a levegőben.

– Gondolhattam volna arra, hogy felbukkansz. – Moghedien hátat fordított Nynaeve-nak, és elindult Birgitte felé. – Milyen érzés újra hússá válni? Gaidal Cain nélkül?

Nynaeve arra gondolt, hogy használja az Egyetlen Hatalmat. Na, de mire? Szőjön egy kést, mellyel ennek a nőnek valószínűleg még a bőrét sem tudná megkarcolni? Fonjon tüzet, ami még a ruháját sem égetné meg? Moghedien pontosan tudta, mennyire tehetetlen. Még csak nem is törődött vele. Ha most megszakítaná a saidar áramlását a borostyánkőbe zárt asszony szobrán keresztül, akkor felébredne Salidarban, és mindenkit figyelmeztethetne. Könnyben úszó szemmel nézett Birgittére, aki a levegőben függve is dacos pillantással méregette Moghedient. A Kitaszított viszont úgy mustrálta, mint a fafaragó egy érdekes tuskót.

Most minden tőlem függ, gondolta Nynaeve. És én olyan tehetetlen vagyok, hogy nem bírom felhasználni a Hatalmat. Minden rajtam áll.

Amikor megpróbálta felemelni a lábát, az olyannak tűnt, mintha térdig sárba ragadt volna. A következő bizonytalan lépés sem bizonyult semmivel könnyebbnek Moghedien irányába.

– Ne bántson – kiáltotta Nynaeve zokogva. – Kérem, ne bántson! – Jeges borzongás futott végig rajta. Birgitte eltűnt. A helyén egy három vagy négyéves kislány állt. Rövid, fehér kabátkát, sárga nadrágot viselt, és egy játék íjjal játszadozott. Az aranyhajú gyermek játékos mozdulattal a háta mögé lendítette hajfonatát, és célzott. Ezután hüvelykujját a szájába kapta, mint aki nem biztos abban, hogy helyesen cselekedett-e. Nynaeve térdre rogyott. Hihetetlen nehezen tudott csúszva-mászva előrejutni, de nem bírt volna talpon maradni. Valahogy sikerült odajutnia, és kezét könyörögve kinyújtotta Moghedien felé. – Kérem, ne bántson. Kérem, ne kínozzon meg. – Csak ezt bírta hajtogatni, miközben, mint egy haldokló féreg, egyre közelebb vonszolta magát a Kitaszítotthoz a mocsokban.

Moghedien némán nézte, míg végül megszólalt:

– Eredetileg sokkal erősebbnek tartottalak. Csak most látom, mennyire tetszel így, hason csúszva. Elég közel jöttél, leányzó. Nem mintha persze azt hinném, lenne elég bátorságod megpróbálni kitépni az én hajamat... – Ez a gondolat mintha jókedvre derítette volna.

Nynaeve keze már csak egy hossznyira lehetett Moghedientől. Minden tőle függött. Meg Tel'aran'rhiodtól. A kép testet öltött elméjében. Ott volt. Egy ezüst karkötő, melyet ezüstlánc köt össze a Moghedien nyakában csillogó nyakörvvel. Így ragadta meg a képet. Nem csak az a'damet, hanem Moghedient, nyakában a béklyóval, Tel'aran'rhiod részeként, jól alakíthatóan. Nagyjából tudta, mire számíthat. Falméban maga is hordta az a'dam karperecét. Ezen a különös módon ugyanúgy tisztában volt Moghedien testével, mint a sajátjával. És az érzelmeivel is. Két külön ember, de mindegyik itt, a fejében. Bármi másban legfeljebb csak reménykedett, mert Elayne biztosra vette, ez a dolog tényleg egyfajta összekapcsolódást jelent, így összeköti mind a kettőjüket. Az Igazi Forrást a másikon keresztül érezte.

Moghedien a nyakához, a pórázhoz kapott, és a rémülettől elkerekedett a szeme. A rémülettől és a haragtól. Először inkább dühös, mint ijedt volt. Nynaeve ezt is jól érezte. Mintha csak a saját érzelmei lettek volna. Moghedien bizonyára pontosan tudta, mire jó a póráz és a nyakörv, mégis megpróbálta felhasználni az Egyetlen Hatalmat. Ezzel egy időben Nynaeve enyhe változást érzett magában, az a'damben, miközben a másik asszony mindent megtett azért, hogy a saját akarta szerint változtassa meg az Álmok Világát. Moghedien próbálkozását nem volt nehéz megakadályozni. Az a'dam olyan kapcsolatot hozott létre, ami Nynaeve kezébe adta az irányítást. Így aztán könnyen ment minden. Nynaeve nem akarta, hogy azok a fonalak megszülessenek, ezért azok nem születtek meg. Moghedien ezzel az erővel akár egy hegyet is megpróbálhatott volna puszta kézzel arrébb tolni. A düh helyét a félelem foglalta el.

Nynaeve felkelt, és megformálta magában a megfelelő képet. Nem egyszerűen csak elképzelte Moghedient, nyakában a pórázzal, de pontosan tudta, hogy az ott van rajta, ugyanolyan egyértelműen, ahogy a saját nevével is tisztában volt. A változás érzésétől viszketni kezdett a karja, de ennek ellenére sem múlt el.

– Hagyd abba! – parancsolta éles hangon. Az a'dam nem mozdult, de szinte alig észrevehetően megremegett. Nynaeve elképzelte, amint térdtől vállig hangyák lepik el a másik testét, és csápjukkal a bőrét simogatják. Moghedien felnyögött, és megborzongott. – Azt mondtam, hogy hagyd abba, mert megjárod! – A változás megszűnt. Moghedien figyelmesen nézte, egyik kezével még mindig a pórázt markolva, mint aki legszívesebben elszaladt volna.

Birgitte – a gyerek, aki Birgitte volt – ott állt mellettük, és figyelmesen nézte őket. Nynaeve elképzelte felnőtt nőként. A gyerek továbbra is ott állt, majd egyik ujját a szájába dugva játék íját kezdte babrálni. Nynaeve dühösen felhorkant, és összpontosított. Nehéz volt olyan valamit megváltoztatni, amit valaki más már rögzített. Ráadásul Moghedien még azt is állította, hogy véglegessé képes tenni az ilyen változásokat. Amit azonban megalkotott, azt visszacsinálni is képes lesz.

– Állítsd vissza az eredeti állapotát!

– Ha szabadon engedsz, akkor...

Nynaeve ismét elképzelte a hangyákat, ám azok most nem érték be a simogatással. Moghedien összeszorított fogai között sivítva kifújta a levegőt, és remegett, mint lepedő a szélviharban.

– Ez volt – állapította meg Birgitte – a létező legszörnyűbb dolog, amit valaha is átéltem. – Már visszanyerte eredeti alakját, újra zubbonyát és buggyos nadrágját viselte, ám az íja és a tegeze eltűnt. – Valóban gyermekké változtam, de ugyanakkor az igazi énem ott rejtőzött valahol a kislány elméjében, mint egy furcsa látomás. Ráadásul mindezzel tisztában voltam. Tudtam, csak nézelődni fogok, bármi is történjen, meg játszani. – Egyetlen lendületes mozdulattal hátravetette hajfonatát, és keserűen Moghedienre bámult.

– Hogyan jöttél ide? – kérdezte Nynaeve. – Nagyon örülök annak, hogy felbukkantál, de miként lehetséges ez?

Birgitte egy újabb, kemény pillantást vetett Moghedienre, aztán széthúzta zubbonyát, és a nyakánál benyúlt a blúza alá. A bőrszíjon előhúzta a kifordult kőgyűrűt.

– Siuan felébredt. Csak egy pillanatra, és nem is volt teljesen magánál. Ám éppen elég ideig ahhoz, hogy panaszkodjon, amiért elvették tőle a gyűrűt. Mivel pedig te nem ébredtél fel, kitaláltam, hogy baj van. Fogtam a gyűrűt, és megittam az ital maradékát, amit Siuan meghagyott.

– De hát már alig volt belőle! Legfeljebb az alja.

– Éppen annyi, hogy elaludjak tőle. Egyébként pokoli az íze. Utána már olyan könnyen ment minden, mintha Shiopában kerestem volna toll-táncosokat. Olyan volt, mintha még... – Birgitte elhallgatott, és egy újabb, keserűen dühös pillantást vetett Moghedienre. Az ezüst íj megjelent a kezében, és egy ezüst nyílvesszőkkel teli tegez az oldalán, ám a következő pillanatban mindkettő eltűnt. – Ami elmúlt, elmúlt, a jövő már vár ránk – jelentette ki határozottan. – Cseppet sem lepett meg, amikor megállapítottam, hogy itt ketten is akadnak, akik pontosan tudják, hogy Tel'aran'rhiodban vannak. Egyértelmű volt, ki lehet a másik, és amikor idejöttem, és megpillantottalak benneteket... úgy tűnt, hogy már legyőzött téged, de reméltem, majd csak eszedbe jut valami, ha kellő ideig elterelem a figyelmét.

Nynaeve mélységesen szégyellte magát. Hiszen arra gondok, hogy cserben hagyja Birgittét. Mielőtt eszébe jutott volna a másik megoldás, komolyan erre gondolt. Csak egy pillanatig, és azonnal elhessegette a gondolatot, de letagadni akkor sem lehetett. Hogy lehet ennyire gyáva? Birgitte bizonyára nem ismeri az ilyen pillanatokat, amikor valósággal lehengerli a félelem.

– Én... – A hazugságot kikúráló, rossz ízű ital halvány emlékét érezte. – Majdnem elmenekültem – folytatta aztán halkan. – Annyira féltem, hogy a nyelvem a szájpadlásomhoz tapadt. Majdnem elmenekültem, a sorsodra hagytalak.

– Tényleg? – Nynaeve annyira szenvedett a szégyentől, hogy Birgitte elgondolkozva nézett rá. – De végül nem hagytál cserben, igaz? Lőnöm kellett volna, mielőtt elkiáltottam magam, de sosem voltam képes arra, hogy valakit csak úgy lelőjek. Még őt sem. Végül is, minden jól ment. És most mit csinálunk?

Moghedien időközben legyőzte a félelmét. Nem törődött az ezüst nyakörvvel, és úgy figyelte Nynaeve-ot meg Birgittét, mintha nem ő, hanem azok lettek volna a foglyok, mintha csak azon töprengett volna, hogy mi történjen velük. Eltekintve attól, hogy időnként megrezzent a keze, mintha csak vakarózni akart volna azokon a helyeken, ahol a bőre a hangyák érintésére emlékezett, maga volt a fekete ruhás nyugalom. Nynaeve csupán az a'damen keresztül érezte, mennyire fél az asszony. Szinte már vinnyogott, de elnyomta ezt az érzést, ezért Nynaeve-ban mindez csak egészen halványan tudatosult. Azt kívánta, bárcsak Moghedien gondolataiban is tudna annyira olvasni, mint az érzelmeiben. Másrészt kifejezetten örült annak, hogy nem merült bele a hideg, sötét szemek mögötti értelembe.

– Mielőtt valamilyen... meggondolatlan lépésre szánnátok el magatokat – szólalt meg Moghedien –, szeretném felhívni a figyelmeteket arra, hogy nagyon sok értékes dolgot tudok ám. Megfigyeltem a többi Kiválasztottat, és ismerem a terveiket. Ez talán nem ér semmit?

– Mondd el, amit tudsz, és majd eldöntöm, mennyit ér, már ha ér bármennyit is – válaszolta Nynaeve. Most mihez kezdjenek ezzel a némberrel?

– Lanfear, Graendal, Rahvin és Sammael szövetséget kötött, és közösen lépnek fel.

Nynaeve megrántotta a pórázt, hogy a másik megtántorodott.

– Ezt jól tudom. Valami újat mondjál! – Ez a némber a foglya volt, de az az a'dam csak Tel'aran'rhiodban létezett.

– Tudjátok, hogy rávették Rand al'Thort arra, hogy megtámadja Sammaelt? Ám ha így tesz, akkor a többieket is ott találja, mert megpróbálják közösen csapdába csalni. Graendal és Rahvin bizonyára ott lesznek. Azt hiszem, Lanfear a saját játékát játssza, amiről a többiek mit sem tudnak.

Nynaeve aggódó pillantást váltott Birgittével. Randnek tudnia kell erről. És tudni is fog, mihelyt Elayne és Nynaeve ma este beszél Egwene-nel. Már ha sikerül elég hosszú időre megkaparintaniuk a ter'angrealt.

– Feltéve persze – morogta Moghedien –, ha Rand elég sokáig életben marad ahhoz, hogy eljusson oda.

Nynaeve megragadta a pórázt ott, ahol az a nyakörvhöz csatlakozott, és a Kitaszított arcát odahúzta közvetlenül a magáé elé. A sötét szemek közönyös tekintettel viszonozták pillantását, de az a'damen keresztül érezte a nő dühét és félelmét, amely fellobbant, majd elhalványult az asszonyban.

– Jól figyelj rám! Azt hiszed, nem tudom, miért csinálsz úgy, mintha önként és dalolva együtt akarnál működni velem? Mert azt hiszed, hogy ha kellő ideig beszélsz hozzám, akkor majd hibát követek el, és te elmenekülhetsz. És azt is hiszed, minél többet beszélgetünk, annál nehezebben foglak megölni. – Ez ráadásul igaz is volt. Nehéz lenne valakit hidegvérrel megölni, még egy Kitaszítottat is. Lehet, hogy nem is lenne képes rá. Hát akkor most mihez kezdjen vele? – Nem árt, ha megjegyzed a következőt: nem fogom megengedni, hogy csak utalj a dolgokra. Ha megpróbálsz eltitkolni valamit előlem, pontosan azt fogom veled tenni, amit te akartál velem. – A pórázon keresztül borzalom hullámzott felé, mintha Moghedien elméje velőtrázóan sikoltozott volna. Talán mégsem tudott olyan sokat az a'damről, mint ahogy azt Nynaeve vélte. Lehet, hogy azt gondolta, Nynaeve a gondolatait is el tudja olvasni, ha egy kicsit megerőlteti magát. – Szóval, ha tudod, hogy mi fenyegeti Randet, mielőtt még szembeszállna Sammaellel és a többiekkel, akkor azt mondd el! Most, azonnal!

Moghedienből valósággal ömleni kezdett a szó, miközben időnként nyelvével megnedvesítette ajkát.

– Al'Thor arra készül, hogy megtámadja Rahvint. Ma. Ma reggel. Mert azt hiszi, Rahvin megölte Morgase-t. Nem tudom, hogy ez igaz-e, de al'Thor elhitte. Rahvin viszont sosem bízott Lanfearben. Egyikükben sem bízott soha. Miért is tette volna? Azt hiszi, csapdába akarják csalni, ezért aztán kiépítette a saját kelepcéjét. Egész Caemlynt beborította védőhálóval, és ez azonnal jelzi neki, ha egy férfi akár csak egy szikrányit is használ az Igazi Forrásból. Al'Thor vakon beletántorog ebbe a csapdába. Bizonyára már meg is történt. Azt hiszem, azt tervezte, hogy napfelkeltekor elhagyja Cairhient. Ám ehhez semmi közöm, ez nem az én művem. Én...

Nynaeve azt akarta, hogy elhallgasson. Rosszul lett a nő homlokán gyöngyöző, rémült verítéktől, és hogy emellett még hallgatnia is kelljen ezt a kegyelemért esdeklő hangot... Már majdnem nekilátott szőni egy szálat az Egyetlen Hatalomból, hogy betömje vele Moghedien száját, amikor elnevette magát. Hiszen közvetlen összeköttetésben állt Moghediennel, és uralkodott fölötte. Moghediennek valósággal kiguvadt a szeme, amikor megszőtte azokat a fonalakat, amelyek bezárták a száját, s végül csomót is kötött rájuk. Nynaeve azért kiegészítette a szövetet, hogy az asszony fülét is befogja, majd Birgitte felé fordult.

– Mit gondolsz?

– Elayne-nek megszakad a szíve! Nagyon szereti az anyját.

– Ezt jól tudom. – Nynaeve először is vett egy mély lélegzetet. – Vele fogok zokogni, és minden könnycseppemet őszintén ejtem, de most mégis Rand miatt aggódom. Azt hiszem, az igazat hallottuk. Valósággal éreztem. – Megragadta az ezüst pórázt, és megrázta. – Talán tényleg így van, talán csak képzeltem. Mit gondolsz?

– Azt, hogy az igazat mondta. Sosem volt különösen bátor, ha nem volt egyértelműen fölényben, vagy ha nem gondolta azt, hogy ezzel előnyre tehet szert. És alaposan ráijesztettél.

Nynaeve elkomorodott. Birgitte minden egyes szavára a harag újabb hulláma söpört végig a gyomrán. Szóval Moghedien sosem volt különösebben bátor, ha nem volt helyzeti előnyben? Ez akár rá is igaz lehetett volna. Szóval, alaposan ráijesztett Moghedienre? Ez is igaz, és ráadásul komolyan gondolta minden egyes fenyegetését. Ám valakit elfenekelni, mert a szükség úgy kívánja, még nem azonos azzal, mintha kínzással fenyegetné, nem azonos azzal, hogy érezteti vele, milyen szívesen megkínozná. Ez még Moghedien esetén is egészen más lapra tartozik. Most pedig csak itt állt, és azt kívánta, bárcsak megúszhatna valamit, amiről tudta, hogy meg kell tennie. Nem elég bátor, kivéve, ha olyan túlerőben van, hogy semmitől sem kell tartania. A következő dühkitörésért saját maga felelt.

– El kell mennünk Caemlynbe. Legalábbis nekem. Vele együtt. Jelenlegi állapotomban valószínűleg még ahhoz sem vagyok eléggé erős, hogy egy darab papirost széttépjek a Hatalom segítségével. Az a'damen keresztül azonban valószínűleg felhasználhatom az ő erejét.

– Tel'aran'rhiodból viszont képtelen leszel befolyásolni a valós világ eseményeit – figyelmeztette Birgitte nyugodtan.

– Tudom. Nagyon is tudom, de akkor is tennem kell valamit.

Birgitte behúzta a nyakát, aztán felkacagott.

– Ó, Nynaeve! Annyira szégyellem magam, amiért bármi közöm van egy hozzád hasonló, gyáva alakhoz! – Hirtelen meglepetten nézett körül. – Tényleg nem sok maradt már meg abból az altatóból. Azt hiszem, mindjárt feléb... – A mondat közepén eltűnt.

Nynaeve vett egy mély lélegzetet, aztán kioldotta Moghedien körül a fonalakat.

Pontosabban hagyta, hogy Moghedien ezt tegye. Az a'damet használva, elég nehéz volt érezni a különbséget. Sajnálta, hogy Birgitte már nincs ott. Több szem többet lát. Valaki, aki jobban ismeri Tel'aran'rhiodot annál, mint amennyire ő valaha is meg fogja ismerni. Egy bátor és elszánt asszony.

– Elmegyünk kirándulni, Moghedien. Minden erőddel segíteni fogsz nekem. Ha ugyanis valami meglepne... azt hiszem, elég, ha emlékeztetlek arra, mindazt, ami a karperec viselőjével történik, az is érzi, akin a nyakörv van. Csak éppen tízszer olyan erővel – Moghedien holtsápadt arca mutatta, hogy minden szavát elhiszi. És ezt nagyon is jól tette, mert Nynaeve az igazat mondta.

Még egy mély lélegzet, aztán Nynaeve nekilátott, hogy elméjében felidézze az egyetlen olyan caemlyni helynek a képét, melyet ismert annyira, hogy vissza tudjon emlékezni rá. A királyi palotáé, ahová Elayne elvitte. Rahvin majd itt lesz.

Csakhogy a való világban, nem pedig az Álmok Világában. Ennek ellenére valamit tennie kellett. Körülötte változni kezdett Tel'aran'rhiod.

Ötvenötödik fejezet

Kiégetett szálak

Rand megállt. A folyosó falán egy hosszú, égett folt mutatta a helyet, ahol hamuvá égett egy féltucatnyi értékes faliszőnyeg. Néhány másikból még most is dőlt a füst. A rengeteg, finoman megmunkált, drága ládából és asztalból csupán kormos törmelék maradt. Ez nem az ő műve volt. Harminc lépéssel arrébb, a folyosó fehér padlóján haláltusában vergődtek a piros zubbonyt, mellvértet és rácsos arcvédőjű sisakot viselő férfiak. Sokan még mindig markolták semmit sem érő kardjukat. Őket sem ő bántotta. Rahvin gátlástalanul feláldozta emberei életét, hogy lecsaphasson Randre. Okos és meggondolt támadásait ugyanilyen visszavonulás követte, de attól a pillanattól kezdve, amikor elmenekült a trónteremből, legfeljebb egy pillanatig szállt saját maga szembe Randdel. Csak annyi időre, hogy lecsapjon, és tovább meneküljön. Rahvin erős volt, talán ugyanolyan erős, mint Rand, viszont sokkal tapasztaltabb, de Randnél ott volt az angreal, a zsebében hordott kis, kövér ember, és Rahvinnál nem volt semmi.

A folyosót két ok miatt is jól ismerte. Egyrészt, mert régebben már látta, másrészt, mert felmerült benne egy hasonló folyosó kínzó emléke.

Azon a napon jöttem itt végig Elayne-nel és Gawynnal, amikor megismertem Morgase-t. A gondolat fájdalmasan megcsikordult az üresség felszínén. Belül tökéletesen hideg és érzelemmentes maradt. A saidin tombolt és lángolt, ám ő jéghideg és nyugodt maradt.

A következő gondolat olyan volt, mint egy tőrdöfés. Egy ugyanilyen folyosó padlóján hevert. Aranyhaja kiterítve, mintha csak aludt volna. Aranyhajú Ilyena! Az én Ilyenám!

Elaida is ott volt azon a napon. Megjósolta, hogy fájdalmat fogok okozni. Felismerte bennem a sötétséget. Legalábbis egy részét. Éppen elegendőt.

Ilyena! Nem tudtam, mit teszek! Őrült voltam. Őrült vagyok! Ó, Ilyena!

Elaida tudott dolgokat, de mégsem mondta el. Nem teljesen. Pedig jobban tette volna.

A Fényre! Hát nincsen megbocsátás? Amit tettem, azt őrülten cselekedtem. Hát nincsen számomra kegyelem?

Ha Gareth Bryne mindent megtudott volna, akkor biztos, hogy kivégeztet. Morgase rendelte volna el a kivégzésemet. Akkor Morgase még életben lenne. Mat. Moiraine. Hányan lennének még életben, ha én meghaltam volna?

Megérdemlem ezt a szenvedést. Megérdemlem, hogy végleg meghaljak. Ó, Ilyena, megérdemlem a halált. Rászolgáltam a halálra.

Lépések a háta mögött. Rand megperdült.

Vagy húszlépésnyire a háta mögött jöttek elő abból a folyosóból, amely metszette azt, ahol ő állt. Kéttucatnyi férfi mellvértben, a Királyi Gárda fehér galléros, piros zubbonyában. Ezek az emberek azonban sohasem szolgálták Andor egykori királynőjét. Egy Myrddraal vezette őket. Szem nélküli arca undorító volt, mint valami, amit egy kő alatt talál az ember; fekete pikkelypáncélja csak hangsúlyozta kígyószerű, gyorsan sikló mozgását. Fekete köpenye akkor is mozdulatlanul csüngött alá, amikor mozgott. A Félember tekintete félelmet ébreszt, ám a félelem nagyon távoli érzésnek tűnt az Ürességben. Meglátva Randet habozni kezdtek. A Myrddraal azonban felemelte fekete kardját, mire a férfiak közül azok, akik eddig még nem rántották elő fegyverüket, most megmarkolták kardjukat.

Rand – úgy vélte, hogy ez a neve – olyan módon használta fel az Egyetlen Hatalmat, mint addig még soha. Legalábbis, amennyire vissza tudott emlékezni.

Az emberek és a vezetőjük úgy álltak ott, mintha kővé meredtek volna. Fehér dér vékony rétege borította el őket, és ugyanúgy füstölögni kezdtek, mint Mat csizmája. Az Enyész felemelt karja jókorát reccsenve letört. Ahogy a kőpadlóra hullott, a kar és a kard is ezernyi szilánkra hasadt.

Rand – igen, ez volt a neve – érezte a hideget, amikor elsietett mellettük a folyosón. Jeges, dermesztő hideg, de nem olyan fagyos, mint a saidin. Egy rémült férfi és egy nő kuporgott a fal mellett. Az egymást halálra váltan átölelő középkorú szolgák a palota cselédjeinek piros-fehér egyenruháját viselték. Amikor megpillantották Randet – nem ez lehetett a teljes neve, valami mintha még hozzátartozott volna –, a férfi fel akart emelkedni arról a helyről, ahová az Enyész csapata elől bújt, de a nő a karjánál fogva visszatartotta.

– Menjetek békében! – szólalt meg Rand. Rand al'Thor. Kinyújtotta a karját. Igen, Rand al'Thor. – Nem bántalak benneteket, de megsérülhettek, ha itt maradtok.

A nő barna szeme kitágult, és összeesett volna, ha a férfi nem fogja meg. A szolga vékony szája némán mozgott, mintha magában imádkozott volna.

Rand lepillantott, hogy megállapítsa, mi ijesztette meg ennyire a férfit. Ingujja eléggé felszaladt ahhoz, hogy alkarján láthatóvá váljon az arany sörényes sárkány, a bőre részévé vált figura.

– Nem bántalak benneteket – ismételte meg, aztán otthagyta őket. Rahvinnal kell foglalkoznia. Meg kell ölnie Rahvint. És azután?

Csak csizmája adott hangot a padlólapokon. És az elméjében mormogott szomorúan egy hangocska valamit Ilyenáról és a megbocsátásról. Megpróbálta kitapogatni, hogy vajon Rahvin használja-e az Egyetlen Hatalmat. Talán most szívja tele magát az Igazi Forrásból? Semmi. A saidin leperzselte a húsát, jéggé dermesztette a vérét, beleégett a lelkébe, de az ilyesmit nagyon nehéz kívülről érzékelni, hacsak nincsen egészen közel az ember. Oroszlán a magas fűben. Asmodean fogalmazta meg így. Veszett oroszlán. Vajon Asmodeant is fel kellene venni azoknak a listájára, akik nem haltak volna meg? Vagy Lanfeart? Nem. Nem...

A pillanat tört része állt csak a rendelkezésére ahhoz, hogy reagáljon, és a padlóra vesse magát. Egyetlen szempillantásnyi különbség az Egyetlen Hatalom használatának megérzése és a falon keresztülvágódó folyékony, vakítóan fehér sugárnyaláb, egy villámgyors kardcsapás érkezése között, amelyik pontosan mellbe találta volna. Ahol a sugár eltalálta a folyosót, ott a freskók, a képek, a kárpitok, a bútorok egyszerűen megszűntek létezni. Lemetszett faliszőnyegek, kődarabok és vakolat hullott a padlóra.

Szóval akkor a Kitaszítottak mégsem félnek használni az öröktüzet? Ki is mesélt erről? Moiraine. Ő tényleg megérdemelte volna, hogy tovább éljen.

Öröktűz villant elő két kezéből. Vakító fehéren izzó fényoszlop mutatott abba az irányba, ahonnan előbb a másik érkezett. A támadó nyaláb semmivé foszlott, amikor az övé átszelte a falat, és bíbor izzást hagyott a szemhéján. Elengedte a sugarat. Lehet, hogy sikerült?

Így aztán nagy nehezen feltápászkodott, és a Levegő egyetlen csapásával olyan erővel tépte fel a megsérült ajtót, hogy az végleg kiszakadt a falból.

A szoba mögötte üresen tátongott. Egyfajta nappali, amelyben számos széket állítottak fel egy jókora márványkandalló előtt. A sugara az előbb eltüntette a parányi, szökőkutas udvarra nyíló kapu boltozatát, és mögötte az oszlopsor egy részét is. Rahvin azonban nem erre menekült, és nem is esett előbb az öröktűz áldozatául. Valaminek, a saidin segítségével eloldott fonalaknak még ott lebegett halvány emléke a levegőben. Rand felismerte. Különbözött ugyan a Kaputól, amellyel eljutott Caemlynbe, vagy attól, ahogy betört a trónterembe. Mostanra már tudta, mit alkotott meg az előbb. Tearben azonban egyszer már látott egy ilyent, sőt használta is azt. Épp olyant, mint amilyent most Rahvin is alkalmazott. Ugyanilyen fonalakat hozott létre. Megjelent a Kapu, de legalábbis egy nyílás, egy rés a valóság szövetében. A túloldalon ezúttal nem feketeség fogadta. Az átmenetet szinte észre sem vette volna, ha nem tud a Kapuról, és nem érzékeli a fonatokat. Előtte ugyanaz a szoba feküdt, ugyanaz a kapuboltozat, ugyanaz a szökőkutas udvar, háttérben az oszlopsorral. A részletek, amelyeket megsemmisített az öröktűz sugara, egy pillanatra felbukkantak, kitöltötték a hiányt, aztán eltűntek. Bárhova is vezessen ez a Kapu, az a királyi palota tükörképe volt, ahogyan akkor régen a Kő Szívének hasonmásába jutott át. Most kicsit bánni kezdte, hogy nem beszélt erről Asmodeannal, amikor még megtehette, de hát egy olyan élményről nem lehet akárkivel beszélni. Azon a napon Callandor villogott a kezében, míg ma a kis angreal is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy megfutamítsa Rahvint.

Sietve keresztüllépett, elengedte a szálakat, és a kapu eloszlott, miközben Rand átvágott az udvaron. Rahvin megérezhette ezt az átjárót, ha elég figyelmes. A kis kövér emberke nem jelentette azt, hogy megállhat és várakozhat.

Egyetlen élőlénnyel sem találkozott, leszámítva saját magát és néhány legyet. Így volt ez Tearben is. A magasban függő lámpák nem égtek, és kanócuk mutatta, hogy még sohasem használták őket. Ennek ellenére világos volt a folyosókon, a fény mintha egyszerre érkezett volna minden irányból, de ugyanakkor nem lehetett tudni, honnan szüremlik ide. Egy pislogásnyi idő is elég volt ahhoz, hogy az oszlopon függő lámpa egy lábnyival arrébb kerüljön, vagy hogy egy ujjnyival elcsússzon egyik-másik váza. Apróságok, mintha valaki arrébb tette volna a dolgokat, amíg ő nem nézett oda. Bárhol is járjon, elég furcsának tűnt ez a hely.

Amikor átsétált az újabb oszlopsorok alatt, és Rahvin fonatainak a nyomát kereste, hirtelen észrevette, hogy elméjében azóta nem hallotta az Ilyenát sirató hangot, amióta az előbb az öröktüzet használta. Lehet, hogy valamilyen módon elűzte Lews Therint az elméjéből?

Jól van. Megállt egy kert szélén. A rózsák és a díszbokrok ugyanolyan satnyának tűntek, mint a valóságban. A tetők fölött látható fehér tornyok némelyikén a fehér oroszlános zászlókat lengette a szél, de hogy melyik tornyon, az egy szempillantás alatt megváltozhatott. Jó, hogy nem kell többet a fejemen osztozkodnom...

Hirtelen egészen különleges érzés fogta el. Valószínűtlen. Felemelte a kezét, és a döbbenettől tágra nyílt a szeme. A ruhaujjon és a karján keresztül úgy látta a kertet, mintha testét csak finom köd alkotta volna. És ez a köd is kezdett elillanni. Amikor lenézett, megpillantotta testén keresztül a kerti út kockaköveit.

Nem! Ez nem az ő gondolata volt. A ködből egy kép kezdett lassan kibontakozni. Egy magas, sötét szemű, viharvert képű férfi, akinek a hajában több volt a fehér mint a barna. Lews Therin vagyok...

Én Rand al'Thor vagyok – zavarta el Rand ezeket a gondolatokat. Nem tudta, mi történik vele, de a csak elmosódottan látható alkarjáról, melyet arca elé tartott, kezdett eltűnni a halványan látszó sárkány. A kar máris valamivel sötétebbnek tűnt, és ujjai hosszabbak voltak, mint azelőtt. Én én vagyok! – Ez visszhangot vetett az ürességben. – Rand al'Thor vagyok!

Megpróbálta minél pontosabban elképzelni magát, és harcba szállt az idős férfi képe ellen. Vissza akart emlékezni arra a képre, melyet minden nap látott borotválkozás közben a tükörben, vagy öltözködéskor a nagy állótükörben. Kétségbeesetten harcolt. Sosem nézte meg igazán figyelmesen magát. A két kép hol világosabb, hol halványabb lett. A sötét szemű, idős férfi és a kékesszürke szemű fiatal. Az ifjú képe aztán lassan megszilárdult, és az öregé elhalványult. Karja ismét szilárdnak tűnt. A saját karja, rajta a Sárkánnyal, és a tenyerébe égetett gémmel. Volt idő, amikor gyűlölte ezeket a jeleket, de most még az ürességbe burkolózva is felnevetett az örömtől, hogy láthatja őket.

Miért próbálta meg Lews Therin átvenni a helyét? Miért akart Lews Therint csinálni belőle? Biztosan tudni vélte, ki volt ez a sötét szemű, szenvedő arckifejezésű férfi. De miért éppen most? Mert ezen a helyen sikerülhetett volna neki, bárhol is legyenek? Állj! De hiszen éppen Lews Therin kiáltotta határozottan azt, hogy „Nem!” Tehát akkor nem Lews Therin támadta meg. Rahvin volt az, és ellenfele nem használta a Hatalmat. Ha a fickó már Caemlynben – az igazi Caemlynben – is képes lett volna erre, akkor rég megtette volna. Ezzel a képességgel csak itt rendelkezik. Ha pedig Rahvin képes erre, akkor talán ő is. Csupán saját képmása tartotta meg, és hozta vissza.

A legközelebbi rózsabokorra összpontosított, a nagyjából egyhossznyi magas növényről elképzelte, hogy az mind jobban elhalványul, és eltűnik. A bokor engedelmesen halványodni kezdett, majd teljesen eltűnt. Amikor azonban figyelmét már nem összpontosította arra a helyre, a rózsabokor ugyanott volt, mint az előbb.

Rand hidegen felnevetett. Mindennek megvan hát a maga határa. Határok és szabályok, csakhogy az ittenieket nem ismerte. Ismerte viszont az Egyetlen Hatalmat, amennyire Asmodean kitanította, meg saját magától tanulta, és a saidin még mindig itt tombolt benne, az élet minden édes érintésével és a halál utáni rohanással. Rahvin valahogy képes volt látni őt, különben nem tudott volna rátámadni. Ha az ember a Hatalmat akarta felhasználni, akkor vagy látnia kellett azt, amit befolyásolni készült, vagy hajszálpontosan tudnia kellett, merre található az a dolog a saját személyéhez képest. Lehet, hogy most itt nem igaz, de ebben a lehetőségben igazából nem hitt. Azt kívánta, bárcsak ne hallgatna Lews Therin. Az öreg ismerte ezt a helyet, és az itt érvényes szabályokat is.

Az erkélyekről és az ablakokból beláthatta a kertet. A palota itt helyenként négyemeletnyi magas volt. Rahvin megpróbálta... egyszerűen megakadályozni, hogy Rand létezzen. Az angrealon keresztül magába szívta a saidin tomboló áramlását. Villámok csaptak le az égből, ezüst nyilak százai, egyre több. Becsapódtak az ablakokba, az erkélyekbe. Mennydörgés gördült végig a kerten, és lerobbant kődarabkák záporoztak szerteszét. A levegő szikrázott, karján és a mellén felállt a szőr, pedig inget viselt. A haja is megpróbált kiegyenesedni. Elengedte a villámokat. Itt és ott még letört egy-egy kődarab a szétzúzott ablakkeretekből vagy egy erkély maradványáról. A zaj, ahogy a földre zuhantak, tompított valamit a fülében csengő mennydörgés visszhangjából. Vak lyukak tátongtak ott, ahol az előbb még ablakok voltak. Úgy néztek ki, mint egy óriási koponya szemgödrei, az erkélyek pedig egy tucatnyi kivert fogú szájra hasonlítottak. Ha Rahvin ott bent tartózkodott, akkor mostanra már halott. Rand azonban ezt csak akkor hiszi el, ha látja a holttestét. Látni akarta a halott Rahvint.

Egészen vad képet vágott, ám ezt nem vette észre. Figyelmesen hallgatózva visszaosont a palotába. Látni akarta, ahogy Rahvin meghal.

Nynaeve a padlóra vetette magát, és végigkúszott a folyosó padlózatán, amikor valami keresztülvágta a legközelebbi falat. Moghedien ugyanilyen gyorsan hasra vetette magát, különben az a'dam pórázával rángatta volna maga után. Ez Rand volt, vagy Rahvin? Látta a folyékony fényt, a vakítóan fehér tűz sugarát, olyat, mint Tanchicóban, és semmi kedve nem volt ahhoz, hogy még egyszer a közelébe kerüljön. Nem tudta, mi az, de nem is akarta tudni. A Gyógyítást akarom megtanulni! A Fény égesse meg ezt a két bolond férfit! Gyógyítani akarok, nem pedig újfajta, eszement módon gyilkolni.

Kissé kihúzta magát, és hátranézett, abba az irányba, honnan jöttek. Semmi. Egy üres folyosó a palota közepén. Csak éppen tíz lépés hosszú vágás tátongott mindkét falon, de olyan, hogy azt még a legjobb kőműves sem tudta volna szebben kialakítani, és a padlón ott hevertek a faliszőnyegek elszenesedett maradványai. Semmi jele annak, hogy bármelyik férfi itt lenne. Eddig egyetlen pillantást sem tudott vetni rájuk. Csak arra, amit elpusztítottak. Több esetben majdnem magát is oda kellett sorolni. Még szerencse, hogy táplálkozhatott Moghedien haragjából, kiszűrhette a halálra vált rémületből, amely újra és újra azzal fenyegette, hogy elsodorja, ahogy a düh lassan átszivárgott bele. Saját haragja ezzel szemben szánalomra méltó satnya érzésnek tűnt, és ahhoz sem lett volna elegendő, hogy egyáltalán megpillantsa az Igazi Forrást, arról meg már nem is szólva, hogy fenntartsa a Szellem fonatát, melynek révén itt lehetett, Tel'aran'rhiodban.

Moghedien összegörnyedve feküdt a földön, és öklendezett, anélkül, hogy igazából hányni tudott volna. Nynaeve elhúzta a száját. Ez a némber már megint megpróbálta leszedni magáról az a'damet. Együttműködési készsége rohamosan csökkent, amikor felfedezték, hogy Rand és Rahvin tényleg itt van, Tel'aran'rhiodban. Hát, az ember saját magát bünteti meg, ha megpróbálja letépni saját magáról a nyakörvet. Mostanra már semmi sem maradt Moghedien gyomrából.

– Kérlek! – Moghedien Nynaeve ruháját rángatta. – Komolyan mondom, el kell mennünk innen! – A halálos félelemtől eltorzult a hangja, és ez az érzés kiült az arcvonásaira is. – A testi valóságukban vannak itt! A saját testükben!

– Nyugodj már meg! – válaszolta Nynaeve, oda sem figyelve. – Ha nem hazudtál, akkor ez számomra előny. – A másik nő azt állította, hogy ha az ember testi valójában jött át az Álmok Világába, akkor csak egész csekély mértékben tudja befolyásolni az álmokat. Pontosabban szólva, Moghedien beismerte ezt, miután kicsúszott belőle valami az erre a világra vonatkozó tudásából. Ugyancsak beismerte, hogy Rahvin nem ismeri olyan jól Tel'aran'rhiodot, mint ő. Nynaeve reménykedett: ez talán azt is jelenti, hogy a férfi nem ismeri olyan jól a környezetüket, mint ő. Ugyanakkor nem kételkedett abban, hogy Rahvin mindenben nagyobb tudású Randnél. Ez a gyapjúagyú suhanc! Bármilyen oka is legyen arra, hogy Rahvin után rohanjon, semmiképpen nem lett volna szabad hagynia idecsalogatni magát, erre a helyre, ahol nem ismeri a játékszabályokat, ahol egy puszta gondolat végezhet vele.

– Miért nem akarod megérteni, amit mondok neked? Még ha csak ideálmodták volna magukat, akkor is bármelyikük erősebb lenne nálunk. A saját testükben pedig erőfeszítés nélkül megsemmisíthetnek minket. Amikor itt vannak testi valójukban, sokkal több saidint tudnak magukba fogadni, mint mi saidart, amikor álmodunk.

– Össze vagyunk kötve. – Nynaeve igazából még mindig nem figyelt rá, csupán ismét nagyot rántott hajfonatán. Egyszerűen képtelenek voltak megállapítani, merre mentek a férfiak. És nem is tudhatják, míg csak beléjük nem szaladnak. Valahogy igazságtalannak érezte, hogy azok képesek a Hatalmat fókuszálni, ezzel szemben ő képtelen látni, vagy legalább érzékelni a fonatokat. Egy kettévágott lámpatartó hirtelen összeállt, majd megint kettévált. Ez a fehér tűz hihetetlenül erős lehetett. Tel'aran'rhiod általában rendkívül gyorsan helyreállítja magát, mindegy, hogy mit művel az ember ebben a világban.

– Ostoba bolond! – zokogta Moghedien, és mindkét kezével nagyot rántott Nynaeve szoknyáján, mintha legszívesebben Nynaeve-ot is megrázta volna. – Nem számít, mennyire vagy bátor! Össze vagyunk kötve, de a mostani állapotodban semmit nem segítesz. Egy cseppnyit sem. Az én erőm és a te őrületed. Ők a testükkel együtt itt vannak, nem csak álomban! Olyan fonalakat használnak, amilyenekről te még csak nem is álmodhattál. Megsemmisítenek minket, ha itt maradunk.

– Beszélj halkabban! – förmedt rá Nynaeve. – Azt akarod, hogy észrevegyenek minket? – Gyorsan szétnézett minden irányban, de még mindig üres volt a folyosó. Lépéseket hallott? Csizmák zaját? Rand vagy Rahvin? Az egyikkel ugyanolyan óvatosnak kellett lenni, mint a másikkal. Az életéért küzdő férfi hamarabb üt, mintsem hogy észrevenné a barátait. Legalábbis Nynaeve-ot.

– El kell mennünk innen! – erősködött Moghedien, de most már halkabban beszélt. Dacos arckifejezéssel felállt. Félelem és düh tombolt benne. Hol az egyik, hol a másik volt az erősebb. – Miért segítsek még neked? Hiszen ez őrület!

– Szeretnéd megint érezni a hangyákat?

Moghedien összerezzent, de sötét szeme dacosan nézett rá.

– Azt hiszed, inkább választom azt, hogy ők legyilkoljanak, minthogy te megkínozzál? Te tényleg bolond vagy! Addig aztán nem mozdulok innen egy tapodtat sem, míg hajlandó nem leszel elvinni engem!

Nynaeve ismét megrántotta a hajfonatát. Ha Moghedien nem hajlandó vele menni, akkor cipelnie kell. Nem túl gyors módszer, főleg, ha az ember keres valakit, és még sokmérföldnyi folyosó vár rá. Keményebben kellett volna fellépnie, amikor ez a némber először próbált meg makacskodni. Nynaeve helyében Moghedien gondolkodás nélkül megölte volna, vagy ha a másikat hasznosnak tartja, olyan fonatokat szőtt volna, amelyekkel megtörheti az akaratát, és rá veheti arra, hogy imádva tisztelje. Nynaeve ízelítőt kapott ebből Tanchicóban, de még ha tudta volna, hogyan kell ezt végrehajtani, akkor sem lett volna képes megtenni bárki mással. Megvetette és tiszta szívből gyűlölte ezt a némbert. És mégis, ha nem lett volna szüksége Moghedienre, akkor sem tudta volna csak úgy egyszerűen elvágni a torkát. Csak attól tartott, hogy időközben Moghedien is rájött erre.

Ennek ellenére. A javasasszony vezeti a Nőkört, még akkor is, ha néha nem ért egyet a döntéseikkel, és a Nőkör bünteti meg azokat az asszonyokat, akik megszegték a törvényt, vagy túlzottan vétettek a jó erkölcs ellen. Néha a férfiakat is meg kellett büntetni valamilyen kihágásért. Ő ugyan távolról sem volt olyan gátlástalan, mint Moghedien, ha gyilkolásról vagy egy másik ember elméjének elpusztításáról volt szó, de akkor is...

Moghedien már nyitotta a száját, de Nynaeve kipeckelte a Levegővel. Egészen pontosan ezt Moghediennel végeztette el. A kettőjüket összekötő a'dam miatt úgy tűnt, mintha saját maga irányítaná a fonatokat, ám Moghedien nagyon is tisztában volt azzal, hogy Nynaeve szerszámként használja fel képességeit. Sötét szeme felháborodottan csillogott, amikor saját fonatai kötötték gúzsba kezét és lábát. A többieket Nynaeve az a'dam segítségével intézte el, ugyanúgy, mint a hangyák esetében, és olyan érzéseket keltett a másikban, amilyeneket csak akart. Bár az ilyesmi nem vált valósággá, de nagyon annak tűnt.

Moghedien megrándult, amikor a láthatatlan bőrszíj lecsapott a fenekére. Ő legalábbis így érezte. A pórázon keresztül felháborodottság és megaláztatás áramlott Nynaeve felé. És megvetés. Mert Moghedien művészi tökélyre fejlesztette az emberek kínzását, Nynaeve viszont úgy páholta el, mint aki egy gyereket büntet meg.

– Ha újra hajlandó vagy segíteni – folytatta Nynaeve –, akkor csak bólints!

Nem vesztegethetett el túl sok időt. Nem ácsoroghatott itt csak úgy, miközben Rand és Rahvin mindent megtett azért, hogy elpusztítsa a másikat. Ha nem az hal meg, akinek kell, csak azért, mert Nynaeve kerülte a veszélyt, és hagyta, hogy Moghedien feltartsa...

Nynaeve jól emlékezett egy napra, amikor még tizenhat éves volt. Nem sokkal korábban találták elég érettnek arra, hogy befonja a haját. Ellopta Corin Ayellin egyik pudingját, mert Nela Thane különben gyávának tartotta volna, és amikor kilépett a konyhaajtón, belefutott Ayellin asszonyba. Megragadta az egykori büntetés emlékeit, és az egészet a pórázon keresztül átadta Moghediennek, akinek ettől valósággal kiguvadt a szeme.

Nynaeve komor képpel megismételte a büntetést. Nem fog feltartani ez a némber! Még egyszer. Segíteni fogok Randnek, mindegy, hogy mit gondol rólam. Még egyszer. Még ha bele is pusztulunk! Ismét. Ó, a Fényre, még igaza is lehet! Rand talán végez velünk, mielőtt felismerné, hogy én vagyok az. Ismét. A Fényre! De gyűlölök félni! Még egyszer. Gyűlölöm ezt a némbert! Még egyszer. Gyűlölöm ezt a némbert! Még egyszer.

Hirtelen rájött, hogy Moghedien kétségbeesetten rángatózik bilincseiben, és fejével, melyet nem kötött gúzsba, olyan hevesen bólogat, hogy az már szinte leszakad a nyakáról. Nynaeve egy pillanatig csak bámulta a másik könnyáztatta arcát, aztán befejezte a büntetést, és sietve eloldozta a Levegőből szőtt fonatokat. A Fény szerelmére, mit művelt az előbb? Hiszen ő nem Moghedien!

– Ha jól értem, akkor nem akarsz további nehézségeket támasztani.

– Meg fognak ölni minket – nyögte ki a másik halkan, a zokogástól elcsukló hangon, de ugyanakkor sietve bólogatott.

Nynaeve megkeményítette a szívét. Moghedien megérdemelte a büntetést, amit kapott, és még ennél sokkal-sokkal többet. A Toronyban a Kitaszítottat azonnal elcsendesítették volna, és ez után a kivégzés következett, amilyen gyorsan csak ítéletet lehetett hirdetni fölötte; a személyazonosságának tisztázásán kívül más bizonyítékra nem is nagyon lett volna szükség.

Remek. Akkor most...

Mennydörgés rázta meg az egész palotát, vagy legalábbis a mennydörgéshez nagyon hasonló jelenség. A falak megremegtek, és por szállt fel a padlóról. Nynaeve majdnem rázuhant Moghedienre, és kevés hiányzott, hogy hasra essen. Mielőtt a rázkódás elhalhatott volna, helyét egy olyan zúgás vette át, mint amikor tűzvihar zúdul végig egy hegy magasságú kéményen. Ez csupán egy pillanatig tartott. A csend utána még mélyebbnek tűnt, mint az előbb. Nem. Lábdobogás. Egy rohanó férfi. A csizmába bújtatott lábak visszhangot vertek a folyosón. Észak felől.

Nynaeve eltolta magától a másik nőt.

– Gyerünk!

Moghedien felnyüszített, de nem tiltakozott, amikor végigvonszolta a folyosón. Szeme azonban tágra meredt, és túlságosan is gyorsan kapkodta a levegőt. Nynaeve arra gondolt, milyen jó is, hogy ott van vele Moghedien, de nem csak azért, mert rajta keresztül képes használni az Egyetlen Hatalmat. A Pók az árnyékban bujkálással eltöltött évek során annyira elgyávult, hogy hozzá képest Nynaeve szinte igazi hősnek érezhette magát. Szinte. Csupán a félelme miatt érzett harag adott neki erőt ahhoz, hogy fenntartsa azt a Szellemből szőtt fonalat, amely itt tartotta Tel'aran'rhiodban. Moghedien maga volt a testet öltött rettegés.

Nynaeve maga mögött rángatva Moghedient, sietősebbre fogta lépteit. Fürgén követték a csizmás láb mind jobban elhalkuló kopogását.

Rand óvatosan kilépett a kerek udvarra. A koncentrikus körök fele belemetszett a mögöttük emelkedő háromemeletes épületbe, a másik felüket viszont egy oszlopsorra támaszkodó kőárkád szegélyezte, és az a következő, lejjebb kialakított kertre vetett árnyékot. Ebben a kertben alacsony fák és murvás sétányok látszottak. Márványpadok álltak egy tavacska körül, melynek felszínén vízililiomok nyíltak. És halak is úszkáltak benne, aranyszínűek, fehérek és pirosak.

Hirtelen azonban elmozdultak a padok, arctalan emberi alakokká váltak, keménnyé és fehérré, mint a kő, amelyből alkották őket. Rand már rájött, mennyire nehéz megváltoztatni valamit, amit Rahvin alkotott. Villámok vágódtak elő kezéből, és darabokra zúzták a kőembereket.

A levegő vízzé változott.

Rand hörögve megpróbált odaúszni a kőoszlopokhoz. Mögöttük még mindig nagyon jól látta a kertet. Valahol lennie kell egy falnak, hogy megakadályozza ennek a víztömegnek a kiömlését. Mielőtt azonban felhasználhatta volna az Egyetlen Hatalmat, arany, fehér és vörös árnyak suhantak felé, jóval nagyobbak, mint amekkorák a halak voltak a tóban. Fogas árnyékok. Húsába martak, és a víz vérrel keveredett. Kezével ösztönösen a vörös felhőben úszó halak felé csapott, de az Üresség közepén ücsörgő hűvös énje már szőtte is a fonalakat. Öröktűz lobbant fel, lecsapott a falra, bárhol legyen is az, az udvar minden szegletére, az emeleti ablakokra, ahol Rahvin rejtőzhetett, hogy szemmel tartsa a támadás következményeit. A víz fortyogni kezdett, és magával ragadta, amikor beömlött a termekbe, amelyeket az öröktűz perzselt fel. Arany, vörös és fehér villanások törtek megint rá, bőven keverve vért a vízhez. A vad rázkódás közepette nem tudott célozni, ezért vaktában lőtte ki a sugarakat. Elfogyott a levegője. Megpróbált levegőre gondolni, vagy arra, hogy ismét levegő lesz a vízből.

Valahogy sikerült. Hirtelen a kövekre zuhant, a körülötte vergődő apró halak közé. Megpördült, és felpattant. Az összes víz levegővé változott, még a ruhája is száraznak tűnt. A kőpárkány megremegett; hol épnek, hol töredékesnek látszott, akárcsak az oszlopsor. Némelyik fa kidőlve támaszkodott a mellette állóra, majd a következő pillanatban ismét sértetlenül magasodott az udvar fölé. Aztán egy pillantás, és újra a porban feküdt. A palota fehér falában szépen kimetszett, jókora nyílások tátongtak, akárcsak a magasban, az egyik aranyozott kupolában. Az ablakok is, amelyek közül némelyiket szép, finoman megmunkált kőfaragás díszített, repedtnek és sérültnek látszottak. A károk eltűntek, elmosódtak, majd ismét előbukkantak. Ezek a változások nem hasonlítottak a korábbi, lassú átmenetekre, hanem szabályos időközönként, villámgyorsan léptek fel. A rombolás nyomai, aztán tökéletes béke, rombolás, majd megint a sértetlen épület.

Rand nagyot nyögve az oldalára, a régi, csak félig beforrt sebre szorította a kezét. A sérülés úgy égett, mintha felszakadt volna az előbbi erőfeszítésektől. Az egész teste sajgott. Vagy tucatnyi harapott sebből vérzett. Ez bizony nem változott meg. Ruháján is jól látszottak a véres szakadások és harapásnyomok. Sikerült tényleg levegővé változtatnia az egész vizet? Vagy az öröktűzzel minden irányba lövöldözve elzavarta, esetleg megölte Rahvint? Ez utóbbi eset kivételével egyik lehetőség sem számított. Kitörölte a vért a szeméből, és vizsgálni kezdte az erkélyeket meg ablakokat, ahonnan szemmel lehetett tartani az udvart és a mögötte húzódó árkádsort. Pontosabban csak hozzá akart ehhez látni, mert valamiben megakadt a pillantása. Az árkádok alatt felfedezte egy elhalványuló fonal maradékát. Azt innen is látta, hogy egyfajta Kapu lehet, de ahhoz, hogy meglássa, pontosan milyen is, meg hová vezet, ahhoz közelebb kell mennie. Átugrott egy törmelékhalmot, de az eltűnt, miközben éppen felette járt; keresztülsuhant a kerten, miközben a fák között keresett fedezéket. A fonat maradéka már egészen elhalványult. Még közelebb kell kerülnie hozzá, mielőtt teljesen eltűnik.

Hirtelen elzuhant. Apró szemű kavics mélyedt a tenyerébe, amikor megpróbált feltápászkodni. Sehogy sem tudta felfedezni azt, amiben elbotlott. Mintha csak alaposan fejbe vágták volna. Minden erejét összeszedve megpróbált felkelni, hogy eljusson a túlsó oldalra. Hirtelen azon kapta magát, hogy teste elkezdett megváltozni. Hosszú szőr borította be a karját, ujjai pedig zsugorodni kezdtek. Már nem is keze, hanem mancsa volt. Csapda. Rahvin nem menekült el. Kelepcét állított azzal a Kapuval, és ő vakon belerohant.

Kétségbeesés rohanta meg az Ürességet, amikor megpróbált megmaradni önmagának. A keze. Neki keze van. Megpróbált talpra vergődni. A lába mintha rossz helyen hajlott volna. Az Igazi Forrás kezdett elhúzódni előle, rémület viharzott fel a zsugorodó Ürességben. Bármilyen lénnyé is akarta Rahvin változtatni, képtelen volt fókuszálni. A saidin eltűnt előle, még akkor is, amikor az angrealon keresztül szívta magába. Az erkélyek és az oszlopsorok üresen és némán néztek le rá. Rahvin bizonyára ott áll valamelyik kőcsipkés ablakban. De melyikben? Egyetlen sugár. Arra még képes lesz. Ha elég gyors. De hová célozzon? Kétségbeesetten harcolt, hogy saját maga maradjon, hogy magába fogadhassa a saidint, és még a rontást is örömmel vette, mert az azt mutatta, hogy még eléri az Igazi Forrást. Imbolyogva körbe tántorgott, az ablakokat bámulta és Rahvin nevét üvöltötte. Úgy hangzott, mint egy medve morgása.

Nynaeve Moghedient maga után húzva bekanyarodott a sarkon. Még látta, ahogy egy férfi tűnik el a következő kanyarban. A csizmatalp csattogása visszhangot keltett az üres folyosón. Már nem is tudta, milyen régóta követik ezt az embert. A csizmatalpak zaja néha teljesen elhalkult, ilyenkor meg kellett állniuk, és csendben várni, amíg el tudta dönteni, hogy milyen irányban menjenek tovább. Néha különös dolgok történtek, amikor a férfi megtorpant. Egyszer a palota akkorát zendült, mint egy harang, máskor a haja szála égnek akart állni, a levegő szinte szikrázott, később pedig... Nem számít. Most legalább egy futó pillantást tudott vetni a férfire. Nem hitte, hogy Rand az. A magasságuk még megegyezett, de a fekete köpenyes alak sokkal testesebbnek tűnt.

Rohanni kezdett, mire egyáltalán felfoghatta volna, mit tesz. Erős cipője helyett már régen puha bársonypapucsot viselt, nehogy meghallják lépteit. Ha ő maga hallotta a férfit, akkor az is hallhatta őket. Moghedien hangosabban zihált, mint ahogy a lábuk dobogott.

Nynaeve elérte a kereszteződést, és óvatosan kikukucskált. Készenlétben tartotta a saidart – nem közvetlenül, hanem Moghedienen keresztül, de akkor is ő volt az, aki fókuszált –, hogy azonnal lecsaphasson vele. Erre nem volt szükség. A folyosó üresnek látszott. Csak egészen hátul fedezett fel egy ajtót, a kőcsipkés ablakokkal teli oldalfalban. Nem hitte, hogy a férfi ennyi idő alatt eljuthatott az ajtóig. Kicsit arrébb felfedezett egy másik folyosót, amely jobbról torkollott ebbe. Odasietett, és óvatosan belesett. Üres. Valamivel arrébb egy csigalépcső vezetett a magasba.

Egy pillanatig habozott. Ez a folyosó abba az irányba kanyarodott vissza, ahonnan jöttek. Csak azért jött volna el idáig az ismeretlen, hogy visszaforduljon? Akkor hát, irány felfelé.

Moghedient maga után rángatva elindult felfelé a csigalépcsőn. Feszülten fülelt, nehogy a leghalkabb zaj is elkerülje a figyelmét. Megpróbált nem törődni a rettegő Kitaszított hisztérikus zihálásával, és saját vérének fülsüketítő dübörgésével. Ha most hirtelen szemtől szembe találja magát Rahvinnal... Tudta, hogy a férfi itt van valahol előtte. Mindenképpen neki kell meglepnie a Kitaszítottat.

A következő emeleten megtorpant. A folyosók innen pontosan ugyanazokba az irányokba vezettek, mint lent. Üres volt mindegyik. Mennyivel ment feljebb a fickó?

A lépcső enyhén megremegett a talpuk alatt, mintha óriási faltörő kos csapott volna le a palotára. Aztán még egyszer, és még egyszer. Egy fehér sugárnyaláb marta szét az egyik csipkés ablakot, belevágódott a fal tetejébe, és éppen abban a pillanatban tűnt el, amikor elkezdte volna kettémetszeni a mennyezetet.

Nynaeve nyelt egy nagyot, és megpróbálta kidörzsölni szeméből a ibolyaszínű ragyogást, amit a fehér izzás hagyott.

Ez csak Rand lehetett, ahogy megpróbálta elkapni Rahvint. Ha Nynaeve túl közel kerül a Kitaszítotthoz, akkor Rand véletlenül akár őt is eltalálhatja. Ha a fiú továbbra is így csapkod – mert ez inkább csapkodásnak tűnt –, akkor úgy elpusztíthatja őket, hogy azt észre sem veszi. Megszűnt a rezgés. Moghedien szeméből a jeges rettegés tüzelt. Abból, ami az a'damen átáramlott, Nynaeve arra következtetett, kész csoda, hogy ez a némber nem fetreng habzó szájjal, hisztérikusan üvöltve a padlón. Nynaeve-ot is csak kevés választotta el az üvöltéstől. Lábát habozva az első felfelé vezető lépcsőfokra tette. Felfelé is lesz olyan jó, mint lefelé. A második lépés még nehezebben ment. Óvatosan. Semmi szükség arra, hogy hirtelen szemtől szemben álljanak. Meg kell lepnie a férfit. Moghedien megvert kutyaként jött a nyomában.

A lépcsőn felfelé haladva Nynaeve olyan sokat szívott be magába a saidarból, amennyit csak tudott (amennyivel Moghedien megbirkózott), egészen addig a pontig, amikor már szinte fájt az Egyetlen Hatalom édessége. Ez figyelmeztette. Még egy kevés, és akkor eljutna arra a pontra, ahol többet szív magába annál, mint amennyit fel tud dolgozni. Azon a ponton elcsendesítené saját magát, és kiégetné az összes tudását. Vagy, a jelenlegi helyzetet figyelembe véve, Moghedien képességeit. Vagy talán egyszerre mindkettőt. Bárhogy is, ez most igazi katasztrófát jelentene. A szakadék szélén mozgott, és ez az... élet... olyan volt, mint egy tű, és már csak egy hajszál választja el attól, hogy a bőrébe fúródjon. Annyit fogadott be, amennyit egyedül képes lett volna magába szívni, minden segítség nélkül. Ő és Moghedien, ami az Egyetlen Hatalom használatát illeti, nagyjából egyforma erősek lehettek. Ez kiderült Tanchicóban is. Elég lesz ez most? Moghedien kitartott amellett, hogy ezek a férfiak erősebbek náluk. Rahvin mindenképpen – hiszen őt ismerte Moghedien –, de Nynaeve-nak nem tűnt különösebben valószínűnek, hogy Rand ilyen sokáig életben maradhatott volna, ha nem ennyire erős legalább. Tisztességtelennek tűnt, hogy a férfiak nem csak izmosabbak, hanem még a Hatalomból is többet bírnak elviselni. A Toronybeli aes sedai-ok mindig azt állították, hogy a két nem nagyjából egyforma erős. Egyszerűen...

Megpróbálta elterelni saját figyelmét. Ez nem mehet tovább! Vett egy mély lélegzetet, és Moghedient elkezdte húzni maga után, el a lépcsőktől. Az már nem ment feljebb.

Ez a folyosó is üresnek tűnt. Elment az elágazásig, és benézett a sarkon. Ott állt a férfi. Egy magas, tetőtől talpig feketébe öltözött alak, akinek sötét hajába fehér tincsek keveredtek. A kőcsipkés ablakon keresztül valamit bámult, lent. Arcán veríték csillogott, és látszott rajta az erőfeszítés, de mégis mosolygott. Jól nézett ki, jóképű volt, mint Galad, de Nynaeve-nak most cseppet sem lett szaporább a pulzusa.

Amit ott bámult – Randet talán? –, igénybe vette a teljes figyelmét, ám Nynaeve nem adott neki lehetőséget arra, hogy felfedezze. Lehet, hogy tényleg Rand van ott lent. Nem tudhatta, hogy Rahvin fókuszál-e vagy sem. Így aztán lángra lobbantotta a férfi körül a folyosót, az egyik faltól a másikig, a padlótól a plafonig, beleöntve a saidar minden erejét, amennyit csak felszívott. A tűz olyan erővel égett, hogy a kő is füstölni kezdett. Nynaeve hátrahőkölt a hőségtől.

Rahvin felüvöltött a lángok között – csupán egyetlen láng égett ott –, és imbolyogva elindult arra, ahol a folyosó oszlopokkal övezett erkéllyé változott. Egy szívdobbanás, még kevesebb, miközben Nynaeve megrándult, és a férfi ott állt, miközben valami távol tartotta tőle a tüzet. A saidar minden erejét beleadta ebbe a pokolba, és Rahvin képes volt ellenállni. Nynaeve jól látta a lángokon keresztül. A tűz vörös fénnyel világított meg mindent, de ő mégis jól látta. A férfi ruhája füstölt. Arca maga volt az ijedtség összeégett maszkja. Egyik szeme alvadt fehérré változott. És mégis, gonosz pillantással meredt Nynaeve-ra, ahogy feléjük fordult.

Az a'dam pórázán keresztül már semmilyen érzés nem áramlott felé, csupán ólmos fáradtság. Nynaeve gyomra görcsbe rándult. Moghedien feladta. Feladta, mert halál várt mindkettőjükre.

A tűz forró nyelvei robbantak ki a kőcsipkés ablakon, Rand fölött, megperzselve az összes nyílást, végigtáncolva az oszlopok között. Amikor ez történt, egy csapásra véget ért a harc a belsejében. Olyan gyorsan lett ismét maga, hogy az valósággal megrázta. Kétségbeesetten megragadta a saidint, és megpróbált olyan sokat magába engedni, amennyit csak bírt. Olyan iszonyú erővel áramlott belé a tűz és a jég lavinája, hogy remegni kezdett a térde, és az üresség megremegett a borotvapengeként bőrébe mélyedő fájdalomtól.

Rahvin hátrafelé kitántorgott az erkélyre, arccal a palota belseje felé. Rahvin ott vonaglott a tűzben, és mégis úgy állt ott, mintha az meg sem érintené. Előbb azonban összeégett. Csupán az alakja meg annak a lehetetlensége, hogy bárki más is odakerülhetett volna, bizonyította Rand szemében, hogy tényleg Rahvin az. A Kitaszítottat hamu és megrepedezett nyers hús borította, mert annyira leégett róla a bőr, hogy a legjobb Gyógyító sem tudta volna megmenteni. Hihetetlen kínokon kellett keresztülmennie. Viszont most Rahvin is a saját ürességében lebegett, a semmi ölelésében, ahol teste összeégett maradványának kínjai nem érződtek, mert közel volt a saidin.

A saidin tombolt Randben is, aki most minden erejét bevetette. Nem azért, hogy Gyógyítson.

– Rahvin! – üvöltötte, és öröktűz vágódott ki két kezéből, egy, az emberi törzsnél vastagabb sugár, az olvadt fém pengéje, ő pedig beleadott minden, rendelkezésre álló erőt.

Eltalálta a Kitaszítottat, és Rahvin megszűnt létezni. Rhuideanban az árnykopók fényes szikrák felhőjévé változtak, mielőtt eltűntek volna, akárcsak az a különös élet, amely összetartotta őket, vagy ahogy a Minta, ami eddig megpróbálta megtartani ezeket a teremtményeket, végleg lemondott róluk. Ehhez képest... Rahvin létezése... egyszerűen kihunyt. A férfi nem létezett többé, olyan volt, mintha sosem élt volna.

Rand eloltotta az öröktüzet, és kicsit eltolta magától a saidint. Megpróbálta kipislogni szeméből a vakító tűz ibolyaszínű fátylát, és felnézett a márvány homlokzatban tátongó széles lyukra, mely fölött úgy lógott egy magányos oszlop csonkja, mint egy törött fog, és a résen keresztül megpillantotta a palota tetejébe ütött lyukat is. Ezek nem tűntek el, hogy ismét felbukkanjanak, hanem valódinak tűntek, mintha az, amit most tett, még ezen a helyen is túl erősnek bizonyult volna ahhoz, hogy helyreálljon a régi állapot. Most, hogy túl volt rajta, már nem is tűnt olyan nehéznek. Talán talál fent majd valamit, ami meggyőzi arról, hogy Rahvin tényleg halott. Odaszaladt a legközelebbi ajtóhoz.

Nynaeve kétségbeesetten arra használta minden megmaradt erejét, hogy még egyszer lángra lobbantsa Rahvint. Az jutott eszébe, hogy villámokat kellett volna használnia. Most hát meghal. Rahvin rettenetes szemét ugyan Moghedienre szegezte, nem rá, de ő is meg fog halni.

Folyékony tűz vágódott alulról, ferdén, be a teraszba, egy olyan forró sugár, hogy ahhoz képest még a lángok is hidegnek tűntek. Az ijedtség miatt elengedte a fonatot, és kezét arca elé kapta, hogy megvédje magát. Mielőtt azonban be tudta volna csukni a szemét, a folyékony tűz kialudt. Rahvin is eltűnt. Nynaeve nem hitte, hogy a férfi megmenekült. Egy rövid pillanatra látta, de csak annyi ideig, hogy akár be is képzelhette volna magának, ahogy a férfit megérintette ez a sugár, és az... finom porrá omlott. Csak egy pillanatra. Lehet, hogy csak képzelődött. Ám ezt megint nem hitte. Remegve vett egy mély lélegzetet.

Moghedien kezébe temette az arcát, és egész testében remegve zokogott. Egyetlen érzés jutott át az a'damen keresztül Nynaeve-hoz: a minden mást elnyomó, határtalan megkönnyebbülés.

Gyors csizmadobogás hallatszott a lépcső felől.

Nynaeve megpördült, és egy lépést tett a csigalépcső felé. Meglepődött, amikor azon kapta magát, hogy éppen megnyílik a saidar előtt, és készen áll a harcra.

Csak akkor nyugodott meg, amikor meglátta Randet. A fiú nem olyan volt, mint amilyenre emlékezett. Arcvonásai nem változtak, de arckifejezése hihetetlenül keménynek tűnt. Tekintetét mintha kék jégből faragták volna. A véres szakadások kabátján és nadrágján, az arcára fröccsent vér csak vadabbnak mutatták.

Ahogy Rand kinézett, Nynaeve egy cseppet sem csodálkozott volna azon, ha a fiú azonnal megölné Moghedient, mihelyt megtudja, hogy ki is az valójában. A nő azonban még hasznos lehet Nynaeve számára. Rand bármikor felismerne egy a'damet. Nynaeve a kővetkező gondolatával megváltoztatta a pórázt, eltüntette az összekötő elemet, úgy, hogy csak karján az ezüstös fényű karperec és Moghedien nyakában a nyakörv maradt meg. Egy pillanatra – amikor rájött, mit tett – elfogta a félelem, de aztán megkönnyebbülten fellélegzett, mert még mindig érezte a másikat. Pontosan úgy működött, ahogyan azt Elayne megjósolta. Lehet, hogy Rand észre sem veszi. Nynaeve a fiú és Moghedien között állt, és a pórázt eltakarta a hátával.

Rand szinte egy pillantásra sem méltatta Moghedient.

– Sejtettem, a fentről jövő tüzet látva... gondoltam, hogy te leszel az, vagy... tulajdonképpen hol vagyunk? Itt szoktál Egwene-nel találkozni?

Nynaeve felnézett rá, és megpróbálta elkerülni, hogy bűntudatosan nyeljen egyet. Milyen hideg az arca!

– Rand, a Tudós Asszonyok azt mondják, amit tettél, és amit teszel, veszélyes, sőt, talán gonosz dolog. Úgy vélik, ha testi valódban idejössz, akkor elveszítesz valamit abból, ami igazán emberré tesz.

– Mióta tudnak mindent a Tudós Asszonyok? – Rand ellépett mellette, és megnézte azt, ami megmaradt az oszlopsoros teraszból. – Egyszer azt hittem, hogy az aes sedai-ok mindent tudnak. Nem mintha számítana. Nem tudom, mennyire lehet emberi az Újjászületett Sárkány.

– Rand, én... – Nem tudta, mit is mondjon. – Gyere! Legalább hadd gyógyítsalak meg!

Rand nyugton maradt, így Nynaeve a kezébe tudta venni az arcát. Ezúttal ő rezzent össze. A fiú sebei nem tűntek komolynak. Csak éppen rengeteg volt belőlük. Mi harapdálhatta így össze? Biztosra vette, hogy harapott sebeket lát. Ám a régi sebhely, ez a félig beforrott, teljesen soha be nem gyógyuló sebhely a fiú oldalán olyan volt, mint a sötétség kapuja, egy olyan kút, melyet megtöltött az, amit Nynaeve szennynek, a saidin rontásának tartott. Összetett fonalakat szőtt Levegőből, Vízből és Szellemből, sőt, Tűzből és Földből is, bár ezekből csak kis mértékben, hogy meggyógyítsa. Rand nem üvöltött, és nem rángatózott. Szempillája sem rezzent. Csupán megborzongott kissé. Ez volt minden. Aztán lágyan megragadta Nynaeve csuklóját, és elhúzta a kezét az arcától. Az asszony nem ellenkezett. A fiú új sebei eltűntek, minden egyes harapás, horzsolás és zúzódás, a régi sebhely azonban megmaradt. Az nem változott. A halál kivételével mindent meg lehet Gyógyítani. Még ezt is. Mindent!

– Meghalt Rahvin? – kérdezte Rand halkan. – Láttad őt meghalni?

– Rahvin halott. Láttam.

Rand bólintott.

– De maradtak mások. Más... Kiválasztottak.

Nynaeve érezte, hogy Moghedienbe belemar a félelem, de pillantását nem vette le a fiúról.

– Rand. Menned kell! Rahvin meghalt, és ez a hely túl veszélyes neked, ha a testedben vagy itt. Menned kell, és testi valódban többé nem jöhetsz vissza ide!

– Megyek már.

Rand semmi olyat nem csinált, amit Nynaeve láthatott vagy érezhetett volna – persze, erre nem is számított –, de a fiú mögött mintha... megcsavarodott volna a folyosó. Pedig ugyanolyan volt, mint azelőtt. Illetve... Állj! Nynaeve elképedten pislogott. A fiú mögött egyetlen ledőlt oszlopot sem lehetett látni, és a mellvéden sem tátongott lyuk.

Rand úgy folytatta, mintha mi sem történt volna.

– Mondd meg Elayne-nek... Kérd meg, hogy ne gyűlöljön! Kérd meg... – A fájdalomtól eltorzult az arca. Egy pillanatra a régi fiúnak látszott, akitől mintha csak valami értékeset vettek volna el. Nynaeve kinyújtotta a kezét, hogy megvigasztalja, de Rand kőkemény, sötét arccal ellépett előle. – Lannak igaza volt. Mondd meg Elayne-nek, hogy felejtsen el engem, Nynaeve! Mondd meg, hogy találtam egy másik szerelmet, és számára már nem maradt hely! Lan azt akarta, hogy neked is ugyanezt mondjam. Ő is talált valaki mást. Azt üzeni, hogy felejtsd el. Még az is jobb, ha meg sem születsz, mint hogy bármelyikünket szeresd! – Rand három hosszú lépést tett hátrafelé. A folyosó, legalábbis egy része, mintha csak megperdült volna körülötte, és a következő pillanatban már el is tűnt.

Nynaeve azt a helyet nézte, ahol az előbb még a fiú állt, és nem is törődött a pusztítás újra felbukkanó nyomaival. Lan ezt üzente neki?

– Egy... figyelemre méltó férfi – szólalt meg Moghedien halkan. – Nagyon-nagyon veszélyes férfi.

Nynaeve a nőre nézett. Valamilyen új érzés jött, a karperecen át. A félelem még mindig érződött, de eltompította a... a várakozás. Igen, ezt várakozásnak lehetett volna leginkább nevezni.

– Milyen sokat segítettem, igaz? – folytatta Moghedien. – Rahvin halott, és Rand al'Thor megmenekült. Ebből semmi sem valósulhatott volna meg nélkülem.

Nynaeve ekkor megértette. Inkább remény, mint várakozás. Hiszen előbb vagy utóbb fel kell kelnie. Akkor az a'dam eltűnik. Moghedien most azon fáradozott, hogy felhívja a figyelmét a segítségére – mintha nem úgy kellett volna mindent fáradságosan kiszedni belőle! –, mert attól tartott, hogy Nynaeve arra készül, felébredés előtt végez vele.

– Itt az ideje, hogy én is menjek – jelentette ki Nynaeve. Moghedien arckifejezése nem változott, de ismét felerősödött a félelem, és ezzel együtt a remény is. Egy jókora ezüst tál jelent meg Nynaeve kezében. Mintha csak teával töltötték volna meg. – Idd meg!

Moghedien összerezzent.

– Mi...?

– Nem méreg. Így is könnyen végezhetnék veled, ha ez állna a szándékomban. Hiszen, ami itt történik veled, az az ébren lévők világában is valóság. – A remény ismét erősebb lett, mint a félelem. – Mélyen el foglak altatni. Nagyon mélyen alszol majd, túl mélyen ahhoz, hogy megérinthesd Tel'aran'rhiodot. Altató hatású tea.

Moghedien lassan átvette az edényt.

– Hogy ne tudjalak követni? Semmi kifogásom ellene. – Hátrahajtotta a fejét, és addig ivott, míg az edény ki nem ürült.

Nynaeve szemmel tartotta. A teától pillanatok alatt el fog aludni. Ugyanakkor őt is elfogta a kegyetlenség, ezért tovább beszélt. Tudta, hogy most nagyon csúnyán viselkedik, de nem törődött ezzel. Moghedien álmában se találjon nyugalmat.

– Tudtad, hogy Birgitte nem halt meg. – Moghedien kissé összehúzta a szemöldökét. – Tudtad, kicsoda Faolain. – A némber megpróbált megmozdulni, de már nem sikerült, mert túlzottan elálmosodott. Nynaeve érezte az a'damen keresztül, ahogy az altató elkezd hatni Moghedien testében. Egy olyan Moghedienre összpontosított, aki Tel'aran'rhiodban marad. A Kitaszított nem aludhat nyugodtan. – Azt is tudtad, kicsoda Siuan, és hogy ő valamikor amyrlin volt. Tel'aran'rhiodban erről egyszer sem beszéltem. Soha! Nemsokára majd újra elbeszélgetünk. Salidarban.

Moghediennek fennakadt a szeme. Nynaeve nem tudta, hogy ez az altatónak köszönhető-e, vagy elájult a nő. Nem számított. Elengedte a másik asszonyt, mire Moghedien eltűnt. Az ezüst nyakörv éles csattanással a padlóra zuhant. Ez tetszeni fog Elayne-nek – legalább ez az egy.

Nynaeve kilépett az álomból.

Rand végigosont a palota folyosóin. Kevesebb rombolást látott, mint amennyire emlékezett, bár ezzel most nem különösebben törődött. Kisietett a palota előtti nagy udvarra. Az Egyetlen Hatalommal támasztott széllökések valósággal kitépték a hatalmas kapuszárnyakat. Mögötte feküdt a hatalmas, ovális tér, és az, amit keresett. Trallokok és Enyészek. Rahvin meghalt, és a többi Kitaszított másfelé járt, de Caemlynben még mindig itt voltak a trallokok és a Myrddraalok, akiket meg kellett ölni. Harc dúlt a téren. Sok százan, talán ezrek kavarogtak a véráztatta kövön. Hogy mit takartak a fekete páncélos testek, mindegyik olyan magas, mint egy lovon ülő Myrddraal, azt nem tudta volna megmondani. A fekete gyűrű közepéből azonban kiemelkedett vörös zászlaja. Néhányan a palota felé fordultak, amikor kivágódott a kapu.

Rand döbbenten megállt. Tűzgömbök vágódtak a sűrű, fekete tömegbe, és mindenütt lángoló trallokok hevertek. De hiszen ez lehetetlen!

Szinte nem is mert reménykedni, vagy bármi konkrétra gondolni, inkább újra az Egyetlen Hatalmat használta. Az öröktűz vékony sugarai röppentek ki kezéből, olyan sűrűn, ahogy csak szőni tudta őket, vékonyabbak a kisujjánál, pontosak, és semmivé foszlottak, mihelyt célba találtak. Sokkal gyengébbek voltak, mint az, amit a végén Rahvin ellen felhasznált. Gyengébbek, mint bármi, amit a harc során alkalmazott, de nem kockáztathatta meg, hogy a sugárnyaláb eltalálja azokat is, akik a trallok horda közepén harcolnak. Mindez azonban alig befolyásolta a hatást. Az első eltalált Enyész elfehéredett, aztán már csak levegőben szikrázó porszemecskék maradtak a helyén, melyeket a szél lefújt a vadul elvágtató lováról. Ugyanez történt az összes trallokkal vagy Myrddraallal, akik feléje fordultak. Azután elkezdett azoknak a hátára tüzelni, akik még mindig harcoltak. Véget érni nem akaró, finom porfátyol borult a térre, és folyamatosan növekedett, miközben az első áldozatok már rég semmivé foszlottak.

Ennek nem tudtak ellenállni. A vadállati düh üvöltése rémült vonyítássá változott, és szertefutottak, minden irányban. Rand látta, amint egy Enyész megpróbálja visszatérésre kényszeríteni őket, de lovával együtt letaposták. A többi Myrddraal erre megsarkantyúzta a lovát, és elvágtatott.

Rand hagyta őket elmenni. Csak bámulta az elkendőzött aieleket, akik lándzsájukat vagy hosszú késeiket markolva kitörtek a támadók gyűrűjéből. Egyikük hozta a zászlóját. Az aielek általában nem használnak zászlót, de ez, akinek a shoufája alól kilátszott a piros homlokpánt egy darabkája, mégis a magasba emelte. A térre vezető utcákon is tartott még a harc. Aielek a trallokok ellen. Városi emberek a trallokok ellen. Még a Királyi Gárda egyenruháját viselő katonák is harcoltak a trallokokkal. Úgy látszik, azok közül, akiknek semmi kifogásuk nem volt egy királynő meggyilkolása ellen, néhányan ki nem állhatták a trallokokat. Rand azonban velük sem törődött. A támadó aielek sorait nézte.

Ott. Egy fehér blúzt viselő nő, aki bő szoknyáját egy kézzel a magasba emelve egy menekülő trallok után ugrik, és rövid késével utána csap. A következő pillanatban a medvefejű, hatalmas alak lángba borult.

– Aviendha! – Rand csak akkor jött rá, hogy a lány felé rohan, amikor már a nevét üvöltötte. – Aviendha!

És ott állt Mat is, szakadt kabátban, véres pengéjű lándzsájával. A fekete nyélre támaszkodva, elégedetten nézett a menekülő trallokok után, jókedvűen, hogy másra bízhatta a harcot. És Asmodean is, kezében ügyetlenül tartva a kardot, amint megpróbált egyszerre minden irányba figyelni, erősen tartva attól, hogy visszajön egy trallok. Rand érezte benne a saidint, bár csak gyengén, és nem nagyon hitte, hogy Asmodean bármire is ment volna ezzel a karddal.

Öröktűz. Az öröktűz ki tudja égetni a fonalat a Mintából. Minél erősebb az öröktűz sugara, annál messzebb képes lebontani a szálat. És amit a megölt személy addig tett, az egyszerűen sosem létezett! Rand nem törődött azzal, hogy Rahvin elpusztítása esetleg a fél Mintát megsemmisítette. Csak ez az eredmény számított.

Rájött, hogy könny folyik az arcán. Elengedte a saidint és az ürességet. Ezt igazából akarta érezni.

– Aviendha! – átölelte a lányt, és megperdült vele. Az tágra meredt szemmel nézett rá, mintha megőrült volna. Legszívesebben el sem engedte volna, de aztán mégiscsak letette. Hogy átölelje Matet is. Legalábbis, hogy megpróbálja.

Mat elhátrált előle.

– Beléd meg mi ütött? Azt hinné az ember, holtnak véltél minket! Hát... majdnem fűbe haraptunk. Jobban kéne vigyázni a tábornokodra.

– De hát élsz! – kacagta Rand. Elsimította Aviendha haját a homlokából. A lány elveszítette a kendőjét, és haja össze-vissza lógott. – Annyira örülök, hogy életben vagytok! Ez minden.

Az öröme csak akkor szállt el, amikor észrevette, mi borítja a hatalmas teret. Teljesen ugyan nem szállt tova a boldogság, de a hullahegyek látványa ott, ahol az aielek az utolsó összecsapásra gyülekeztek, alaposan lehűtötte a kedélyét. Túl sok, túl apró test hevert ott, semmiképpen nem lehettek férfiak. Ott feküdt Lamelle. Hiányzott a kendője, ugyanúgy, ahogy a fél torka. Többé nem fog levest főzni neki. Pevin még holtában is markolta a melléből kiálló karvastagságú trallok lándzsát. Amióta Rand megismerte, most első alkalommal lehetett érzelmet felfedezni az arcán: meglepetést. Az öröktűz kitépte barátait a halál markából. Másokat viszont nem. Túl sokan haltak meg. Túl sok Hajadon.

Vedd el, amit elvehetsz! Örülj annak, amit meg tudtál menteni, és ne gyászolj túl sokáig az elesettek miatt! Ez a gondolat nem tőle származott, de el tudta fogadni. Jó módszernek tűnt arra, hogy megvédje az őrülettől, mielőtt a saidin rontása arra kárhoztatja.

– Tulajdonképpen hol voltál? – tudakolta Aviendha. Nem volt mérges. Inkább megkönnyebbültnek tűnt. – Az egyik pillanatban még itt voltál, a következőben meg már nem.

– Hiszen meg kellett ölnöm Rahvint – válaszolta a fiú halkan. A lány már nyitotta a száját, de Rand rátette egy ujját, és csendben eltolta magától. – Érd be ennyivel! Meghalt.

Bael bicegett oda hozzájuk, a shoufa még a fején, ám a kendő már nem takarta el az arcát. Véres volt a combja, akárcsak egyetlen, megmaradt lándzsája hegye.

– Az Éjfutárok és az Árnyék fattyai elrohannak, car'a'carn. A vízföldiek közül néhányan harcba szálltak ellenük. Még az egyenruhások közül is néhányan, pedig azok kezdetben még ellenünk küzdöttek. – Sulin jött mögötte, kendőzetlenül, de egy igencsak csúnya, vágott sebbel az arcán.

– Öljétek meg őket, mindegy, hogy meddig tart! – felelte Rand. Továbbindult, pedig egyáltalán nem tudta, merre. Csak távolabb akart kerülni Aviendhától. – Nem akarom, hogy rázúduljanak erre az országra. Figyeljetek oda az egyenruhásokra! Később majd kiderítem, ki volt közülük Rahvin embere, és ki nem... – Továbbment, beszélt, és nem nézett vissza. Elvette azt, amit elvehetett.

Ötvenhatodik fejezet

Izzik a parázs

A magas ablakkeretben Randnek arra is elegendő helye lett volna, hogy egyenes háttal álljon benne. A feje fölé tornyosult, és kétoldalt még jó kétlábnyi hely maradt mellette. A fiú felhajtotta ingujját, és lenézett a királyi palota egyik kertjére. Aviendha belelógatta kezét a homokkő burkolatú medencébe, és a vízben mozgatta az ujjait. Még mindig csodálkozott azon, hogy ennyi vizet pocsékolnak el arra, csak hogy nézhessék, és életben tarthassanak néhány díszhalat. Először meglehetősen dühös volt, amiért Rand nem engedte meg neki, hogy kimenjen az utcára, trallokokra vadászni. Még most sem volt teljesen biztos abban, hogy a lány nem osont volna ki, ha nem lett volna a közelben az az őrségbe állított néhány Hajadon, akikről Sulin azt gondolta, hogy Rand valószínűleg nem veszi észre őket. Bizonyára azt sem lett volna szabad meghallania, hogy a fehér hajú Hajadon kioktatja Aviendhát arról, hogy már nem Far Dareis Mai, de még nem is Tudós Asszony. Mat zubbony nélkül, de a tűző nap ellen viselt kalapjával a fején letelepedett a medence szélére, és beszélgetni kezdett Aviendhával. Valószínűleg ki akarta faggatni, tud-e a lány arról, hogy az aielek nem engedik elmenni az embereket. Mat még akkor sem fogja abbahagyni a nyavalygást, ha egyszer beletörődik a sorsába. Asmodean a padon ült, egy vörös babérfa árnyékában, és a hárfán játszott. Rand kíváncsi lett volna arra, sejti-e a férfi, mi történt valójában vele. Nem emlékezhet az eseményekre, hiszen azok a számára nem történtek meg, de ki tudja, mit tudhat egy Kitaszított, és mi az, amire rájön. Egy udvarias krákogás arra késztette, hogy megforduljon.

Az ablak, amelyik előtt most állt, az úgynevezett nagyteremnek, az andori királynő tróntermének nyugati oldalából nyílott, ahol az uralkodók ezer esztendőn át fogadták a külföldi követeket, és igazságot szolgáltattak. Ez volt az egyetlen olyan hely, ahonnan véleménye szerint nyugodtan, a lebukás kockázata nélkül meg tudta figyelni Matet és Aviendhát. A terem két oldalán a mennyezetet húsz láb magas, fehér oszlopok sora tartotta. A magas ablakokon keresztül betűző napsugár összekeveredett a boltíves tető színes ablakain át beeső tarka fénnyel. Ezeken a színes üvegfelületeken a fehér oroszlánt és az andori birodalom néhány, egykori királynőjének arcképét lehetett látni. Ezenkívül az andori sereg néhány jelentősebb győzelmét is megörökítették. A terem nem tett túlzottan nagy benyomást Enailára és Somarára.

Rand ujjheggyel kicsit ellökte magát, és ellépett az ablaktól.

– Jött új hír Baelről?

Enaila megvonta a vállát.

– Továbbra is kergetjük a trallokokat. – A hangjából kiderült, hogy az alacsony nő szívesen ott lett volna. A magas Somara mellett még inkább aprónak tűnt. – A város lakói közül néhányan segítenek. A legtöbben azonban elbújtak. Megszálltuk a város kapuit. Az Árnyék fattyai közül egy sem fog elmenekülni, de azt hiszem, néhány Éjfutár csak kijut. – Az Enyészeket ugyanolyan nehéz volt megölni, mint elfogni. Az ember hajlott arra, hogy elhiggye a régi meséket, melyek szerint a Myrddraalok az árnyékon lovagolnak, és eltűnnek, ha oldalt fordulnak.

– Hoztunk neked levest – szólalt meg Somara, és fakószőke bozonttal borított fejével a csíkos kendővel letakart ezüsttálca felé biccentett, amely a trónnak otthont adó emelvényen állt. Magát a trónt, ezt az erőteljes, jókora karosszéket négy fehér márványlépcsőn és egy piros szőnyegen át érhette el az ember. A sötét fából faragott és aranyozott szék lábait hatalmas oroszlánok mancsaiként alakították ki. Háttámlájára Andor oroszlánját holdgyöngyökből rakták ki a rubinokból álló háttérbe. Ha Morgase a trónon ült, az oroszlán épp a feje felett volt. – Aviendha azt mondta, hogy ma még semmit sem ettél. Ez pont olyan leves, mint amilyet Lamelle szokott neked főzni.

– Ha nem tévedek, még egyetlen szolga sem tért vissza – sóhajtott fel Rand. – Talán az egyik szakácsnő vagy legalább egy kukta. – Enaila megvetően csóválta a fejét. Ha arra kerülne a sor, zúgolódás nélkül végigcsinálná a gai'shainok szolgálatát, de már a puszta gondolattól is elfogta a rosszullét, hogy valaki az élete végéig másokat szolgál.

Rand lesétált a lépcsőn, lekuporodott, és levette a terítőt a tálról. Fintorogni kezdett. A szag alapján az, aki a levest készítette, nem lehetett jobb szakácsnő Lamellénél. A terem közepén át határozott léptekkel felé tartó férfi csizmájának dobogása kellő mentségül szolgált arra, hogy gyorsan megfordulhasson. Ha egy cseppnyi szerencséje van, akkor nem kell megennie a levest.

A piros és fehér lapokkal díszített padlón felé tartó férfi biztos, hogy nem andori volt. Rövid, szürke zubbonyt és bő nadrágot viselt, amelyet beletűrt csizmájának térdben lehajtott szárába. A karcsú idegen csak egy fejjel volt magasabb Enailánál. Azonnal feltűnt hatalmas, görbe orra, és sötét, enyhén ferde metszésű szeme. Fekete hajában már feltűntek az első szürke tincsek, és vastag bajuszának lefelé konyuló szárában is ezüst csillogott. Megállt, és meghajolt, miközben a derekára csatolt szablyát könnyed mozdulattal oldalt tolta. Teljesítményének értékét csak növelte, hogy közben egyik kezében két ezüstkupát, a másikban meg egy zárt kerámiapalackot tartott.

– Bocsássák meg, hogy csak így betörtem – jelentette ki –, de nem volt senki, aki bejelenthette volna érkezésemet. – Ruhája egyszerűnek, sőt, kissé kopottnak is tűnt, de valami érdekeset tűzött kardja mellé, az övébe. Mintha egy arany farkasfejjel díszített elefántcsont bot lett volna. – Davram Bashere vagyok, Saldaea Seregeinek Fővezére. Azért vagyok itt, hogy a Sárkány Nagyúrral beszéljek, akiről a városban terjengő szóbeszéd azt állítja, hogy itt tartózkodik a palotában. Ha nem tévedek, most éppen vele beszélek, igaz? – Pillantása a Rand alkarján tekergőző, csillogó, arany és vörös sárkányokra tapadt.

– Rand al'Thor vagyok, Bashere nagyúr. Az Újjászületett Sárkány. – Enaila és Somara Rand és a férfi közé lépett, mindegyikük keze hosszú kése markolatán, készen arra, hogy elkendőzzék arcukat. – Meglepő egy saldaea-i nagyúrral találkozni Caemlynben, az meg különösen, hogy az illető velem kíván beszélni.

– Őszintén szólva azért jöttem el Caemlynbe, hogy Morgase-zel beszéljek, de Gaebril nagyúr lakájai elutasítottak. Vagy talán Gaebril királyt kellett volna mondanom? Él még egyáltalán? – Bashere hangsúlyából érződött, hogy ezt nem tartja túl valószínűnek, de igazából nem is érdekli. Így aztán folytatta: – A városban sokan azt mondják, Morgase halott.

– Mindketten meghaltak – felelte Rand tompa hangon. Lerogyott a trónra, és fejét megtámasztotta a holdgyöngyökből kirakott andori oroszlánon. Ez a trón egy nőnek készült. – Megöltem Gaebrilt, de csak azután, hogy megölette Morgase-t.

Bashere szemöldöke a magasba szaladt.

– Akkor talán első Randet, Andor királyát kerestem fel?

Rand dühösen előrehajolt.

– Andornak mindig is királynői voltak, és most is így van! Elayne a leányörökös. Mivel az anyja meghalt, most ő a királynő. Lehet, hogy először meg kell koronázni – nem ismerem az itteni törvényeket –, de ami engem illet, ő a királynő. Én az Újjászületett Sárkány vagyok. Ez minden, amit akarok, sőt, még több is annál. Mit akar hát tőlem, Bashere nagyúr?

Ha a dühkitörés nyugtalanította is Bashere-t, a férfi megőrizte hidegvérét. Ferdevágású szeme alaposan végigmérte Randet, de nem túl idegesen.

– A Fehér Torony megengedte, hogy Mazrim Taim elmeneküljön. A Hamis Sárkány. – Egy pillanatra elhallgatott, de mivel Rand néma maradt, folytatta: – Tenobia királynő nem akarta, hogy Saldaeában ismét felüsse fejét a nyugtalanság, ezért kiküldött engem, hogy fogjam el újra, és vessek véget a fenyegetésnek. Sok héten át követtem dél felé. Önnek nem kell attól tartania, hogy idegen sereget hoztam Andorba. Egy tízfős kísérettől eltekintve mindenkit hátrahagytam a Braem-erdőben, jócskán északra attól a ponttól, amelyre Andor az elmúlt kétszáz év során valaha is igényt tartott. Taim viszont Andorban van. Ezt biztosra veszem.

Rand habozva hátradőlt.

– Nem kaphatja meg, Bashere nagyúr.

– Ha megkérdezhetném, miért nem, Sárkány Nagyuram? Ha aieleket akar bevetni ellene, hogy elfogják, az ellen semmi kifogásom. Az embereim az erdőben maradnak, míg vissza nem térek.

Rand tervének ezt a részét tulajdonképpen nem akarta ilyen korán bárki előtt is feltárni. A habozásért talán drágán kell megfizetnie, de eredeti elképzelése szerint először egyesítenie kellett volna az országokat. Ugyanakkor nyugodtan elkezdheti akár most is.

– Kegyelmet hirdetek. Én is tudom fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, Bashere nagyúr. Miért vadásszanak az emberek az ilyen férfiakra, mintha csak vadállatok lennének, hogy megöljék vagy megszelídítsék őket, mert ugyanarra képesek, mint én? Ki fogom hirdetni, hogy minden férfi, aki képes megérinteni az Igazi Forrást, minden férfi, aki ezt meg akarja tanulni, jöjjön el hozzám, és kérje védelmemet. Közeledik az Utolsó Csata, Bashere nagyúr. Lehet, hogy már nincs sok idő hátra, lehet, hogy valamelyikünk hamarabb megőrül, de én emiatt a kockázat miatt egyetlen férfi életét sem teszem kockára. Amikor a trallokok a Trallok Háború idején kitörtek a Fertőből, a Rémurak vezették őket, olyan férfiak és asszonyok, akik az Árnyék szolgálatában felhasználták az Egyetlen Hatalmat. Tarmon Gai'donban ismét szembe kell szállnunk velük. Nem tudom, hány aes sedai áll majd az oldalamon, de én bizony egyetlen férfit sem utasítok el, aki képes fókuszálni, és csatlakozik hozzám. Mazrim Taim az enyém, Bashere nagyúr, és nem az öné.

– Aha – felelte a férfi közönyösen. – Ön már elfoglalta Caemlynt. Úgy hallottam, kegyedé Tear, és nemsokára Cairhien is az lesz, ha még nem sikerült ugyan bevennie. Arra készül, hogy az egész világot elfoglalja az aielek meg a fókuszálni tudó férfiak segítségével?

– Ha azt kell tennem. – Rand ugyanolyan nyugodtan válaszolt. – Szívesen látott szövetségesként fogadom az összes olyan uralkodót, aki együtt akar működni velem, de eddig csupán azt tapasztaltam, hogy mindenki cselt sző a hatalomért, vagy nyíltan ellenséges velem. Bashere nagyúr, Tarabonban és Arad Domanban teljes a zűrzavar, és Cairhien sem állt messze ettől. Amadicia Altarára pályázik. A seanchanok – talán már hallott róluk Saldaeában rémhíreket, és a híresztelések közül valószínűleg a legszörnyűbbek az igazak –, nos, a tenger túlsó oldalán élő seanchanok arra készülnek, hogy valamennyi itteni országot leigázzák. Az embereket lekötik saját kis, ostoba háborúik, pedig Tarmon Gai'don már nem várat sokáig magára. Békére van szükségünk. Időre, mielőtt megjönnének a trallokok, mielőtt kiszabadul a Sötét Úr, idő, hogy felkészülhessünk. Ha az egyetlen út, melyen elindulhatok, hogy megszerezzem a világnak a szükséges időt és szükséges békét, az, hogy békére kényszerítem őket, akkor így fogok tenni. Nem örülök ennek, de készen állok rá.

– Olvastam a Karaethon-ciklust – felelte Bashere. A kupákat egy pillanatra a hóna alá szorította, letörte az üvegről a viaszpecsétet, majd töltött a borból. – Ami pedig ennél is fontosabb, Tenobia királynő is olvasta a Próféciákat. Nem szólhatok Kandor, Arafel vagy Shienar nevében, még ha úgy is vélem, hogy ők is csatlakozni fognak önhöz, hiszen a Határvidék országaiban nem akad egy gyerek sem, aki ne tudná, hogy a Fertőben az Árnyék arra vár, hogy beborítsa a világot. Persze, kezeskedni nem kezeskedhetem értük. – Enaila gyanakodva nézte a kupát, amit a férfi a kezébe nyomott, de aztán felment a lépcsőn, és odaadta Randnek. – Őszintén szólva – folytatta Bashere –, még Saldaea nevében sem beszélhetek. Tenobia a királynő, én csupán az ő hadura vagyok. Viszont azt hiszem, ha egy gyors lovast az üzenettel elküldök hozzá, az lesz a válasz, hogy Saldaea az Újjászületett Sárkánnyal vonul a harcba. Addig is felkínálom kegyednek szolgálatomat, s velem együtt kilencezer saldaea-i vitézt.

Rand a kezében forgatta a sötétvörös borral teli kupát. Sammael Illianban, a többi Kitaszított pedig csak a Fény tudja, hogy merre. A seanchanok ugrásra készen várakoznak az Aryth-óceán túlsó partján, itt pedig rengeteg az olyan ember, aki mindent megtesz a személyes előnyért és haszonért, anélkül, hogy egy cseppet is érdekelné, mibe kerül ez a világnak.

– Messze van még a béke – válaszolta halkan. – Még egy ideig ömleni fog a vér, és aratni fog a halál.

– De hát ez mindig így van – válaszolta Bashere nyugodtan, és Rand nem tudta, hogy két kijelentése közül most melyikre mondott igent. Talán mindkettőre.

Asmodean a hóna alá csapta a hárfát, és távolodni kezdett Mattől és Aviendhától. Szívesen játszott, de nem olyan embereknek, akik oda sem figyeltek rá, és nem tudták értékelni a zenéjét. Nem volt egészen biztos abban, hogy mi történt aznap reggel, és abban sem, hogy valójában tudni akarja-e. Túl sok aiel szólította meg csodálkozva, hogyhogy még életben van, és azt állították, látták, amint holtan fekszik a földön. Inkább nem is akarta megtudni a részleteket. Az előtte lévő falban egy hosszú rés tátongott, pontosan tudta, mi képes ilyen éles vonalakat kivágni a kőből. Egy olyan sima felületet, amely úgy csillogott, mint a jég, és simább volt annál, mint amilyenre egy mesterember akár száz év alatt is csiszolni tudta volna.

Mellesleg – és borzongott, amikor erre gondolt – azon töprengett, hogy új ember lett-e belőle most, hogy így újjászületett. Nem igazán hitt ebben. A halhatatlanság elveszett. A halhatatlanság a Sötétség Nagyurának ajándéka volt. Gondolatban most is így nevezte, függetlenül attól, hogy al'Thor egyébként mit követelt meg tőle. Ez is azt bizonyította, hogy megmaradt a régi énje. Elveszítette a halhatatlanságot... Tudta, hogy pusztán képzelgés, de néha elfogta az az érzés, hogy az idő a sír felé rángatja, pedig azt hitte, ettől a fenyegetéstől örökre megmenekült. Ha pedig azt a keveset magába fogadta a saidinból, ami még megmaradt neki, olyan érzés fogta el, mintha trágyalét ivott volna. Egyáltalán nem sajnálta, hogy Lanfear meghalt. Rahvin sem érdekelte, de Lanfear halálának kifejezetten örült azok után, amit az a némber vele művelt. A többiek halálán is legfeljebb kacagni fog, különösen akkor, ha az utolsó is elpusztul. Egy cseppet sem lett új ember, ebben most már egy szemernyit sem kételkedett, és ezért aztán a szakadék szélén lógva addig kapaszkodik abba a fűcsomóba, amíg csak lehet. A gyökerek előbb-utóbb kiszakadnak, és akkor várni fogja a hosszú zuhanás, de addig még él.

Kinyitott egy apró, oldalsó ajtót, és meg akarta keresni az éléskamrát. Ott valószínűleg lesz élvezhető minőségű bor. Egy lépés, aztán megtorpant. Kifutott a vér az arcából.

– Te? Ne!! – a kiáltás még ott remegett a levegőben, amikor a halál lecsapott rá.

Morgase letörölte arcáról a verítéket, visszatette a zsebkendőt ruhája ujjába, és megigazította a kissé zilált szalmakalapot. Legalább egy tisztességes lovaglóruhát sikerült szereznie, bár az iszonyatos hőségben még ez a vékony, szürke gyapjúszövet is igen kényelmetlen volt. Pontosabban szólva, Tallanvor szerezte neki a ruhát. A királynő lassan ügetett a lován, és végignézett a magas fiatalemberen, aki előttük lovagolt a fák között. Basel Gill kövér alakja még inkább kihangsúlyozta, milyen magas és karcsú Tallanvor. A férfi azzal a megjegyzéssel adta neki oda a ruhát, hogy jobban áll neki, mint azok a kényelmetlen rongyok, melyekben kiszökött a palotából, és ahogy lenézett uralkodónőjére, még szempillája sem rebbent, és eszébe sem jutott megadni a kellő tiszteletet. Természetesen ő döntötte el, hogy senki sem tudhatja meg, ki ő valójában, miután megállapították, hogy Gareth Bryne elhagyta Koreforrást. Mi a fenéért indult világgá ez a fickó, hogy holmi gyújtogatókat üldözzön most, amikor szükség van rá? Nem baj, nélküle is elboldogul. Ennek ellenére volt valami nyugtalanító Tallanvor pillantásában, amikor egyszerűen csak Morgase-nek nevezte.

Sóhajtva körülnézett. A durva külsejű Lamgwin figyelmesen nézte az erdőt, miközben a mellette álló Breane jobban figyelt a férfira, mint bármi másra. Caemlyn elhagyása óta senki sem csatlakozott seregéhez. Túl sokan vették hírét annak, hogy ok nélkül száműztek nemeseket, és hogy igazságtalan törvények tették pokollá a fővárosiak életét, így aztán még a legóvatosabban megfogalmazott megjegyzések is, hogy az alattvalók esetleg keresztbe tehetnének egy szalmaszálat törvényes uralkodónőjük megsegítésére, csupán gúnyt és megvetést eredményeztek. Nem igazán hitte, hogy az emberek másként reagáltak volna, ha tudják, kivel beszélnek éppen. Így aztán most Altarán keresztül utaztak, miközben igyekeztek a lehető leggyakrabban az erdőben haladni, mivel errefelé mindenütt fegyveres férfiak csapatai vonultak. Az erdőn keresztülvágó sereg egy sebhelyes képű utcai verekedőből, egy halálosan szerelmes, Cairhienből elmenekült nemesasszonyból, egy kövér fogadósból, aki már akkor is letérdelt, ha a királynő rápillantott, és egy ifjú katonából állt, aki néha olyan pillantásokat vetett rá, mintha Morgase azokat a ruhákat viselné, melyeket Gaebril kedvéért vett fel. És persze Lini. Lini-ről nem lehetett megfeledkezni.

Mintha megérezte volna, hogy Morgase rágondol, egykori nevelőnője lovával közelebb léptetett, Morgase mellé.

– Nézz inkább előre! – jelentette ki az öregasszony halkan. – Az ifjú oroszlán gyorsan támad, és ott, ahol a legkevésbé számítasz rá.

– Veszélyesnek tartod Tallanvort? – kérdezte Morgase éles hangon, mire Lini oldalról mérlegelő pillantást vetett rá.

– Csak annyira, mint minden férfit. Egészen jól néz ki, nem gondolod te is? Több mint jól. Erős ám a keze, azt hiszem. „Nincs értelme túl sokáig érlelni a mézet, mielőtt megeszed”.

– Lini! – csattant fel Morgase. Az öreg nevelőnő az elmúlt időben túl gyakran tért vissza erre a témára. Tallanvor tényleg jól nézett ki, keze erősnek tűnt, és a lábát sem lehetett lefitymálni, de fiatal volt, Morgase pedig királynő. Most már csak az hiányzott neki, hogy hirtelen elkezdje férfinak tekinteni a tisztet, nem pedig alattvalónak és katonának. Éppen arra készült, hogy ezt alaposan elmagyarázza Lininek, és felvilágosítsa, hogy bizonyára elment az esze, ha azt hiszi, hogy Morgase összeállna egy nála tíz évvel fiatalabb férfival, mert a fickó legalább ennyivel ifjabb nála, amikor Tallanvor és Gill megfordultak, és elkezdtek feléjük vágtatni. – Fogd be a szádat, Lini! Ha a fiatalember fülébe ülteted a bolhát, akkor valahol egyszerűen otthagylak. – Lini horkanása bármelyik andori nemest egy időre magánzárkába juttatta volna, ahol elgondolkozhatna az udvari etikett szabályairól. Már ha Morgase még a trónon ülne.

– Biztos vagy abban, hogy ezt akarod, leányzó? „Késő meggondolni a dolgot, ha már a szakadékba vetetted magad”.

– Ott szerzek szövetségeseket, ahol tudok – válaszolta Morgase enyhe ingerültséggel.

Tallanvor melléléptetett lovával. Szálegyenesen ült a nyeregben. Izzadság csillogott az arcán, de mintha nem is érezte volna a hőséget. Gill mester viszont úgy piszkálta fémkorongokkal kivert zubbonyának gallérját, mintha legszívesebben levette volna.

– Az erdő itt nemsokára véget ér, és utána szántóföldek következnek – jelentette Tallanvor. – Viszont valószínűtlen, hogy itt bárki is felismerné. – Morgase nyugodtan nézett a szemébe. Napról napra nehezebben ment másfelé nézni, ha a férfi rápillantott. – Még tíz mérföld, és valószínűleg elérjük Cormaedet. Ha az a sehari fickó nem hazudott, jár ott egy komp, s azzal a sötétség beállta előtt átjuthatunk Amadiciába. Biztos abban, hogy tényleg ezt akarja, Morgase?

Ahogy kimondja a nevét... Nem. Nem hagyja, hogy befolyásolják Lini nevetséges képzelgései! Ez az átkozott hőség lehet az oka.

– Már döntöttem, ifjú Tallanvor – jelentette ki hűvösen. – És elvárom tőled, hogy ne kérdőjelezd meg döntéseimet.

Keményen lova oldalába nyomta a sarkát, úgy, hogy az előreugrott, és így már nem kellett a lemaradó férfi szemébe néznie. Ha akarja, majd beéri. Ott keres magának szövetségeseket, ahol találhat. Visszaszerzi a trónját, és jaj lesz Gaebrilnek vagy bármilyen más férfinak, aki úgy véli, hogy elfoglalhatja a királynő helyét.

És a Fény dicsősége világított reá.
És a Fény békéjét hozta el az embereknek.
Láncra veré az országokat. Eggyé kovácsolta a sokat.
Ám a szívek cserepei sebeket ejtettek.
És ami egykoron vala, most visszatért.
Tűzben és viharban
És minden kettészakadt.
Mert az ő békéje...
Mert az ő békéje...
...a béke volt...
...a béke volt...
...a kard békéje.
És a Fény dicsősége világított reá.

Részlet A Sárkány Dicsőségéből,
melyet szerzett vala Meane sol Ahelle a negyedik korszakban.

Vége az Idő Kereke ötödik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (vu) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, a naptárt pedig csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen jelölték ki. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg; olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, és az a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (szé) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez, az Újkor (úk) naptára, jelenleg is használatban van.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, melyeket ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen. Lásd még: damane, Seanchan, sul'dam.

Adelin: Egy, a Taardad aielek jindo klánjához tartozó nő. A Lándzsa Hajadonja, aki elment Tear Kövébe.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi őket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedai-ok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymama korú asszonyon sem látszik az életkora, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, Az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (Far Aldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorei), a Késkezűek (Sovin Nat), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vörőspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt, néha különleges kötelességeket is szabnak tagjaikra. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem harcolnak egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembeálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat, innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik; „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a chareeek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta, Rhuidean.

Aiel-háború: (úk 976-78) Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság átkelt a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára. Lásd még: Avendoraldera, Cairhien.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás, a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területére biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

Aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától születtek. A másodfivér és a másodvér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másodnagyanyának és másodnagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, s ezáltal egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodván, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, és kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedai-ai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

al'Meara, Nynaeve (al'míra, nájnív): Emondmezőről, Andor Folyóköz tartományából származó nő, Emondmező javasasszonya. A Fehér Torony beavatottja.

al'Thor, Rand (al'thor, rend): Emondmezőről származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt. Most Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát.

al'Vere, Egwene (al'vír, e'gvén): Emondmezőről származó fiatal nő. A Fehér Torony beavatottja, aki az álomjáró aiel Tudós Asszonyoktól tanul. Valószínűleg rendelkezik az Álmodás képességével. Lásd még: képességek, Álomjáró.

Álmodó: Lásd képességek.

Álomjáró: A Tel'aran'rhiodba belépni képes nő aiel neve.

Alteima (al'tíma): Tear ambiciózus nagyúrnője, aki aggódik férje egészségéért.

Alviarin Freidhen (Alvi'arin 'Frejdhen): Egy Fehér ajahhoz tartozó aes sedai, jelenleg a Krónikák Őre, a második legfontosabb aes sedai, közvetlenül az Amyrlin Trón után. Egy hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (ama'dícia): Egy, a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa Amador egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye, amelynek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabb. Amadiciában bárki, aki fókuszálni képes, törvényen kívülinek számít, őket a törvény szerint börtönbe vetik, vagy száműzik az országból, sőt, valójában gyakran meg is ölik őket arra hivatkozva, hogy „ellenálltak a letartóztatásnak”. Amadicia címere kék mezőben hatágú, ezüst csillag, piros bogáncson. Lásd még: fókuszálás, a Fény Gyermekei.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány Háborúja.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, melyen az aes sedai-ok vezetője ül.

Amys (a'mísz): A Hideg Szikla erőd Tudós Asszonya, egyben Álomjáró. A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó aiel nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szila erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor: Gazdag ország, amely a Ködhegységtől egészen az Erinin folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrelle folyóig terjed. Lásd még: leányörökös.

angreal (angrí'al): Igen ritka tárgy. Az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyet mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman: Aryth-óceán melletti nép. Pillanatnyilag polgárháború dúl benne, egyidőben pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra, valamint Tarabonnal. A domani kereskedők többsége nő. A „hagyni egy férfit, hogy domanival üzleteljen” mondás annyit jelent, hogy nagy ostobaságot tenni. A domani nők híresek-hírhedtek szépségükről, csábító képességeikről és botrányos ruházatukról.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt, halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De most minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol van.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: Aiel-háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki Tudós Asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van a számára írva.

Bair (Béjr): Tudós Asszony a shaarad aielek haido klánjából. Álomjáró.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Fiatal nő Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (Fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az Ősi Nyelven, hogy „sólyom.”

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válhat. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Berelain sur Paendrag (bérelén szúr 'péjndrag): Mayene Úrnője, a Fény Kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát. Lásd még: Mayene.

Birgitte (bö'rgítt): Legendák és történetek hősnője, legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról és íjászművészetéről. Ezüstíját és nyilait mindig magánál hordja. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Mindig kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Lásd még: Cain, Gaidal; Valere Kürtje.

Breane Taborwin (Br'ian ta'borvin): Korábban magas rangú cairhieni nemes hölgy, most nincstelen menekült, aki egy olyan férfi mellett találta meg a boldogságot, akit azelőtt szolgáival zavartatott volna el, ha bekopog háza kapuján.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

cadin'sor ('kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelynek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cain, Gaidal (Kéjn, Gaidal): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével jár együtt. Azt mondják, épp olyan jóképű, amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel háborúban (úk 976-978) kifosztották, és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabonabehozatalra szorult. Galldrian király meggyilkolása után (úk 998) trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, és ez a gabonaszállítás abbamaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard, A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt kővetően kőbe szúrva, újra a Kő szívében helyezte el. Lásd még: Újjászületett Sárkány, sa'angreal, Tear Köve.

Cauthon, Mat (kauton, met): Emondmezőről, az andori Folyóközből származó fiatalember. Ta'veren, és igen szerencsés. Teljes neve: Matrim Cauthon.

Couladin ('kúladin): A shaido aielek Domai klánjához tartozó, hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesítésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért elcsendesíteni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor kiégésnek nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a csendesítés szót használják.

cuendillar: Lásd szívkő.

damane (da'maní): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket. Elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész országban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lények lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, ez szó szerint ennyit jelent: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: a'dam, seanchan, sul'dam.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére. Címere szárnyas ezüstsas, markolattal fölfelé tartott karddal.

Dobraine (dob'bréjn), a Taborwin-házból: Magas rangú cairhieni nemesúr, aki hisz abban, hogy az embernek be kell tartania az esküit. Kopott zubbonyán is látszik, hogy előszeretettel visel mellvértet.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását. Mindössze egy töredék százalékot lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida do Avriny a'Roihan (e'lájda do 'avriní a'rojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg az Amyrlin Trón. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne (i'léjn) a Trakand házból; Morgase királynő lánya, Andor trónjának leányörököse. A Fehér Torony beavatottja. Jele: aranyliliom. Lásd még: leányörökös.

Enaila (e'néjla): A chareen aielek Jarra klánjából való nő, a Lándzsa Hajadonja. Rendkívül ideges alacsony növése miatt, és kibírhatatlan módon anyáskodik Rand felett. Ez azért is furcsa, mert összesen egy évvel idősebb a fiúnál.

Faile (fa'íl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal, saldaeai nő által használt név.

Faolain Orande ('fóléjn o'rande): Beavatott, aki utálja a „vadakat”.

Far Dareis Mai ('far 'darájz 'máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően azonban ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem mehet férjhez, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed”). Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei: Szigorú aszkéta életmódot kővető szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során aztán lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik őket, és mindenkit, aki támogatja őket, vagy barátkozik velük. Gúnynevük „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

Fertő: Lásd A Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint „Csaták fivére”. Az aes sedai-ok által őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

gai'shain ('dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „Harcban békére kötelezett”. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmi erőszakosat. Csupán a Tudós Asszonyok, a kovácsok, a gyerekek, és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok.

Galad: Lásd Damodred.

Gareth Bryne ('gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. A Bryne ház címerében vad bika látható, nyakában pedig Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gawyn, Tarkandházi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki a kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, ami nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események azóta szükségessé tették. A Hatalom Háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a Myrddraalokkal. Lásd még: Nagy Fertő.

Házak Játéka: Így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése. Nagy Játék néven is ismerik. Ősi Nyelven a neve: Daes Dae'mar ('daesz déj'mar).

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, s ezek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik vele együtt. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

Isendre (iszendre): Mohó, gyönyörű nő, aki azonban szerencsétlenségére feldühített egy másik nőt. Életében először mondott igazat, amikor tagadta, hogy lopott.

javasasszony: Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítanák a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció, más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Ősi Nyelven: tisztesség, becsület, illetve ragaszkodás a becsülethez. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt, maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh felül áll minden egyéb megfontoláson, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik. Lásd még: gai'shain.

Kadere, Hadnan (ka'dír, hadnan): Egy Aiel-pusztában utazó, állítólagos kereskedő, aki rég megbánta, hogy aiel földre tette a lábát.

Karaethon-ciklus (ka'ríaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagy vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert Álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartozó Hatalomhasználó, aki az Árnyék háborúja alatt átállt a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket; Aginor (aginór), Asmodean (asz'módián), Balthamel ('bálthamel), Be'lal (belal), Demandred (dímandred), Graendal ('grendal), Ishamael (i'saméjel), Lanfear (lenfír), Mesaana (me'sana), Moghedien (mo'ghedien), Rahvin (rávin), Sammael ('szamméjel) és Semirhage ('szemirháhg). Kisgyermekek ijesztgetésére használják őket.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

Korcsipke: A Minta másik neve. Lásd még: Korminta.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Krónikák Őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

Laman: Cairhien egykori királya, a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lam'gvin 'dorn): Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája királynőjének.

Lan, al'Lan Mandragoran ('al'lan men'dregoren): Őrző, köteléke Moiraine-hez fűzi. Malkier koronázatlan királya, Dai Shan és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, llyenát. Lásd még: Kitaszítottak, a Sárkány.

Leane Sharif (li'ane saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a Krónikák Őre. Leváltották és elcsendesítették. Azóta megpróbál új értelmet adni életének. Lásd még: ajah.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok csodákra voltak képesek, melyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő kereke, világtörés, az Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lews Therin Telamon; Lews Therin, rokonirtó: Lásd Sárkány.

Liandrin (li'andrín): Egy Piros ajahhoz tartozó aes sedai, Tarabonból, valójában a Fekete ajah tagja.

Lini (Lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer.

Logain (lo'gén): Egy férfi, aki Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám megszelídítették. Lásd még: hamis Sárkány.

Macura, Ronde (ma'kjúra ronde): Amadiciai varrónő, aki túl sok embert próbált kiszolgálni, anélkül, hogy tudta volna, kik is ők pontosan.

Malkier (mal'kír): Valaha ország volt, az egyik Határvidék, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló aranydaru volt.

Maighande (mé'ghande): A Trallok-háborúk egyik legnagyobb csatája, az emberek itt győzelmet arattak, és ezzel elkezdődött a trallokok lassú visszaszorítása a Fertőbe.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt.

Második Sárkány háborúja: A háború (szé 939-43), melyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene (maj'en): Városállam a Viharok tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége az olajos szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim ('mazrím t'aim): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, mégpedig a hírek szerint igen erős. Lásd még: hamis Sárkány.

Meilan (méj'lan), a Mendiana-házból: Tear egyik sokra vágyó Nagyura, tehetséges tábornok, de gyűlölködő és öntelt ember.

Melaine (me'léjn): Tudós Asszony a goshien aielek jhirad klánjából. Álomjáró.

Melindhra (me'lindra): A shaidó aielek Jumai klánjához tartózó nő, a Lándzsa Hajadonja. Egy nő, aki két irányba is elkötelezte magát.

Merrilin, Thom ('merilin, tom): Egy nem teljesen közönséges mutatványos.

Min (min): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, amelyet időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, a cairhieni királyi palotában nevelkedett. Ritkán használja teljes nevét, amikor csak lehet, titokban tartja származását.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand-ház felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs van. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata és általában szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rajtokkal, foltokkal telivarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, ez a Sötét Úrtól ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon; teljesen áthatotta a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, amely a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve sok napig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér. Lásd még: Valere Kürtje.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, kiket az aes sedai-ok között beavatottá szenteltek.

Natael, Jasin (nat'téjl, dzsézín): Asmodean, az egyik Kitaszított által használt név.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (nájaul, Pédron): A Fény Gyermekei főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

Nynaeve al'Meara ('nájnív al'míra): A Folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, most a Fehér Torony beavatottja.

ogier (ogír): 1. Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyeskezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta, a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: Világtörés, stedding, fadalnok.

Ordeith (or'díth): Az Ősi Nyelven: „szúette, szúrágta fa”. Így nevezi magát a Fény Gyermekei főúrkapitányának tanácsadója.

Őrület Ideje: A Sötét úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi felét – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy nem halt meg, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát tartani. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak egy pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem – és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többiekhez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is rendkívül ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de egyébként ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, melyet a szél és a víz el nem tudna sodorni”. Megjegyzendő, hogy amikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Rendra (rendra): Taraboni asszony. A tanchicói Három Szilva Udvar fogadósnője.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rhuarc ('rhoark): Aiel férfi. A taardad aielek törzsfője.

Rhuidean ('rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy Tudós Asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

sa'angreal ('szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy. Jóval több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amennyire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sandar, Juilin (szan'dar, 'dzsujlín): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz.

Sárkány Próféciái: Az alig ismert, ritkán említett Próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthetett volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (vu 335-36), Kőíj Yurian (kb. vu 1300-1308), Davian (szé 351), Guaire Amalasan (szé 939-43) és Logain (úk 997) voltak. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

Sárkányfal: Lásd Világ Gerince.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, amely a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seana (szi'ána): Tudós Asszony a nakai aielek Fekete Szikla klánjából. Álomjáró.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottjai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, a Trallok háborúk óta mindenki elkerüli. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novíciaasszonya.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak és Tar Valonba küldtek, amint kiderült hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk 985-ben emelték Amyrlin Trónná. Mostanra leváltották és elcsendesítették. Megpróbálja elkerülni végzetét.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmet, és ez elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra mondják azt, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egy trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam ('szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. Seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane. Lásd még: a'dam, damane, Seanchan.

Százak társasága: Száz aes sedai férfi, a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Egy sor egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála és az azt követő örökösödési viszály volt. Szé 994-től szé 1117-tg tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményképpen Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult megbomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle. Cuendillarnak is nevezik.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélektelennek is nevezik.

ta'maral'ailen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező élet-fonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tallanvor, Martyn: A Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti királynőjét, mint az életét és becsületét.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel; fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon ('tara'bon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tan'csíkó). Valaha kereskedő nemzet volt, ahonnan többek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három fehér félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Össze nem tévesztendő a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ”, vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok világában álmodott dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz terin): Lásd Sárkány.

Tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth-óceán (arit) és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Nem sok időt töltenek a hazájukban, életük nagy részét a hajóikon élik le. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, és az Egyetlen Hatalmat használják. Az angraloktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Némelyiket aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk 972-es eltűnése (nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben) az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül vu 1000-ben kezdődött. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették, vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bat, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle konfliktust.

Tudós Asszony: Az aieleknél a Tudós Asszonyokat más Tudós Asszonyok választják ki, és képezik őket ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen Tudós Asszony él. Azt mondják, némelyik Tudós Asszony csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is nagy. A klánfők általában hallgatnak a Tudós Asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A Tudós Asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, és a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik Tudós Asszony fókuszálni is képes, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három Tudós Asszony Álomjáró, akik többek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba, illetve más emberek álmaiba. Lásd még: álomjáró, ji'e'toh, Tel'aran'rhiod.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, melytől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: a Sárkány; Sárkány, hamis; a Sárkány próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

vad: olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, melyet négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): A „Nagy Hajtóvadászat a Kürtért” legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak. A Kürtért új vadászatot indítottak, és Illianban a vadászok letették az esküt.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki legutóbb a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló magashegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncok születését okozták, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagy része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet
- Ötvenegyedik fejezet
- Ötvenkettedik fejezet
- Ötvenharmadik fejezet
- Ötvennegyedik fejezet
- Ötvenötödik fejezet
- Ötvenhatodik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP