A Kardok Koronája I-II.
Date: 2002-12-13T17:35:16+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből ered, visszatérne. Elayne, Aviendha és Mat egyre közelebb kerülnek a ter'angreal tálhoz, melynek segítségével megszüntethetik a világot pusztító természetellenes hőséget, és visszaállíthatják a normális időjárást. Egwene maga köré gyűjti a fókuszálni képes nőket - nem csak az aes sedai-okat, de a Tengeri Nép Szélkeresőit, az aielek Tudós Asszonyait és néhány még ennél is különösebb szerzetet is. Rand pedig végre
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

A Kardok Koronája

Az Idő Kereke sorozat 7.

ISBN 963 9399 22 1

Beholder Kft, 2002

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: A Crown of Swords

Copyright © 1994. Robert Jordan

Fordította: Körmendi Ágnes

Harrietnek, aki ismét megérdemli, hogy neki ajánljam.

Nem lehet egészségünk, semmi jó nem növekedhet, hisz a föld egy az Újjászületett Sárkánnyal, és ő egy a földdel.

Tűz a lelke, kő a szíve, gőgben hódít, és a gőgösöket megalázza.

Szavára térdre hullanak a hegyek, kettéválnak a tengerek, és meghajol a magas menny is.

Imádkozzunk, hogy a lelkében égő tűz emlékezzen a könnyekre, és a szíve helyén a kő a szeretetre.

A Sárkány Próféciáinak Shiotabéli Kyera Termendal költő által készített, sokat vitatott fordításából, mely feltehetően ÚK 700 és ÚK 800 között jelent meg.

I. KÖTET

Prológus

Villámok

Elaida messzire ellátott a Fehér Torony teteje alatt, a közel nyolcvan hossz magasan nyíló boltíves ablakból, túl Tar Valon falain is. A széles Erinin folyó észak-nyugatról, erdők tarkította síkságról érkezett, s kettényílt a hatalmas szigetváros fehér falai előtt. Lenn hosszú árnyak pettyezték a várost, de ebből a magasságból minden tisztán és élesen látszott. Még Cairhien híres befejezetlen tornyai sem versenyezhettek a Fehér Toronnyal. Tar Valon többi tornya sem ért a nyomába, bármit beszéltek is ívelt hídjaikról az emberek.

Ilyen magasan könnyű szellő enyhítette a világra boruló természetellenes hőséget. Az év ezen szakában, a Fények Ünnepe után, már méteres hónak kellett volna fednie a vidéket, ám mégis a legforróbb nyarat idéző meleg volt. Újabb jele annak, hogy közeleg az Utolsó Csata, a Sötét Úr újabb kézjegye, ha bárkinek kétsége lett volna efelől. Elaida persze nem hagyta, hogy a hőség megérintse, még akkor sem, mikor lefelé indult a Torony fülledtebb alsó termeibe. Egyáltalán nem a szellő miatt költözött fel ilyen magasra, ezekbe a szerény szobákba, vállalva a számtalan lépcső okozta kényelmetlenséget.

A sima, vörösesbarna padló és az alig pár faliszőnyeg által díszített fehér márványfal nyomába sem ért a lejjebb fekvő Amyrlin lakosztály pompájának. Sok időt töltött ott is, hiszen az Amyrlin Trón hatalmához az amyrlin pazar szobáit kötötték az emberek. De idefenn lakott, és munkája zömét is itt végezte. A kilátás miatt. Bár nem a város, a folyó vagy az erdő érdekelte. Hanem ami a Torony területén kezdődött éppen.

Az őrség régi gyakorlóterén frissen ásott gödrök és alapok húzódtak, magas fadaruk, márvány és gránit lapok tornyosultak. Kőművesek és munkások sürögtek-forogtak szorgos hangyaként, szekerek hordtak még több követ a Torony elé végtelen sorokban. Az egyik oldalon állt a kőművesek makettje. Akkora volt, hogy a munkások bekúszva láthassanak benne minden részletet, megnézhessék minden kő helyét. A legtöbben nem tudtak olvasni, és a mesterek tervrajzain sem igazodtak volna el. A makett nagyobb volt, mint jó pár udvarház a környéken.

Ha a királyoknak és királynőknek palotáik vannak, az Amyrlin Trón miért lakna a többi nővérénél alig jobb szobákban? Palotája fényesebb lesz a Fehér Toronynál, tornya tíz hosszal magasabbra tör majd. A kőművesek mestere elsápadt, mikor ezt meghallotta. A Tornyot ogierek építették, nővérek segítették őket a Hatalommal. De elég volt Elaida arcára néznie, hogy Lerman mester a földig hajolva, dadogva ígérje meg, úgy lesz, ahogy kérte. Mintha ez kérdéses lett volna.

Dühösen húzta el a száját. Ogier kőműveseket akart, de az ogierek nem mozdultak el a steddingekből. A legközelebbi steddingbe, a feketedomboki Stedding Jentoine-re küldött üzenetét visszautasították. Udvariasan, de visszautasították, és még az Amyrlin Trónt sem tisztelték meg magyarázattal! Az ogierek legjobb esetben is visszahúzódóak voltak. Leginkább teljesen kivonták magukat a világ viharaiból, nem folytak bele az emberek ügyeibe.

Elaida nem törődött velük többet. Büszke volt arra, hogy el tudja választani a lehetségest a lehetetlentől. Az ogiereket lehetetlen volt rábírni, hogy segítsenek, innentől kezdve lényegtelenek voltak. Nem volt közük a világhoz. Legfeljebb ahhoz a pár városhoz, amelyet egykor régen ők építettek, és ahová már csak akkor látogattak el, ha régi munkájukon kellett javítani valamit.

Az odalenn bogárként mászó emberek láttára összevonta szemöldökét. Túl lassan haladt az építkezés. Az ogierek ugyan kiestek, de az Egyetlen Hatalmat talán most is használni lehetne. Bár csak kevés nővér volt képes a Föld erejével bánni, nem lehetett olyan nehéz megerősíteni vagy egymáshoz bájolni a köveket. Igen. Már készen látta a palotát: bástyái, aranyozott kupolái ragyogtak, és egyetlen tornya a mennyekig ért... A kristálytiszta égre tekintett. Odáig ér majd a csúcsa. Sóhajtott egy nagyot. Igen. Még ma kiadja a parancsot.

A magas óra a háta mögött hármat ütött. A városban is megszólaltak a gongok és a harangok, ám hangjuk alig szivárgott fel a torony magasába. Elaida mosolyogva lépett el az ablaktól. Lesimította vörös sávokkal hímes tejfehér selyemruháját, és megigazította a vállán az Amyrlin Trón széles, csíkos stóláját.

A díszes órán arany, ezüst, tűzzománc figurák mozogtak a csilingelés ütemére. Az egyik oldalán szarvas, csúf pofájú trallokok menekültek egy csuklyás aes sedai elől, a másikon egy hamis Sárkány próbálta elhárítani egy nővér ezüstös villámait. A feje fölé tornyosuló óralap fölött pedig egy király és királynője térdeltek egy zománc-stólás Amyrlin Trón előtt. Tar Valon Lángja, egyetlen hatalmas holdkőből kifaragva, egy arany ív tetején ragyogott a feje fölött.

Nem nevetett gyakran, most mégsem tudott elfojtani egy elégedett kis mosolyt. Az órát a Szürkék közül felemelt Cemaile Sorenthaine készíttette, arról ábrándozva, hogy egy nap majd visszatérnek a Trallok Háborúk előtti idők, mikor senki nem uralkodhatott a Torony jóváhagyása nélkül. Cemaile terveiből semmi sem vált valóra, és vagy háromszáz éven át az óra egy eldugott raktárban porosodott. Senki sem merte felvállalni az üzenetét, csak Elaida. Az Idő Kereke fordult. Újra lehetséges az, ami régen volt. Mert minden kezdődik elölről.

Az óra mögött ajtó lapult, ami a fogadószobát kötötte össze hálófülkéjével és öltözőszobájával. A faliszőnyegek Tear, Kandor és Arad Doman mestereinek legszebb munkái voltak. Ezüst és arany szálak tették még csillogóbbá mintájukat, ahogy egymással szemben, szép rendben lógtak a falakon. Elaida mindig is rendszerető volt. A padlót takaró zöld, vörös és arany szőnyeg Tarabonból érkezett; a selyemszőnyegek kivételesen drágák voltak. A szoba sarkaiban, márvány talapzaton egy-egy porcelán váza állt, a Tengeri Nép remeke, és mindegyik vázában két tucat vörös rózsa. Ebben a hőségben ugyan csak a Hatalom tarthatta életben a kényes virágokat, de Elaida úgy érezte, méltóbb ügyet nem is szolgálhatna. Aranyozott faragások fonták be az egyetlen széket a szobában – senki sem ülhetett a jelenlétében – és a Cairhien szigorát árasztó íróasztalt. Szerény szoba, a mennyezet is csak két hossz magas. De megteszi, amíg nincs kész a palota. A kilátással épp megteszi.

A karosszék magas támláján Tar Valon lángja ragyogott holdkőből kirakva, ami remekül illett sötét hajához. Az asztal gondos fényezését csak három altarai lakkdobozka törte meg. Elaida felemelte a fehér felhők és arany sólymok díszítette doboz tetejét, és leemelt egy vékony papírcsíkot a benne rejlő jelentések és levelek halmáról.

Legalább századszorra olvasta el a Cairhienből galambbal érkezett üzenetet. A Toronyban kevesen tudtak az üzenet érkeztéről, a tartalmát pedig senki sem ismerte rajta kívül. De ha olvasták volna, sem értik, mit jelent. Kis híján felkacagott örömében.

A gyűrű már a bika orrában van. Kellemes utunk lesz a piacra.

Nem volt rajta aláírás, de így is tudta, ki írta. Csak Galina Casban küldhette ezt a csodás üzenetet. Galina volt az egyetlen, akiben Elaida majdnem annyira megbízott, mint saját magában. Teljesen persze senkiben sem bízott, de a Piros ajah fejében a leginkább. Őt is a pirosak közül emelték ki, és a mai napig sok szempontból a pirosak közé sorolta magát.

A gyűrű már a bika orrában van.

Rand al'Thor – az Újjászületett Sárkány, aki úgy tűnt, meghódítja az egész világot, és aki már így is túl sokat bekebelezett belőle – ártalmatlan, ráadásul Galina hatalmában van. És egyetlen követője sem sejti. Ha akár a legkisebb esély lenne erre, Galina máshogy fogalmaz. Régebbi üzenetekből úgy tűnt, Rand al'Thor újra felfedezte, hogyan kell Utazni, pedig ezt a képességet az aes sedai-ok elveszítették a Világtöréskor. De még ez sem menthette meg. Sőt, ez csak segítette Galinát. Úgy tűnik, minden előzetes figyelmeztetés nélkül járt-kelt, ki gondolhatta volna, hogy ezúttal nem saját akaratából távozik? Nevetés csiklandozta.

Egy héten belül, de a legrosszabb esetben két hét múlva, al'Thor itt lesz a Toronyban. Ők vigyázzák és irányítják majd, míg csak a Tarmon Gai'don, al'Thor világpusztítása be nem fejeződik. Bolondság lenne akár csak egyetlen, fókuszálni képes férfit is futni hagyni. Azt pedig kész őrültség lenne elengedni, aki a jóslatok szerint a Sötét Úr ellenfele lesz az Utolsó Csatában – a Fény adjon addig még hosszú éveket, bármit mutat is a hőség. Hosszú évek kellenek ahhoz, hogy a világ felkészüljön, először pedig al'Thor művét kell megsemmisíteni.

Persze okozhatott volna nagyobb kárt is, ha teljesen szabadjára engedik. Arról nem is beszélve, hogy még a végén idő előtt megöletné magát, ha nem vigyáznak. De most az ifjú bajkeverő jó kezekben van, úgy óvják majd, mint pólyás babát az édesanyja, egészen addig, míg el nem jön a Shayol Ghul ideje. Ha pedig azt túlélné...

Elaida elhúzta a száját. A Sárkány Jóslata szerint nem éli túl, és mindenkinek ez volna a legjobb.

– Anya?

Elaida összerezzent Alviarin hangjára. Kopogtatás nélkül mert bejönni!

– Híreket kaptam az ajahoktól, Anya.

A karcsú asszony higgadtan viselte a Krónikaőrök stóláját. A stóla fehér volt, akár Alviarin ruhája, mutatta, kik közül emelték erre a rangra. Hiába szólította Anyának Elaidát, hangsúlya inkább az egyenrangú köszöntésé, semmint a mély tiszteleté volt.

Alviarin megjelenése egy csapásra elrontotta Elaida kedvét. Hogy a Krónikaőr Fehér volt, nem pedig Piros, mindig arra emlékeztette, milyen gyenge volt megválasztásakor. Sokat erősödött azóta, de még nem eleget. Még nem. Már belefáradt a sajnálkozásba, hogy Andoron kívül csak kevés ügynöke van, és hogy elődje és Alviarin elődje megszökött – megszöktették őket, maguktól nem szabadulhattak volna! – még mielőtt kicsikarhatták volna belőlük az amyrlin hálózatának titkait.

Kellett neki a hálózat, joga lett volna hozzá. Az ajahok hagyományosan a Krónikaőrnek küldték tovább mindazt, amit ügynökeik hírei közül az amyrlin érdeklődésére érdemesnek tartottak, de Elaida meg volt róla győződve, hogy Alviarin nem adja neki tovább az összes hírt. Mégsem kérhetett közvetlen tájékoztatást. Épp elég baj, hogy gyenge, nem kell azt az egész világnak tudnia. Mármint az egész Toronynak, hisz a világból úgyis csak az számít.

Elaida ugyanolyan higgadt volt, mint Alviarin, épp csak odabiccentett neki. Úgy tett, mint aki leveleiben merült el, egyesével átnézegette mindet, majd visszatette a kis lakkdobozba. Egyetlen szóra sem emlékezett belőlük. Megalázó volt megváratnia Alviarint, mert kicsinyes volt, és zavarta, hogy csak kicsinyes dolgokkal üthet oda annak az asszonynak, akinek engedelmesen kéne őt szolgálnia.

Az amyrlin bármit törvénybe adhatott, a szava szent volt és megfellebbezhetetlen. Valójában a Torony Csarnokának támogatása nélkül a törvények annyit értek csak, mint a papír, amelyre ráfirkálták őket, vagy még annyit sem. Hiába, hogy nyíltan egyetlen nővér sem szegülne szembe az amyrlin akaratával, a törvények többségéhez kell még vagy száz dolog, hogy megvalósulhasson. A legjobb esetben is lassú volt a dolog, néha olyan lassú, hogy soha nem valósult meg. És manapság ritkán fordult elő a legjobb eset.

Alviarin nyugodt volt, mint egy fagyos téli este. Elaida lecsukta a lakkdobozkát, csak a legutolsó üzenetet tartotta magánál, azt, amelyik biztosította a végső győzelemről. Öntudatlanul játszott vele, mintha valami talizmán volna.

– Teslyn és Joline kegyeskedtek végre többet üzenni, mint hogy rendben megérkeztek?

Alviarinnak éreznie kellett, hogy senki sincs biztonságban Elaida előtt. Elaidát nem érdekelte, mi történik Ebou Darban. Felőle Altara fővárosa akár a tengerbe is veszhetne, ő nem venné észre, csak pár kereskedő. Még az országnak sem hiányozna. De Teslyn tizenöt évig ült a Csarnokban, mielőtt Elaida felszólította, hogy vonuljon vissza. Ha megtehette egy Ülnökkel – egy Piros Ülnökkel, aki hatalomra segítette –, hogy minden látható ok nélkül elküldi egy isten háta mögötti országocskába követnek, akkor bármi megtörténhet. Joline már más ügy volt. Alig pár hétig képviselte a Zöldet a Csarnokban, és mindenki tudta, hogy társai csak azért választották, hogy megmutassák az új amyrlinnek, nem félnek tőle, és felemelik azt a nővért, akit olyan szigorúan megbüntetett. Ezt az arcátlanságot nem lehetett eltűrni, és Elaida nem is tűrte, amit mindenki eszébe vésett.

Alviarinnak éreznie kellett volna, hogy ő is védtelen, de csak hűvösen elmosolyodott. Amíg a Csarnok az volt, ami, hozzá senki nem nyúlhatott. Végigfutotta a kezében tartott papírokat, és kihúzott egyet.

– Teslyn és Joline nem jelentkezett még, Anyám, bár a hírek, amelyeket a messzi trónokról kaptál... – Mosolya szélesebb volt a megengedhetőnél. – Mind szeretnék kipróbálni magukat, és hogy valóban olyan erős vagy-e, mint... az elődöd volt.

Még neki is volt elég esze, hogy ne ejtse ki a Sanche némber nevét Elaida előtt. De sajnos igaza volt. Mintha minden király és királynő, de még az alacsonyabb rangú nemesek is, az ő türelmét akarnák próbára tenni. Itt az ideje megmutatni, mi vár az engedetlenekre.

Alviarin belepillantott a papírjaiba, és folytatta.

– Ebou Darból mégis jöttek hírek. A Szürke küldte. – Vajon azért hangsúlyozta ki, hogy mélyebbre fúródjon Elaidába a tüske? – Úgy tűnik, Elayne Trakand és Nynaeve al'Meara ott vannak. Teljes jogú nővéreknek adják ki magukat, és a lázadók... követeként... járultak Tylin királynő elé. Még ketten vannak velük, akik alighanem ugyanezt teszik. Még mindig nem teljes a lista, hogy ki állt a lázadók oldalára. Lehet, hogy a másik két nő csak a kísérőjük. A Szürkék nem tudták biztosan.

– A Fényre, mit keresnének Ebou Darban? – Elaida rálegyintett a hírre. Teslyn biztos írt volna, ha ott vannak. – A Szürkék alighanem csak pletykákat hallottak. Tarna szerint Salidarban vannak a lázadókkal.

Tarna Feir Siuan Sanche-t is ott látta. És Logain Ablart, aki továbbra is terjeszti azokat a gyalázatos pletykákat, amelyeket egy Piros nővér már csak azért sem tagad, mert ilyen szennyet meg sem hall. A Sanche némbernek ebben a disznóságban is benne volt a keze, vagy holnap nyugaton kel a nap. Miért nem vonszolta ki magát a világból és döglött meg feltűnés nélkül, mint a többi elcsendesített nő?

Legszívesebben felsóhajtott volna. Logaint csendben felakasztják, ha a lázadókkal leszámoltak; a legtöbben már úgyis rég halottnak hiszik. Az az undok pletyka, hogy a Piros ajah kiáltotta ki hamis Sárkánnyá, majd meghal vele. Ha a lázadókkal leszámoltak, a Sanche némberből is kiszedi majd az amyrlin ügynökeinek névsorát. És az árulókét is, akik megszöktették. Hiú remény, hogy Alviarin is köztük lesz.

– Nem hiszem, hogy a kis al'Meara egész Ebou Darig futna, hogy ott aes sedai-t játsszon, Elayne-ről pedig még annyira sem feltételezem.

– Azt kívántad, kutassuk fel Elayne-t, Anya. Azt mondtad, legalább olyan fontos, mint hogy megzabolázzuk Rand al'Thort. Mikor száz másik lázadóval voltak Salidarban, nem tehettünk semmit, de a Tarasin palotában könnyen hozzáférhetünk.

– Nincs időm híresztelésekre és pletykákra. – Elaida szinte köpte a szavakat. Mit tudhat Alviarin, hogy Rand al'Thor megzabolázását emlegeti? – Talán először olvasd el Tarna levelét, aztán gondold végig, hogy a lázadók vajon megengednék-e két beavatottnak, hogy a nővérek vállkendőjét viseljék?

Alviarin türelmesen megvárta, hogy befejezze, aztán kikeresett két lapot a kezében tartott levelek közül.

– A Szürke ügynök rajzokat is küldött – mondta higgadtan, és Elaida felé nyújtotta a papírokat – Nem rajzol túl jól, de Elayne és Nynaeve így is felismerhető.

Várt egy darabig, de Elaida nem vette el a rajzokat, így visszacsúsztatta a többi közé.

Elaida érezte, hogy elvörösödik zavart haragjában. Alviarin tudatosan csinálta ezt, hagyta, hogy kiálljon a véleménye mellett, és csak azután mutatta meg a rajzokat. Nem törődött vele – bármit tenne, az ennél is kínosabb lenne –, de a hangja egyre fagyosabb volt.

– Fogjátok el őket, és hozzátok elém!

Alviarin arcán nem látszott kíváncsiság. Elaida ismét elgondolkozott azon, hogy vajon a Krónikaőr mit tud, amit nem kellene. A kis al'Meara még akár Rand al'Thor ellen is jól jöhet, hiszen egy faluból származnak. Ezt mindenki tudta, mint ahogy azt is, hogy Elayne Andor trónjának leányörököse, és hogy az anyja halott. Rebesgették ugyan, hogy Morgase a fehérköpenyekkel van, de ez őrültség, Morgase sosem fordulna a Fény Gyermekeihez segítségért. Halott volt, bár még a testét nem találták meg. És Elayne a királynő. Már ha visszaszerzik a lázadóktól, mielőtt még az andori Házak Dyelint emelik helyette az Oroszlános Trónra. Kevesen tudták, miért fontosabb Elayne, mint a királyi házhoz közel álló többi andori nemes. Már persze attól eltekintve, hogy egy nap aes sedai nővér lesz.

Bár kevesen tudták róla, Elaidában megvolt a Jövendőmondás képessége. Rég meglátta már, hogy Andor királyi háza kulcsfontosságú lesz az Utolsó Csatában. Huszonöt éve, vagy még régebben, mikor már tisztán látszott, hogy Morgase Trakand lesz a következő királynő, Elaida rögvest csatlakozott a fiatal lányhoz. Hogy Elayne szerepe mi lesz, vagy hogyan segíti majd a Fény oldalán harcolókat, még Elaida sem értette, de a Jövendőmondás sosem hazudott. Néha szinte gyűlölte ezt a Képességét, ahogy gyűlölt minden mást is, amit nem tudott irányítani.

– Mind a négyen kellenek, Alviarin. – A másik két nő ugyan egyértelműen nem volt fontos, de azért jobb, ha nem kockáztat. – Azonnal küldj parancsot Teslynnek! Mondd meg neki és Joline-nek is, hogy ha mostantól nem küldenek rendszeres jelentéseket, hamar azt kívánják, bárcsak meg se születtek volna! Írd meg nekik azt is, amit attól a Macura némbertől tudunk!

Az utolsó névtől egész eltorzult az arca. Alviarin is viszolyogva húzta össze magát. Nem csoda, hisz Ronde Macura kesernyés kis főzete bármelyik nővért megijesztette volna. A vágottgyökér nem volt halálos – még ha valaki annyit ivott is belőle, hogy elaludjon tőle, előbb-utóbb akkor is felébredt –, de egy olyan gyógytea, ami kiöli a fókuszálás képességét bárkiből, túlságosan is veszélyes fegyver az aes sedai-ok ellen. Milyen kár, hogy csak azután szereztek róla tudomást, hogy Galina már elment. Ha a vágottgyökér főzete a férfiakon is olyan jól működik, mint a nőkön, talán könnyebb dolga lett volna Rand al'Thorral.

Alviarin zavara csak egy pillanatig tartott. Egy szemvillanás, és már össze is szedte magát újra; hideg volt és kemény, mint egy fehéren csillogó jégfal.

– Ahogy kívánod, Anya. Biztos vagyok benne, hogy maradéktalanul teljesítik a kérésedet, hiszen ez a dolguk.

Elaidán úgy villant végig az ingerültség, mint bozóttűz a száraz pusztán. Az ő kezében van a világ sorsa, de a figyelmét egyre csak a lába alatt ingadozó kövek kötik le. Nem elég, hogy lázadókkal és engedetlen uralkodókkal kell megküzdenie, a Torony Ülnökei is egyfolytában elégedetlenkednek. Az ő elégedetlenségükből meg bárki hasznot húzhat, de leginkább Alviarin. Csak hat Csarnokbéli asszonyt tudott biztosan a maga oldalán, és sejtette, hogy a Krónikaőrre is legalább ennyien hallgatnak. Semmit sem tudott keresztülverekedni, amiben Alviarin nem támogatta. Ezt persze senki nem ismerte volna el nyíltan, hiszen hogyan is lehetne, hogy a Krónikaőr túllépje a számára kiszabott szerepet, de ha Alviarinnak nem tetszett valami... Arra szerencsére még nem vetemedtek, hogy visszadobjanak bármit is, amit Elaida felvetett. De kínos lassúsággal tették a dolgukat, és gyakran épp a legsürgősebb ügyeket hagyták hónapokig heverni. Szánalmas, hogy ilyen kicsinyes dolgok éltetik őket. De ő is tudta, hogy voltak amyrlinek, akiket bábként használt a Csarnok, miután ráérzett a hatalom ízére.

Ökölbe szorult a keze, a vékony papírlap megroppant az ujjat között.

A gyűrű már a bika orrában van.

Alviarin egy márványszobor nyugalmával állt, de Elaidát már nem érdekelte. A juhász úton van hozzá. A lázadókat eltapossa, a Csarnokot betöri, Alviarin a térdén fog csúszni, és minden lázongó uralkodó megalázkodik előtte, a saldaeai Tenobiától kezdve, aki egyre csak bujkál a követei elől, egész Mattin Stepaneosig, aki egyszerre mindenkit kiszolgálna, a fehérköpenyeket éppúgy, mint őt vagy al'Thort. Elayne trónra lép Caemlynben, a bátyja ezúttal nem lesz láb alatt, és a lány tudni fogja, ki emelte ilyen magasra. Nem kell hosszú időt eltöltenie a Toronyban, hogy Elaida úgy formálja, mint a nedves agyagot.

– Azt akarom, hogy pusztítsák el azokat a férfiakat, Alviarin.

Nem volt rá szükség, hogy ennél pontosan megmondja, kikre gondol. A Torony fele így sem tudott másról beszélni, mint a Fekete Toronyban gyülekező férfiakról – a Torony másik fele pedig annyira félt, hogy csak suttogva merte említeni őket.

– A hírek nem túl megnyugtatóak, Anya.

Alviarin újra a papírjaiba mélyedt, de Elaida biztos volt benne, hogy ezúttal csak az időt húzza. Nem vett elő újabb leveleket; de ha valóban nem érdekelték a hírek, mint ahogyan mutatta is, ez a szentségtelen trágyadomb Caemlyn mellett akkor is kellett, hogy zavarja.

– Újabb pletykák? Komolyan elhiszed, hogy ezrek tódulnának Caemlynbe ennek a szégyenletes amnesztiának a hírére?

Al'Thor cselekedetei közül nem ez volt a legjelentéktelenebb, de így sem kellett aggódnia miatta. Csak egy újabb halom szemét, amelyet gondosan fel kell takarítani, mielőtt Elayne trónra lép.

– Természetesen nem, Anya, de...

– Toveine vezeti a csapatot, mivel ez a feladat mindenképp a Pirosok hatáskörébe tartozik.

Toveine Gazal tizenöt éve volt távol a Toronytól, mikor Elaida visszahívta. A másik két Piros Ülnök, akik ugyanakkor mondtak le és vonultak „önkéntes” száműzetésbe, mint ő, mára csupán ijedt tekintetű öregasszonyok voltak, de Lirene-nel és Tsutamával ellentétben Toveine csak tovább erősödött a számkivetettség magányos évei alatt.

– Ötven nővér megy vele.

Elaida biztos volt benne, hogy a Fekete Toronyban legfeljebb két-három olyan férfi lehet, aki valóban tud fókuszálni. Ötven nővér könnyen elbánik velük. Persze nem csak ez a pár fickó jelent rájuk veszélyt. Vannak követőik, katonáik is, akiket teljesen megbolondítottak ezek a hiábavaló, őrült vágyak.

– És vigyenek száz, nem, inkább kétszáz katonát.

– Biztos benne, hogy ez bölcs döntés? Túlzás ugyan, hogy ezrek lennének ott, de egy caemlyni Zöld ügynök jelentése szerint legalább négyszázan vannak a Fekete Toronyban. Okos fickó az ügynök, és azt hiszem, az élelmiszert szállító szekerekből számolta ki, hányan lehetnek. És ha minden igaz, Mazrim Taim is ott van velük.

Elaida csak nehezen tudta megőrizni az önuralmát, de azért sikerült neki. Megtiltotta, hogy bárki is kiejtse Taim nevét, és most fuldoklott a dühtől, hogy Alviarint mégsem meri – nem meri! – megbüntetni ezért. Alviarin mélyen a szemébe nézett; Elaida figyelmét nem kerülte el, hogy a kötelező megszólítás, az Anya, hiányzott Alviarin szavai közül. És micsoda arcátlanság, hogy megkérdőjelezi a döntései helyességét! Ő az Amyrlin Trón! Nem első az egyenlők között, hanem az Amyrlin Trón maga!

Kinyitotta az asztalán lévő lakkdobozkák legnagyobbikát, amiben elefántcsont miniatúrák lapultak szürke bársonyon. Legtöbbször már az is megnyugtatta, ha gyűjteményét nézegethette, és emellett – akárcsak a kötésnek, amit nagyon szeretett – megvolt az az előnye is, hogy mindenki rögtön tudta, hol a helye, ha azt látta, még a kis szobrocskák is jobban érdeklik, mint amit ő éppen összezagyvál. Először egy karcsú, íves macskafigurán siklottak végig ujjai, aztán egy díszesen öltözött nő szobrocskáját simogatta meg. A szobor vállán torz kis manó ücsörgött, olyan volt, mint egy sűrű bundás férfi. Elaida végül egy elefántcsont halat vett a kezébe. Olyan szépen volt megfaragva az utolsó pikkelyig, hogy szinte valódinak tűnt.

– Négyszáz csavargó, Alviarin. – Máris nyugodtabb volt, látta, hogy Alviarin összepréseli ajkait. Épp csak árnyalatnyit, de Elaida minden apró résnek örült, amit a másik asszony védelmén üthetett. – Már ha tényleg vannak annyian. És bolondság volna azt hinni, hogy kettőnél több tud fókuszálni közülük. Legfeljebb annyi! Az elmúlt tíz évben csak hatot találtunk, aki tudott volna. Az elmúlt húszban összesen huszonnégyet. És tudod, hogy milyen alaposan kerestük. Ami pedig Taimot illeti...

A név valósággal égette. Taim volt az egyetlen hamis Sárkány, akit nem tudtak megszelídíteni az aes sedai-ok. Nem örült, hogy ez épp az ő uralkodása alatt történt, nem örült, hogy így kerül be a Krónikákba – különösen, amíg nem tudja, hogy kéne ezt szépen megfogalmaznia. Egyelőre nem írtak a Taim elfogása után történtekről.

Megsimogatta a halszobor apró pikkelyeit.

– Taim halott, Alviarin. Ha nem az volna, már hallottunk volna felőle. És nem szolgálná al'Thort. Komolyan azt hiszed, hogy valaki, aki az Újjászületett Sárkánynak mondta magát, most odaadóan szolgálná az Újjászületett Sárkányt? És hogy Caemlynben nyugta lenne a vérére szomjazó Davram Bashere-tól?

Szinte már dörzsölgette a halat, ahogy eszébe jutott, hogy Saldaea seregeinek fővezére Caemlynben van, és al'Thor parancsait teljesíti. Mit akarhat Tenobia elérni ezzel? De megtartotta magának a kétségeit, az arca olyan nyugodt volt, mint a kis faragványok bármelyikéé.

– Huszonnégyről veszélyes beszélni, éppolyan veszélyes, mint kétezerről. – Alviarin hangja gyanúsan halk volt. – A Krónikákban csak tizenhatról van szó. Nincs szükségünk arra, hogy azok az idők visszatérjenek. És arra sincs szükség, hogy azok a nővérek, akik csak azt tudják, amit mi mondunk nekik, ezúttal az igazsággal szembesüljenek. Még azok is tartják a szájukat, akiket visszarendeltél a Toronyba.

Elaida tekintete megkeményedett. Amennyire ő tudta, Alviarin is csak most ismerte meg az igazságot azokról az időkről, hogy Krónikaőrré emelték – az ő emlékei viszont messzebbre nyúltak vissza, és sokkal személyesebbek voltak. Nem mintha Alviarin tudhatna erről. Legalábbis semmi biztosat.

– Lányom, bármi történik, én nem félek. Ki büntetne meg, és vajon milyen alapon?

Ügyesen megkerülte a kérdést, de láthatóan nem győzte meg a másik nőt.

– A Krónikákban esik szó olyan amyrlinekről, akikről nem tudni, miért is szabtak ki magukra büntetést, és mindig is úgy gondoltam, ilyenkor arról van szó, hogy az amyrlin utólag így íratta meg, ha olyan helyzetbe került, hogy nem lévén más választása...

Elaida az asztalra csapott.

– Elég, leányom! Én vagyok a Torony törvénye! Amit elrejtettünk, rejtve marad, és az ok sem változott az elmúlt húsz évben. A Fehér Torony érdeke, hogy így legyen.

Csak most érezte, hogy felsértette a kezét. Lassan felemelte a tenyerét a kettétörött halszoborról. Milyen régi lehetett? Ötszáz éves? Vagy ezer? Szinte remegett haragjában, egészen elcsuklott a hangja.

– Toveine ötven nővérrel és a Torony Gárdájának kétszáz emberével még ma Caemlynbe indul, beveszik a Fekete Tornyot, megszelídítenek minden fókuszálni képes férfit és felakasztják őket a követőikkel együtt, már akit sikerül élve elfogniuk.

Alviarinnak arcizma sem rezdült a Torony törvényeinek ilyen nyilvánvaló semmibevételétől. Elaida nyíltan beszélt, elmondta mit akar, és még ha törvényszegő volt is, amit parancsolt, az ő szava a törvény.

– Ami azt illeti, a halottakat is akasszák csak fel. Hadd tanulja meg minden férfi, aki az Igazi Forrást érintené, mi lesz a büntetése. Kerítsd elő Toveine-t! Látni akarom a haditervét.

– Minden úgy lesz, ahogy parancsolod, Anya. – Alviarin válasza éppoly nyugodt volt, mint arcvonásai. – Bár ha hallgatsz rám, nem küldesz el ennyi nővért a Toronyból. Úgy tűnik, a lázadók nem érik be azzal, amit ajánlottál nekik. Elhagyták Salidart, és felénk menetelnek éppen. Altarából jelentették, hogy jönnek, de azóta már Murandyban kell, hogy járjanak. És választottak maguknak amyrlint is.

Átfutotta a legfelső jelentést, mintha csak most keresné meg a nevet.

– Úgy tűnik, Egwene al'Vere az, Anya.

Elaidának fel kellett volna robbannia a dühtől, hogy Alviarin a legvégére hagyta a legfontosabb hírt, de ő hátravetett fejjel, hangosan nevetett. Ha nem figyel oda magára, rúgkapál nagy nevettében, mint egy kisgyerek. Az Alviarin arcára ráfagyó döbbenet csak még inkább nevetésre ingerelte, míg már a könnye csurgott a vidámságtól. Megtörölte a szemét.

– Tényleg nem látod, mi a helyzet – mondta, mikor már lecsillapodott annyira, hogy két kuncogás között beszélni is tudott. – Még szerencse, hogy a Krónikaőr vagy, és nem Ülnök. Még egy hónapja sem lennél a Csarnok tagja, és a többiek már csak akkor szednének elő a szekrényből, ha szükségük van a szavazatodra.

– Épp eleget látok, Anya. – Alviarin hangja nem izzott a dühtől, fagyos volt inkább. Ha kicsit fagyosabb, dér csipkézi a falakat. – Háromszáz lázadó aes sedai tart Tar Valon felé, velük egy hadsereg, amelyet Gareth Bryne vezet, róla pedig mind tudjuk, hogy kiváló hadvezér. Ha a pletykák túlzásait elvetjük is, a sereg legalább kétezer fős, és egy olyan nagy nevű vezérhez, mint Bryne, minden faluban újabb és újabb emberek csatlakoznak. Nem mondom, hogy ez elég ahhoz, hogy bevegyék a várost, de annál komolyabb, semhogy nevetni kéne rajta. Chubain főkapitánynak utasításba kéne adni, hogy toborozzon embereket a Torony védelmére.

Elaida elkedvetlenedve nézett a törött halfigurára, aztán felállt és a legközelebbi ablakhoz lépett. Hátat fordított Alviarinnak. Az épülő palota láttán visszatért előbbi jókedve. Az épülő palota láttán, és hogy még mindig a kezében tartotta Galina rövid üzenetét. Rámosolygott a leendő torony alapjaira.

– Háromszáz lázadó, de olvasd csak át Tarna beszámolóját megint. Legalább száz már most is bizonytalan.

Tarnában megbízott, a Piros ajah tagja elég gyakorlatias volt ahhoz, hogy tudja, mit beszél. Azt írta, a lázadók minden árnyékban ellenséget látnak. Elkeseredett bárányok, akik most új juhászt keresnek. Vadabbat, de azért értelmeset. Tarna hamarosan visszatér, és akkor bővebben beszámol arról, amit látott. Bár Elaidának nem volt szüksége rá, hogy kivárja: a tervei már így is kezdték megbontani a lázadókat. De ez csak az ő titka volt.

– Tarna mindig biztos volt abban, hogy ő olyasmire is rábírja az embereket, amit azok egyértelműen nem tettek volna meg.

Még ha Alviarin hangjában volt is némi célzatosság, Elaida nem vette fel. Annyi minden volt, amit nem vett föl Alviarintól. De eljön még a nap, mikor mindenért megbünteti.

– Ami pedig a hadseregüket illeti, Tarna szerint két-háromezer embernél nem lehet nagyobb. Ha többen lennének, megmutatták volna neki, hogy megijesszenek minket.

Elaida szerint az ügynökök mindig túlzásokba estek, hogy fontosabbnak tűnjenek a híreik. Csak a nővérekben bízott meg valamennyire. A Piros nővérekben, leginkább. Néhányukban.

– Az sem érdekelne, ha húszezren lennének. Vagy ha ötvenezren, vagy százezren is akár... Még mindig nem érted, miért? – Megfordult végre, de Alviarin arca most is kifejezéstelen volt, tudatlanságát is jól fedő, tökéletes álarc. – A Torony összes törvényét ismerned kell. Mi a lázadók büntetése?

– A vezetőknek – mondta Alviarin lassan – elcsendesítés.

Összevonta a szemöldökét, a szoknyája halkan surrant, ahogy zavartan topogott. Jó. De ezt még a beavatottak is tudják. Nem értette, Elaida miért kérdezi. Nagyon jó. Azért hozzátette:

– És a lázadók többségét is elcsendesítik.

– Talán.

A vezetők többsége megúszhatja a dolgot, ha együttműködik. A legkisebb kiszabható büntetés a megvesszőzés volt, a Nagy Csarnokban, az összes nővér előtt, és egy év nyilvános vezeklés. Azt senki sem mondta, hogy ezt az egy évet egyszerre kell levezekelnie; egy hónapot itt, egyet ott, és a lázadó még tíz év múlva is bűnhődik azért, amit elkövetett. Soha nem felejti el, mit jelent szembeszállni vele. Néhányukat el kell csendesíteni – Sheriamot, többek között, és jó néhányat az önjelölt Ülnökök közül –, de csak annyit, hogy megfélemlítse a maradékot. A Tornyot nem érdemes meggyengíteni. A Fehér Toronynak egységesnek kell lennie, erősnek. Erősnek, az ő uralma alatt.

– Csak egyetlenegy olyan dolgot követtek el, amiért elcsendesítés járna.

Alviarin eltátotta a száját. Voltak régen is lázadások, de a legtöbben elfeledték már mindet; a Krónikák nem említették egyiket sem. Az elcsendesített és kivégzett nővérek névsorát csak az amyrlin, a Krónikaőr és az Ülnökök láthatták, meg az a pár könyvtáros, aki a titkos iratokat felügyelte. Elaida nem hagyta szóhoz jutni Alviarint.

– Azt a lázadót, aki Amyrlin Trónnak kiáltja ki magát, el kell csendesíteni. Ha azt hinnék, sikerrel járhatnak, Sheriamot választották volna, vagy Lelaine-t, Carlinyát, az idősebbek közül valakit – Tarna szerint Romanda Cassin is visszatért elvonultságából, márpedig Romanda két kézzel kapott volna az amyrlin stólája után, ha lát arra esélyt, hogy meg is tarthatja, – de ehelyett egy beavatottat választottak.

Elaida értetlen jókedvvel csóválta a fejét. Ha álmából felébresztik, akkor is hibátlanul fel tudja mondani az amyrlin választásának törvényét – nem hiába fordította a saját hasznára olyan ügyesen –, ami meglepő módon nem kötötte ki, hogy az amyrlin teljes jogú nővér legyen. Annyira egyértelmű, hogy a törvény készítői le sem írták. Ezt a kis hézagot használták ki a lázadók.

– Tudják, hogy semmi esélyük sincs, Alviarin. Idevonulnak nagy peckesen, megpróbálnak többnek látszani, mint amik, hátha ez enyhítheti a büntetésüket, és a végén feláldozzák a lányt, hogy visszafogadjam őket.

Kár volt érte, nagy kár. Egwene al'Vere is jól jött volna al'Thor ellen. És ha elérte volna ereje teljét az Egyetlen Hatalomban, hát erősebb lett volna, mint az elmúlt ezer évben bárki. Kár érte.

– Gareth Bryne és egy több ezer fős hadsereg azért ennél jóval veszélyesebbnek tűnik. De van még legalább öt hónapunk, amíg ideérnek. Chubain főkapitánynak növelnie kéne a gárda létszámát...

– A hadseregük! – sziszegte Elaida. Alviarin kétségbeejtően ostoba volt, és bármilyen higgadtnak látszott is, egy gyáva nyúl. Legközelebb majd a Sanche némber rémlátomásaival jön, hogy a Kitaszítottak szabadok. Persze nem tudhatja a titkot, de olyan mindegy... – Pár vasvillás paraszt és hentes, az övén konyhakéssel, és néhány lóháton kucorgó eltévedt szabó. Minden lépésnél a Ragyogó Falak járnak az eszükben, a falak, amelyek még Sasszárny Arturt is meghátrálásra kényszerítették!

Nem, nem is nyúl, inkább ijedős, sunyi menyét. Előbb-utóbb prémszegély lesz belőle Elaida köpenyén. A Fény adja, hogy mielőbb így legyen!

– Minden lépésnél elveszítenek egy embert, ha nem tízet. Nem lepne meg, ha a mi kis lázadóinkat csak az őrzőik mernék idáig elkísérni.

Túl sokan tudtak a Torony megosztottságáról. Ha a lázadást leverte, persze majd úgy magyarázza, hogy mindez csak elterelő hadművelet volt, talán épp az ifjú al'Thor elfogásához tervezte így. Évekig tart majd, amíg kimagyarázza. És nemzedékekig, amíg a valós emlékek elfakulnak, és csak a krónika marad. Minden lázadó keservesen megbűnhődik ezért. Elaida keze ökölbe szorult, mintha csak a lázadók torkára feszülnének az ujjai. Vagy Alviarin torkára.

– Megtöröm őket, leányom. Úgy hasadnak ketté, mint egy túlérett dinnye.

Biztos volt magában, még ha Alviarin nem is tudhatta, mitől az, még ha Alviarin nem is ismerhette a titkát. Édes mindegy, hány cserzővargát és ácsot szed össze útközben Gareth Bryne. Hirtelen úrrá lett rajta a Jövendőmondás, olyan biztos volt abban, amit most mondani készült, mintha már meg is történt volna. Tudta, hogy így lesz, hogy igaza lesz.

– A Fehér Torony egységes lesz újra, csak a pártütőket veti ki magából, de azokat keményen megbünteti. A Torony egységes lesz újra, és erősebb, mint valaha. Rand al'Thor az Amyrlin Trón előtt fog felelni bűneiért. A Fekete Torony vérben és tűzben bukik el, nővérek járnak majd falai között. Ezt Jövendölöm.

A Jövendőmondás most is elgyengítette, mint mindig: remegve, levegő után kapkodva állt. Nem kapaszkodott meg mégsem, és hamarosan már ismét rendesen lélegzett: nem akarta, hogy bárki gyengének lássa. De Alviarin... A szeme olyan kerekre nyílt, hogy majd kiesett, a szája tátva maradt, mintha elfelejtette volna, mit akart mondani. A kezéből kicsúszott egy papír, majdnem a földön volt már, mire elkapta. Ez az ügyetlenség aztán magához térítette. Egy szempillantás alatt visszanyerte az önuralmát, és ismét az aes sedai-ok nyugodt álarcát viselte, de láthatóan megrázta a jelenet. Jó, nagyon is jó, gondolta Elaida. Hadd rágódjon csak amyrlinje biztos győzelmén. Rágódjon rajta, és törjön bele az összes foga.

Elaida mély levegőt vett, és leült az asztal mellé. A törött elefántcsont halat arrébb tette, hogy ne kelljen látnia. Itt volt az ideje, hogy kihasználja ezt a váratlan győzelmet.

– Dolgoznunk is kell ma még, leányom. Az első üzenet Caraline Damodred úrnőnek megy...

Elaida tovább szövögette terveit. Néhol új megvilágításba helyezte Alviarin információit, máshol olyasmit mutatott neki, amiről a Krónikaőr eddig nem tudott. Bármennyire utálta is Alviarint, erre szükség volt: az amyrlinnek együtt kellett dolgoznia a Krónikaőrrel. Volt valami gyönyörteljes abban, mikor Alviarin egy-egy pillantása elárulta, hogy meglepődött; és tudta, hogy a nő még sokat fog azon gondolkozni, vajon mennyi mindent nem mondott el neki. És miközben diktált és utasított, megosztotta és egyesítette az Aryth Óceán és a Világ Gerince között elterülő földeket. Valahol a szíve legmélyén egyre csiklandozta az ifjú al'Thor képe, amint az orrába vetett karikával húzzák felé, mint egy engedelmes, jó medvét, akit most új táncra idomítanak.

A krónikák aligha szólhatnak az Utolsó Csatáról az Újjászületett Sárkány említése nélkül, de Elaida tudta, nem Rand al'Thor neve fog a többi fölé emelkedni. Elaida do Ayvriny a'Roihané lesz az, Észak-Murandy egy jelentéktelen nemesi házának legkisebb lányáé, akit az utókor majd a történelem legnagyobb, legerősebb Amyrlin Trónjaként emleget. A világ legerősebb asszonyaként. Az asszonyként, aki egymaga mentette meg az emberiséget.

Ritkás, barna fű fedte az alacsony dombokat. A mély hasadékban álló aielek akár szobrok is lehettek volna, olyan kevéssé zavarta őket a szélvihar kavarta por. Az sem érdekelte őket jobban, hogy az évnek ebben a szakában már vastag hótakarónak kellett volna borítania a földet: egyikük sem látott még havat soha életében, és ahonnan jöttek, ott a mostani rekkenő hőség is enyhének számított volna. Egyre csak a bemélyedés déli peremét lestek. A shaido aielek végzetére vártak.

Sevanna sem különbözött a többiektől, csupán a körülötte őrködő Hajadonok gyűrűje mutatta, hogy jelentős személy. Testőrei már harcra készen álltak, a fejükre csavart fekete kendőből csak szemük villogott ki. Sevanna is várt. Türelmetlenebb volt, mint mutatta, de nem hagyta, hogy ez kösse le minden figyelmét. Képes volt rá. Ez volt az egyik oka annak, hogy ő vezette a népét, és nem valaki más. A másik ok pedig az volt, hogy tisztán látta, mi vár arra, aki nem hagyja, hogy idejétmúlt szokások és száraz hagyományok kössék meg a kezét.

Ha balra pillantott, tizenkét férfit, és egy asszonyt látott. Mind kerek bőrpajzsot fogott a kezében, és három-négy rövid lándzsát. Szürkésbarna cadin'sorjuk itt is éppolyan jól elrejtette őket a kíváncsi tekintetek elől, mint odahaza, a Háromszoros Földön. Efalin, akinek őszülő haját teljesen elfedte a fejére csavart fekete shoufa, néha kétkedve Sevannára nézett. Ha a Lándzsa egy Hajadonját bizonytalannak lehetett nevezni, Efalin az volt. Néhány shaido Hajadon délre ment, hogy a Rand al'Thor körül tolongó bolondokhoz csatlakozzon. Sevanna tudta, hogy ez aggasztja az idős asszonyt. Efalin mindent megtett, hogy kiköszörülje a Hajadonok becsületén esett csorbát. Hajadonokat adott Sevanna mellé, mintha házassága előtt a törzsfőnök asszonya is a harcostársaság tagja lett volna, de Efalin így sem volt biztos abban, hogy ez a megtiszteltetés feledtetheti Sevannával, hogy sok Hajadon Rand al'Thorhoz csatlakozott. Efalin legalább tudta, hogy melyik az erősebb oldal.

A többi harcostársaság fejét is az Efalinéhoz hasonló gondok nyomasztották. Mikor épp nem az emelkedőt nézték, egymást lesték. Különösen Maeric, a Seia Doon zömök vezetője, vagy a sebhelyes Far Aldazar Din, Bendhuin, figyelte sokat a többieket. A mai nap után semmi sem gátolhatja már meg, hogy a shaido férfiak elmenjenek Rhuideanba, és ott letegyék a főnökök próbáját. Amíg viszont nincs új főnök, Sevanna szól a törzs nevében, hiszen ő az utolsó főnök özvegye. Az utolsó két főnöké. És ha valaki szerint ez azt jelenti, hogy balszerencsét hoz a férjei fejére, az forduljon fel.

Ahogy Sevanna szorosabbra húzta a vállára vetett sötét kendőt, arany és elefántcsont karkötők csilingeltek halkan. Megigazította nyakláncait is. A többségük szintén arany volt, és elefántcsont – szerette ezt a két anyagot –, de akadt köztük egy rubinokkal ékes igazgyöngy lánc is, ami eredetileg egy vízföldi nemesasszonyé volt. Egykori gazdája most már a többi fehérruhás gai'shain közt görnyedt, akik most kelhettek át a Rokonirtó Tőrének is nevezett magas hegységen. A láncról egy tyúktojás nagyságú rubin lógott Sevanna mellei közé. A vízföldiek még annál is gazdagabbak voltak, mint gondolta. Az egyik ujján hatalmas smaragd csillogott. Jól ment a szeméhez. Eddig csak a vízföldiek hordtak gyűrűt, de Sevannának tetszett ez a szokás. Nem érdekelte, hogy sokan csúnyán néznek rá emiatt. Lesz még jó néhány gyűrűje, különösen, ha több ilyen pompás darabot talál.

A legtöbben úgy gondolták, Maeric vagy Bendhuin kapja meg elsőként a Tudós Asszonyok engedélyét, hogy Rhuideanba menjen. Csak Efalin sejtette, hogy ez nem így lesz. Ő is csak gyanította, és volt elég esze ahhoz, hogy sejtését csak Sevannának említse meg. Nem fért a fejükbe, hogy a régi hagyományokat maguk mögött hagyhatják, és új utat járhatnak. Sevanna bármilyen türelmetlenül várta már, hogy erre az új útra léphessen, tudta, hogy a többieket lassan, fokozatosan veheti csak rá, hogy kövessék. Rengeteg minden megváltozott, mióta a shaidók átjöttek a Sárkányfalon, és a vízföldekre értek – a Háromszoros Földhöz képest még ebben az aszályban is mindenütt rengeteg volt a víz –, de még sokkal több mindennek meg kell változnia. Majd ha Rand al'Thor már a keze közt lesz, majd ha már ő lesz a car'a'carn asszonya, ha már ő irányítja a háttérből minden aielek főnökének főnökét – akármekkora sületlenség is, hogy az Újjászületett Sárkány vízföldi –, majd máshogy lesz minden. Rand al'Thor nevezi majd ki a törzsfőket, és a klánok főnökeit is. Talán a harcostársaságok fejeit is, mind egy szálig. És Rand al'Thor azokat fogja kinevezni, akiket Sevanna javasol. De ez még csak a kezdet. Az a vízföldi szokás, hogy a rangot megkapja az ember gyermeke, és a gyermekének a gyermeke, igazán jó ötlet.

A felerősödött déli szél még jobban felkavarta a port. Nem fogják hallani a vízföldiek kocsijait és lovait.

A kendőjét kezdte igazgatni megint. Épp csak elnyomott egy bosszankodó fintort. Semmiképp sem tűnhet idegesnek! Jobbra nézett, és hagyta, hogy átjárja a nyugalom. Több mint kétszáz shaido Tudós Asszony állt ott egy csoportban. Általában úgy figyelték, mint a dögkeselyűk, de most mindegyikük tekintete a völgy peremére tapadt. A többségük a kendőjét babrálta, vagy a szoknyáját rendezgette. Sevanna elmosolyodott. Sok Tudós Asszony izzadt félelmében. Izzadtak! És még ezek olyan büszkék arra, hogy mindig megőrzik a hidegvérüket!

Hirtelen egy fiatal Sovin Nai bukkant elő a sziklák közül. Mindenki megdermedt, ahogy a fiatal aiel letekerte fejéről a fekete kendőt, és Sevannához lépett.

– Az egyik felderítőjük elmenekült! – A fiú illedelmesen viselkedett, de Sevanna jobban örült volna, ha halkabban beszél, és nem hallja mindenki, mit mond. – Megsebesült, de visszalovagolt.

A harcostársaságok vezetői megindultak, még mielőtt a Sovin Nai befejezte volna a mondatot. Sevanna összehúzta a szemöldökét. Ez így nem fog menni. Igaz, hogy ők vezetik majd a sereget – ő maga még sosem harcolt –, de nem feledkezhetnek meg arról, ki a főnökük.

– Minden lándzsát küldjetek ellenük – parancsolta csengő hangon –, még mielőtt felkészülhetnének a támadásra!

A harcosok egy emberként fordultak felé.

– Minden lándzsát? – kérdezte Bendhuin hitetlenkedve. – Úgy érted mindet, a tartalékot kivéve...

Maeric meg sem várta, hogy Bendhuin befejezze.

– Ha nincs tartalékunk, könnyen megeshet...

Sevanna határozottan letorkolta.

– Minden lándzsát. Most aes sedai-okkal táncolunk. El kell söpörnünk őket, mielőtt felocsúdnak!

Efalin és jó néhány másik harcos rábólintott, de Maeric és Bendhuin egyre a homlokát ráncolta. Bolondok. Pár tucat aes sedai és néhány száz vízföldi katona ellen küldi őket. Több mint negyvenezer algai'd'siswai megy velük, ahogy kérték, és még mindig a felderítőik és a tartalék embereik után sírnak, mintha csak egy rendes aiel hadsereggel állnának szemben!

– A shaido törzs főnöke vagyok, és ezt parancsolom.

Nem kellett volna kimondania, de nem árt, ha nem felejtik el, kivel is beszélnek.

– Maroknyian vannak csupán. – Most már igazán dühös volt. – Lerohanhatjuk őket, ha gyorsan mozdulunk. Hajnalban még mind készek voltatok bosszút állni Desaine-ért. Most pedig féltek? Féltek egy pár tucat vízfölditől? Hát ennyit ér a shaidók becsülete?

Minden harcos arca elkomorult, éppúgy, ahogy akarta. Még Efalin szürke szeme is keményen csillant, mint a gyémánt. Már fel is csavarta a fejére a fekete kendőt, és intett a többi Hajadonnak, hogy kövesse. Ahogy futni kezdett, mindenki követte, még a Sevannát őrző Hajadonok is. Sevanna ezt ugyan nem akarta, de mit bánta most már. A lándzsák elindultak, és ez a lényeg. Mintha még a puszta kő is megindult volna a hasadék mélyén, hogy cadin'sorba öltözött sereggé változzon, és egyre több és több harcos rajzott elő a völgyből. Délnek siettek, hosszú léptük a lovakat is lehagyta volna. Nem volt vesztegetni való idő. Efalinnal majd beszél még erről, de most más dolga van. A Tudós Asszonyokhoz fordult.

A legerősebb shaido Tudós Asszonyok közül válogatta össze őket, csupa olyat, aki tudta használni az Egyetlen Hatalmat. Minden Rand al'Thort kísérő aes sedai-ra vagy hét jutott, de Sevanna most mégis félelmet látott a tekintetükben. Hiába próbálták meg komor, kifejezéstelen arccal palástolni kételyeiket, meglátszott azon, ahogy kapkodva néztek egymásra és a völgybe, meglátszott azon, ahogy idegesen megnyalták szájuk szélét. Nagyon sok hagyományt szegnek most meg, törvénynél is erősebb és régebbi hagyományokat. A Tudós Asszonyok sosem vettek részt a harcban. A Tudós Asszonyok sosem fordultak az aes sedai-ok ellen. Mindenki tudta, hogy az aieleket bűnhődni küldték a Háromszoros Földre, mert cserbenhagyták az aes sedai-okat, és hogy az összes aiel elpusztul, ha ez még egyszer megtörténik. Hallották azt is, mikor Rand al'Thor mindenki előtt felfedte, hogy egykor az aielek az aes sedai-ok szolgái voltak, és megesküdtek arra, hogy elvetik az erőszakot és nem nyúlnak fegyverhez.

Sevanna akkor úgy gondolta, ez hazugság, de mostanában már kezdett arra hajlani, hogy a Tudós Asszonyok is ezt hiszik titokban. Senki nem mondta meg neki egyenesen, de attól még tudta. Ő maga sosem ment el Rhuideanba, hogy Tudós Asszony lehessen, de a shaido Tudós Asszonyok befogadták végül, még ha vonakodva is. Most már nem volt más választásuk, mint hogy vezetőjüknek is elfogadják. El kell dobni a haszontalan szokásokat.

– Aes sedai-ok – mondta halkan. Karkötők és nyakláncok csörrentek meg, ahogy közelebb léptek hozzá az asszonyok. – És velük van Rand al'Thor, a car'a'carn. El kell vennünk tőlük.

Páran összevonták a szemöldöküket. Azt hitték, azért akarja élve elfogni a car'a'carnt, hogy megbosszulhassa második férje, Couladin halálát. Megértették, de csak ezért nem csatlakoztak volna hozzá.

– Aes sedai-ok... – Dühösen csendült a hangja. – Mi megtartottuk, amit ígértünk, de ők elárultak minket! Mi nem szegtünk meg egy fogadalmat sem, ők megszegték mindet! Tudjátok, Desaine-nel hogy végeztek!

Még szép, hogy tudták. Hirtelen megkeményedett a tekintetük. Egy Tudós Asszony meggyilkolása éppolyan súlyos bűn volt, mintha valaki egy várandós asszonyt vagy egy kovácsot ölt volna meg. Néhányan még a többieknél is keményebben néztek rá. Therava, Rhiale, a többiek...

– Ha hagyjuk, hogy büntetlenül elvonuljanak, annyit sem érünk, mint az állatok. Becstelen állatok. De én kiállok a becsületemért!

Összefogta a szoknyáit, és megindult felfelé az emelkedőn. Egyenes háttal, büszkén lépdelt, nem nézett vissza. Biztos volt benne, hogy a többiek követik. Therava, Norlea és Dailin tesz róla, hogy így legyen, és Rhiale, Tion, Meira és mindazok, akik vele együtt látták pár napja, ahogy az aes sedai-ok legyőzik Rand al'Thort és visszazárják abba a faládába. Az a tizenhárom, aki akkor mellette állt, nem hagyja el, nem meri elhagyni. Tudják, hogy halt meg valójában Desaine, és ez hozzá köti őket.

Hiába kapták fel szoknyáikat a Tudós Asszonyok, hiába rohantak, a könnyű cadin'sorba öltözött algai'd'siswai-okkal nem vehették fel a versenyt. Alig öt mérföldet szaladtak az alacsony dombok között, ki sem fulladtak szinte, de mire felértek az utolsó dombtetőre, a völgyben már javában táncolták a lándzsa táncát. Bár elég szokatlan módon.

Több ezer algai'd'siswai zsibongott a völgyben, tompa szürkésbarna hullámuk a vízföldi szekerek kis szigetén tört meg. A szekerek pár csenevész fa körül álltak. Sevanna dühösen ingatta a fejét. Az aes sedai-oknak még arra is volt ideje, hogy a lovakat a kocsik közé tereljék. A lándzsák körülvették a kocsikat, nekiszorultak. Nyilak záporoztak a szekerek felé, de mintha egy láthatatlan fal megállított volna minden rohamot. Eleinte még a legmerészebb ívű nyílvesszők átsuhantak e fölött a fal fölött, de nemsokára már ezek is lepattantak az aes sedai-ok védelméről. A Tudós Asszonyok halkan morogni kezdtek.

– Látjátok, mit csinálnak az aes sedai-ok? – Sevanna úgy kérdezte, mintha maga is látná az Egyetlen Hatalom szálait. Legszívesebben nevetett volna. Az aes sedai-ok bolondok voltak a Hármas Esküjükkel együtt. Mire ráeszmélnek, hogy nem elég védelemre használniuk a Hatalmat, hanem fegyverként kell forgatniuk, hogy szembeszállhassanak vele, már túl késő lesz. Feltéve, hogy a Tudós Asszonyok csinálnak is valamit a bámészkodás helyett. Valahol a kocsikban ott lapult Rand al'Thor is, talán még mindig kettéhajtva fekszik egy ládában, mint pár vég sharai selyem. Csak arra vár, hogy elvegye. Ha az aes sedai-ok fogságban tudják tartani, akkor ő is képes lesz rá a Tudós Asszonyok segítségével.

– Therava, fogd a tieidet, és induljatok nyugatra! Akkor sújts le, amikor én! Desaine-ért és a tohért, amellyel az aes sedai-ok tartoznak nekünk. Most megtudják, mi az a toh! Fizetni fognak a bűneikért!

Ostoba túlzás volt arról beszélni, hogy valakit egy olyan adósság megfizetésére kényszerítenek, amelyet még el sem ismert, de a Tudós Asszonyok felől hallatszó dühös mormogás alapján a többi nő is úgy gondolta, az aes sedai-oknak tohot kell fizetniük. Csak azok maradtak csöndben, akik az ő parancsára megölték Desaine-t. Therava keskeny szája megfeszült egy pillanatra, de végül ő is bólintott.

– Minden úgy lesz, ahogy kérted, Sevanna.

Sevanna sietve a csata keleti oldalára vitte a Tudós Asszonyok felét; feltéve hogy csatának lehetett nevezni a szekerek sikertelen ostromát. Mindenképp egy emelkedő tetejére akart állni, ahonnan jól látja, mi történik – ő is tudta, hogy a törzsfőnök vagy a hadvezér így irányítja a lándzsák táncát –, de ebben még Therava sem fogta a pártját, pedig őt is hozzákötötte Desaine halálának titka. Ragaszkodtak hozzá, hogy ha már a hagyományokat megtörve ők is harcolni fognak, mindenféleképp a csata sűrűjében legyenek. Fehér algode blúzaikban és sötét kendőikben a Tudós Asszonyok jól láthatóan elkülönültek a körülöttük harcoló algai'd'siswai-tól, ráadásul a nyakukban és karjukon csillogó ékszerek, derékig omló hosszú hajuk csak tovább hangsúlyozták a különbségeket. Sevanna furcsállotta, hogy még mindig nem értik, a valódi csatát most nekik kell megvívniuk az aes sedai-ok ellen. A mai nap mindent megváltoztat, és Rand al'Thor irányítgatása lesz a legjelentéktelenebb újdonság, amelyet meg kell szokniuk.

A szekereket bámuló harcosok között vegyesen voltak férfiak és Hajadonok. A testmagasságon kívül semmi más nem árulta el, ki kicsoda. Az arcokat fátyol és shoufa takarta, a cadin'sor pedig nem árult el többet, mint viselője törzsét, klánját, néha harcostársaságát. A sereg szélén állók elégedetlenül morogtak, nem látták, mi történik, csak azt érezték, hogy a támadás megtorpan, de még sincs körülöttük ellenség, akivel megküzdhetnének. Azt hitték, az aes sedai-ok villámai ellen kell majd helytállniuk, most pedig várhatnak tétlenül; még ahhoz is túl messze voltak, hogy megpróbáljanak átlőni a láthatatlan védőfalon. No de nem sokáig unatkoznak ők sem, ha Sevanna terve működik. Csípőre tett kézzel adta ki az utasítást.

– A tőlem délre állók lebontják az aes sedai védelmet. Az északra állók támadnak. Előre a lándzsákkal!

Visszafordult, és az aes sedai-ok szekereit leste, akik még mindig azt hitték, acélnál keményebb fegyver nem tör ellenük.

Nem történt semmi. A harcosok türelmetlenül zúgtak, néhányan a pajzsukat csapkodták lándzsáikkal. Sevanna uralkodott magán, visszafojtotta a dühét. Biztos volt benne, hogy mindenki megérti, mit kell tennie, miután látták Desaine felkoncolt tetemét. De ha még ezek után sem merik megtámadni az aes sedai-okat, hát addig szidalmazza őket, míg csak szégyenükben nem kérik, hogy szolgaruhát ölthessenek.

Hirtelen egy emberfej nagyságú tűzgolyó suhant a szekerek felé, sziszegve, sisteregve. Még egy követte, majd egy tucatnyi. Sevannában engedni kezdett a görcs. Most már nyugatról is tűzgolyók zuhogtak a kocsikra. Theraváék is bekapcsolódtak a harcba. Először csak vékony, szürke csíkokban kezdett szállni a füst az égő szekerekből, aztán vastag fekete oszlopokban. A tömeg zúgása felerősödött, és megindultak a harcosok. Hangokat sodort felé a szél az égő kocsik közül: dühös parancsszavakat, fájdalmas kiáltásokat. Az aes sedai-ok védelme összeomlott. Elkezdődött az igazi harc, amelynek csak egyetlen kimenetele lehet. Rand al'Thor az övé lesz, és neki adja az aieleket, hogy meghódíthassa velük a vízföldeket. Sevanna pedig fiakat és lányokat fog neki szülni, mielőtt a férfi meghal. Nem is lesz rossz: a fiú jóképű volt, erős és fiatal.

Sevanna felkészült rá, hogy az aes sedai-ok nem adják magukat olcsón, és nem is csalódott. Tűzgolyók csaptak az ő emberei közé is, akit nem ölt meg a robbanás, azok közül sokan kigyulladtak és elégtek elevenen. Villámok csaptak közéjük a derült égből, szanaszét szórtak embert és földet egyaránt. A Tudós Asszonyok hamar ellesték az ellenfél fortélyait, vagy talán eddig is tudták, mit kell tenniük, csak nehezen vették rá magukat, hiszen a többségük rég nem fókuszált már. A Tudós Asszonyok ritkán használták csak az Egyetlen Hatalmat, olyan ritkán, hogy a többségükről nem is lehetett tudni, vajon képes-e fókuszálni vagy nem. Bármi volt is az oka, nem sokkal azután, hogy az első villám becsapott a shaidók közé, az aes sedai-ok szekereit is kerülgetni kezdték a villámok.

Nem mindegyik ért célba. A vörösen izzó tűzgolyók – néhány közülük most már olyan nagy volt, mint egy ló – és az ezüstös villámok közül, melyek akár az églakók lándzsái is lehettek volna, sok hirtelen irányt változtatott, mintha láthatatlan pajzsról csúszna le, vagy felrobbant félúton, esetleg eltűnt teljesen. Mennydörgések és robbanások robaja töltötte be a csatateret, elnyomta az ordításokat és sikolyokat is. Sevanna elragadtatva nézte. Olyan volt, mint az illuminátorok tűzijátékai, melyekről annyit olvasott.

Hirtelen megfakult előtte a világ, és mintha lebegett volna. Mikor magához tért, hanyatt feküdt a földön, vagy tíz lépésnyire onnan, ahol eddig állt. Sajgott minden tagja, alig kapott levegőt, és vastag földréteg borította. Minden haja szála égnek állt.

Nem ő volt az egyetlen Tudós Asszony, aki a földön feküdt: sokan hevertek mozdulatlanul a szabálytalan szélű lyuk mellett, amely vagy egy hossznyira tőle füstölgött. Néhányuk ruhája megégett. Nem mindenki esett el, az eget még mindig tűzgömbök és a villámok szabdalták, de nagy volt a vesztesége. Újra csatába kell vezetnie, akit még lehet.

Nagy nehezen felkecmergett, arra sem vesztegette az időt, hogy leporolja a ruháját.

– Előre a lándzsákkal!

Megragadta Estalaine szögletes vállát, és talpra rángatta az asszonyt. Csak most látta, hogy a nő kék szeme már megüvegesedett. Ellökte magától a hullát. Inkább a zavarodottan vinnyogó Doraillát emelte fel. A másik kezébe egy lándzsát fogott, melyet egy halott Viharjáró kezéből ragadott ki. Megrázta a fegyvert, és újra felkiáltott:

– Előre a lándzsákkal!

Néhány Tudós Asszony szó szerint vette, amit mondott, és a holtaktól elvett lándzsákkal a harc sűrűjébe rohantak. Páran az eszüknél voltak, és miután lassan talpra segítették, akit még lehetett, újra tűzzel és villámmal támadtak az aes sedai-okra. Sevanna lándzsával a kezében őrjöngött előttük, úgy biztatta őket.

– Előre a lándzsákkal! Előre!

Úgy érezte, mindjárt elneveti magát, és nevetett is. Koszos volt, poros, alig állt a lábán, tombolt körülötte a harc, és ő még életében nem érezte magát ilyen jól. Szinte azt kívánta, bárcsak a Lándzsa Hajadonja lehetne. Szinte. A Far Dareis Mai tagjai nem lehettek törzsfőnökök, éppúgy, ahogy egy férfi sem lehetett Tudós Asszony. A Hajadonok csak úgy tehettek szert hatalomra, ha feladták a lándzsát és elmentek Tudós Asszonynak. Ő mint egy törzsfőnök asszonya – és később özvegye –, már olyan fiatalon is kedvére parancsolhatott az embereknek, mikor egy Hajadont még nem engedtek egyedül harcba, és a Tudós Asszonyok tanítványai is legfeljebb vizet hordhattak mestereiknek. És végül minden hatalmat megkapott, törzsfőnök lett, és Tudós Asszony is, bár ahhoz még kell egy kicsit ügyeskednie, hogy tényleg elismerjék a törzs fejének. Igaz, amíg a hatalom az ő kezében volt, semmit sem számított, hogy még nem ismerték el, hogy ő viseli ezt a címet; de ha már övé a hatalom, miért ne kaphatná meg azt is?

Hirtelen sikoly zavarta meg. Ahogy sarkon fordult, egy hatalmas szürke farkast látott. Épp Dosera torkát harapta át. Sevanna térde megroggyant, de gondolkozás nélkül az állat oldalába vágta a lándzsát. Egy másik farkas – legalább az asszony derekáig ért – átugrotta, és egy harcosra vetette magát. Egy harmadik is előtűnt, és még egy, és még egy. Akárhova nézett, mindenütt farkasok voltak már, és cadin'sorba öltözött aieleket marcangoltak.

Babonás félelem vett rajta erőt, ahogy kihúzta a döglött állatból a lándzsát. Az aes sedai-ok farkasokat hívtak, hogy segítsenek nekik. Nem tudta levenni a tekintetét a farkasról. Az aes sedai-ok... Nem. Nem! Nem számít, még ha így is van. Nem hagyja, hogy számítson.

Nagy nehezen elfordult a farkasdögtől, de mielőtt odakiálthatott volna a többi Tudós Asszonynak valamiféle biztatást, újabb aggasztó dologra lett figyelmes. Egy csapat vízföldi harcos tűnt föl, vörös sisakjuk és mellvértjük csak úgy ragyogott. Karddal, hosszú lándzsákkal vágtak utat az algai'd'siswai harcosok között. Honnan kerülhettek ezek ide?

Észre sem vette, hogy hangosan is kimondta ezt a kérdést, csak mikor Rhiale már válaszolt.

– Próbáltam szólni neked, Sevanna, de annyira belelovaltad magad a harcba, hogy észre sem vettél.

A lánghajú nő undorodva nézte Sevanna véres lándzsáját. A Tudós Asszonyoknak nem volt illő fegyvert fogniuk. Sevannát azonban ez nem zavarta, makacsul a könyöke hajlatába támasztotta a lándzsát, ahogy azt nem egyszer látta a törzsfőnököktől. Rhiale zavartabban folytatta.

– Vízföldiek támadtak meg minket délről. Vízföldiek, és egy nagy csapat siswai'aman.

Az aiel nevet annyi gyűlölettel ejtette ki, amennyivel csak tudta: ennél nem is érdemelhet kevesebbet az a csürhe, aki nem átallja a Sárkány Lándzsájának nevezni magát.

– Hajadonok is vannak velük. És... és Tudós Asszonyok.

– Tudós Asszonyok? Harcolnak?

Sevanna alig hitte el, amit hallott. Aztán megrázta a fejét. Ha neki eszébe juthatott, hogy leszámoljon azzal az ostoba hagyománnyal, hogy a Tudós Asszonyok nem harcolhatnak, akkor azoknak az ostobáknak is az eszébe juthatott, akik ugyan aielnek hívják magukat, de egy vízföldit szolgálnak. Erre nem számított. Biztos Sorilea vezeti őket. Az a vén boszorkány mindig is egy földcsuszamlásra emlékeztette Sevannát, mely mindenkit könyörtelenül magával sodor.

– Szét kell vernünk őket, most rögtön. Nem kaphatják meg Rand al'Thort. – Rhiale értetlenségét látva gyorsan hozzátette: – És nem hagyhatjuk, hogy csorbuljon a Desaine-ért vett bosszúnk.

– Tudós Asszonyok vannak köztük.

Rhiale hangja érzelemmentes volt, de Sevanna értette, mire céloz. Elöntötte a tehetetlen keserűség. A Tudós Asszonyok abba még belementek valahogy, hogy maguk is a lándzsa táncát járják, de hogy megtámadják Rand al'Thor Tudós Asszonyait, azt még Rhiale sem engedi. Beleegyezett abba, hogy megöljék Desaine-t, hiszen ő is látta, hogy a többi Tudós Asszony és az algai'd'siswai másképp nem támadja meg az aes sedai-okat, és Rand al'Thort, no meg az őt követő aieleket csak így kaparinthatják meg, de az titokban történt, nem tudott róla senki. Ezt viszont mindenki látná. Gyáva bolondok egytől-egyig!

– Akkor harcolj azok ellen, akik ellen mersz, Rhiale!

Sevanna hangja tele volt megvetéssel, de Rhiale csak bólintott. Megigazította a kendőjét, miközben még egy undorodó pillantást vetett Sevanna lándzsájára, és visszatért a többi Tudós Asszony közé.

Talán mégis van rá mód, hogy az újonnan jött Tudós Asszonyok üssenek először, gondolta Sevanna. Jobb lett volna, ha övék az első csapás, de annál minden csak jobb lehet, mint hogy ezek a jövevények elhalásszák előle Rand al'Thort. Mit nem adna egy olyan asszonyért, aki tud fókuszálni, és nyavalygás nélkül meg is teszi, amit kér tőle! Mit nem adna érte, ha egy dombtetőn lehetne, és láthatná, hogy áll a csata...

Még mindig fogta a véres lándzsát, és a farkasokat leste. A legtöbb állat a cadin'sorba öltözött harcosokkal birkózott, vagy holtan feküdt a földön. Sevanna megnyugodott. Ismét lelkesíteni kezdte a seregét. Tőle délre egyre több tűzgolyó és villám csapott a shaidók közé, de ez nem befolyásolta a támadás lendületét, már amennyire innen meg tudta ítélni. A csata, a robbanások, a szökőkútként feltörő föld és égő emberek, a kézitusa hevessége nem változott.

– Előre a lándzsákkal! – kiáltotta, és a feje fölött rázta a saját, véres lándzsáját. – Előre!

Az algai'd'siswai-ok fortyogó tömegében nem látta, ki az ő embere, és kik kötöttek vékony, piros kendőt a homlokukra, ezzel is jelezve, hogy ők a siswai'aman, a Sárkány Lándzsájának tagjai. Talán csak olyan keveset hoztak magukkal a vízföldiek, hogy idáig el sem jutottak. A vízföldi katonák csoportjai mindenesetre ritkásak voltak, és egyre fogytak. Az egyik csapatot épp most gázolták le a shaidók, a páncélosok és a lovak egy szemvillanás alatt eltűntek a cadin'sorba öltözött aielek alatt.

– Előre a lándzsákkal! Előre!

Diadal töltötte el a hangját. Ha az aes sedai-ok tízezer farkast hívnak, ha Sorilea ezer Tudós Asszonyt hoz, a shaidók akkor is győzedelmeskednek! A shaidók, és ő. Sevanna, a jumai shaidók lánya – mindenki megismeri majd a nevét!

Hirtelen mély robaj töltötte meg a csatateret. Az aes sedai szekerek felől jött, de nem lehetett tudni, vajon ők csináltak valamit, vagy a Tudós Asszonyok. Sevanna nem szerette azokat a dolgokat, amiket nem értett, de nem kérdezte meg Rhialétól, mi történt. Nem fogja megmutatni nekik, milyen tudatlan. És azt sem fogja mutatni, hogy benne nincs meg az a képesség, amely a körülötte álló összes asszonyban megvolt: hogy ő nem érzi az Egyetlen Hatalmat. Voltaképp nem számított, hiszen a shaido Tudós Asszonyok ennek ellenére elfogadták őt vezérükként, de Sevannát zavarta, hogy mind tudott valamit, amit ő sosem tanulhatott meg.

Fény villant a shaido harcosok között, mintha valami változna éppen. Sevanna épp csak a szeme sarkából látta, de mikor odafordult, hogy jobban megnézze, mi az, nem látott semmit. Aztán még egyszer ugyanez: fény villant a látómezeje szélén, de mikor odanézett, semmi újat nem vett észre. Túl sok mindent nem értett.

Tovább biztatta a népét. Közben a Tudós Asszonyokat figyelte. Megviseltek voltak, sokuknak hiányzott a fejkendője, hajuk kócosan lógott az arcukba, ingük, szoknyájuk csupa kosz volt, néhányuk ruhája megégett. Legalább egy tucatnyi Tudós Asszony sebesülten feküdt a földön, fájdalmas nyögésük hozzá is elhallatszott. Hét másik mozdulatlanul hevert, arcukat kendőikkel takarták le. Sevannát csak azok érdekelték, akik még talpon voltak. Rhiale és az aielek közt ritkaságszámba menő hollóhajú Alarys és Someryn, aki még Sevannánál is többet mutatott a kebléből mélyen kivágott ruhájában, és Meira, akinek hosszú, szomorú arca most még elkeseredettebb volt, mint általában. A keménykötésű Tion, a vézna kis Belinde és a legtöbb férfinál is magasabb Modarra.

Valamelyik csak szólt volna neki, ha új trükkel próbálkoznak. Desaine halálának titka mindegyiket hozzá kötötte. Még egy Tudós Asszonyt is megbüntetnének, ha kiderülne, hogy mi történt. Kínnal és szégyennel fizetnének érte, ha éppenséggel nem taszítaná ki őket a törzs, hogy anyaszült meztelenül tengődjenek a vadonban, egészen addig, míg egykori társaik le nem vadásszák őket, mint valami állatot. Közös titkuk ellenére Sevanna tudta, hogy a többi nő nem őszinte hozzá, és számtalan dolgot nem mondanak el neki, amit pedig egy Tudós Asszonynak tudnia kellene. Nem mondták el azt sem, mit lát egy nő Rhuideanban, vagy miféle fortélyokat tanítanak meg nekik az idősebb Tudós Asszonyok. Ezen változtatni kell, de Sevanna elég józan volt ahhoz, hogy tudja, nem ez a megfelelő időpont. Most nem kérdezhet és nem kérhet számon.

Visszafordult a csata felé, és mintha épp az ő javukra fordult volna a helyzet. Délről továbbra is tűzgolyók és villámok csapkodtak, de nem közvetlenül előtte, és nem is a shaidók között robbantak fel. A szekereket még mindig védte valami, és a Tudós Asszonyok támadásai sokszor pattantak le a láthatatlan védőpajzsról, de láthatóan gyengült az aes sedai-ok ellenállása. Győztek!

Épp mikor Sevanna végre átlátta a helyzetet, az aes sedai-ok végleg elcsendesedtek. Már csak délen látott fényes robbanásokat. Sevanna felkiáltott volna, hogy győztek, de egy újabb felfedezés belefojtotta a szót. Most már egyetlen tűzgolyó, egyetlen villám sem érte el az aes sedai-ok szekereit. Az égő kocsikból felszálló füst lassan kirajzolta egy kupola képét; egy eddig láthatatlan kupoláét, mely a szekereket védte.

Sevanna megpördült és a Tudós Asszonyokra támadt. Az arckifejezését látva a legtöbben riadtan hátraléptek, bár az is lehet, hogy a véres lándzsától ijedtek meg ennyire. Sevanna is tudta, azt hiszik, rögtön beléjük vágja. Az igazat megvallva, nem állt tőle távol a gondolat. Ráordított a reszkető asszonyokra.

– Miért hagytátok, hogy megcsinálják? Miért? Az lett volna a dolgotok, hogy felbontsátok a védelmüket, és ne engedjétek, hogy új falakat emeljenek!

Úgy tűnt, Tion mindjárt hányni fog. Végül mégis ő húzta ki magát, ő fordult Sevanna felé.

– Nem az aes sedai-ok csinálták.

– Nem az aes sedai-ok? – Sevanna kiköpött. – Akkor ki? A többi Tudós Asszony? Mondtam, hogy meg kell támadnotok őket is!

– Nem asszonyok voltak – mondta Rhiale elcsukló hangon –, nem asszonyok...

Sápadtan nyelt egyet. Sevanna lassan megfordult, és a füstkupolára meredt. Csak most jutott az eszébe, hogy levegőt vegyen. A kupola tetején valami megjelent. Mintha az egyik vízföldi zászló lett volna az. Még a füst sem takarta el teljesen. Bíbor mezőn egy kör, amit hullámvonal választ ketté: az egyik fele fehér, a másik fekete. Éppolyan, mint a siswai'aman-ok keskeny fejdíszei. Rand al'Thor zászlója. Elég erős lenne ahhoz, hogy kiszabadítsa magát, elpusztítsa az aes sedai-okat és magasra emelje tulajdon zászlaját? Csak ez történhetett.

A vihar még mindig tombolt a kupola körül, de Sevanna halk mormogást hallott maga mögött. A Tudós Asszonyok a visszavonuláson töprengtek. Sevanna nem mozdult. Tudta, hogy a legkönnyebben úgy jut hatalomhoz, ha elcsábítja a hatalmat addig birtokló férfiakat. Már egész kiskorában tisztában volt azzal is, hogy benne megvan minden, ami ehhez kell. Még nem volt tizenhat, mikor magába bolondította Suladricot, a shaido törzs főnökét, és mikor első férje meghalt, Sevanna hamar megtalálta azokat, akik Suladric utódai lehettek. Muradin és Couladin is azt hitte, csak benne bízik a szép özvegy, és miután Muradin nem tért vissza Rhuideanból, Sevanna egy mosolya meggyőzte Couladint, hogy csak rá várt. De minden törzsfőnök hatalma eltörpült a car'a'carn ereje mellett, és Rand al'Thor mostani serege sem volt semmi ahhoz képest, amit Sevanna el tudott volna érni a férfi hatalmával. Megborzongott. Mintha a legszebb, legkívánatosabb férfit látta volna – és ez sok szempontból így is volt. Rand al'Thorral a kezében ő lehetne a világ ura.

– Támadjatok keményebben – adta ki a parancsot –, sokkal keményebben! Meg kell büntetnünk az aes sedai-okat Desaine-ért!

És meg kell szereznie Rand al'Thort magának.

Hirtelen kiáltozás támadt a szekerek felől, értetlen halálüvöltések, fájdalmas sikolyok. Sevanna most átkozódott csak igazán, hogy nem látja, mi történik. Újra ráüvöltött a Tudós Asszonyokra, hogy támadjanak, de mégis egyre kevesebb tűzgolyó és villám csapott a szekereket védő kupolába. És ekkor már ő is látta, mi történik.

Egész közel a szekerekhez cadn'sorba öltözött alakok és föld repült a magasba hatalmas robajjal. Nem egy helyen, hanem hosszú vonalban. Újabb és újabb robbanások rázták meg a földet: mindegyik egy kicsit távolabb csapott le a kocsiktól, mint az előző. Nem egyenes vonalban haladt a pusztítás, hanem kikerülhetetlen, zárt gyűrűben. Föld és emberek és Hajadonok... Még egy robbanás, és még egy, és még egy; majd hirtelen rohanó harcosok söpörtek át rajtuk. Shaidók, akik a robbanások elől menekültek. Sevanna lándzsával fenyegette őket, a vállukra, a fejükre csapott, az sem érdekelte, ha egy embere épp az ő ütése alatt roskadt össze.

– Vissza, harcoljatok! Harcoljatok a shaidók becsületéért!

Senki sem figyelt rá.

– Becstelen csürhe! Álljatok meg és harcoljatok!

Leszúrt egy menekülő Hajadont, de a többiek meg sem álltak, eltaposták a holttestet. Hirtelen észrevette, hogy a Tudós Asszonyok sincsenek már mind mellette, csak azok, akik a sebesülteket őrizték. Rhiale is futni kezdett, de Sevanna megragadta a karját, és visszarántotta. A torkának szegezte a lándzsát. Nem érdekelte, hogy Rhiale mit tud kezdeni az Egyetlen Hatalommal.

– Harcolnunk kell! Meg kell szereznünk Rand al'Thort!

Rhiale arca eltorzult a rettegéstől.

– Ha maradunk, mind meghalunk! Vagy rabláncon végezzük Rand al'Thor táborában! Maradj, Sevanna, halj meg, ha akarsz, de én nem vagyok Kőkutya!

Kitépte magát a másik szorításából, és elrohant. Sevanna még ott állt egy darabig, hagyta, hadd taszigálják a fejvesztve menekülő emberek. Végül ledobta a lándzsát, megtapogatta a tarsolyát, amelyben a díszesen faragott kőkocka lapult. Gondolkozott, hogy eldobja-e, de nem tette végül. Még nem adta föl. Felkapta a szoknyáit, hogy jobban tudjon futni, és a menekülők közé vetette magát. Ha a többiek cél nélkül menekültek is, az ő fejében ismét terv követett tervet. Rand al'Thor térden állva fogja szolgálni. És az aes sedai-ok is.

Mikor Alviarin végre otthagyhatta Elaida szobáját, úgy érezte magát, mint egy kifacsart konyharuha. Kívülről persze nem látszott rajta, hogy megviselte az amyrlinnel töltött pár óra, ugyanolyan összeszedett volt és hűvös, mint mindig. Büszkén vonult végig a márványlépcsők végeérhetetlen során. Egyenruhás szolgák hajlongtak előtte, mindegyik tartott a hideg és nyugodt Krónikaőrtől. Ahogy lejjebb haladt a Toronyban, egyre több nővérrel találkozott. A többségük viselte ajahja színével szegett aes sedai kendőjét, mintha ezzel a formalitással is hangsúlyozná, mennyivel többek a teljes jogú nővérek a többieknél. Sokan félve pillantottak Alviarinra, mások mosolyogva köszöntötték. Az egyetlen, aki mintha észre sem vette volna, Danelle volt, a Barna ajah álmodozó tagja. Nagy szerepe volt Siuan Sanche megbuktatásában és Elaida amyrlinné emelésében, de amilyen szétszórt volt, nem kovácsolt belőle semmiféle előnyt. Nem voltak barátai még a tulajdon ajahjában sem. Úgy tűnt, azt sem veszi észre, hogy a sietősen lépkedő Alviarin arrébb löki. A kemény tekintetű, nyurga Szürke, Berisha, és Kera, a szőke, kék szemű teari Zöld nővér még pukedliztek is előtte. Norine is majdnem pukedlizett, de csak majdnem! Ő ugyanis nem szerette Alviarint. Amilyen ostoba álmodozó volt, azt gondolta, hogy ha a Krónikaőr Fehér, hát Norine Dovarnának kéne hívni.

Persze senki sem várta el, hogy a nővérek pukedlizzenek a Krónikaőr előtt. Akik így tettek, alighanem abban reménykedtek, hogy Alviarin majd megemlíti tiszteletteljes viselkedésüket Elaidának. A többiek azon merengtek, vajon miféle parancsokat kaphatott, vajon az amyrlin most melyik nővért akarja megbüntetni apró hibáiért. Még a Pirosak sem mertek öt emeletnél közelebb menni Elaida új lakosztályához, és jó néhány nővér el is bújt, ha az amyrlin nagy ritkán lejött közéjük. A levegő szinte fojtott, úgy megülte a félelem, és ennek a rettegésnek semmi köze nem volt a lázadókhoz vagy a fókuszálni képes férfiakhoz.

Több nővér is megpróbált szóba elegyedni Alviarinnal, de ő szinte már udvariatlanul lökte félre őket. A legtöbben erre riadtan összenéztek: ugyan, mi történhetett, hogy beszélgetni sem áll meg? Elaidára gondoltak. Alviarinnak is egyre rajta járt az esze. Sokrétű asszony ez az Elaida. Első ránézésre egy gyönyörű, visszafogott, elegáns nő, másodikra pedig olyan, mint az acél. Veszedelmes és barátságtalan, mint egy csupasz penge. Lerohanta az embert, mikor győzködnie kellett volna, keménykedett, mikor mások óvatos rábeszéléssel vagy a Házak Játékával próbáltak volna célt érni. Rögtön látni lehetett rajta, hogy okos és ravasz, de nem kellett hozzá sok idő, hogy bárki felfedezze, minden erénye dacára Elaida csak azt látja, amit látni akar, és mindent megtesz azért, hogy a valóságot a saját elképzeléseihez igazítsa. Ez gyakran sikerült is neki, és még ez volt a kevésbé ijesztő két zavaró tulajdonsága közül. A veszedelmesebb a Jövendőmondás képessége volt.

Könnyű volt elfelejteni, hogy Elaidában megvan a Jövendőmondás képessége, olyan ritkán jelentkezett nála, és nagyon régen volt, hogy ez utoljára megtörtént. Alviarint megrázta a dolog. Senki nem tudta, Elaida mikor látja a jövőt, még Elaida maga sem, mint ahogy azt sem sejtette előre, mit fog látni pontosan. Alviarin most úgy érezte, mintha az amyrlin minden lépését követné.

Talán tényleg meg kéne ölnie. Nem Elaida lenne az első, akit titokban eltesz láb alól. Mégsem merné parancs vagy legalább engedély nélkül megtenni.

Megkönnyebbülten lépett be a lakosztályába, mintha Elaida árnyéka ide már nem jöhetne utána. Micsoda bolond gondolat. Ha Elaida akárcsak sejtené is az igazat, ezer mérföld sem lenne elég ahhoz, hogy Alviarin biztonságban érezhesse magát. Elaida most biztos azt hiszi, keményen dolgozik, személyesen körmöli le a rendeleteit – bár hogy a sok kiadott parancs közül melyiket és hogyan fogja leírni végül, még nem dőlt el. Nem Elaidán múlik. És nem is Alviarinon egymagán.

Kisebb szobái voltak, mint Elaidának, bár a mennyezet magasabban volt, és egy kis erkélyről a Torony előtti nagy térre láthatott, vagy száz láb magasból. Néha kiállt az erkélyre, hogy Tar Valont nézhesse. A világ legnagyobb városa ott feküdt a lába előtt. Megszámlálhatatlanul sok ember élt benne, de a többségük még annyit sem számított, mint egy paraszt a sakktáblán. A szobát domani ízléssel rendezték be: egyszerű, halvány fa bútorok voltak gyöngyház és borostyán berakással. Színes, virágmintás szőnyegek, és még színesebb faliszőnyegek díszítették a szobát – erdőket és vadászjeleneteket ábrázoltak. A berendezés még a lakosztály előző tulajdonosától maradt Alviarinra. Egyrészt azért nem cseréltette még ki az egészet, mert nem volt rá ideje, hogy ilyen ostobaságokkal törődjön, másrészt pedig hogy mindig eszébe jusson, mi az ára annak, ha valaki elbukik. Leane Sharif cselszövésekbe keveredett és elbukott, és most örökre elvágták az Egyetlen Hatalomtól. Szerencsétlen menekültként tengődik valahol a vadonban, ki van szolgáltatva a többi lázadó jóságának. Egész életében nyomorult roncs lesz, és a végén vagy öngyilkos lesz, vagy egyszerűen elfogy belőle az életerő, és csendben elsorvad. Alviarin ugyan hallott olyan elcsendesített asszonyokról, akik túlélték a dolgot, de őszintén szólva, nem hitte el, hogy ilyen létezhet. Ő még nem látott rá példát. Nem mintha nagyon keresett volna.

Az ablakon kinézve látta, milyen ragyogó a kora délután, de félúton sem járt a fogadószobájáig, mire a fény komor alkonyati szürkeséggé fakult. A sötétség nem lepte meg. Megfordult, és azonnal letérdelt.

– Magasságos Asszonyom, azért élek, hogy szolgáljalak.

Sötét árnyakba és tompa ezüst fénybe burkolódzott asszony állt előtte. Mesaana.

– Mondd csak el, mi történt, gyermekem!

A hangja úgy csendült, mintha kristályharangocskák csilingelnének.

Alviarin térden állva számolt be Elaida minden szaváról, bár nem egészen értette, miért is van erre szükség. Eleinte gyakran kihagyta az érdektelen részleteket, de Mesaana mindent számon kért rajta, minden egyes szót, mozdulatot, apró kis fintort. Mintha csak ő is ott lett volna. Akárhogy törte a fejét, Alviarin nem értette, Mesaanának mi szüksége van arra, hogy az ő beszámolóit is meghallgassa. Néhány dolgot azonban ő is jól értett.

Más Kiválasztottakkal is találkozott már. Kivételes lények voltak, csak az ostobák hívták őket Kitaszítottaknak. Lanfear is járt a Toronyban, és Graendal is – döbbenetes volt az erejük, parancsoló a megjelenésük, és egyetlen szót sem kellett szólniuk ahhoz, hogy Alviarin érezze, mennyivel alattuk áll. Ő csak egy ostoba kis küldönc hozzájuk képest, és örült, ha nagy ritkán megdicsérték azért, mert jól végezte a dolgát. Be'lal az éjszaka közepén ragadta el, Alviarin pedig még mindig nem tudta, hol járt akkor. A saját ágyában ébredt, és ez még annál is jobban megrémítette, mint hogy ezúttal egy fókuszálni képes férfival állt szemben. Be'lal szemében annyit sem ért, mint egy féreg, mint egy porszem: csak egy figura volt valami hatalmas játszmában, ami az ő parancsára lépked. Ishamael volt az első, aki meglátogatta: ő ragadta ki a Fekete nővérek névtelen tömegéből, ő tette meg az ajah fejévé.

Mindegyikük előtt térdelt, mindegyiknek azt mondta, hogy csak azért él, hogy őt szolgálja, és ezt komolyan is gondolta minden egyes esetben. Mindent megtett, amit kértek tőle, bármi is volt az. Végül is a Kiválasztottak épp hogy csak a Sötétség Nagyura alatt álltak hatalomban, és ha jutalmat vár fáradozásaiért, ha a halhatatlanságot akarja, amit a Kiválasztottak már láthatóan megkaptak, hát engedelmeskednie kell. Mindegyikük előtt térdelt, de csak Mesaana nem viselt emberi arcot, mikor megjelent előtte. A fény és árnyék köpenye, amelybe burkolódzott, alighanem az Egyetlen Hatalom műve volt, de Alviarin nem érezte a fonatait. Érezte Lanfear és Graendal erejét, tudta, mennyivel hatalmasabbak nála, de Mesaanánál nem érzett semmit. Mintha a nő nem is tudna fókuszálni.

Mindezt meg lehetett magyarázni, még ha a magyarázat rémítő volt is. Mesaana azért rejti el az arcát, mert Alviarin felismerné. Alighanem a Torony lakója. Elsőre ugyan őrültségnek tűnt a dolog, de semmilyen más indok nem állta meg a helyét. Ha viszont így áll a dolog, Mesaana alighanem a nővérek egyike. Semmiképp sem lehet szolga, hogy is vállalhatna ilyen megalázó szerepet egy Kiválasztott? De ki lehet az? Rengeteg nővér volt, aki eddig távol élt a Toronytól, és csak most tért vissza, Elaida hívására. A legtöbbjüknek nem voltak közeli barátai. Sőt, a legtöbbjüknek egyáltalán nem voltak barátai. Mesaana csak közülük való lehet. Alviarin mindenáron meg akarta tudni, melyik. Még ha nem is tudná hogyan felhasználni, a tudás már önmagában hatalom.

– Úgy, hát a mi kis Elaidánkon erőt vett a Jövendőmondás.

Mesaana hangja csilingelt, Alviarin döbbenten vette észre, hogy beszámolója végére ért. Fájt a térde, de tudta, hogy nem kelhet föl engedély nélkül. Árnyékujjak doboltak elgondolkozva az ezüst fényből szőtt ajkakon. Alviarin elmerengett. Látta már valamelyik nővérnél ezt a gesztust?

– Különös, hogy milyen érthető és mégis milyen kiszámíthatatlan. Mindig is ritka volt ez a képesség, és a legtöbben olyan ködösen fogalmaztak, hogy a költők is alig értették, mit jelenthet a jóslatuk. Addig legalábbis, amíg be nem következett, amiről szólt. Addigra minden világossá vált. De akkor már késő volt, hogy bármit is tehessenek.

Alviarin csendben maradt. A Kiválasztottak nem fecsegtek, hanem parancsoltak vagy számon kértek.

– Mindenesetre érdekes jóslat. A lázadók úgy végzik, mint egy... túlérett dinnye? Ez is a Jövendőmondás része volt?

– Nem vagyok benne biztos, Magasságos Asszonyom.

Alviarin lassan, bizonytalanul válaszolt: ő maga sem tudta, pontosan mit látott Elaida. Mesaana megvonta a vállát.

– Akár része a jövőnek, akár nem, mindenképpen hasznos lehet.

– Elaida veszélyes, Magasságos Asszony. A Jövendőmondás megmutathat neki olyasmit is, amit nem kellene látnia.

Kristálytiszta kacagás volt a válasz.

– Mit? Téged? A Fekete ajah nővéreit? Vagy azt hiszed, neked kellene engem megvédened? Néha olyan aranyos vagy, lányom. – Az ezüstös hang jól mulatott. Alviarin érezte, hogy elvörösödik, és remélte, hogy Mesaana zavarnak értelmezi, amit lát, nem haragnak. – Vagy azt javaslod, szabaduljunk meg Elaidától? Azt hiszem, még nincs itt az ideje. Meg kell tartanunk, amíg az ifjú al'Thor nem ér ide, és alighanem még utána is egy ideig. Írd csak meg az utasításait, és hajtsd is végre őket! Olyan szórakoztató, ahogy a kisded cselszövéseivel játszik. Néha már egész olyanok vagytok, mint az ajah volt egykor. Sikerülni fog Elaidának elraboltatnia Illian királyát vagy Saldaea királynőjét? Ti, aes sedai-ok csináltatok már ilyet, bár ha jól tudom, az elmúlt kétezer évben leszoktatok róla. És kit fog Cairhien trónjára ültetni? Vajon Darlin nagyúr annyira ódzkodik az aes sedai-októl, hogy még Tear trónját is visszautasítaná? Vagy Elaida egyszerűen felrobban türelmetlenségében, még mielőtt bármi más történne? Kár, hogy nem akar nagyobb hadsereget toborozni. Azt hittem, amilyen mohó, le fog csapni erre az ötletre.

A kihallgatásnak lassan vége volt – sosem tartott sokkal tovább annál, semhogy Alviarin elmondta, mit hallott Elaidától, és Mesaana kiadta az utasításait. Most viszont volt még egy kérdése.

– Mit tegyünk a Fekete Toronnyal, Magasságos Asszony?

Alviarin megnedvesítette a száját. Sokat tanult a Kiválasztottakról, mióta Ishamael először megjelent előtte: most már tudta, hogy se nem mindenhatók, se nem mindentudók. Azért ő lett a Feketék feje, mert Ishamael dühében megölte az elődjét, mikor rájött, Jarna Malari mit tervez, és haragjának még vagy két évig nem volt vége. Még egy amyrlint el kellett temetniük közben. Alviarin sokat gondolkozott azon, Elaidának vajon volt-e szerepe Sierin Vayu halálában. Ugyanis az amyrlint nem a Fekete ajah gyilkolta meg. A Sierin előtti amyrlint, Tamra Ospenyát Jarna úgy kifacsarta, mint egy citromot: kevés hasznos információt tudott meg tőle, aztán úgy hagyta ott, mintha álmában halt volna meg a nő. Alviarint és tizenkét társát addig kínozta a Nagytanács, míg csak be nem tudták bizonyítani Ishamaelnek, hogy ők nem tehetnek Ospenya haláláról. A Kiválasztottak nem voltak mindenhatók, és nem tudtak mindenről, de néha tudtak olyan dolgokat, amiket senki más. De ha ilyesmiről kérdezgették őket, könnyen dühbe gurultak. Az pedig veszedelmes volt. A legkevésbé a „miérttel” kezdődő kérdéseket szerették.

– Elég lesz ellenük ötven nővér, Magasságos Asszony?

Mesaana szeme olyan volt, mint két jéghideg csillag. Alviarin érezte, ahogy a fagy egyre feljebb kúszik benne. Hirtelen Jarna halála jutott az eszébe. A Szürke ajah tagjaként is számon tartott nőt sosem érdekelték a ter'angrealok, valahogy mégis belegabalyodott az egyik legveszélyesebbe, melyet évszázadok óta nem mert kipróbálni egyetlen nővér sem. Senki nem tudta pontosan, hogyan működik, és nem is tudtak utánamenni, hogy segítsenek. Még tíz napig hallották a sikolyait. A Torony többsége az erények tárházának tartotta Jarnát. Egy idő után bejutottak, és azt a keveset, ami a szerencsétlen nőből megmaradt, eltemették. Minden Tar Valonban vagy a környéken lévő nővér elment a temetésére.

– Kíváncsi vagy, gyermekem – mondta Mesaana hosszas hallgatás után. – Ha odafigyelsz, ez még hasznunkra lehet, de ha ostobaságokat kérdezel...

A fenyegetés fénylő kardként lebegett Alviarin feje fölött.

– Igyekszem nem kérdezni ostobaságokat, Magasságos Asszony. – Alviarin alig tudott megszólalni. A szája kiszáradt félelmében. – Bocsáss meg, Magasságos Asszony!

Semmiképp sem hagyja, hogy akár csak egyetlen Fekete nővér is Toveine-nel menjen. Mesaana lépett egyet, Alviarin fölé magasodott úgy, hogy a Krónikaőrnek egész ki kellett csavarnia a nyakát, ha úrnőjére akart nézni. Ahogy Alviarin az árnyékok és ezüst fények játékából álló arcra nézett, egy pillanatra úgy érezte, a Kiválasztott minden gondolatát ismeri.

– Ha engem akarsz szolgálni, gyermekem, akkor engedelmeskedned kell nekem. Nekem, és nem Semirhage-nak, és nem Demandrednek. Nem Graendalnek vagy valaki másnak. Csak nekem. És a Sötétség Nagyurának, természetesen, de rajta kívül egyedül nekem, és senki másnak.

– Azért élek, hogy téged szolgáljalak.

Rekedten suttogta csak, de remélte, hogy Mesaana hallja, milyen őszintén gondolja. A Kiválasztott egy hosszú pillanatig csak nézte, aztán rábólintott.

– Jól van, gyermekem. Tanítani foglak. De ne feledd, a tanítvány nem tanító. Én választom ki, ki mit tanul meg, és azt is én döntöm el, mikor és mennyit használhat fel belőle. Ha megtudom, hogy akárcsak a legkisebb morzsáját is továbbadtad annak, amit tanítottam neked, vagy hogy akár egy hajszálnyit is felhasználtál az új tudásodból az én engedélyem nélkül, eloltalak, mint egy gyertyát.

Alviarin nyelt egy nagyot. Mesaana hangjában nem volt harag, csak bizonyosság.

– Azért élek, hogy téged szolgáljalak, Magasságos Asszonyom. Azért élek, hogy engedelmeskedjek neked.

Maga sem hitte még el, amit most megtudott a Kiválasztottról. A tudás pedig hatalom.

– Nincs sok erőd, gyermekem. Nincs sok, de az épp elég lesz. – Hirtelen egy fonat jelent meg a semmiből. – Ez – csilingelte Mesaana – egy Kapu.

Pedron Niall elégedetlenül dörmögött, ahogy Morgase diadalmas mosollyal tette le a fehér kis figurát a táblára. Egy kevésbé ügyes játékos még megpróbálta volna megverni a királynőt, jó tucatnyi lépés volt még hátra a játszma végéig, de Niall is látta, amit Morgase: ezt a játékot elvesztette. A vele szemben ülő aranyhajú nő eleinte még vesztésre játszott, hátha azzal könnyebben megnyeri a főúrkapitány jóindulatát. Ilyenkor Niall rettenetesen dühös volt, hiszen annyira nem volt gyenge játékos, hogy ne lásson át az asszony igyekezetén, ahhoz pedig túl büszke volt, hogy ajándékként fogadja az efféle diadalt. Most már Morgase is mindenáron győzni akart, és a játszmák felét meg is nyerte. Niallnak már hosszú évek óta nem akadt ilyen kemény ellenfele.

– Ön nyert, asszonyom.

Andor egykori királynője kecsesen bólintott. Előbb vagy utóbb ismét Andor királynője lesz, Niall ebben biztos volt. Magas nyakú zöld selyemruhájában Morgase valóban királynői látvány volt, még a homlokán csillogó izzadtságcsöppek dacára is. Nem tűnt elég idősnek ahhoz, hogy akkora lánya legyen, mint Elayne, az meg egyenest hihetetlen volt, hogy ő lenne Gawyn anyja.

– Nem vette észre, Niall főúrkapitány, hogy már rögtön felfedeztem azt a csapdát, amelyet a harmincegyedik kő letételekor kezdett el kiépíteni, és igazinak hitte azt a figyelemelterelő támadást, melyet a negyvenharmadik kövemmel indítottam.

Kék szeme izgatottan csillogott. Morgase szeretett nyerni, és szeretett úgy játszani, hogy nyerhessen.

Persze mindez – a kőjáték, az udvariasság – csak arra szolgált, hogy elterelje a figyelmüket a valódi helyzetről. Morgase tudta, hogy fogoly a Fény Erődjében, bármit mondanak is itt tartózkodása okáról. Bármilyen kedvesen bánnak is vele, ő csak egy fogoly. Méghozzá egy jól titkolt fogoly. Niall ugyan hagyta, hogy a legvadabb híresztelések keljenek szárnyra új vendégéről, de nem erősítette meg, hogy Andor királynője volna az. Andor túlságosan régóta állt szemben a Fény Gyermekeivel. Erről a témáról nem mondhat semmi biztosat egész addig, amíg a légiók be nem vonultak Andorba. Akkor majd Morgase kiállhat a csapatok élére, és maga vezetheti őket. Ezt az asszony is jól tudta. Talán azt is tudta, hogy Niall tisztában van azzal, Morgase megpróbálja meglágyítani a szívét. Az egyezmény, amelyet aláírtak, olyan hatalmat adott a Fény Gyermekei kezébe Andorban is, amilyet Amadiciában képviseltek, és Niall sejtette, hogy az asszony egyre csak azon töri a fejét, hogy enyhíthetné a feltételeket, és végül hogyan játszhatná ki a Fény Gyermekeit egészen. Csak azért írta alá azt az egyezményt, mert nem volt más választása, de még sarokba szorítva is olyan ügyesen manőverezett és tárgyalt, mint amilyen ügyesen a kövekkel játszott. Ilyen gyönyörű asszonyról nem is gondolta volna, hogy ennyire kemény lehet. Sőt. Sokszor inkább kemény volt, mint gyönyörű. Hagyta ugyan, hogy elsodorja a kőjáték heve, de Niall ezért nem tudott haragudni rá, hiszen ő is legalább annyira élvezte a közös játszmákat, mint Morgase.

Ha akár csak húsz évvel fiatalabb lett volna, Niall talán jobban hajlott volna az asszony szavára. Hosszú évek óta özvegy volt már, és a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya kevés időt tölthetett csinos asszonyok társaságában. Ritkán volt másra is érkezése, mint hogy a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya legyen. Ha akár csak húsz évvel fiatalabb lenne – vagy inkább huszonöttel – és Morgase-t nem a tar valoni boszorkányok nevelték volna fel... Könnyű volt erről elfeledkezni az asszony jelenlétében. A Fehér Torony az igazságtalanság és az Árnyék melegágya volt, és Morgase túl sokáig élt abban a fertőben. Rhadam Asunawa, a Fővallató hónapokig kínoztatta volna, hogy megfizessen minden Fehér Toronyban töltött napjáért, és a végén felakasztotta volna, ha Niall hagyja. A főúrkapitány sóhajtott egy nagyot.

Morgase még mindig diadalittasan mosolygott, de kék szeme a főúrkapitány arcát fürkészte. Ha akarta volna, sem tudja palástolni, milyen okos asszony. Niall bort töltött mindkettejüknek az asztal mellett álló ezüstkannából. A kanna egy tál vízben állt, pedig a víz nemrég még jég volt.

– Niall főúrkapitány...

A pillanatnyi habozás jól illett a kérés elé. Morgase kérőn nyújtotta ki a férfi felé keskeny, kecses kezét, mintha ezzel is mutatná, mennyire fontos neki, amit mondani fog. Régen ő is csak Niallként emlegette a főúrkapitányt, annyi megvetéssel, amit egy részeg istállószolga sem érdemel, de ezek az idők már elmúltak. A pillanatnyi habozás jól illett volna a kérés elé, ha Niall nem tudja, miről van szó.

– Niall főúrkapitány, csak megengedi, hogy Galad egy napra Amadorba jöhessen, és találkozhassak vele. Csak egy napra, nem többre.

– Sajnos – Niall gondolkozás nélkül válaszolt –, Galad kötelességei nem engedik, hogy elhagyja északi határainkat. Büszke lehet rá, hisz fia a Fény Gyermekeinek legtehetségesebb fiatal tisztjei közé tartozik.

Morgase mostoha fia még jól jöhet, ha az asszony makacskodik, de egyelőre akkor látták a legnagyobb hasznát, ha a helyén marad. Kiváló tiszt volt, talán a legjobb, aki Niall vezetése alatt a Fény Gyermekeihez csatlakozott, és egyáltalán nem volt szükség arra, hogy hűségét azzal tegyék próbára, hogy elárulják neki, anyja náluk raboskodik.

Az asszony arca épp csak megfeszült, alig árulta el csalódottságát. Nem először kérte, hogy hadd találkozzon a mostohafiával, és nem is utoljára. Morgase Trakand nem adta meg magát, csak azért, mert mindenki láthatta, hogy veszített.

– Ahogy gondolja, Niall főúrkapitány. – Olyan alázatos volt a hangja, amilyen csak lehetett. Az alázatosság új taktika volt részéről, és nyilván nagy erőfeszítésébe került. – Csak egy aggódó anya...

– Főúrkapitány uram? – Mély, zengő hang szakította félbe az ajtóból. – Attól tartok, olyan híreket hoztam, melyek nem várhatnak, nagyuram.

Abdel Omerna szép szál férfi volt, a Fény Gyermekei úrkapitányainak fehér és arany köntösét viselte. Büszke arcát őszülő haj keretezte, a szeme sötéten csillogott. A lábujjától a feje búbjáig bátor és határozott ember volt, igazi hős. És sült bolond, bár ezt első pillantásra senki sem mondta volna meg.

Morgase egy kicsit hátrahúzódott, a legtöbb embernek fel sem tűnt volna, hogy megmozdult. Úgy tudta, Omerna a Gyermekek kémfőnöke – mindenki így tudta –, és legalább annyira tartott tőle, mint Asunawától, ha nem jobban. Még maga Omerna sem tudta, hogy nem ő a valódi kémfőnök, hogy őt csak dísznek használja a főúrkapitány, csalinak, hogy mindenki figyelmét elterelje az igazi kémfőnökről, akit rajta kívül senki sem ismert. Sebban Balwer volt az, Niall száraz, unalmas írnoka. Azért persze olykor Omerna is hozott hasznos információkat. Néha döbbenetes híreket. Niall nem kételkedett benne, hogy csak akkor törne rá így, ha Rand al'Thor áll a város kapui előtt, százezres sereggel. Remélte, hogy Omerna ezúttal téved.

– Tartok tőle, a reggeli játéknak ezúttal vége.

Niall meghajolt Morgase előtt, a királynő válaszul kecsesen biccentett egyet.

– Talán este folytathatjuk...? – Az asszony hangja még mindig gyanúsan alázatos volt. – Már ha velem vacsorázik, nagyuram...

Niall természetesen elfogadta a meghívást. Nem tudta, mit akar elérni az asszony ezzel a hirtelen jött szelídséggel – aligha azt, amire a nagyszájú szolgalegények célozgatnak –, de mindenképp érdekes lesz kitalálnia. Csupa meglepetés volt ez a nő. Milyen kár, hogy boszorkányok nevelték!

Omerna egészen a földbe ágyazott arany napkorongig lépett. A korongot már csúnyán megkoptatta a kérelmezők hada az évszázadok alatt. Ettől eltekintve a szoba egyszerű volt, csak a legyőzött hadseregek tépett zászlói díszítették a falakat. Omerna szó nélkül nézte, ahogy az asszony a főúrkapitány körül legyeskedik, mintha ő ott sem lenne. Csak akkor szólalt meg, mikor Morgase már becsukta maga mögött az ajtót.

– Még mindig nem találtam meg sem Elayne-t, sem Gawynt, uram.

– És ez lenne az a sürgős hír?

Niall ingerültnek tűnt. Balwer azt mondta, Morgase lánya Ebou Darban van, nyakig a boszorkányok valamelyik mocskos cselszövésében. Már kiadta a megfelelő utasításokat Jaichim Carridinnek. Az asszony másik fia még mindig a boszorkányok szolgálatában állt, alighanem Tar Valonban. Balwernek arrafelé kevés kéme akadt. Niall belekortyolt a kellemesen hideg borba. A csontjaiban már érezte az öregkor hidegét és törékenységét, de ez az árnyékszülte forróság megizzasztotta őt is, és gyakran kiszáradt a szája. Omerna zavartan húzta össze magát.

– Hát... nem, nem, uram. – Sokáig kutatott a köpenye zsebében, majd egy kis csontgurigát húzott elő. Három piros csík díszítette. – Azt mondta, uram, hozzam ide, amint megérkezett.

Niall már ki is kapta a kezéből az üzenetet. Erre várt mióta, ezért nem indult még meg Andor felé a légióival, hogy Morgase vezetésével és nevében elfoglalja az országot. Ha ez nem csak Varadin zavaros fecsegése, aki nyilván megháborodott, mikor Tarabon darabokra hullott körülötte, akkor Andornak várnia kell. Andornak, és talán minden másnak.

– Bebizonyosodott, hogy a Fehér Torony valóban kettészakadt – folytatta Omerna –, a Fekete... a Fekete ajah kaparintotta meg a hatalmat.

Nem csoda, hogy idegesnek tűnt, hiszen ez eretnekség volt. A Fekete ajah nem létezett, minden boszorkány árnybarát volt. Niall oda sem figyelt rá, feltörte a tekercset leragasztó viaszpecsétet. Balwer kezdte el terjeszteni ezeket a pletykákat, az ő parancsára, s most visszaért hozzá a hír. Omerna mindent elhitt, amit csak mondtak neki.

– És arról is vannak beszámolóim, hogy a boszorkányok a hamis Sárkánnyal, al'Thorral tárgyalnak, uram.

Még szép, hogy a boszorkányok tárgyalnak vele! Hiszen az ő teremtményük, az ő bábjuk. Niall oda sem figyelt arra, Omerna mit gagyog, hanem visszasietett a játékasztal mögé, miközben kihúzta a csövecskéből a vékony papírdarabot. Kevesen tudták, hogy egyáltalán kap ilyen titkos üzeneteket, azt pedig senki sem láthatta, mi áll bennük. Remegett a keze, ahogy kihajtogatta a lapot. Azóta nem remegett így, hogy legénykorában az első csatát várta, ez pedig már több, mint hetven éve volt. A keze most már mintha csak csont és ín lenne, de talán még van benne elég erő, hogy megtegye, amit kell.

Nem Varadin írt, hanem Faisar. Őt más célból küldte Tarabonba. Niall torka összeszorult. A férfi hitetlenkedve, elkeseredve futotta át a sorokat. Érthető volt minden betű, ez nem a Varadin féle zagyvalék volt. Varadin alighanem teljesen megbolondult, Niall ezért sem hitte el, amit írt. De Faisar józanságához nem férhetett kétség, és ez az üzenet Varadin legszörnyűbb jóslatait váltotta valóra. Sőt, még azokon is túltett. Al'Thor veszett dög volt, mindent elpusztított, amihez csak hozzáért, és most egy újabb féreg jelent meg a fajtájából, aki talán még ennél a tar valoni boszorkák által irányított hamis Sárkánynál is veszedelmesebb! Hogy a Fénybe fog elbánni mindkettővel?

– Úgy tűnik, Tenobia királynő elhagyta Saldaeát, uram. És a... A Sárkány követői Altarában és Murandyban pusztítanak. Arról is hallottam, hogy Kandorban megtalálták Valere Kürtjét.

Niall még mindig nem figyelt arra, Omerna mit beszél. Egyszer csak azt vette észre, hogy a férfi mellette áll. Az ajkát nyalogatta, és a keze hátával törölte ki a szeméből az izzadtságot. Alighanem azért jött, hogy ellessen egy pár szót az üzenetből. Nos, elég hamar mindenki fogja tudni, mi is állt benne.

– Úgy tűnik, a legvadabb ötleteid közül az egyik nem is volt olyan vad...

Niall érezte, hogy egy kés csúszik a bordái közé. Megdöbbenésében mozdulni sem tudott. Omerna ezt kihasználta, és újra és újra beledöfött. Nem Niall volt az első főúrkapitány, aki így végezte, de sosem gondolta volna, hogy épp Omerna öli meg. Megpróbálta ellökni a másikat, de nem volt elég erő a karjában. Omernába kapaszkodott. Az megtartotta, és mélyen a szemébe nézett. A gyilkos arca egész vörös volt, úgy tűnt, mindjárt elbőgi magát.

– Meg kellett tennem! Meg kellett tennem! Hagyta, hogy a boszorkák zavartalanul ülésezzenek Salidarban, és...

Mintha csak most vette volna észre, hogy átöleli az áldozatát, ellökte Niallt.

A főúrkapitány lábából kiszaladt az erő. A játékasztalnak esett, felborította a könnyű bútordarabot. Csizmadobogást hallott, nagy nehezen felemelte a fejét. Eamon Valda rohant be, Omerna tágra nyílt szemmel hátrált el előle. Valda is éppolyan méltónak tűnt az úrkapitányi rangra, mint Omerna, fehér-arany köpenye lobogott mögötte. Még ha nem is volt olyan magas, olyan tiszteletet parancsoló, mint Omerna, Valda sötét arca keménységet sugárzott, és kardja, a sokak által irigyelt, gémmel jelölt penge, már a kezében volt.

– Árulás! – kiáltotta, és leszúrta Omernát. Niall nevetett volna, ha tud, de levegőt is alig bírt venni. Hallotta, hogy bugyog a torkában a vér. Sosem szerette Valdát – valójában mélyen megvetette –, de valakinek tudnia kellett. Tekintetével a Tanchicóból érkezett jelentést kereste, amit meg is talált, nem messze a kezétől. Ha ott marad, nem veszik észre, de ha megfogja, a holtteste kezében meglelik... Ezt az üzenetet meg kell kapniuk. Ujjai lassan kúsztak át a padlón, de ügyetlenségében arrébb lökte a papírt, ahelyett, hogy megfogta volna. A tekintete elhomályosult. Nehezen bírta rá magát, hogy tovább keresse. De meg kell találnia. Meg kell... A köd egyre sűrűbb lett. Ordítozott magával, tudta, hogy valójában nincs köd. A köd egyre sűrűbb lett, és tudta, hogy odakinn az ellenség várja: láthatatlan, rejtőzködő ellenfél, aki még Rand al'Thornál is veszélyesebb. Az üzenet. Mi? Miféle üzenet? Itt volt az ideje, hogy nyeregbe szálljon és kihúzza a kardját, itt volt az ideje az utolsó nagy csatának. A Fényre, akár nyer, akár veszít, nem késlekedik! Megpróbált vicsorogni.

Valda Omerna ruhájába törölte a véres pengét. Észrevette, hogy az öreg farkas, ha nehezen, vérrel félig telt tüdővel is, de még mindig lélegzik. Fintorogva hajolt oda, hogy véget vessen a szenvedéseinek, de egy hosszú, keskeny ujjú kéz húzta vissza.

– Főúrkapitány akarsz lenni ezután, fiam?

Asunawa fájdalmas arca legjobban egy mártírhoz illett volna, de a barna szemekben izzó tűz még azokat is megingatta magabiztosságukban, akik nem tudták, hogy ő a Fővallató.

– Könnyen az lehetsz, ha tanúsítom, hogy te ölted meg Pedron Niall gyilkosát. De ha azt is hozzá kell tennem, hogy utána elvágtad Niall torkát...

Valda vicsorát mosolynak is lehetett hinni, némi jóindulattal. Asunawa az igazság híve volt, de néha egészen érthetetlenül használta azt. Csomókba kötötte, felakasztotta, megnyúzta, miközben sikoltozott, de Valda még sosem hallotta valóban hazudni. Még egy pillantást vetett Niall megüvegesedő tekintetére és a holttest alatt egyre terjedő vértócsára, majd elégedetten felállt. Az öregember meg fog halni.

– Az lehetek, Asunawa?

A Fővallató tekintete egyre jobban izzott. Asunawa hátralépett, nehogy fehér köpenyét beszennyezze Niall vére. Még egy úrkapitány sem üthetett meg vele szemben ilyen bizalmaskodó hangnemet.

– Lehetsz, fiam. Talán. Bár nem mutatkoztál elég készségesnek arra, hogy azt a Morgase nevű boszorkányt a Fény Kezére add. Amennyiben megígéred, hogy ez így lesz...

– Morgase-re még szükség van.

Valda élvezte, hogy félbeszakíthatja a másikat. Nem szerette a Vállatókat, a Fény Kezeit, ahogy magukat hívták az inkvizítorok. Ki szeretné azokat, akik mindig csak megkötözött, fegyvertelen emberekkel harcoltak? Elkülönültek a Fény többi Gyermekétől. Asunawa köpenyén csak a Vallatók jelvénye látszott, a skarlát pásztorbot, az arany napkorongot nem is hímeztette rá. És ami még ennél is rosszabb volt, azt hitték, hogy az ő izzó vasakkal és nyújtópadokkal végzett munkájuk volt a Gyermekek egyedüli dolga.

– Morgase a kezünkbe adja Andort, nem ölhetjük meg előtte. És nem vonulhatunk Andor ellen, amíg a Próféta banditái szabadon garázdálkodnak. – Először a Prófétával kellett végezni, aki az Újjászületett Sárkányt dicsőítette, és gondolkozás nélkül felgyújtotta azokat a falvakat, ahol a kelleténél lassabban álltak át Rand al'Thor hitére. Niall mellkasa már alig mozgott. – Már amennyiben nem akarod Amadiciát Andorra cserélni, ahelyett, hogy mindkettőt magadénak tudhatod. Holtan akarom látni al'Thort, és a Fehér Tornyot a földdel fogom egyenlővé tenni, ha lehet. De nem hagyom, hogy nagy buzgalmadban belerondíts a terveimbe.

Asunawa nem ingott meg, nem volt gyáva ember. Itt semmiképp sem, hiszen az Erődben Vallatók százai lesték a parancsát, és a legtöbb Gyermek félt tőlük. A Valda kezében tartott karddal sem törődött, csak mártírarcán mélyült el még inkább a szomorúság. Még az izzadsága is mintha a bánat megannyi könnye lett volna.

– Ha így áll a dolog, azt hiszem, Canvele úrkapitány az igazságot akarja majd tudni, attól tartok...

– Attól tartok, Canvele az én oldalamon áll. – Hajnal óta legalábbis. Canvele nem volt ostoba, és látta, hogy Valda egy harcra kész légióval érkezett. – Nem az a kérdés, hogy ki lesz az új főúrkapitány, hanem hogy a Fény Kezét ki vezeti majd az igazságért vívott harcában.

Asunawa nem volt ijedős, és még Canvelénél is okosabb volt. Arcizma sem rezdült, azt sem kérdezte, Valda hogy képzelte, hogy ilyen egyszerűen megválasztatja magát.

– Értem – mondta egy pillanatnyi habozás után, majd mézédes hangon hozzátette: – Teljesen meg akarod kerülni a törvényt, fiam?

Valda majdnem elnevette magát.

– Megvizsgálhatod majd Morgase-t, de kínvallatásról szó sem lehet. Addig semmiképpen sem, amíg Andor nem a miénk. Az pedig eltart egy ideig. Hiszen az Oroszlános Trónra még neki kell kineveznie az új uralkodót; és persze olyat, aki épp olyan jól tudja, hogy kell kezelni a Fény Gyermekeit, mint a mi jó Ailron királyunk. Ez pedig sok időt vesz igénybe.

Asunawa talán értette, miről van szó, talán nem. Beszélt volna még, de az ajtó felől hitetlenkedő sóhajt hallott. Niall savanyú képű írnoka állt ott, összeszorított szájjal, és hitetlenkedve bámult az előtte állókra. Tekintetével kerülte a két holttestet.

– Szomorú nap ez a mai, Balwer mester – mondta Asunawa kenetteljesen, a hangja szomorúan csengett. – Omerna, ez az aljas áruló, megölte a mi Pedron Niall főúrkapitányunkat, a Fény világítsa meg a lelkét.

Nem hazudott: Niall már nem mozdult, és a gyilkosa áruló volt.

– Valda úrkapitány sajnos későn érkezett, hogy őt megmenthesse, de Omernát bűne legmélyén elpusztította.

Balwer összerezzent, és tördelni kezdte a kezét. A madárszerű, szikár fickó idegesítette Valdát.

– Ha már itt van, Balwer, akár hasznossá is tehetné magát.

Nem szerette a haszontalan embereket, és az írnok a megtestesült haszontalanság volt.

– Vidd el ezt az üzenetet minden úrkapitánynak, aki az Erődben tartózkodik! Mondd meg nekik, hogy a főúrkapitányt meggyilkolták, és ezért összehívom a Fény Felkentjeinek Tanácsát!

Az első dolog, amit főúrkapitányi kinevezése után tenni fog, az lesz, hogy kirúgja Balwert. De úgy, hogy kettőt perdül estében. Utána pedig kerít magának egy új írnokot. Egy olyat, aki nem rezzen össze minduntalan.

– Ahogy mondja, nagyuram – Balwer hangja száraz volt és vékony –, minden úgy lesz, ahogy mondja.

Végre rávette magát, hogy Niall holttestére nézzen. Ahogy egy mély meghajlással szinte kiugrott a szobából, le sem vette róla a tekintetét.

– Ezek szerint mégis te leszel az új főúrkapitány – mondta Asunawa, miután Balwer becsukta az ajtót.

– Úgy tűnik – válaszolta Valda szárazon.

Niall kinyújtott keze mellett egy papírszelet hevert. Olyan papír, melyet titkos üzenetek küldésére használ az ember. Valda felvette, aztán undorodva felsóhajtott. A levél túl sokáig ázott Niall vérében, a tinta elmosódott. Az üzenet elveszett.

– És a Kéz megkapja Morgase-t, mikor már nem lesz rá szükséged többé.

Ez kijelentés volt, nem kérdés, de Valda rábólintott.

– Magam kísérem majd el hozzád.

Valami kis ízelítőt azért Asunawa is kaphat. Morgase legalább majd megtanulja, hogy jobb, ha együttműködik. Valda eldobta a holttest mellett talált szemetet. Az öreg farkas bátorságát és józan eszét is elvette a kor. Neki, Eamon Valdának kell térdre kényszerítenie azokat az átkozott boszorkányokat és a hamis Sárkányukat.

Gawyn a hasán feküdt, és a pusztítás nyomait nézte komoran a délutáni napsütésben. Dumai Kútja több mérföldnyire volt innen, valamerre keletre a lágyan hullámzó dombok között, de még itt is látta a szekerekből felszálló füstöt. Nem tudta, mi történhetett, miután maga köré gyűjtötte az összes Suhancot, akit csak tudott, és kitört az aielek gyűrűjéből. Akkor épp al'Thor uralta a helyzetet, al'Thor és azok a feketébe öltözött férfiak, akik mintha fókuszáltak volna, és egyaránt pusztították az aieleket és az aes sedai-okat. Mikor látta, hogy a nővérek is menekülni kezdenek, akkor értette meg, hogy minden elveszett, és jobb, ha ő is fut.

Bárcsak megölhette volna al'Thort! Bosszúból az anyjáért, akit al'Thor cselszövése ölt meg. Egwene ugyan tagadta, de nem tudta bebizonyítani, hogy nem így volt. Ha Minnek igaza volt – magával kellett volna hoznia, mikor otthagyta a tábort, bármit mondott is a lány; sok mindent máshogy kellett volna ma csinálnia –, ha Minnek igaza volt, Elayne szerelmes volt al'Thorba. Már ez önmagában elég lett volna ahhoz, hogy megölje azt a fickót. Talán az aielek megtették helyette. Bár nem hitte volna, hogy nekik sikerült.

Keserűen nevetett, és állított egyet a távcsövén. Az egyik arany pántra az volt írva, hogy: „Morgase, Andor királynője, szeretettel fiának, Gawynnak. Bárcsak élő kard lehetne húga és Andor védelmében”. Összeszorította a szívét, ha ránézett.

Nem volt túl sok látnivaló a kiégett füvön és az apró, száraz fák ritkás csoportjain kívül. A szél még mindig fel-felkavarta a port. Néha mintha mozgást látott volna a dombok között, emberek mozgását. Biztos volt benne, hogy aieleket lát. Az ő zöldruhás Suhancai nem olvadtak bele ilyen jól a környezetbe. A Fény adná, hogy ne csak azok meneküljenek meg, akiket ő hozott ki!

Ostoba volt. Meg kellett volna ölnie Rand al'Thort. Nem tudta megtenni mégsem. Nem azért, mert ő volt az Újjászületett Sárkány, hanem mert megígérte Egwene-nek, hogy nem bántja al'Thort. Senki nem figyelt az alázatos kis beavatottra, el is tűnt Cairhienben, Gawynnak is csak egy levelet hagyott. A fiú már annyiszor elolvasta, hogy a papír elfoszlott ott, ahol össze volt hajtva. Nem lepődött volna meg, ha azt hallja, Egwene azért ment el, hogy al'Thornak segítsen. Nem szeghette meg a szavát, különösen, hiszen annak a nőnek adta, akit szeretett. Ezt az ígéretet meg kell tartania. Bármibe kerül is neki. Remélte, hogy a lány nem haragszik majd rá amiatt, hogy kénytelen-kelletlen átértelmezte az ígéretet: nem tett semmit al'Thor ellen, de érte sem. A Fény adja, hogy arra sose kérje meg Egwene, hogy al'Thort segítse. A nők teljesen megbolondítják a férfiakat, és ő jó példa volt arra, hogy ez mennyire igaz.

A szeméhez kapta a távcsövet. Egy lovast látott: asszony volt, erős, fekete lovon. Nem látta az arcát, de egyetlen szolga sem viselne a lovagláshoz felhasított ruhát. Ezek szerint legalább egy aes sedai megmenekült. Ha a nővérek kijutottak abból a csapdából, talán a Suhancok közül is megmenekül egy pár. Ha szerencsés, megtalálja őket, még mielőtt az aielek kis csoportokra szakítják és levadásszák őket. De először ezt az asszonyt kell megmentenie. Sok szempontból szívesebben hagyta volna itt, de mégsem hagyhatott magára egy asszonyt a vadonban úgy, hogy ráadásul az aielek bármikor lelőhetik. Ahogy felpattant, hogy integessen neki, a ló hirtelen megtorpant és összeesett, lovasa a fején átbucskázva a földre bukott.

Gawyn káromkodott egy cifrát, mikor a távcsővel jobban megnézte, mi történt. A ló oldalából egy nyíl állt ki. Végigpásztázta a környező dombokat, és alig tudott elfojtani egy újabb szitoközönt. Az aes sedai-tól alig száz lépésnyire vagy két tucat elkendőzött aiel állt egy dombtetőn. A nővér nehézkesen kecmergett fel. Ha van esze, az Egyetlen Hatalommal megvédheti magát. Egy pár aiel nem tehet kárt benne, és a Hatalom használata nélkül is távol tarthatja magától a nyilakat, akár a ló teteme mögé bújva. Gawyn mégis jobban érezte volna magát, ha az asszony baj nélkül elér hozzá. Óvatosan lekúszott a dombtetőről, hogy még az aielek se lássák, és csak akkor állt fel, mikor már a lejtő takarásában volt.

Ötszáznyolcvanegy Suhancot hozott magával délre, majdnem az összeset, aki már olyan jól forgatta a fegyvert, hogy elhagyhatta Tar Valont. Most pedig kétszázan sem voltak, akik lóháton várták a völgy mélyén. Gawyn már azelőtt is sejtette, hogy nem térnek vissza Tar Valonba, mielőtt Dumai Kútjánál lecsaptak rájuk az aielek. Nem tudta volna megmondani, hogy vajon Elaida vagy Galina parancsára fogják megölni őket a nővérek, és azt sem, hogy miért, de érezte, hogy így lesz. Szó se róla, így is lett, még ha az eredeti parancs kiadóinak nem is tetszene, ahogy megvalósult a terv. Nem csoda, hogy szívesebben menne az aes sedai-ok nélkül, ha van rá mód.

Egy nagy, szürke ló mellett állt meg. Fiatal fiú ült rajta – de hát az összes Suhanc fiatal volt. A legtöbbnek még csak háromnaponta kellett borotválkoznia, és volt, akinek egyáltalán nem. Jisao is ezek közé tartozott: csak a látszat kedvéért karistolta össze arcát a borotvával. Mégis kiérdemelte, hogy a gallérján egy ezüst torony legyen. A Siuan Sanche letartóztatását követő harcokban derekasan helytállt, kiérdemelte a veterán nevet. Bármilyen fiatal volt is, a pillantása olyan keménynek tűnt, mint egy nála harminc évvel idősebb emberé. Gawyn elgondolkozott, vajon az ő szeme milyen lehet.

– Jisao, egy bajba került nővéren kéne segítenünk...

Vagy száz aiel tűnt fel a dombtetőn. A Suhancokat meglátva megtorpantak, nem számítottak rájuk, de sem a döbbenet, sem az ellenség számbeli fölénye nem tartotta vissza őket. Már fel is kötötték fekete arckendőiket, és lerohantak a domboldalon, lándzsáikkal egyformán támadván lovat és lovast. Tudták, hogyan kell lovasok ellen harcolniuk. A Suhancoknak is volt már tapasztalatuk abban, hogy mit kell az aielekkel csinálni, és a lassú felfogásúak már rég kihullottak közülük. Néhányuknak keskeny, hosszú lándzsájuk volt, amely másfél lábnyi acélban végződött, és fölötte egy keresztvasban, hogy a lándzsa ne csússzon át a támadó ellenfélen. Mindegyikük jól forgatta a kardot, talán csak a kardmesterek lehettek náluk jobbak. Kettes-hármas csoportokba álltak, egymás hátát figyelték, és a lovakat folyamatosan táncoltatták, nehogy az aielek annyira közel merészkedhessenek, hogy elvághassák az állatok inát. Csak a legfürgébb aielek jutottak át az acélkörön. Az idomított harci lovak maguk is értékes fegyvernek bizonyultak, nehéz patáikkal beszakították a gyalogos ellenfél fejét, vagy a foguk közé kaptak egy-egy aielt, és addig rázták, amíg volt benne élet. A lovak nyerítettek harc közben, az emberek nyögtek a nagy megerőltetéstől, ordítottak, ahogy elkapta őket a harc láza, a láz, hogy még élnek, és akkor is élni fognak, ha ehhez derékig kell gázolniuk a vérben. Ordítva öltek és ordítva haltak meg, nem is tűnt olyan nagynak a különbség.

Gawynnak nem volt sok ideje nézelődni vagy hallgatózni. Ő volt az egyetlen gyalogos Suhanc, fel is figyeltek rá az aielek. Három cadin'sorba öltözött lándzsás alak átrohant a lovak között, és rávetette magát. Talán azt hitték, könnyű préda lesz, hárman csak elbánnak vele. Tévedtek. Gawyn sima, elegáns mozdulattal rántotta ki a kardját a hüvelyből, és máris a Lecsapó sólyom manőverbe kezdett. Borostyán átöleli a tölgyet, Kel a hold a víztükör felett... Háromszor érezte, hogy a kardja egy kicsit megrándul, ahogy eleven húsba szalad; három ellenfele már a földön hevert. Kettő még mozgott, de azok sem tudtak lábra állni. A következő aiel azonban veszélyesebbnek tűnt.

A karcsú fickó vagy fél fejjel magasabb volt Gawynnál. Egy kígyó kecsességével mozgott, és olyan erővel csapta oda a pajzsát Gawyn kardja elé, hogy a fiúnak majd kiszakadt a válla. A Siketfajd táncából kénytelen volt a Levegőhajtogatásba váltani, végül az Udvaronc legyezi magát jött. Mindháromszor megvágta az aielt, de komoly sebet nem ejtett rajta. Viszont ő is kapott egy csúnya vágást a combjára, ha nem mozdul elég gyorsan, az aiel átszúrja a lábát.

Óvatosan köröztek egymás körül, a külvilág megszűnt a számukra. Gawyn érezte, milyen forró a lábán végigcsurranó vér. Az aiel támadást tettetett, hátha ez megzavarja a fiút. Gawyn egyik formagyakorlatból a másikba siklott, remélte, hogy az aiel egyszer elvéti a lépést, és csak egy kicsit, egy nagyon kicsit túllendíti a lándzsáját.

Végül a vakszerencse döntött. Az aiel hirtelen megbotlott, és Gawyn még azelőtt leszúrta, hogy észrevette volna a lovat, ami ellenfelét fellökte.

Régebben lelkiismeret-furdalása lett volna. Úgy nőtt föl, hogy azt hitte, ha két ember tisztességesen harcol, senki és semmi nem avatkozhat bele a párviadaljukba. Még csak fél éve, hogy az első kisebb összecsapásban megtanulta, hogy ez nem így van. Az aiel mellkasára lépett, és nagy lendülettel kihúzta belőle a kardját. Lovagiatlan, de gyors mozdulat: a csatában a lassúság egyenlő volt a halállal.

Csak akkor vette észre, hogy ezúttal nincs oka a sietségre, mikor már szabad volt a kardja. Mindenütt emberek feküdtek, Suhancok és aielek vegyesen. Néhányan még nyögtek. A többi aiel kelet felé menekült, vagy két tucat Suhanc kergette őket.

– Állj! – kiáltotta Gawyn. Ostobák... Ha az aielek most körbeveszik őket, egyikük sem menekül meg. – Nem üldözzük őket! Álljatok meg, azt mondtam! Álljatok meg, a Fényre!

A Suhancok lassan visszalovagoltak. Jisao odabiccentett nekik.

– Csak át akarták vágni magukat rajtunk, mert épp az útjukban voltunk, uram.

Jisao kardjáról vér csöpögött. Gawyn odalépett a saját lovához, egy erős, pej ménhez, és nyeregbe ugrott. Nem vesztegette az idejét arra, hogy letisztogassa a sebét, vagy hogy visszategye a hüvelybe a kardját. Az sem érdekelte, ki halt meg, és ki sebesült meg súlyosan.

– Hagyjátok őket! A nővérnek szüksége van ránk. Hal, a te csapatod itt marad, és a sebesültekkel törődik. És vigyázz az aielekkel: attól, hogy haldokolnak, még nem lettek kevésbé veszélyesek. A többiek velem jönnek.

Hal a kardjával tisztelgett, de Gawyn már vágtába ugratta a lovát.

Az összecsapás nem tartott sokáig, de így is elkéstek. A dombtetőről már csak a döglött ló tetemét látták, a nyeregtáskákat felhasogatták. Távcsövével körülnézett, hátha látja valahol az asszonyt, de sem őt, sem a támadó aieleket nem pillantotta meg. Semmi nem mozdult, csak a szél kavarta por, és egy pár rongy a ló mellett. Az asszony alighanem rohant, másképp nem tudott volna így eltűnni pár perc alatt.

– Még futva sem juthatott messze – mondta Jisao. – Ha átkutatjuk a környéket, meglesz.

Gawyn bólintott.

– Először a sebesülteket látjuk el.

Nem akarta kisebb csoportokra bontani az embereit, amíg ennyi aiel van a környéken. Már csak pár óra van hátra napnyugtáig, és addigra egy jól megerősített, magaslati tábort akart építeni. Örült volna, ha megkerül egy-két nővér. Valakinek meg kellett vinnie Tar Valonba a híreket, és Gawyn jobban örült volna, ha egy aes sedai néz szembe Elaida haragjával, és nem ő.

Sóhajtott egy nagyot. Megfordította a lovát, és visszalovagolt az összecsapás helyszínére, hogy számba vegye a veszteségeket. Ezt volt a legnehezebb megszoknia a katonalétben. Mindig voltak veszteségek. És tisztán érezte, hogy a veszteségek egyre nagyobbak lesznek. Dumai Kútjára senki nem fog emlékezni, mikor már az egész világ remeg.

Első fejezet

Magas Chasaline

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből eredt, visszatérne. Az egyik korban, melyet egyesek a Harmadik Kornak is neveznek, egy korszakban, amelyik még nem jött el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél abban a nagy erdőségben, melyet Braem-erdőnek neveznek. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

A szél északkeletre suhant, miközben a perzselő nap egye magasabbra hágott a makulátlanul tiszta égen, északkeletre a kiszáradt fák aszott barna levelei és csupasz ágai között, át a hőségben izzó, szétszórt falvakon. Nem hozott magával enyhülést, sem eső, sem hó ígéretét. Északkeletre suhant, átbújt egy aprólékosan díszített ősi kőív alatt, melyről egyesek azt mondták, egy rég elfeledett város kapuja, míg mások szerint egy ősi, győztes csata emlékműve volt. A hatalmas kövek faragványait már alig lehetett kivenni, úgy elkoptatta őket a szél és az eső. Ők voltak a mesés Coremanda elsüllyedt dicsőségének utolsó tanúi. Szekerek döcögtek a kőívtől nyíllövésnyire fekvő Tar Valoni úton, a mellettük botorkáló gyalogosok kendőkkel védték a szemüket az állatok, a kerekek, a szél kavarta portól. A legtöbben nem tudták, hova tartanak, csak annyit, hogy a világ újra és újra a feje tetejére áll, az országok összeomlottak, és mindenütt megszűnt a biztonság és a rend. Néhányukat a félelem hajtotta, másokat valami megmagyarázhatatlan, láthatatlan erő. Ők is féltek.

A szél továbbsuhant, át a szürkés-zöld Erinin folyón. Belekapott a hajók vitorlájába, amelyek fáradhatatlanul rótták áruikkal északnak és keletnek a széles vizet, mert kereskedni most is kellett, mindig kellett, még ha senki nem tudta, hogy vajon élve elér-e árujával a kikötőbe, akkor is. A folyótól keletre az erdő megritkult, és a lágyan hullámzó alacsony dombságot csak taplószáraz, barnára szikkadt fű borította. Itt-ott egy kisebb facsoport törte meg a puszta egyhangúságát. Az egyik domb tetején egy szekértábor állt. A legtöbb kocsi csúnyán megégett, a ponyvája lyukas volt, vagy egészen hiányzott. Egy kiszáradt fából és néhány szekérrúdból összeeszkábált zászlórúd nyúlt a magasba, rajta bíbor mezőn egy fekete-fehér, kettéosztott kör. Néhányan a Fény Lobogójának hívták, mások al'Thor zászlajának. Megint mások sötétebb és gonoszabb néven emlegették, és megremegtek, ha beszélniük kellett róla. A szél kifeszítette a zászlót, aztán sietve továbbállt, mintha örülne neki, hogy nem kell sokáig itt maradnia.

Perrin Aybara a földön ült, széles hátát az egyik kocsikeréknek támasztotta, és azt kívánta, bárcsak tovább érezhette volna a friss szelet. Egy pillanatra hűvösebb volt. És elvitte a halál bűzét is egy rövid időre. Ez az irtózatos szag egyre csak arra emlékeztette, hol kell lennie, és hogy bárhol máshol szívesebben lenne. Ha itt ült a szekerek között és északra nézett, szinte elfelejthette, mi történt. A még használható kocsikat tegnap délután húzták föl a dombtetőre, azon nyomban, hogy az embereknek többre is volt erejük, mint hogy a földön fekve hálát adjanak a Fénynek, hogy még életben vannak. Most egyre magasabbra hágott a nap, és a hőség is egyre elviselhetetlenebb volt.

Ingerülten vakarta meg az állát rövid, göndör szakálla alatt. Minél többet izzadt, az arca annál jobban viszketett. Az aieleken kívül mindenki szinte úszott az izzadságban, és víz most már jó egy mérföldnyire északra volt tőlük. De ott, a kútnál volt a borzalmas mészárszék is, és a rothadás iszonyatos bűze. A legtöbben nem bánták, hogy átvonultak ide. Tudta, hogy mit kéne tennie, de nem volt egy csepp lelkiismeret-furdalása sem, hogy ehelyett itt ücsörög. Magas Chasaline napja volt, odahaza a Folyóközben ilyenkor egész nap mulatoztak és egész éjjel táncoltak. Az Emlékezés Napja; ilyenkor mindazt a jót kellett elősorolni, ami az emberrel életében esett, és bárki, aki panaszkodni mert ezen a napon, egy vödör hideg vizet kapott a nyakába, hogy lemossák róla a balszerencsét. Ez normális esetben mindenkit elrémített a nyavalygástól, hiszen Magas Chasaline tél közepére esett, de ebben a természetellenes hőségben jólesett volna egy vödör hideg víz. Ahhoz képest, hogy még mindig életben van, Perrin meglepően kevés jó dolgot tudott volna most felsorolni. Tegnap sok új dolgot tanult meg saját magáról. De lehet, hogy ma reggel szembesült önmagával, mikor már képes volt arra, hogy végiggondolja a tegnap történteket.

Még mindig érezte a farkasok egy részét, azokat, akik túlélték a csatát, és most másfelé tartottak, el innen, el az emberektől. A táborban még most is sokat beszéltek róluk, nyugtalankodtak, hogy vajon honnan kerültek elő, és miért jöttek. Páran azt hitték, Rand hívta őket. A legtöbben úgy gondolták, az aes sedai-ok voltak azok. Az aes sedai-ok persze nem mondtak semmit. A farkasok nem okolták Perrint – ami történt, megtörtént –, de a fiú nehezen fogadta el a beletörődésüket. Azért jöttek, mert hívta őket. Széles vállai, melyek olyan szélesek voltak, hogy alacsonyabbnak mutatták valódi magasságánál, megereszkedtek a felelősség súlya alatt. Néha hallotta azokat a farkasokat is, akik nem jöttek el tegnap: azokat szidták, akik eljöttek, hogy mégis mit vártak, miért sülne ki jó abból, ha a kétlábúakkal keverednek? De hát érthető volt a dühük.

Nehezen tartotta magában a gondolatait. Legszívesebben beleüvöltötte volna az égbe, hogy a szidalmazóknak igazuk van. Otthon akart lenni, a Folyóközben. Olyan kevés volt az esély arra, hogy valaha hazatérhet... A feleségével akart lenni, mindegy, hogy hol, és azt akarta, hogy minden úgy legyen, mint régen. Erre már több esély volt, vagy kevesebb? A honvágyánál is, a cserbenhagyott farkasok hangjánál is erősebb volt Faile-ért érzett aggodalma. Majdnem belepusztult. Mintha az asszony örült volna annak, hogy Perrin elmegy Cairhienből. Mihez kezdjen vele? El nem tudta volna mondani, mennyire szereti a feleségét, és mennyire hiányzik neki, de Faile egyfolytában féltékenykedett, holott semmi oka nem volt rá, egyfolytában jelentéktelen dolgok miatt bántotta, és minden ok nélkül dührohamokat kapott. Tenni kellene valamit, de mit? El sem tudta képzelni, mihez kezdjen. Perrin mindig igyekezett odafigyelni másokra, de Faile olyan volt, mint a lángoló higany.

– Az aielek adhatnának rájuk valamit...

Aram komoran nézte a földet, miközben ezt motyogta. Perrin mellett guggolt, egy megviselt szürke herélt kantárját fogta, ritkán maradt el a folyóközi mellől. A hátára szíjazott kard éles ellentétben állt a hőség miatt derékig kigombolt, élénkzöld csíkos kolompár kabátjával. A homlokára kötött zsebkendő megakadályozta, hogy az izzadság a szemébe csöpögjön. Perrin régebben úgy gondolta, Aram már túlságosan is jóképű ahhoz, hogy igazán férfias legyen. Mostanában üres sötétség ült a fiatal férfi szemében, és szinte mindig összeráncolta a szemöldökét.

– Ez így nem tisztességes, Perrin nagyuram.

Perrin egy pillanatra felhagyott azzal, hogy Faile-on törje a fejét. Előbb-utóbb csak rájön, mit kell tennie. Rá kell jönnie valahogy.

– Náluk ez a szokás, Aram.

Aram olyan arcot vágott, mint aki mindjárt kiköp megvetésében.

– Ez akkor sem tisztességes. Elhiszem, hogy így jobban szemmel tudják őket tartani, mert így nem juthatnak messzire, és bajt sem keverhetnek, de ez akkor sem tisztességes.

A táborban rengeteg aiel volt. Magas, karcsú emberek, poros, barna, szürke vagy zöld ruhában. Az egyetlen színes ruhadarab a homlokukra kötött bíborszín kendő volt, amelyet középen a fekete-fehér korong díszített. Siswai'amannak hívták magukat. Perrin úgy érezte, mintha emlékeznie kéne arra, mit is jelent ez a név. Egyszer-kétszer megkérdezte az aieleket, de azok úgy néztek rá, mintha teljesen megbolondult volna. Bár a legtöbben úgy tettek, mintha a bíbor kendők sem léteznének. Egyetlen Hajadon sem viselt ilyet. A nők, akár őszek voltak már, akár olyan fiatalok, hogy most tehették le a kezükből babát, mindig önelégült, kihívó tekintettel bámultak a siswai'amanokra. A férfiak kifejezéstelen arccal néztek vissza rájuk, a szagukban éhség és irigység keveredett, bár Perrin el sem tudta képzelni, miért irigykedhetnek a Hajadonokra. Úgy tűnt, nem új keletű a dolog, és Perrin abban is biztos volt, hogy ebből nem lesz belharc. Néhány Tudós Asszony is a szekerek között volt, fehér blúzuk és bő szoknyáik kiemelték őket a többiek közül. Még ebben a hőségben is sötét kendőt kötöttek kibontott hajukra. Ruhájuk egyszerűségét csilingelő arany és elefántcsont karkötőkkel ellensúlyozták. Néhányuk mintha kifejezetten jól mulatott volna a Hajadonok és a siswai'aman közti feszültségen, másokat viszont láthatóan idegesített a dolog. A shaido foglyokkal egyikük sem törődött – sem a Tudós Asszonyok, sem a Hajadonok, sem a siswai'aman tagjai –, még annyit sem, amennyit Perrin egy székkel vagy egy szőnyeggel foglalkozott volna.

Az aielek előző nap vagy kétszáz shaidót fogtak el. Ez nem volt sok ahhoz képest, hány támadt rájuk a csatában. Bizonyos értelemben a foglyok szabadon mászkálhattak a táborban. Perrin jobban érezte volna magát, ha a foglyokat szigorúan őrzik valahol – valahol máshol – vagy legalább hagyják, hogy felöltözzenek. A shaidók ehelyett ott dolgoztak velük: vizet hordtak, üzenetekkel szaladgáltak fel-alá, anyaszült meztelenül. A többi aiellel szemben olyan alázatosak voltak, mint egy kisegér. A hozzájuk szóló vízföldiekre sértett büszkeséggel néztek, mintha nem is lett volna szabad észrevenniük, hogy a foglyok itt vannak. Nem Perrin volt az egyetlen, aki megpróbált úgy tenni, mintha tényleg nem lennének itt, és nem Aram volt az egyetlen, aki zavartan motyogott, hogy végre felöltözhetnének. A folyóköziek többsége vagy egyiket, vagy mindkettőt csinálta; igaz, nehéz volt olyan embernek hiányolni a ruháját, akit igyekeztek nem észrevenni. A legtöbb cairhieni kis híján nyavalyatörést kapott, ha a közelébe ment egy shaido. A mayene-iek csak a fejüket rázták, mintha az egész valami tréfa volna. És majd' kiesett a szemük, úgy bámulták a fogoly asszonyokat. A mayene-iekben még annyi szégyenérzet sem volt, mint az aielekben.

– Gaul elmagyarázta, miért csinálják ezt – kezdett bele Perrin. – Te is tudod, kik a gai'shainok, nem, Aram? És hogy a ji'e'toh miatt egy évet és egy napot a foglyul ejtőjük szolgálatában kell eltölteniük.

Aram bólintott. Perrin örült neki, hogy legalább ebbe nem kell belebonyolódnia. Ő sem értette egészen a dolgot. Gaul magyarázatai az aielek viselkedéséről és sajátos becsületkódexéről általában csak még inkább összezavarták. Az aielnek persze annyira magától értetődő volt mindez...

– A gai'shainok nem nyúlhatnak semmi olyasmihez, amit egy algai'd'siswai használna. – Aram értetlenségét látva Perrin sietve hozzátette: – Az algai'd'siswai annyit tesz, a lándzsa harcosa.

Hirtelen azon kapta magát, hogy egy fogoly shaido nőt bámul, aki egyenesen felé tart a szekerek között. Az aranyszőke, sudár nő az arcát átszelő sebhely dacára is kifejezetten csinos volt. Nagyon csinos és anyaszült meztelen. Perrin zavartan megköszörülte a torkát, és eltépte a tekintetét a csábító idomokról. Tudta, hogy fülig pirult.

– Szóval ezért öltöznek így... mármint hogy ezért nincs rajtuk semmi. A gai'shainoknak fehér ruhát kéne hordaniuk, de a mi aieljeink nem hoztak magukkal eleget. Szóval náluk ez így szokás.

Hogy az ég rogyna Gaulra és az ostoba magyarázataira, gondolta dühösen, igazán adhatnának rájuk valamit.

– Aranyszemű Perrin uram – szólította meg az asszony. – Carahuin küldött, hogy megkérdezzem, nincs-e szükséged vízre.

Aram rákvörös lett, és guggoltában hátat fordított a nőnek.

– Nem, köszönöm.

Perrinnek nem kellett felnéznie, hogy tudja, az aranyhajú shaido nő kérdezi. Igyekezett nem rápillantani, inkább a másik két szekér közötti semmit figyelte feszülten. Az aieleknek különös elképzeléseik voltak a humorról, és a Hajadonok voltak közülük a legrosszabbak. Carahuin Hajadon volt. Amint észrevették, hogy a vízföldiek mennyire zavarba jönnek a meztelen foglyok látványától – ami azt illeti, ezt nehéz lett volna nem észrevenni –, azon nyomban elkezdték az új gai'shainokat jelentéktelenebbnél jelentéktelenebb ügyekben a nyakukra küldeni. Az aielek fetrengtek a nevetéstől, ahogy a vízföldiek elvörösödtek, dadogtak, vagy épp üvöltözni kezdtek velük. Perrin biztos volt benne, hogy Carahuin és a barátnői figyelik, hogy reagál. Ma már vagy tízszer küldtek oda hozzá egy meztelen nőt, hogy megkérdezze, akar-e vizet, van-e nála egy fölösleges kovakő, vagy valami más átkozottul értelmetlen dolog.

Hirtelen eszébe jutott valami. A mayene-iekhez ritkán küldtek nőket az aielek, és azokat a cairhienieket is kihagyták a tréfálkozásból, akik láthatóan élvezték a meztelen nők látványát. Még néhány folyóközi is volt, aki szívesen legeltette rajtuk a tekintetét, bár ők igazán tanulhattak volna ennél több tisztességet. A lényeg mindenesetre az volt, hogy az aielek nem minden vízföldit zaklattak egyformán. Akik a legszélsőségesebben reagáltak a meztelen foglyokra – az elvörösödött fejjel ordító cairhieni veteránok, vagy a folyóközi suhancok, akik egyre csak pirultak és dadogtak, mintha egy értelmes szót sem tudnának kinyögni –, azok kapták a legtöbb látogatót. Sokuk már órákkal ezelőtt elmenekült a szekerek közeléből, mert másképp nem hagyták őket békén.

Perrin nagy nehezen rávette magát, hogy a gai'shain arcába nézzen. Csak a szemét figyeld, mondta magának. Hatalmas, zöld szeme volt a nőnek, de a tekintetében semmi lágyság nem volt. A szagában a legvadabb düh érződött.

– Köszönd meg a nevemben is Carahuinnak a törődést! Azt hiszem, megolajozhatnád a tartalék nyergemet. És nincs egy tiszta ingem sem. Szerintem Carahuin nem ellenezné, hogy moss rám.

– Biztos nem ellenezné – válaszolt a fogoly fojtott hangon, majd sarkon fordult, és otthagyta Perrint. A fiú gyorsan elkapta a tekintetét, de a meztelen nő látványát így sem tudta kiverni a fejéből. A Fényre, Aramnak igaza van...! De ha van egy kis szerencséjük, most egy ideig talán nem fognak hozzájuk újabb nőket küldözgetni. El kell árulnia ezt a módszert Aramnak és a folyóközieknek. Talán a cairhieniek is hallgatnak rá, és kipróbálják.

– És velük mihez kezdünk, Perrin nagyúr?

Aram még mindig nem nézett rá, de Perrin tudta, hogy most már nem a gai'shainokról beszél.

– Azt Randnek kell eldöntenie.

Perrin elégedettsége egy pillanat alatt köddé foszlott. Bármilyen furcsa volt jelentéktelen dolognak tartani azt, hogy pucér emberek rohangálnak körülötte a tűző napon, amit Aram most szóba hozott, kétségkívül fontosabb kérdés volt. És legalább annyira igyekezett nem gondolni, mint arra, hogy micsoda pusztítást hagytak maguk mögött egy mérföldnyire északra.

A szekértábor északi oldalán vagy két tucat asszony ült a porban. Mindegyikük finom úti ruhát hordott, a többségük selymet, világos gyapjú kabáttal, de egyikük arcán sem látszott, hogy izzadnának vagy zavarná őket a meleg. Néhányan olyan fiatalnak tűntek, hogy Perrin szívesen táncba vitte volna őket. Legalábbis még mielőtt feleségül vette Faile-t.

És persze ha nem lennének aes sedai-ok, gondolta szárazon. Egyszer már táncolt egy aes sedai-jal, és majdnem hasra esett zavarában, mikor rájött, hogy kivel ropja ilyen jólesően. Pedig ez a nő még a barátja is volt, már amennyire egy aes sedai az ember barátja lehet. Mióta lehet aes sedai az, akinek még látszik a kora? A többiek kortalannak tűntek, akár csak az összes aes sedai, akit Perrin látott. Az egyik pillanatban húsz évesnek tűntek, a másikban negyvennek. Az arca még azoknak is ránctalan volt, akik már jócskán őszültek. Nem lehetett tudni, hány évesek. Ez is az aes sedai-ok titka volt, mint annyi minden más.

– Legalább azokkal nem lesz már semmi gond.

Aram három, kicsit távolabb kuporgó aes sedai felé bökött. Az egyik a szoknyájába rejtette az arcát, úgy zokogott, a másik kettő pedig értetlenül meredt a semmibe. Egyikük láthatóan minden cél és értelem nélkül rendezgette a ruháját. Tegnap is ilyenek voltak majdnem egész nap. Legalább most már egyikük sem sikítozott. Ha Perrin jól értette, bár ebben egyáltalán nem volt biztos, a három nő kiégett, mikor Rand kiszabadította magát az aes sedai-ok fogságából. Soha többet nem fogják tudni fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Egy aes sedai számára ez sokkal rosszabb volt, mintha meghalt volna.

Perrin azt hitte, hogy a többi aes sedai majd megpróbálja valahogy megvigasztalni a három nőt, ám azok látványosan észre sem vették szerencsétlenül járt társaikat. Túlságosan is látványosan. Gondosan odafigyeltek arra, hogy ne is lássák őket. Ami azt illett, a három kiégett aes sedai sem kereste a többiek társaságát. Eleinte még odament hozzájuk egyik-másik nővér – látszólag higgadtak voltak, de a szaguk elárulta, hogy mennyire irtóznak és félnek a kiégett nőktől –, de miután erőfeszítéseiket nem díjazták egykori társaik, visszatértek a többiekhez. Ma már senki nem próbált meg beszélni velük.

Perrin megrázta a fejét. Az aes sedai-ok mindig úgy tettek, mintha nem létezne semmi, ami kizökkentheti őket a nyugalmukból. Ha mégis volt ilyen, akkor azt látványosan nem vették észre. A felettük álló feketekabátos férfiakkal sem törődtek, pedig mindegyik nővér mellé odarendeltek egy asha'mant. Még a három kiégett nő mellett is ott álltak. Az aes sedai-ok nem vettek róluk tudomást: elnéztek a fejük felett, vagy mellettük. Az ő világukban nem léteztek ezek a férfiak.

Nem lehetett egyszerű. Perrin nem tudta nem észrevenni az asha'manokat, pedig őt nem őrizte egy sem. A feketekabátosok között éppúgy volt pelyhedző állú kamasz, mint rohamosan kopaszodó öregúr. De bármilyen zordul néztek is maguk elé, nem magas nyakú, merev egyenruhájuk tette őket veszélyessé, és nem is az oldalukra kötött kard. Mindegyik asha'man tudott fókuszálni, és ők akadályozták meg, hogy az aes sedai-ok hozzáférhessenek az Egyetlen Hatalomhoz. Az Egyetlen Hatalmat használó férfiak. Rémálmok szülöttei. Persze Rand is tudott fókuszálni, de ő Rand volt, és a tetejébe ő volt az Újjászületett Sárkány is. Az asha'manektől felállt Perrin hátán a szőr.

A fogoly aes sedai-ok őrzői kicsit arrább ültek a földön. Őket is többen őrizték. Dobraine nagyúr harminc harangsisakos cairhieni katonája, és még egyszer ennyi vörös páncélos mayene-i katona leste minden mozdulatukat. Kellett is figyelniük! Több őrzőt fogtak el, mint aes sedai-t. Ezek szerint a nővérek közül többen is a Zöld ajah tagjai lehettek. Minden őrzőre legalább hárman figyeltek. Perrin remélte, hogy ennyi elég lesz.

– A Fény adja, hogy ezek már ne okozzanak nekünk semmi kárt!

Perrin aggodalma nem volt alaptalan. Az őrzők előző éjszaka kétszer próbáltak kitörni és megszökni. Ami azt illeti, a kísérleteket az asha'manok törték le, és nem a cairhieni vagy a mayene-i katonák, és cseppet sem voltak kíméletesek. Egyetlen őrzőt sem öltek meg, de sokuknak betört a feje, és egyiket sem gyógyíthatták meg a nővéreik.

– Ha a Sárkány nagyúr nem tudja eldönteni, mi legyen velük – mondta Aram halkan –, talán másnak kéne cselekednie. Nem hagyhatjuk, hogy bajuk essen.

Perrin rápillantott.

– És mit kellene tenni ez ügyben? A nővérek megmondták nekik, hogy többet ne próbálkozzanak szökéssel. Ha valakire, hát rájuk hallgatnak.

Az őrzők a törött csontok és bevert fejek dacára, fegyvertelenül, gúzsba kötve is veszedelmesnek tűntek. Mint egy farkasfalka, amelyik csak a vezér jelére vár, hogy támadjon. Egyikük sem nyugszik, amíg a saját nővére nem szabad. Alighanem nem adják fel, amíg csak az összes aes sedai-t ki nem szabadították. Aes sedai-ok és őrzők: mint egy rakás száraz tölgyfa, bármikor lángra lobbanhat a harc. De az asha'maneknek még ők sem tudtak ellenállni.

– Nem az őrzőkre gondoltam – Aram közelebb húzódott Perrinhez, és még halkabban folytatta mondanivalóját, míg végül már csak suttogott: – Az aes sedai-ok elrabolták a Sárkány nagyurat. Nem bízhat meg bennük ezek után, de nem tudja rávenni magát, hogy bántsa őket. Ha meghalnának, mielőtt a nagyúr elengedné őket...

– Mit mondasz? – Perrin fuldoklott a döbbenettől. Ismét elgondolkozott azon, vajon a békés, kedves kolompár tényleg teljesen kiveszett-e a mellette ülő férfiből. – Tehetetlenek, Aram! Védtelen nők!

– Aes sedai-ok. – Aram nyugodtan nézett Perrin szemébe. – Nem bízhatunk bennük, szabadon sem engedhetjük őket. De meddig tarthatjuk itt őket az akaratuk ellenére? Sokkal régebb óta használják az Egyetlen Hatalmat, mint az asha'manok. Többet tudnak róla. A Sárkány Nagyúr nincs biztonságban, amíg élnek. És te sem vagy biztonságban, Perrin nagyúr. Láttam, hogyan néznek rád.

A szekérkör túloldalán a nővérek összehajoltak. Olyan halkan sugdolództak, hogy még Perrin sem hallotta, mit mondanak. Egyszer-másszor odapillantottak rá és Aramra. Jobban mondva rá, nem Aramra. Elcsípett pár nevet. Nesune Bihara. Erain Boroleos és Katerine Alruddin. Coiren Saeldain, Sarene Nemdahl és Elza Penfell. Janine Pavlara, Beldeine Nyram, Marith Riven. Ez a három volt a legfiatalabb, de a fiatal lányok és a kortalan asszonyok egyforma édes nyugalommal bámulták, mintha csak ők nyerték volna meg a csatát, és az asha'manok az apródjaik lennének, nem az őreik. Nehéz volt legyőzni az aes sedai-okat, de még ha valakinek is sikerült, akkor sem ismerték el a vereségüket.

Perrinnek nehezére esett lazán az ölébe fektetnie a kezét, mintha ő is ugyanolyan nyugodt volna, mint a nők. Az aes sedai-ok tudták, hogy ő egy ta'veren, egyike azoknak a kevés halandóknak, aki köré a Minta szövi magát. Azt is tudták, hogy valamiféleképp Randhez van kötve, és hogy sem ő, sem Rand nem értik, hogy működik ez a dolog. És ott volt még Mat is, a harmadik ta'veren, akinek a sorsa szintén hozzájuk volt kötve, bár Mat és Perrin fontossága nem ért fel Randével. Ha az aes sedai-ok el tudnák kapni bármelyiküket, ugyanúgy habozás nélkül a Fehér Toronyba vitetnék, mint Randet, és soha többé nem engednék őket szabadon. Még ha nekik kell megküzdeniük a Sötét Úrral, a csatatérre is megkötözve vinnék őket. Hiszen az tény, hogy a nővérek elrabolták Randet és csúnyán elbántak vele. Aram jól mondta, hogy nem lehet bennük megbízni. De amit Aram javasolt, azt nem tudná – azt nem lehet! – megtenni. Már a puszta gondolattól is felfordult a gyomra.

– Erről egy szót se többet, Aram – hörögte szédelegve. Az egykori kolompár kérdőn nézett rá, de Perrin megismételte, amit mondott: – Nem akarom még egyszer azt hallani, hogy meg kellene ölni az aes sedai-okat. Soha többet!

– Ahogy Perrin nagyúr parancsolja – hajtotta meg a fejét Aram morogva.

Perrin azt kívánta, bárcsak látná a másik arcát. A szagában nem érzett sem haragot, sem ellenállást. Ez volt a legijesztőbb. Aram szagában akkor sem volt harag, mikor azt javasolta, hogy végezzék ki az asszonyokat.

Pár folyóközi katona mászott fel a szomszéd szekérre. Átnéztek a tábor felett, el, északra. Jobb oldalukon teli tegez volt, a bal oldalukra olyan hosszú tőr volt kötve, hogy az szinte már rövid kard is lehetett volna. Vagy háromszáz legény jött el Perrinnel otthonról. Perrin átkozta az elsőt, aki Perrin nagyúrnak szólította, és átkozta azt a napot is, amikor megunta, hogy emiatt minduntalan szóljon nekik. A tábor zsibongásán keresztül is tisztán hallotta, miről beszélgetnek honfitársai.

Tod al'Caar akkorát sóhajtott, mintha most látná először, mit hagytak északon. Perrin szinte azt is hallotta, hogy reccsennek az állkapcsában az izmok. Tod anyja csak azért engedte el vele a fiát, mert nagy szó volt, ha valakinek a rokona Aranyszemű Perrin oldalán harcolt.

– Híres győzelmet vettünk az aes sedai-okon – mondta Tod –, nagy csata volt. Szerinted nem, Jondyn?

Az ősz, inas Jondyn Barran egyike volt a kevés idősebb folyóközi harcosnak. Szikár, göcsörtös figura, de jobb íjász, mint az öreg al'Thoron kívül bárki a Folyóközben, és vadászként senki sem vetekedhetett vele. Mégsem tartották sokra. Egy nappal sem dolgozott többet, mint amennyit feltétlenül szükséges volt, és örült, ha végre kitehette a lábát a tanyáról. Csak kóborolni és vadászni szeretett, no meg részegre inni magát, ahányszor csak lehetett. Most undorodva köpött ki.

– Ha te mondod, öcsém... Bár azok a mocskos asha'manok nyerték meg az egészet. Hát nagyszerű. Kár, hogy nem mennek el valahova jó messzire ünnepelni egyet.

– Annyira nem rosszak – tiltakozott Tod –, azt sem bánnám, ha közéjük tartoznék.

Ez hencegésnek hangzott, hiszen Tod is tartott az asha'manektől. A szaga is olyan volt, Perrin fogadni mert volna, hogy a fiú idegesen nyalogatja a szája szélét, miközben ekkorákat hazudik. Alighanem őt is épp eleget ijesztgette az anyukája a fókuszálni képes férfiakról szóló rémmesékkel. Nem is olyan régen, hiszen Tod még csak egy kölyök.

– Vedd például Randet, azaz a Sárkány nagyurat. – Tod zavartan felnevetett. – Hát nem furcsa, hogy Rand al'Thor az Újjászületett Sárkány, meg minden? Ő is tud fókuszálni, de nem hinném hogy... Szerintem nem... Szóval... – Nagyot nyelt. – Különben is, mihez kezdtünk volna az aes sedai-okkal nélkülük? És most mihez kezdünk velük? Jondyn, a foglyaink aes sedai-ok!

Perrin most már félelmet érzett Tod szagában. Az idősebb férfi ismét nagyot köpött. Ő nem halkította le a hangját, mikor az aes sedai-okról kellett beszélnie. Jondyn mindig kimondta, amit gondolt, és nem érdekelte, ki hallja. Sokan ezért sem szerették.

– Az lett volna a legjobb, ha mind meghaltak volna. Még baj lesz velük, én mondom neked. Megfizetünk még azért, hogy életben hagytuk őket.

Perrin nem akart többet hallani, azonban éles fülével nehéz volt nem odafigyelnie. Először Aram jön ezzel, aztán Jondyn és Tod, még ha ők nem is javasolták olyan egyértelműen. Az az átkozott Jondyn! De ha Jondyn ezt mondta, akkor a többiek is mind ezt gondolják. Egyetlen folyóközi sem emelne kezet egy asszonyra, de nem csak ők kívánják az aes sedai-ok halálát. És biztos van, aki meg is próbálná teljesíteni ezt a kívánságot!

Aggódva nézett végig a táboron. Nem szívesen gondolt arra, hogy esetleg neki kell majd megvédenie az aes sedai-okat, de ha ezt kell tennie, hát megteszi. Nem kedvelte a fajtájukat, ezeket itt különösen nem, de úgy nevelték, hogy egy férfinak mindent meg kell tennie egy asszony védelmében, amit az asszony enged. És senkit sem érdekelt, hogy ismeri-e vagy kedveli-e azt a nőt. Bár hatalma teljében egy aes sedai bárkit pillanatok alatt kis labdává változtathatott, ha elvágták az Egyetlen Hatalomtól, akkor ugyanolyan védtelen volt, mint a többi nő. Perrint ez aggasztotta. Nehéz volt eldöntenie, mit tegyen. Két tucat aes sedai. Két tucat, akik talán nem is sejtik, hogyan tudnák az Egyetlen Hatalom nélkül megvédeni magukat.

Egy ideig az asha'man őröket tanulmányozta. Mindegyikük arca kemény volt, mint a halál. Talán csak azé a háromé nem, akik a kiégett asszonyokra vigyáztak. Ők is ugyanolyan hidegnek próbáltak tűnni, mint társaik, de a rideg arckifejezés mögött valami más lapult. Talán elégedettség? Bárcsak elég közel lenne, hogy érezhesse a szagukat... Minden aes sedai a puszta létében fenyegette az asha'maneket. Talán ez fordítva is igaz volt. Talán csak elcsendesítik őket. Abból, amennyit Perrin tudott, egyértelmű volt, hogy egy aes sedai elcsendesítése csak annyival jobb a gyilkosságnál, hogy a test még évekig elél.

Bármi az igazság, Perrinnek vonakodva el kellett ismernie, hogy az asha'manek dolgába nem avatkozhat be. Randnek kell eldöntenie, mi legyen. Az asha'manek csak egymással beszéltek és néha a foglyaikkal, és egész biztosan nem hallgattak senkire Randen kívül. A kérdés már csak az, ő mit fog mondani? És mit tehet Perrin, ha nem ért egyet vele?

Félretette az asha'maneket, és egy ujjal megvakarta a szakállát. A cairhieniek túlságosan is féltek az aes sedai-októl ahhoz, hogy bántani merjék őket, a mayene-iek pedig túlságosan tisztelték őket. De azért jobb, ha rajtuk tartja a szemét. Hiszen Jondynről sem gondolta volna, hogy ilyen messzire megy! A cairhieniek és a mayene-iek tisztelték, bár ha egyszer végiggondolják, hogy kicsoda Perrin valójában, a tiszteletük eloszlik, mint a füst. Végül is ő csak egy egyszerű kovács. Az aielek maradtak már csak. Perrin nagyot sóhajtott. Nem tudta, hogy Randre hallgatnak-e az aielek.

Nehéz volt egyes emberek illatát elkapnia ebben a tömegben, de már hozzászokott, hogy a szaglására legalább annyira hagyatkozzon, mint a látására. A hozzá közel jövő aielek a szaguk alapján nyugodtak voltak, bár óvatosak. Kellemes, erős illatuk volt. Úgy tűnt, észre sem veszik az aes sedai-okat. A Hajadonok szagába nehezen elfojtott düh vegyült, amely mindig élesebb volt, ha a foglyokra néztek. A Tudós Asszonyok...

Minden Tudós Asszony aki eljött velük Cairhienből, tudott fókuszálni, bár egyikük arca sem volt olyan kortalan, mint az aes sedai-oké. Perrin úgy gondolta, talán túl ritkán használták az Egyetlen Hatalmat. Ennek ellenére a sima arcú Edarrától a cserzett bőrű, ősz Sorileáig mindegyikük magabiztossága megegyezett az aes sedai-okéval. A karcsú, kecses asszonyok – magasak, mint a legtöbb aiel – mintha észre sem vették volna a fogoly aes sedai-okat.

Sorilea tekintete meg sem rebbent, ahogy átnézett a foglyok felett, továbbra is halkan beszélgetett Edarrával és egy magas, szőke Tudós Asszonnyal, akinek Perrin nem tudta a nevét. Bárcsak hallaná, mit mondanak. Továbbmentek, egy arcizmuk sem rezdült, de a szaguk elárulta, hogy ők is figyelik az aes sedai-okat. Mikor Sorilea rájuk nézett, a szaga hirtelen hideg lett, és távoli, kegyetlen és céltudatos, ráadásul ahogy a többiekhez hajolt, az ő szaguk is ugyanilyenre változott.

– Átkozott egy moslék – motyogta Perrin.

– Gond van?

Aram ültében felegyenesedett, mozdult, hogy kézbe kapja a háta fölött kikandikáló, farkas-markolatú kardot. Nagyon rövid idő alatt nagyon jó vívó lett belőle, és sosem habozott, ha fegyvert kellett rántania.

– Nincs gond, Aram.

A kolompár mozdulata kizökkentette Perrint a borúlátó gondolatmenetből, és mintha először látná, végignézte az egész tábort. Nem tetszett neki az összkép, és nem csak az aes sedai-ok zavarták.

A cairhieniek és a mayene-iek gyanakodva méregették az aieleket. Ez valójában csak válasz volt az aielek gyanakvására, melyet azok különösen a cairhieniek iránt tápláltak. Ez nem volt meglepő. Az aielekről mindenki tudta, hogy nem kedvelik a Világ Gerincének ezen az oldalán született népeket, és a cairhienieket különösen utálták. Az igazság szerint Cairhien és az aielek annyira gyűlölték egymást, amennyire egy másik népet csak gyűlölni lehetett. Egyik társaság sem hagyott fel az ellenséges viselkedéssel – a viszonyuk a legjobb esetben is csak jeges volt –, de egyelőre még hajlandóak voltak együtt dolgozni. Legalább Rand kedvéért. A gyanakvás azonban megülte a tábort: mindenki feszült volt, és ideges. Randet kiszabadították, de a szövetségek csak ideiglenesek voltak. Az aielek a lándzsájukhoz kaptak, ha megpillantottak egy cairhienit, és a cairhieniek ujja is ráfeszült a kardjuk markolatára. A mayene-ieké is – semmi közük nem volt ugyan az aielekhez, és csak az Aiel Háborúban harcoltak ellenük, mikor mindenki igyekezett őket visszaűzni a Világ Gerince mögé –, de nem volt kétséges, hogy ha a cairhieniek és az aielek között kitör a harc, kinek az oldalára állnak. És a folyóköziek sem támogatták volna az aieleket.

A gyanakvás azonban leginkább az asha'manek és a Tudós Asszonyok között volt érezhető. A feketekabátos férfiak éppúgy nem törődtek a Hajadonokkal és a siswai'amanokkal, mint a cairhieniekkel, a mayene-iekkel vagy a folyóköziekkel, de a Tudós Asszonyokra vetett pillantásaik majdnem olyan sötétek voltak, mint amellyel az aes sedai-okat méregették. Aligha tettek nagy különbséget az egyik fókuszálni tudó asszony és a másik között. Mindegyikük veszedelmes ellenség lehet, tizenhárom egy rakáson halálos fenyegetés, és a táborban vagy kilencven Tudós Asszony volt. Több, mint kétszer ennyi asha'man volt velük, de a Tudós Asszonyok még így is nagy pusztítást végezhettek volna a soraikban. Fókuszálni képes asszonyok, akik, úgy tűnt, mégis Randet követik; úgy tűnt, Randet követik, de mégis fókuszálni képes asszonyok voltak.

A Tudós Asszonyok csak kicsit méregették kevésbé ellenségesen az asha'maneket, mint az aes sedai-okat. Az asha'manek fókuszálni képes férfiak voltak, de mégis Randet követték; Randet követték, de... Rand különleges volt. Gaul szerint az aielek jóslatai nem említették, hogy a car'a'carn tud fókuszálni, úgyhogy a nép úgy tett, mintha ez nem is lenne így. Az asha'manekről viszont egyáltalán nem volt szó a jóslatokban. A felbukkanásuk olyan érzés lehetett, mint mikor valaki azon veszi észre magát, hogy egy horda veszett oroszlán harcol az oldalán. Meddig maradnak mellette? Talán jobb lenne még időben megszabadulni tőlük.

Nekitámasztotta a fejét a kocsi kerekének, és lehunyt szemmel, hangtalanul, örömtelenül nevetett. Magas Chasaline napján csak a jóra gondolunk. A Fény égessen meg, gondolta szárazon, Randdel kellett volna mennem. Nem, jobb, ha megtudja, mi lesz, és minél hamarabb, annál jobb. De mi a Fényt csinálhat? Ha az aielek, a cairhieniek és a mayene-iek egymásnak esnek, vagy, ami még rosszabb, ha az asha'manek és a Tudós Asszonyok kezdenek harcolni... Egy kígyókkal teli vödör, ahonnan csak úgy tudja kiválogatni a viperákat, ha könyékig beledugja a kezét. A Fényre, bárcsak otthon lehetnék Faile-al és egy üllővel meg egy kalapáccsal, és senki nem szólítana nagyúrnak...

– A lova, Perrin nagyúr. Nem mondta, hogy Fürgét vagy Dacost akarja, úgyhogy...

Perrin aranyszínű tekintetének súlya alatt Kenly Maerin szinte a pej mén oldalába süllyedt. Perrin nyugtatóan intett. Nem Kenly hibája. Amin nem tud segíteni, azt úgy kell elviselnie, ahogy van.

– Jól van, fiam. Jól csináltad. Fürgét akartam. Jól választottál.

Utálta, hogy így kell beszélnie Kenlyvel. A keménykötésű, alacsony fiú még nem lett volna elég idős ahhoz, hogy háborúba menjen vagy megnősüljön – vagy hogy az állán ritkásan pelyhedző szőrből szakállt próbáljon növeszteni, Perrint utánozva –, mégis derekasan helytállt a trallokok ellen Emondmezőn, és előző nap is keményen harcolt. Most pedig vigyorgott, mint a vadalma, mert az az átkozott Aranyszemű Perrin nagyúr megdicsérte.

Perrin felkecmergett. Kiszedte a kocsi alól a fejszét, amit azért rejtett oda, hogy ne legyen szem előtt, és egy kicsit megfeledkezhessen róla. Most újra az övére tűzte. Nehéz félhold ellensúlyozta a vaskos acéltüskét, bizony, ezt a szerszámot ölésre szánták. Zavarta, hogy ilyen ismerősen simul a tenyerébe a nyele. Már nem is emlékezett rá, vajon milyen érzés kalapácsot markolni. Nem csak az bántotta, hogy nagyurazzák. Mást is elvesztett, és talán nem is talál vissza hozzá. Az egyik barátja egyszer azt mondta, csak addig tartsa meg a fejszét, amíg nem szereti használni. A gondolattól a hőség ellenére is kirázta a hideg.

Nyeregbe kapaszkodott, Aram is követte a példáját, felült a lovára. Perrin délre nézett. Loial épp átlépett a szekérrudak felett. Másfélszer akkora volt, mint a legmagasabb aiel. Úgy tűnt, ha nem figyel, még a vastag rudakat is könnyedén kettétöri, amilyen hatalmas. Az ogier szokás szerint egy csukott könyvet fogott, az ujja jelölte, hol tart. Dagadozó zsebeiben még több könyv lapult. A reggelt egy békés, árnyas kis ligetben töltötte, de akármilyen sűrű árnyékot vetettek is a csenevész fák, a hőség már elkergette onnan. Fáradtnak tűnt, a kabátja és az inge is ki volt gombolva, a csizmáit letűrte, amennyire csak lehetett. De lehet, hogy nem csak a hőség viselte meg ennyire. Ahogy az aes sedai-okra és az asha'manekre nézett, szőrös füle nyugtalanul megremegett. Teáscsészényi szemével a Tudós Asszonyokat kutatta, és a füle megint remegett. Az ogierek érzékenyek voltak a környezetük hangulatára.

Amint megpillantotta Perrint, egyenesen felé indult. Perrin még nyeregben ülve is jó fél fejjel alacsonyabb volt nála.

– Perrin, ez így nem helyes – suttogta félve. – Ez így nem helyes, és a tetejébe még veszélyes is.

Loial suttogása leginkább egy véreb nagyságú méh zümmögésére emlékeztetett. Az aes sedai-ok egy része odafordult.

– Nem tudnál egy kicsit hangosabban beszélni? – kérdezte Perrin alig hallhatóan. – Azt hiszem, Andorban nem hallotta mindenki. A nyugati határig nem vitt el a hangod.

Loial megijedt, aztán kacsintott. Hosszú szemöldöke az arcára borult.

– Tudom, hogyan kell suttogni – mondta olyan halkan, hogy három lépésre tőle már tényleg nem lehetett hallani. – Mit tegyünk, Perrin? Ostoba dolog akaratuk ellenére itt tartani az aes sedai-okat. Ostoba, és ráadásul veszedelmes is. Mondtam már, és még mindig így gondolom. És nem ez a legrosszabb. Érzem a levegőben... Elég egy szikra, és ez az egész tábor úgy robban fel, mint az illuminátorok petárdaraktárai. Rand sejti, hogy mi folyik itt?

– Nem tudom – válaszolta Perrin mindkét kérdésre, és pillanatnyi habozás után az ogier vonakodva bólintott.

– Valakinek tudnia kell, Perrin. Valakinek tennie kell valamit.

Loial északra nézett, túl Perrinen, túl a szekereken, és a fiú tudta, hogy nem halogathatja tovább, amit meg kell tennie.

Húzódozva megfordította Fürgét. Szívesebben törte volna a fejét az aes sedai-ok, az asha'manek és a Tudós Asszonyok dolgán, amíg csak ki nem hullik az utolsó szál haja is, mint hogy menjen, de meg kellett tennie. Magas Chasaline napján csak a jóra szabad gondolni.

Második fejezet

A mészárszék

Eleinte Perrin nem nézett le a lejtőn, nem nézte, hova tart, hova kellett volna már reggel, Randdel elindulnia. Ehelyett a tábor szélén megállította a lovát, és másfelé nézett, bár a látvány mindenütt egyformán gyomorforgató volt. Mintha csak gyomorszájon vágták volna egy kalapáccsal.

Kalapácsütés. Tizenkilenc friss sír az egyik zömök domb tetején, tőle keletre; tizenkilenc folyóközi, aki soha többé nem tér haza. Egy kovács döntései senkit nem ölnek meg. Bár még mindig örülhet, hogy a folyóköziek elfogadták a döntéseit, mert különben most odafenn sokkal több sír lenne. Kalapácsütés. A domb oldalát is a frissen ásott föld fekete négyszögei borították: vagy száz mayene-i és még több cairhieni sírja, akik itt, Dumai Kútjánál haltak meg. Mindegy, hogy miért, őt követték. Kalapácsütés. Nyugatra tőle a hegygerinc mintha egyetlen hatalmas sír lenne. Vagy ezer embert temettek oda. Ezer aielt, mindegyiket állva, az arcukat keletre fordítva, hogy reggelente lássák, hogyan kel fel a nap. Ezer aiel. Közöttük számtalan Hajadon. A halott férfiak gondolatára összeszorult a torka. Ha eszébe jutottak a halott nők, majdnem elsírta magát. Próbálta elhitetni magával, hogy mindegyikük szabad akaratából jött ide, és hogy mindnek ide kellett jönnie. Hiába volt ez így, ő vezette őket ide, a haláluk az ő lelkén száradt. Nem Randén, és nem az aes sedai-okén. Az övén.

Az életben maradt aielek csak nemrég fejezték be a gyászdalokat. A szomorú dallamok még mindig ott kísértettek Perrin gondolataiban.

Az élet egy álom – árnyék nélkül
Az élet egy álom – kín és bánat
Csak álom, miből – ébrednünk kell
Csak álom, miből – útra kelünk

Ki aludna – mikor új hajnal kél?
Ki aludna – mikor édes szél fúj?
Felébredünk – mikor új hajnal kél
Az álomból majd – útra kelünk

Ezek a dalok mintha enyhítettek volna az aielek fájdalmán, Perrin azt kívánta, bárcsak neki is segítenének, bár amennyire meg tudta állapítani, az aieleket amúgy sem érdekelte, hogy élnek-e vagy halnak, és ez az őrültség tőle nagyon távol állt. Minden normális ember élni akart. Minden normális ember olyan messze futna egy csatából, amilyen messze csak a lába viszi.

Fürge felszegte a fejét, az orrlikai kitágultak, mikor megérezte a völgyből áradó bűzt. Perrin megveregette a ló nyakát. Aram keserűen mosolygott, ahogy végignézett a csatatéren, melyet Perrin eddig elkerült a tekintetével. Loial arca olyan kifejezéstelen volt, hogy akár szobornak is nézhette volna az ember, épp csak a szája mozgott alig észrevehetően. Perrin hallotta, hogy az ogier mit motyog.

– A Fényre, bárcsak soha többé ne kellene ezt látnom.

Mély levegőt vett, és kényszerítette magát, hogy lenézzen a völgybe, Dumai Kútjára.

Valahol könnyebb volt, mint a sírokat néznie – a folyóköziek többségét apró gyerek kora óta ismerte –, de egyszerre zuhant rá a látvány, mintha a felfelé sodródó bűz szilárdult volna meg, és az ütné szemközt. Az elfojtott emlékek egyszerre megrohanták. Dumai Kútja mészárszék volt, halottak földje, és most még annál is borzalmasabb volt, mint amilyennek előző nap látta. Alig egy mérföldnyire kiégett szekerek roncsai vettek körül egy kisebb facsoportot. A fák eltakarták a kút alacsony kőkáváját. A szekerek körül pedig...

Feketén fortyogó mező: keselyűk, varjak és hollók tízezrei köröztek a halottak felett, szárnyuk elfedte a szanaszét szaggatott földet. Perrin ezért hálás volt. Az asha'manek módszerei nem voltak épp finomak, nem érdekelte őket, hogy embert vagy földet robbantanak szét az Egyetlen Hatalommal. A shaido halottakat napok alatt sem lehetett volna eltemetni, már ha akadt volna bárki is, aki elföldeli őket, a dögmadarak degeszre zabálták magukat rajtuk. A halott farkasok is ott feküdtek. Perrin a legszívesebben eltemette volna őket, de a farkasoknál ez nem volt szokás. Három aes sedai holttestét is megtalálták, még az Egyetlen Hatalom sem védte meg őket a lándzsáktól és a nyilaktól a harc sűrűjében. Fél tucat őrző is meghalt. Őket a kút melletti kis tisztáson temették el.

Nem csak a madarak jártak a halottak között. Csillogó fekete szárnyak örvénylettek Dobraine Taborwin nagyúr és kétszáz cairhieni katonája körül. Ott volt Havien Nurelle úrhadnagy és minden életben lévő mayene-i, azokat kivéve, akik a táborban vigyáztak az őrzőkre. A cairhieni tiszteket messziről meg lehetett különböztetni élénk kék kis hátzászlóikról, melyeken két fehér rombusz csillogott. Csak Dobraine nem viselt ilyet. A mayene-iek vörös páncélja és piros csíkos lándzsái is jól látszottak a pusztulásban. A legtöbben kendőt szorítottak az arcukra, hogy valahogy elviseljék a bűzt. Egyik-másik lovas kihajolt a nyeregből, és hányni próbált, de már mindenki kihányta, ami benne volt. Mazrim Taim, aki majdnem olyan magas volt, mint Rand, gyalog ment. Fekete kabátjának ujján kék és arany sárkányok kúsztak felfelé. Vagy száz asha'man kísérte. Közülük is sokan félrefordultak hányni. Rengeteg Hajadon is botorkált a halottak között, és annyi siswai'aman, hogy a cairhieniek, a mayene-iek és az asha'manek serege eltörpült mellettük. Több tucat Tudós Asszony is velük ment. Mindannyian azért jöttek, hogy megvédjék Randet, ha a shaidók visszatérnének, vagy ha a földön fekvők csak tettetik, hogy halottak. Bár Perrin szerint bárki, aki itt halottnak tetteti magát, hamar megőrül. Mindenki Rand köré csoportosult.

Perrinnek a folyóköziekkel kellett volna mennie. Rand kérte, hogy menjen, mert jobban bízik a földijeiben, mint bárki másban, de Perrin nem ígért semmit. Be kell érnie velem, és hogy én is csak késve jöttem, gondolta. Mindjárt, csak előtte még meg kell acéloznia magát, hogy valahogy elviselje azt a mészárszéket odalenn. Bár a mészárosok ritkán ölnek embert, és tisztábban dolgoznak, mint a fejszések vagy a keselyűk.

A feketekabátos asha'maneket nehéz volt észrevenni a fekete dögmadarak között. Mintha a halál két arca egymás ellen fordulna. A felröppenő varjak egy pillanatra elrejtették a többieket is szem elől, de Rand még most is jól látszott. Szakadt fehér ingben volt, nem öltözött még át, mióta megmentették. Bár addigra talán már önerőből is megszabadult volna. Ahogy Rand mellett megpillantotta Mint halvány vörös köpenyében és szűk nadrágjában, Perrin elfintorodott. Ez a hely nem volt nőnek való, igaz, férfit sem engedett volna szívesen ide. De Min még Taimnál is kevésbé hajlott arra, hogy akár egy pillanatra is elhagyja Randet. Rand valahogy kiszabadította magát és Mint is, mire Perrin vagy az asha'manek keresztültörték az aes sedai-ok védelmét, és Perrin nem csodálkozott rajta, hogy Min most csak Rand mellett érzi biztonságban magát.

Miközben fel-alá járkált a kiégett földön, Rand néha odahajolt Minhez, megveregette a lány vállát vagy szólt hozzá pár szót, de mégsem rá figyelt. Fekete madárfelhők csapdostak körülöttük. A kisebb dögevők visítva szálltak el közeledtükre, hogy máshol lakmározzanak tovább. A keselyűk vonakodva hagyták csak ott prédájukat, csupasz nyakukat nyújtogatva rikoltoztak, és lassan hátráltak el az emberek elől. Rand időről időre megállt, és lehajolt egy halotthoz. Néha tűz csapott ki az ujjai hegyéből, hogy elkergesse a mohó keselyűket. Nandera, a Hajadonok vezetője, és Sulin, Nandera helyettese, minden esetben rászólt. Néha a Tudós Asszonyok is szóváltásba kerültek Randdel, Perrin legalábbis úgy gondolta az alapján, ahogy a nők a holttesteket bökdösték, mintha csak magyaráznának valamit. Rand ilyenkor bólintott, és tovább indult. Bár mindig vissza-visszanézett. És előbb-utóbb úgyis megállt egy újabb holttestnél.

– Mit csinál?

Gőgös volt a kérdés, és Perrin már a nő illatáról tudta, ki az. Kiruna Nachiman az arafeli király, Paitar húga volt, és nem csak a bátyja jogán volt befolyásos nemes. Az, hogy aes sedai lehetett belőle, csak tovább növelte a hatalmát és ezzel együtt a büszkeségét is. Perrint annyira lekötötte, amit látott, hogy nem hallotta az asszony érkezését.

– Mit keres odalenn? Nem volna szabad ott lennie.

Nem minden aes sedai volt fogoly, bár a többiek tegnap óta nemigen merészkedtek a tábor közelébe, és igyekeztek minél kevesebb feltűnést kelteni, amíg csak ki nem derül, pontosan mi történt. Perrin biztos volt benne, hogy a szabad aes sedai-ok maguk közt megbeszélték már a helyzetet, és igyekeznek minél többet kihozni belőle. Most erejüket fitogtatva többen is érkeztek. Bera Harkin, aki a Zöld ajah tagja volt, Kiruna mellett állt. Kortalan arca és finom gyapjú ruhája dacára is úgy nézett ki, mint egy parasztasszony. Sőt, a maga módján éppolyan gőgös volt, mint Kiruna. Ez a parasztasszony egy királyra is ráripakodna, hogy aztán alaposan törölje meg a csizmáját, ha be akar menni a házába. Bera és Kiruna együtt vezették azokat az aes sedai-okat, akik Perrinnel jöttek Dumai Kútjához, de az is lehet, hogy felváltva parancsolgattak a többi nővérnek. Nem lehetett pontosan tudni, mi a helyzet, ahogy ezt már az aes sedai-októl várta az ember.

A hét másik nővér kicsit arrébb ácsorgott. Mint egy madárraj. Vagy inkább, mint egy oroszlánfalka, mivel a pintyek nem lehetnek ennyire parancsolóak. Az őrzőik mögöttük sorakoztak fel, és ha a nővérek nyugodtnak tűntek, a férfiak olyanok voltak, mint a kőszikla. Nem hasonlítottak egymásra – sokan viselték színváltó köpenyüket, ami mintha egészen eltüntette volna viselőit –, de függetlenül attól, hogy kövérek vagy soványak, alacsonyak vagy magasak, tétlenül ácsorogva is olyanok voltak, mint a megtestesült erőszak. Csak pórázra kötve.

Perrin Alanna Mosvanit és Verin Mathwint is jól ismerte. Az alacsony, molett Verin gyakran anyáskodott a körülötte lévők felett – már ha nem kötötte le túlságosan is a figyelmét valami új tanulnivaló. A tudást kereső Barna ajah tagja volt. A karcsú, sötét hajú, csinos Alanna Zöld volt. Mostanában kicsit megviseltnek tűnt, szeme alatt karikák sötétlettek. A kilenc nővérből öt Zöld volt. Egyszer, nem is olyan régen, Verin figyelmeztette Perrint, hogy ne nagyon bízzon meg Alannában, és a fiú készségesen hallgatott a nő tanácsára. Bár a többi aes sedai-ban sem bízott sokkal jobban, még magában Verinben sem. Rand sem bízott bennük, hiába harcoltak érte előző nap, és hiába történt a csata végén az, ami. Perrin még most sem hitte el, amit látott.

Jó tucatnyi asha'man ácsorgott az egyik szekér mellett, vagy húsz lépésnyire a nővérektől. Egy Charl Gedwyn nevű kakaskodó alak vezette őket ma reggel, a komor arcú férfi állva is tántorgott. Kabátjuk magas gallérján mindegyik egy ezüst kard alakú kitűzőt viselt, és Gedwyn meg még négy vagy öt férfi nyakában egy arany-vörös sárkány is megcsillant. Perrin úgy gondolta, ez valamiféle rangjelzés lehet náluk. Mindkettőt látta már más asha'maneken is. Bár nem őrizték az aes sedai-okat, valahogy mégis mindig ott voltak, ahol Kirunáék. Épp arra sétáltak. És ha már ott jártak, jól megnézték, mit csinálnak az aes sedai-ok. Azok persze nem vettek róluk tudomást, legalábbis úgy tettek, mintha a férfiak nem is léteznének. Perrin mégis érezte a szagukon, hogy zavarja őket valami: félnek és pokoli dühösek is. Alighanem az asha'manek miatt.

– Nos?

Kiruna fekete szeme türelmetlenül villant. Perrin tudta, hogy ezt a nőt nem szokták megvárakoztatni.

– Nem tudom – hazudta, miközben megveregette Fürge nyakát –, Rand nem mond el nekem mindent.

Értette, Rand mit csinál – legalábbis úgy gondolta, érti –, de esze ágában sem volt ezt a többiek orrára kötni. Rand dolga, hogy elmagyarázza, mit csinál; már ha el akarja mondani. Mindegyik holttest, melyet Rand megnézett, egy Hajadon teste volt, ezt Perrin valamiért biztosra vette. Egy shaido Hajadoné, de hogy ez számított-e Randnek... Múlt éjszaka messze elsétált a szekerektől, hogy végre egyedül lehessen, és mikor már a túlélésüket ünneplő emberek zaja elhalkult, összetalálkozott Randdel. Az Újjászületett Sárkány, akinek minden léptére megremegett a világ, egyedül kuporgott egy sziklán, és hintázva ringatta magát.

Perrin majdnem olyan jól látott holdfényben, mint napfényben, de akkor azt kívánta, bárcsak szuroksötét lenne. Rand arca eltorzult, mintha sikoltani szeretne, vagy sírni, de tudná, hogy nem szabad, és most minden idegszálával ezt küzdi le. Perrin nem tudta, az aes sedai-ok hogyan tartják távol maguktól a hőséget, de abban biztos volt, hogy Rand és az asha'manek is ismerik ezt a trükköt. És Rand most nem élt vele. A meleg éjszaka a legforróbb nyarat idézte, és Rand arcán ugyanolyan bőven csurgott az izzadság, mint Perrinén.

Nem nézett fel, bár Perrin csizmája nagy zajt csapott a száraz fűben. Maga elé meredt, rekedten mondta, miközben egyre csak ringatta magát.

– Százötvenegy, Perrin. Százötvenegy Hajadon halt meg ma. Miattam. Megígértem nekik, tudod. Ne vitatkozz velem! Fogd be! Menj innen! – Rand a forróság dacára megborzongott. – Nem neked mondtam, Perrin, nem neked. Tudod, be kell tartanom az ígéreteimet. Akkor is, ha fáj. Be kell tartanom a saját magamnak tett ígéreteimet is. Bármennyire fáj.

Perrin igyekezett nem gondolni arra, mi történik azokkal a férfiakkal, akik tudnak fókuszálni. A szerencsésebbe meghalt, még mielőtt megőrült volna, a szerencsétlenebbek csak azután. Rand akár szerencsés volt, akár szerencsétlen, minden rajta múlt. Minden.

– Rand, nem tudom, mit mondhatnék, de...

Rand meg sem hallotta. Előre-hátra ringatózott. Előre, hátra.

– Isan, a chareen aielek jarra klánjából. Miattam halt ma meg. A gerinchegységi Chuonda, a miagoma törzsből. Miattam halt ma meg. Agirin, a daryne...

Perrin nem tehetett többet, mint hogy végighallgatja, amint Rand mind a százötvenegy nevet felsorolja. A hangjában pattanásig feszült a fájdalom. Perrin hallgatta, és remélte, hogy Rand nem őrül bele.

Akár eszénél volt még Rand, akár nem, ha egy Hajadon, aki érte szállt harcba, eltűnt a csatában, annak Rand meg fogja keresni a testét, és tisztességgel eltemetteti. És százötvenkettő név lesz a listán. És ehhez Kirunának az égvilágon semmi köze sem volt. Sem ehhez, sem Perrin kétségeihez. Randnek nem volt szabad megőrülnie, legalábbis nem túlságosan, és ennyi. A Fény adja, hogy így legyen!

És engem meg a Fény égessen meg, hogy ilyen higgadtan gondolom végig, gondolta Perrin.

A szeme sarkából látta, hogy Kiruna formás ajka megfeszül. Az asszony legalább olyan nehezen viselte, ha nem tud valamiről, mint ha megvárakoztatják. Gyönyörű lett volna, fenséges, ha nem látszott volna az arcán, hogy egész életében mindent megkapott, amit akart. Nem tűnt elkényeztetettnek, inkább az a bizonyosság sütött róla, hogy megkérdőjelezhetetlen joga van mindenhez.

– Ennyi varjú és holló között egyértelmű, hogy százak, sőt ezrek kémkednek a Myrddraaloknak. – Meg sem próbálta elrejteni hangjában az ingerültséget. Úgy beszélt, mintha Perrin hozta volna ide a madarakat. – A határvidéken lelőnénk mindet. Vannak embereid, akik jól lőnek.

A hollók és a varjak tényleg gyakran kémkedtek az Árnyéknak, de Perrin most undorodva rázta meg a fejét. Undorodott már a vértől, elege volt belőle.

– És mi értelme lenne? – Amennyi madár itt tolongott, a folyóköziek és az aielek az összes nyilukat kilőhették volna, és még mindig épp elég kémkedő holló marad. A legtöbbször amúgy sem lehetett eldönteni, egy madár azért repül-e el, mert degeszre zabálta már magát, vagy hogy beszámoljon a Sötét Úrnak. – Nem folyt még elég vér? És elkerülhetnénk, hogy újabb folyjon? A Fényre, asszony, már az asha'manek is megelégelték a gyilkolást!

A nővérek elégedetlenül húzták össze a szemöldöküket. Senki sem mert így beszélni egy aes sedai-jal, még egy király vagy egy királynő sem. Bera úgy nézett rá, mint aki mindjárt lerángatja a nyeregből, és kékre-zöldre veri. Kiruna elnézett Perrin mellett, és lesimította a szoknyáját. Az arca kemény volt, és elszánt. Loial füle remegett. Mélyen és félve tisztelte a nővéreket. Hiába volt kétszer olyan magas, mint bármelyikük, néha úgy viselkedett, mintha az aes sedai-ok gondolkozás nélkül eltaposhatnák őt, ha láb alatt van.

Perrin nem hagyta, hogy Kiruna megszólaljon. Ha egy aes sedai-nak a kisujjadat nyújtod, az egész kezedet akarja. Már ha beéri annyival.

– Tegnap óta kerülsz, pedig volna egy pár dolog, amit meg kell beszélnünk. Nem követted a parancsaimat. Fogalmazhatsz úgy is, hogy megváltoztattad az eredeti tervet – az asszony szóra nyitotta a száját, de Perrin nem hagyta, hogy félbeszakítsák –, de ez nem változtat a lényegen.

A kilenc aes sedai-nak a Tudós Asszonyokkal kellett volna maradnia, a folyóköziek és a mayene-iek védelmében, messze a csatától, ahol az emberek gondolkozás nélkül gyilkolták egymást.

– Magaddal vitted Havien Nurelle-t, és a mayene-iek fele serege meghalt emiatt. Nem mehetsz már a saját fejed után. El kell fogadnod, amit mondanak neked. Nem hagyom, hogy emberek haljanak meg amiatt, mert te hirtelen rájössz, hogy mégis jobban értesz a hadászathoz, és a Sötét Úr vigye el azokat, akik nem értenek egyet veled. Megértetted?

– Befejezted, parasztkölyök? – Kiruna hangja veszélyesen nyugodt volt. Az arcát akár sötét jégből is faraghatták volna, és a szagából áradt a harag. Bár a földön állt, mégis úgy tett, mintha lenézne Perrinre. Erre nem csak az aes sedai-ok voltak képesek, a felesége, Faile is gyakran megtette. Perrin úgy sejtette, a legtöbb nő tudja, hogy kell ezt csinálni. – Elmagyarázom, miért tettem azt, amit, bár a legcsököttebb agyú embernek is ki kellene tudnia találni. A Három Eskü miatt egyetlen nővér sem használhatja az Egyetlen Hatalmat fegyverként, kivéve az árnyfattyak ellen vagy ha az életét kell vele megvédenie. Vagy egy másik nővér vagy egy őrző életét. Ahova te rendeltél minket, ott semmit sem csinálhattunk volna, a Tarmon Gai'donig meg a világ végéig sem. Amíg nem voltunk veszélyben, semmiképpen sem. Nem szeretem elmagyarázni, mit miért teszek. Soha többet ne hozz ki ennyire a sodromból! Megértettél?

Loial lesunyta a fülét, és ahogy mereven nézett maga elé, látszott, hogy bárhol máshol szívesebben lenne, mint itt, még ha az anyja most azonnal megházasítaná, akkor is. Aram ellátotta a száját, pedig ő aztán nem félt az aes sedai-októl. Jondyn és Tod épp csak egy kicsit gyorsabban másztak le a szekérről, mint egyébként tették volna. Jondyn kihúzta magát, és úgy sétált odébb, mint akinek semmi dolga, de Tod rohant, mint a nyúl.

Kiruna magyarázata reálisnak tűnt, lehet, hogy igaz is volt. A Három Eskü miatt igaznak kellett lennie. Persze nem tökéletesen. Kihagyhatott dolgokat, vagy süketelhetett. Lehet, hogy a nővérek csak azért vetették bele magukat a csatába, hogy közvetlen életveszélybe kerüljenek, és fegyverként használhassák az Egyetlen Hatalmat, de Perrin fogadni mert volna rá, hogy valójában ők akarták elsőként elérni Randet. Ki tudja, mi történt volna akkor, ha sikerül? Abban viszont egészen biztos volt, hogy arra a nővérek sem számítottak, ami történt.

– Jön – mondta Loial hirtelen –, nézzétek! Rand jön!

Suttogásba váltott.

– Vigyázz magadra, Perrin! – Ogierek közt ez alighanem tényleg suttogás volt. Aram és Kiruna alighanem hallották, és talán Bera is. – Neked nem fogadtak engedelmességet.

Megint rendes hangerőn beszélt.

– Mit gondolnak, mesélne nekem arról, ami a táborban történt? A könyvemhez kellene... – Loial könyvet írt az Újjászületett Sárkányról, legalábbis lelkesen gyűjtötte a könyvéhez a jegyzeteket. – Nem láttam túl sokat, miután a harc elkezdődött...

Perrin oldalán harcolt, a fejszéje alig volt kisebb, mint ő maga. Nehéz történelmi jegyzeteket készíteni, miközben az embert meg akarják ölni. Utólag azonban mindig úgy mesélte el az eseményeket, mintha ő semmi veszedelmesben nem vett volna részt.

– Ön szerint ki tudok szedni belőle valamit, Kiruna sedai?

Kiruna és Bera összenéztek, és szó nélkül otthagyták őket. A többi aes sedai-hoz siettek. Loial szomorúan bámult utánuk, és sóhajtott egy mélyet.

– Tényleg jobban kellene vigyáznod, Perrin – lehelte. – Nagyon meggondolatlan dolgokat tudsz mondani.

Most már csak a közvetlenül mellettük állók hallhatták, mit mondott. Perrin úgy vélte, Loial előbb-utóbb megtanul suttogni is, már persze ha elég időt tölt ingerült aes sedai-ok környezetében. Intett neki, hogy maradjon csöndben, és megpróbálta elkapni, miről beszélnek a nővérek. Az aes sedai-ok azonnal beszélni kezdtek, ahogy Kiruna odaért, de semmit nem lehetett hallani. Alighanem az Egyetlen Hatalmat használták, hogy ne hallgathassa ki őket senki.

Az asha'manek is láthatóan ezen a véleményen voltak. A látványos, céltalan kószálást egy szempillantás alatt éber őrködés váltotta fel, hirtelen feszülten figyelték a nővéreket. Semmi nem árulkodott arról, hogy megragadták volna a saidint, az Igazi Forrás hímnemű felét, de Perrin akár Fürgét is feltette volna rá, hogy igen. Elég volt egy pillantást Gedwyn dühös arcára vetnie, hogy azt is lássa, a férfiak nem haboznának a nők ellen használni az Egyetlen Hatalmat.

Bármiféle gátat emeltek az aes sedai-ok, most elengedték. Keresztbe font karral, csendben néztek le a lejtőn. Az asha'manek kétkedve néztek össze, aztán Gedwyn intésére lustán ácsorogtak tovább. Csalódottnak tűntek. Perrin ingerülten morgott, aztán megfordult, hogy a szekerek mögé nézzen.

Rand Minnel kézen fogva sétált fel az emelkedőn, halkan beszélgettek, a lány kezét simogatta. Egyszer megállt, és hangosan felnevetett, Min is követte a példáját, gyűrűs fekete haja a vállát súrolta. Mintha csak egy városi kereskedő sétált volna a menyasszonyával. Bár Rand övén ott függött a kard, és néha öntudatlanul is a markolatra tévedt a keze. És Taim is ott állt szorosan mellettük. A Tudós Asszonyok sem maradtak le messzire, és ott voltak a Hajadonok is, a siswai'aman, a cairhieni és a mayene-i katonák.

Micsoda megkönnyebbülés lenne egyszerűen csak odalovagolni, és beállni a tömegbe. Figyelmeztetnie kell Randet a fojtott ellenségeskedésre, amely majd' szétveti a tábort. Mihez fog kezdeni, ha Rand nem hallgat rá? Rand sokat változott, mióta eljött a Folyóközből, és még többet, mióta Coiren és a bandája elrabolta. Nem. Még nem őrülhetett meg.

Rand és Min belépett a szekerek közé. A kíséret nagy része kívül maradt, bár így is sokan követték őket a szűkös helyre.

Taim természetesen nem maradt el Rand mellől. Magas, kissé horgas orrú férfi volt, Perrin úgy vélte, a legtöbb nő jóképűnek tartaná. A Hajadonok egy része mindenesetre meg-megnézte magának, mivel az aiel harcos nők nem voltak szégyellősek. Ahogy Taim közelebb ért, kérdően Gedwynre nézett, aki egy pillanatra megrázta a fejét. Taim arcán egy fintor árnyéka futott végig, de eltűnt, még mielőtt bárki észrevette volna.

Nandera és Sulin Rand mögött lépkedett. Perrint csak az lepte meg, hogy nem hoztak magukkal még húsz Hajadont a szekerek közé. Úgy tűnt, Rand még fürödni sem fürödhet úgy, hogy ne állná körül harminc állig felfegyverzett Hajadon a kádat. Nem értette, Rand ezt hogy tűrheti el. Mindegyik Hajadon vállán ott lógott a fekete shoufa, a hajuk rövidre volt nyírva, csak hátul hagytak meg egy hosszú tincset. A karcsú Nandera szőke hajába már sok ősz szál vegyült, de kemény arcvonásaival is csinos volt, majdnem gyönyörű. Sulin – inas, szikár, sebhelyes, cserzett bőrű, ősz asszony – mellett Nandera csodaszép volt, és szinte lágy. Az asha'manekre pillantottak, aztán, mintha nem láttak volna semmit, az aes sedai-ok két csoportja felett siklott át a tekintetük. Nandera a Hajadonok jelbeszédével üzent Sulinnak. Perrin már sokadszorra kívánta, hogy bárcsak értené a jeleket, de egy Hajadon előbb adná fel egy varangyos béka kedvéért a lándzsát, mint hogy a titkos jeleket megtanítsa egy férfinek. Perrin eddig észre sem vette azt a Hajadont, aki Gedwynék mellett ücsörgött a földön, és most jelbeszéddel válaszolt Nandera kérdéseire. Egy másik Hajadon eddig macskabölcsőt játszott a foglyok mellett, de most ő is odaintett Nanderának.

Amys és a csatatérről visszaérkező Tudós Asszonyok Sorileához léptek, aki pár társával végig a táborban maradt. Amys fiatalabbnak tűnt valódi koránál – derékig érő haja már hófehér volt –, de rangban a második volt a Tudós Asszonyok között, közvetlenül Sorilea után következett. Nem használták az Egyetlen Hatalmat, hogy elrejtsék a hangjukat, ehelyett hét-nyolc Hajadon vette őket körbe, akik halkan elkezdtek dúdolni, hogy dalukkal elfedjék a beszélgetést. Néhányan ültek, néhányan álltak, mások guggoltak, és mintha mindegyik véletlenül énekelgetett volna. Bár ki lett volna olyan bolond, hogy ezt elhiggye?

Perrinnek úgy tűnt, mióta a Tudós Asszonyok és az aes sedai-ok dolgába keveredett, csak sóhajtozik. És ott voltak persze a Hajadonok is. Egyetlen nővel sem tudott mostanában mit kezdeni.

Dobraine és Havien zárták a menetet. A katonáikat kint hagyták, csak a lovaikat vezették be a szekerek közé. Havien végre közelről is látott már csatát, Perrin kételkedett abban, hogy a következőt is ilyen lelkesen fogja várni. A fiú nem lehetett nála sokkal idősebb, de már egyáltalán nem tűnt olyan fiatalnak, mint akár két nappal azelőtt. Dobraine, aki őszülő haját elöl leborotváltatta a cairhieni katonák szokása szerint, talán sosem volt fiatal, és nem a tegnapi volt az első csatája, de még ő is idősebbnek tűnt, és fáradtnak. Aggódott valamiért. Havien is. A szemükkel Perrin tekintetét keresték.

Máskor megvárta volna őket, és megkérdezi, mi a gond, de most gyorsan lecsúszott Fürge nyergéből, a kantárt Aram kezébe nyomta, és Randhez sietett. Mások már előtte megindultak. Csak Sulin és Nandera hallgatott.

Kiruna és Bera már akkor Rand mellett voltak, mikor a férfi a szekerek közé lépett. Kiruna leereszkedően fordult hozzá.

– Tegnap visszautasítottad a Gyógyítást, de mindenki látja, hogy még most is szenvedsz, még ha Alanna nem is ugrik ki... – Bera csitítóan a karjára helyezte a kezét, és Kiruna egy pillanatra elhallgatott. Aztán változatlan hévvel folytatta. – Ugye most már hajlandó vagy alávetni magad a Gyógyításnak?

Ez nagyon úgy hangzott, mintha azt kérdezné, Rand észhez tért-e már, és elfogadja-e a felkínált kegyet.

– Az aes sedai-ok ügyében haladéktalanul döntenünk kell, car'a'carn! – Amys hidegen félbeszakította Kirunát.

– Ránk kellene bíznod őket, Rand al'Thor – mondta Sorilea, Taim szavába vágva.

– Az aes sedai-ok ügyében tényleg döntened kéne, Sárkány nagyúr. Az asha'manek tudják, mit kell velük tenni. A Fekete Toronyban jó kezekben lennének.

A sötét szemek Kirunára és Berára villantak, és Perrin döbbenten ébredt rá, hogy Taim nem csak a fogoly aes sedai-okról beszélt. Ami azt illeti, még ha Sorilea és Amys görbén néztek is Taimra, az ő ajánlatuk is ugyanezt jelentette.

Kiruna rámosolygott Taimra, majd a Tudós Asszonyokra is. A pengevékony mosoly jól illett hozzá. Talán kicsit keményebb volt, mikor a feketekabátos férfire nézett, de láthatóan még nem fogta fel, hogy Taim őket is magával akarja vinni. Elég volt látnia a férfit. Tudni, hogy létezik.

– A jelen körülmények között – kezdte jeges hangon –, egész biztos vagyok abban, hogy Coiren sedai és a társai a szavukat adják nekem. Emiatt nem kell aggódnotok a továbbiakban...

A többiek egyszerre szólaltak meg.

– Ezek az asszonyok már rég eljátszották a becsületüket – Amys mozdulatain jól látszott, hogy Kirunáékat is közéjük sorolja –, a szavuk semmit sem ér. Ők...

– Mind egy szálig da'tsang – mondta Sorilea keményen, mintha ítéletet hirdetne. Bera ellenségesen nézett rá. Perrin tudta, hogy ez az Ősi Nyelv egy szava, és mintha értenie kellett volna, mit jelent, de azt nem sejtette, mi dühítette fel ennyire az aes sedai-t. Vagy hogy Sulin miért bólint rá a Tudós Asszony szavára, aki fel sem vette a többiek reakcióit. – Nem érdemelnek jobbat, mint...

– Sárkány nagyuram – Taim szavaiból kicsengett, hogy az egyetlen értelmes utat javasolja Randnek –, tudom, hogy minden aes sedai-t megbízható kezekben szeretne tudni, olyanok őrizetében, akik tudják, hogyan kell elbánni velük, és ki tudná ezt jobban, mint...?

– Elég! – kiáltotta Rand.

Egyszerre mindenki elhallgatott, bár az arckifejezések más és más reakcióról árulkodtak. Taim vonásai kifejezéstelenek voltak, a szagában vak düh izzott. Amys és Sorilea összenéztek, miközben szinte ugyanazokkal a mozdulatokkal igazgatták kendőiket. Mindkettejük arca elszánt volt, és kőkemény. Keresztül akarták vinni az akaratukat, és nem állíthatta meg őket senki, még a car'a'carn sem. Kiruna és Bera is mélyen egymás szemébe nézett, és Perrin azt kívánta, bárcsak ugyanolyan könnyen olvasna a gondolataikban, mint a szagukban. Elsőre két nyugodt, higgadt aes sedai állt előtte, akik éppúgy uralták saját magukat, mint a helyzetet, vagy bármi mást, amit uralni támadt volna kedvük, de a szaguk elárulta, hogy idegesek, és most már félnek is. Taimtól, ezt biztosra vette. Úgy tűnt, még mindig azt hiszik, hogy irányítani tudják Randet és a Tudós Asszonyokat, de Taim és az asha'manek nagyon megijesztették őket.

Min megrángatta Rand ingujját – egyszerre bámulta mindannyiukat, és a szagából majdnem olyan riadalom áradt, mint a nővérek felől. Rand megveregette a vállát, miközben keményen a vitatkozókra nézett. Perrint sem kímélte, mikor az megpróbált megszólalni. A táborban mindenki szótlanul bámulta őket, a folyóköziek éppúgy, mint az aes sedai foglyok, bár csak pár aiel állt annyira közel, hogy hallhassa is, mi folyik. Az emberek szívesen bámulták Randet, de nem szerettek túl közel kerülni hozzá, ha nem volt muszáj.

– A Tudós Asszonyok vigyáznak a foglyokra – mondta végül Rand, és Sorilea szaga hirtelen olyan diadalittas lett, hogy Perrinnek meg kellett vakarnia az orrát. Taim elkeseredetten rázta meg a fejét, de Rand egy pillantással elhallgattatta. A férfi a kardövével kezdett el játszani, ujjai ráfeszültek a sárkányos díszítésekre. Másik kezével a kardja markolatát piszkálta.

– Az asha'maneknek tanulniuk kéne és új embereket toborozniuk – mondta Rand –, nem őrködniük. Különösen nem az aes sedai-ok felett.

Perrin hátán felállt a szőr, mikor megérezte Rand szagát. Rand gyűlölte Taimot és félt tőle. A Fényre, nem őrülhetett meg. Taim vonakodva bólintott.

– Ahogy parancsolja, Sárkány nagyuram.

Min félve pislogott a feketekabátos férfira, és közelebb húzódott Randhez.

Kiruna szagán érezni lehetett a megkönnyebbülést. Berára nézett még egyszer, aztán makacs önfejűséggel kihúzta magát.

– Ezek az aiel asszonyok egész tehetségesek, néhányuk egész sokra vihette volna, ha a Toronyban képzik, de nem adhatod az ő kezükbe az aes sedai-okat. Ez elképzelhetetlen! Bera sedai és én fogunk...

Rand felemelte a kezét, és az asszony mondat közben elhallgatott. Talán a fiú kékesszürke jégkristályként csillanó tekintette ijesztette meg. Talán a szakadt ingujjon átkandikáló, vörös-arany sárkány látványa fagyasztotta belé a szót, ami Rand alkarján tekergőzött. A sárkány ragyogott a napfényben.

– Talán nem fogadtál nekem engedelmességet?

Kiruna szeme úgy kiguvadt, mintha gyomorszájon vágták volna.

Egy pillanattal később bólintott, még ha vonakodva is. Éppolyan hitetlenkedve nézett maga elé, mint egy nappal ezelőtt, mikor a csata végén térdre ereszkedett a kút mellett, és megesküdött a Fényre, a megváltásra és az újjászületésre, hogy hűségesen és engedelmesen szolgálja az Újjászületett Sárkányt az Utolsó Csatáig. Perrin megértette a döbbenetét. Maga sem hitte el, amit látott, és ha a Három Esküvel nem törődve Kiruna megtagadja az egészet, hát nem csodálkozik. Kilenc aes sedai, amint a porban térdepel és maguk is döbbenten hallgatják, amint a hűségeskü szavait mormolják. Bűzlöttek a hitetlen döbbenettől. Bera arca most is olyan volt, mintha rohadt szilvába harapott volna.

Egy aiel lépett a csoportosuláshoz. Olyan magas lehetett, mint Rand. Az arca megviselt volt, és a halántékánál már őszbe vegyült vörös haja. Biccentett Perrinnek, és egy pillanatra megsimogatta Amys kezét. Az asszony is megérintette a férfi karját. Rhuarc a férje volt, de az aielek ennél több érzelmet ritkán mutattak ki mások előtt. Rhuarc a taardad aielek törzsfője volt – a táborban csak ők nem viselték a bíbor siswai'aman fejpántot –, és vagy ezer emberrel előző este óta a környéken kutattak ellenség után.

A feszültséget egy vak ember is mérföldekről megérezte volna, és Rhuarc nem volt sem vak, sem pedig bolond.

– Beszélhetek, Rand al'Thor? – Megvárta, míg Rand bólint, és már folytatta is. – A shaido kutyák keletre menekülnek, futnak, ahogy csak a lábuk bírja. Észak felé láttunk pár zöld ruhás lovast, de elkerültek minket, és azt mondtad, ha nem kezdenek harcba, hagyjuk őket futni. Azt hiszem, a szökött aes sedai-okat keresték. Jó pár asszony volt velük.

Hideg, kék szemek rebbentek Kiruna és Bera felé. Rhuarc tekintete nem ígért sok jót. Régebben ő is tisztelte a Torony asszonyait, mint a legtöbb aiel, de ez tegnap megváltozott. Vagy talán még azelőtt.

– Jól van. Sokért nem adnám, ha Galinát elkaphattuk volna, de azért ezek is jó hírek.

Rand keze a kardmarkolatra tévedt, aztán lassan visszaengedte a hüvelybe a pengét. Mintha észre sem vette volna, mit csinál. Galina, a Piros ajah tagja vezette azokat az aes sedai-okat, akik elfogták Randet, és bár ma nyugodtan említette a nevét, tegnap dührohamot kapott, mikor kiderült, hogy nem fogták el. Igaz, ez a mostani nyugalom is inkább az a fajta jeges harag volt, amely még a tomboló indulatoknál is veszélyesebb. Perrint kirázta a hideg Rand szagától.

– Megfizetnek. Mindegyikük drágán megfizet azért, amit tett.

Nem lehetett tudni, vajon Rand a shaidókra gondolt, a szökött aes sedai-okra, vagy mindkettőre. Bera zavartan nézett körbe. Rand visszafordult hozzá és Kirunához.

– Hűséget esküdtetek nekem, és megbízom az eskütökben – hüvelykujja és mutatóujja majdnem összeért, ahogy mutatta, mennyire bízik az aes sedai-okban –, pedig az aes sedai-ok azt hiszik, mindig mindent jobban tudnak a többieknél. De ti azt fogjátok csinálni, amit én mondok. Még csak fürödni sem fürödhettek az engedélyem nélkül. Vagy egy Tudós Asszony engedélye nélkül.

Ezúttal Bera nézett úgy, mint akit megütöttek. Világosbarna szeme riadtan nézett Amysra és Sorileára. Teljesen megsemmisült. Kiruna is csak nehezen tartotta magát, hogy rajta ne látsszon a döbbenet. A két Tudós Asszony épp csak megigazította a kendőjét, de a szaguk megint egyforma volt. Elégedettség áradt belőle, szigorú, kemény elégedettség. Perrin örült neki, hogy az aes sedai-ok szaglása nem olyan kifinomult, mint az övé. Ha az lett volna, ott helyben nekiesnek a Tudós Asszonyoknak. Vagy pánikszerűen menekülni kezdenek, a macska rúgja a büszkeséget. Ő legalábbis ezt tette volna.

Rhuarc rájuk sem pillantott, a lándzsája hegyét simogatta. Ez a Tudós Asszonyok dolga volt, és ő nemegyszer megmondta, hogy nem üti a Tudós Asszonyok dolgába az orrát egészen addig, amíg azok sem nyúlnak bele a törzsfők ügyeibe. De Taim... Látványosan nem törődött a dologgal, a mellkasán keresztbe font karral, unatkozó arccal a tábort tanulmányozta. A szaga sokkal összetettebb volt, mint az előbb. Perrin úgy érezte, jól mulat, és mindenképp vidámabb, mint pár perce volt.

– Az eskünk köt minket – kezdte Bera széles, ringó csípőjére tett kézzel –, és egy ilyen esküt csak egy árnybarát szegne meg.

Azt a szót, hogy „eskü”, majdnem olyan megvetéssel köpte, mint azt, hogy „árnybarát”. Nem tetszett nekik, hogy Rand feleskette őket a saját hűségére.

– Azzal mersz vádolni minket, hogy...?

– Ha azt hinném, hogy megszegitek az eskütöket – utasította rendre Rand –, már rég úton lennétek a Fekete Toronyba, Taim kíséretében. Engedelmességet fogadtatok. Akkor engedelmeskedjetek!

Bera habozott egy ideig, aztán hirtelen minden ízében olyan büszke, olyan királynői lett, amilyen csak egy aes sedai lenni tud. Egy aes sedai mellett pedig egy királynő neveletlen kamaszlánynak hat. Büszkén meghajolt, és biccentett Rand felé.

Kiruna ezzel ellentétben láthatóan nehezen uralkodott magán, a nyugalma éppolyan kemény volt és szilánkos, mint a hangja.

– Mindenképp ezeknek a derék aiel asszonyoknak az engedélyét kell kérnünk, hogy megtudhassuk, esetleg nem kívánsz-e a Gyógyítás áldásos hatásában részesülni? Tudom, hogy Galina keményen bánt veled. Tudom, hogy korbáccsal vert. Hadd Gyógyítsunk meg! Kérlek!

Még a „kérlek” is úgy hangzott, mint egy parancs. Min megsimogatta Rand kezét.

– Neked is hálásnak kellene lenned, birkapásztor, olyan hálásnak, amilyen én voltam. Te sem szereted a fájdalmat. Valakinek meg kell gyógyítania, különben... – Csintalan mosolya egy pillanatra Perrin eszébe juttatta, milyen volt Min, mielőtt elrabolták. – Különben aligha tudsz majd nyeregbe ülni!

– A fiatalok és az ostobák – Nandera nem nézett Randre, mintha csak magában beszélne – néha büszkén viselik a felesleges fájdalmat. Azt hiszik, így látszik meg, milyen erősek. Pedig csak az látszik, milyen ostobák.

– A car'a'carn – Sulin is mintha a levegőnek beszélt volna – viszont egyáltalán nem bolond.

Rand szeretettel mosolygott Minre, Sulinra és Nanderára cinkos vigyorral nézett. Mikor Kirunához fordult, már megint kőkemény volt a tekintete.

– Jól van. – Ahogy az asszony megindult felé, megállította. – Ne te Gyógyíts meg.

Kiruna arca olyan kőkemény lett, hogy majdnem megrepedezett. Taim majdnem elmosolyodott, de még mielőtt Rand mellé léphetett volna, a fiú a háta mögé intett.

– Majd ő csinálja. Gyere ide, Alanna.

Perrin összerezzent. Rand pontosan rámutatott Alannára, pedig nem láthatta, hol áll. Valami az eszébe jutott, de még mielőtt megérthette volna a gondolat jelentőségét, elfelejtette megint. Taim is döbbenten nézte Randet. A férfi arca kifejezéstelen volt, de a szeme villogva leste Alannát és Randet, és Perrin csak egyféleképp tudta értelmezni a szagát. Taim értetlenül nézte az eseményeket.

Alanna is összerezzent. Bármi volt is az oka, az asszony azóta ideges volt, hogy Perrinnel elindultak kiszabadítani Randet, lassan már az aes sedai-ok látszólagos nyugalmát sem tudta magára erőltetni. Most lesimította a szoknyáját és kihívóan Kirunára, Berára meg a többiekre nézett, majd Randhez szaladt. A másik két aes sedai szótlanul nézte, mintha tanárok lennének és azt figyelnék, gyenge tanulójuk vajon átmegy-e a vizsgán. De ennek így nem volt semmi értelme. Lehet, hogy nem ő vezette a csapatot, de Alanna akkor is aes sedai volt, és nem állt semmivel sem a másik kettő alatt. Perrin egyre nagyobb gyanakvással figyelte őket. Aes sedai-okkal közösködni olyan volt, mintha az ember a láp mellett járná a Vízierdő patakjait. Bármilyen békésnek tűnik is a felszín, a rejtett áramlatok egy pillanat alatt kiránthatják az ember alól a lábát. Egyre több láthatatlan áramlat tűnt fel itt az elmúlt percben, és nem mindegyiket a nővérek irányították.

Meglepő módon Rand a két kezébe fogta Alanna arcát, és kényszerítette a nőt, hogy ránézzen. Bera sziszegve vette a levegőt, és Perrin kivételesen egyetértett vele. Rand odahaza még tánc közben sem volt ilyen nyílt és erőszakos a lányokkal, és Alanna nem egy egyszerű lány volt, akit táncba vitt. Meglepő módon a nő mégis elpirult, és a szaga alapján el is bizonytalanodott. Perrin még sosem látta, hogy egy aes sedai elpirult, és azt sem, hogy elbizonytalanodott volna.

– Gyógyíts meg!

Ez nem kérés volt, hanem parancs. Alanna tovább vörösödött, és a szagában megjelent a düh jellegzetes illata. Remegett a keze, ahogy Rand arcához emelte, hogy meggyógyíthassa.

Perrin öntudatlanul megdörzsölte a tenyerét. Tegnap csúnyán felhasította egy shaido lándzsa. Kiruna számos más sebével együtt gyógyította azt is, és azelőtt is kezelték már aes sedai-ok. Olyan érzés volt, mintha fejjel előre belezuhant volna egy jéghideg patakba: az ember nehezen kapott utána levegőt, remegett, és alig állt a lábán. És általában farkaséhes volt. Rand most épp csak hogy összerezzent egy kicsit, még csak meg sem tántorodott.

– Hogy bírod a fájdalmat? – kérdezte Alanna suttogva.

– Ezzel megvolnánk.

Rand lefejtette az arcáról Alanna kezét, és otthagyta, anélkül hogy megköszönte volna neki amit tett. Mintha mondani akart volna valamit, megállt és visszanézett Dumai Kútjára.

– Mindegyiküket megtaláltuk. – Amys hangja gyengéd volt. Rand bólintott.

– Akkor menjünk! Sorilea, válaszd ki azokat a Tudós Asszonyokat, akik átveszik a foglyokat az asha'manektől! És keress Kiruna és a többi... szövetségesem mellé is valakit – elvigyorodott. – Nem szeretném, hogy ha tudatlanságukban kárt okoznának valakinek.

– Minden úgy lesz, ahogy a car'a'carn akarja. – A Tudós Asszony szigorú arckifejezéssel megigazította a kendőjét, és a három aes sedai-ra förmedt. – Menjetek oda a barátaitokhoz, amíg nem találok valakit, aki kézbe vesz titeket!

Nem volt meglepő, hogy Bera elégedetlenül felhorkant, és Kiruna hirtelen maga lett a megtestesült fagy. Alanna a földet bámulta, mint aki már beletörődött a dologba. Sorilea türelmetlenül nézte őket. Összecsapta a tenyerét, és ingerülten intett a három nőnek.

– Nem hallottátok? Menjetek! Menjetek!

Az aes sedai-ok vonakodva indultak meg Sorilea terelgetésére, úgy tettek, mintha amúgy is épp oda indultak volna, ahova az asszony küldte őket. Amys Sorilea mellé lépett, és odasúgott neki valamit. Perrin sajnos nem hallotta. A három aes sedai viszont úgy tűnt, értette, mit mond a Tudós Asszony. Megálltak, és nagyon riadtan néztek az aiel nőkre. Sorilea újra tapsolt nekik, és még hevesebben integetett, hogy menjenek.

Perrin az állát vakargatta, és Rhuarcra nézett. A törzsfőnök halványan elmosolyodott, és megvonta a vállát. A Tudós Asszonyok dolga. Ha Rand így döntött, akkor így lesz. Az aielek éppúgy beletörődtek a sorsukba, mint a farkasok. Perrin tekintete Gedwynre villant. A fickó azt nézte, Sorilea hogy szedi ráncba az aes sedai-okat. Nem, nem is, a nővéreket nézte, mint egy róka a tyúkól biztonságában kaparászó tyúkokat. A Tudós Asszonyok jobbak, mint az asha'manek, gondolta Perrin. Jobbnak kell lenniük.

Ha Rand látta is, mi történik, nem törődött vele.

– Taim, amint a Tudós Asszonyok átvették tőled a foglyokat, vidd vissza az asha'maneket a Fekete Toronyba! Azon nyomban. Ne feledd el, hogy oda kell figyelned azokra, akik túl gyorsan tanulnak! És azt se felejtsd el, mit mondtam a toborzásról!

– Nehezen felejthetném el, Sárkány nagyuram – válaszolta szárazon a feketekabátos férfi. – Magam utazom el ez ügyben. De ha újra felhozhatok egy kérdést... Szükséged lenne egy tisztességes díszőrségre.

– Ezt már megbeszéltük – vettette oda Rand kurtán. – Az asha'maneknek sokkal jobb hasznát is láthatom. Ha mindenképp szükségem lenne díszőrségre, az a pár ember, aki velem maradhat, épp megteszi. Perrin, lennél szíves...

– Sárkány nagyuram – szakította félbe Taim –, nem elég, ha csak pár asha'man marad itt melletted.

Rand Taim felé fordult. Az arca éppolyan nyugodt volt, mint egy aes sedai-é, de amint Perrin megérezte a szagát, azt kívánta, bárcsak hátra tudná sunyni a fülét, és nyüszítve elkotródhatna. Pengeéles düh mosódott a kíváncsiságba és az óvatosságba, az egyik vékony volt, és tapogatózó, a másik ködszerű, aztán hirtelen gyilkos haragba lobbant át minden. Rand épp csak megrázta a fejét, és a szaga most már sziklaszilárd elhatározásról árulkodott. Senkinek sem változhatott ilyen gyorsan a szaga. Senkinek.

Taim persze csak a szemét használta, így az egészből nem érzett többet, mint hogy Rand alig észrevehetően megrázza a fejét.

– Gondold végig! Négy avatottat választottál és négy katonát. Asha'manek is kellenének melléd.

Perrin nem értette, miről van szó. Eddig azt hitte, a feketekabátosok mind asha'manek.

– Azt hiszed, én nem tudom éppolyan jól kiképezni őket, mint te?

Rand hangja lágy volt, mint az acél, ha selymen surran végig.

– Azt hiszem, a Sárkány nagyúr túlságosan is elfoglalt ahhoz, hogy ezzel foglalkozzon. – Taim válasza őszintének hangzott, de a szagában újra előtört a düh. – Túl fontos személy ehhez. Olyan emberek kellenének mellé, akiknek már csak keveset kell tanítania. Kiválaszthatnám azokat, akik a legtöbbet tudják...

– Egy jöhet – szakította félbe Rand –, és azt is én választom.

Taim elmosolyodott, és beleegyezően tárta szét a kezét, de szagában még a düh illatát is elnyomta a tehetetlenségé. Rand a háta mögé bökött, nem nézett oda most sem.

– Ő lesz az.

Ezúttal azonban mintha még őt is meglepte volna a választás. A középkorú férfi a szekértábor másik szélén, egy felfordított kosáron ült, láthatóan nem érdekelte a Rand köré gyűlt díszes társaság. Ehelyett térdére könyökölt és az aes sedai foglyokat nézte fintorogva. A kard és a sárkány ott csillogott kabátja merev, magas nyakán.

– Mi a neve, Taim?

– Dashiva – mondta lassan a feketekabátosok vezetője. Randet méregette. A szaga alapján még Randnél is jobban meglepte a dolog, és nem csak meglepte, de zavarta is. – Corlan Dashiva. A Feketedombokból, egy tanyáról jött.

– Megfelel – vágta rá Rand, bár a hangja nem volt túl magabiztos.

– Dashiva nagyon gyorsan fejlődik, de az esze leginkább valahol a felhők között jár. Még akkor sem tud teljesen odafigyelni arra, amit csinál, mikor pedig valóban szükség volna rá. Lehet, hogy világéletében egy lusta álmodozó volt, de az is lehet, hogy a saidin szennyezése már kikezdte az agyát. Jobb lenne, ha Torvalt választanád vagy Rochaidot, esetleg...

Taim ellenkezése mintha elfújta volna Rand bizonytalanságát.

– Azt mondtam, Dashiva megfelel. Szólj neki, hogy velem kell jönnie, aztán add át a foglyokat a Tudós Asszonyoknak, és menjetek! Nem akarok egész nap itt vitatkozni. Perrin, szedd össze az embereket, indulunk. Szólj, ha készen vagytok!

Ezzel sarkon fordult és otthagyta őket. Min a karjába kapaszkodott, ment vele, Nandera és Sulin árnyékként követte. Taim fekete szeme csillogott, de végül elindult ő is, kiáltozva szedte össze az embereit, Gedwynt és Rochaidot, Torvalt és Kismant. Feketekabátos férfiak futottak hozzá mindenfelől.

Perrin elfintorodott. Annyi mindent kellett volna Randnek mondania, de a száját sem nyitotta ki. Bár lehet, hogy jobban járt, mint az aes sedai-ok és a Tudós Asszonyok. Vagy akár Taim.

Valójában nem volt sok dolga. Mindenki úgy gondolta, ő a vezér, hiszen ő hozta ide a Rand kiszabadítására összegyűjtött sereget, de Rhuarc sokkal jobban tudta, mit kell ilyenkor csinálni, mint ő, és elég volt egy szót szólnia Dobrainenek és Haviennek, hogy a cairhieni és a mayene-i katonák meginduljanak. A két férfi még mindig akart neki mondani valamit, de megvárták, amíg csak hárman maradnak, és Perrin megkérdezi tőlük, mi a gond.

– Perrin nagyúr, aggódom a Sárkány nagyúr miatt – tört ki Havien. – Ahogy ott a hullák között kutakodott...

– Kicsit... túlzásnak tűnt a dolog – vetette közbe Dobraine óvatosan. – Aggódunk, hogy mi baja van, ez érthető. Nagyon sok múlik rajta.

Dobraine katonának tűnt, és az is volt, de mindamellett cairhieni nemes is, aki a Házak Játékába született. Értett az óvatos, finom beszédhez; mint minden honfitársa. Perrin viszont nem volt cairhieni, és nem szeretett finomkodni.

– Nem őrült meg – vetette oda nyersen.

Dobraine csak bólintott egyet, mintha azt mondaná: „hát persze, ez természetes”, aztán megvonta a vállát, mintha nem is ez érdekelte volna. Havien elvörösödött. Ahogy elindultak a csapataikhoz, Perrin elgondolkozva nézett utánuk. Remélte, nem hazudott nekik.

Összeszedte a folyóközi legényeket, szólt nekik, hogy nyergeljék föl a lovakat. Igyekezett nem odafigyelni arra, hogy mennyit hajbókolnak előtte a pillanat hevében. Néha még Faile is úgy gondolta, hogy a folyóköziek túl sokat hajlonganak. Szerinte ez azért volt, mert még mindig nem jöttek rá, hogyan kéne viselkedniük egy nagyúr színe előtt. Perrin egy pillanatra arra gondolt, hogy rájuk üvölt, hogy hagyják már, ő nem nagyúr, de ezt számtalanszor megtette már, és sosem használt.

Mindenki elrohant a lovakért, csak Dannil Lewin és Ban al'Seen maradtak még ott egy kicsit. Unokatestvérek voltak, egyforma magasak és egyforma véznák. Mindössze annyi volt köztük a különbség, hogy Dannil a taraboni divatnak megfelelő, lefelé görbülő, dús bajuszt növesztett, míg Ban kampós orra alatt az Arad Domanban szokásos vékonyra ritkított bajuszka díszelgett. A menekültek sok újat hoztak a Folyóközbe.

– Velünk jönnek azok az asha'manek?

Perrin tagadólag megrázta a fejét. Dannil megkönnyebbülésében olyan nagyot sóhajtott, hogy sűrű bajsza is beleremegett.

– És az aes sedai-ok? – kérdezte Ban félve. – Ugye szabadon elengedik őket? Szóval Rand most már szabad. Akarom mondani, a Sárkány nagyúr. Nem lehet fogságban tartani őket, az aes sedai-okat aztán nem.

– Nektek az a dolgotok, hogy mindenki időre nyeregben legyen – válaszolta Perrin. – Az aes sedai-okat hagyjátok Randre!

A két unokatestvér ugyanúgy fintorodott el. Egyszerre vakarták meg a bajszukat. Perrinnek nehezére esett, hogy ne kövesse a példájukat, és ne túrjon bele a szakállába. De ha mindig az állát vakarja, úgy néz ki, mintha bolhás lenne.

A tábor egy pillanat alatt felbolydult. Mindenki tudta, hogy hamarosan útnak indulnak, mégis mindenkinek rengeteg elintézetlen dolga volt még. A fogoly aes sedai-ok szolgái és a szekérhajtók sietve pakoltak be minden szükséges holmit a kocsikba, és a lószerszámok hangos csilingelése közepette elkezdték befogni az igásállatokat. Mindenütt cairhieniek és mayene-iek készülődtek, nyergeket és kengyeleket állítottak be. Meztelen gai'shainok szaladtak erre-arra a tömegben, bár nem úgy tűnt, mintha az aieleknek sok készülődni valójuk lett volna.

A szekereken túl vakító felvillanások adták tudtul, hogy Taim és az asha'manek távoztak. Perrin már ettől sokkal jobban érezte magát. Kilenc feketekabátos maradt a táborban. Dashiva mellett még egy középkorú asha'man maradt, egy köpcös tanyasi gazda, és egy enyhén sánta ősz öregember, aki akár Perrin nagyapja is lehetett volna. A többiek fiatal fiúk voltak, mégis mindannyian olyan egykedvű fensőbbséggel nézték a felfordulást, mint aki már sok ilyet megélt. Nem keveredtek a többiekkel, egy csoportban álltak. Csak Dashiva nem volt velük, ő pár lépéssel arrébb bámult a semmibe. Perrinnek eszébe jutott Taim figyelmeztetése, és remélte, hogy Dashiva csak álmodozik.

Randet egy faládán ücsörögve találta. Sulin és Nandera könnyedén guggoltak a két oldalán, és mindent elkövettek, hogy ne kelljen a fiú ölében fekvő kardra nézniük. Marhabőr pajzsaikat és lándzsáikat lazán fogták, hiszen itt a táborban mindenki Rand embere volt, de azért figyeltek, nehogy baj legyen. Min Rand előtt ült a földön, lábát maga alá húzta. A fiúra mosolygott.

– Rand, remélem, tudod mit csinálsz.

Perrin megigazította az övén lógó fejszét, hogy le tudjon kuporodni Rand mellé. Senki más nem hallhatta, mit beszél, csak Rand, Min és a két Hajadon. Ha Sulin és Nandera elmeséli a Tudós Asszonyoknak, amit mondott, hát legyen. Semmit sem tehet ellene. Félretette az aggályait, és belekezdett a mondókájába. Elmesélte, mit látott a táborban reggel. Azt is, mit szagolt, bár nem ezekkel a szavakkal. Rand nem tartozott azon kevesek közé, akik tudhattak arról, miféle kapcsolat fűzi Perrint a farkasokhoz, és mitől élesült meg így a szeme és a szaglása. Úgy mesélte el tapasztalatait, mintha mindezt csak látta és hallotta volna. Beszámolt az asha'manekről és a Tudós Asszonyokról. Az asha'manekről és az aes sedai-okról. A Tudós Asszonyokról és az aes sedai-okról. Az egész halom száraz gyújtósról, amely bármelyik pillanatban lángra lobbanhat. A folyóköziek morgolódását sem hagyta ki.

– Aggódnak, Rand, és ha már ők is szitkozódnak félelmükben, akkor biztos lehetsz, hogy a cairhieniek és a teariek is ugyanolyan nyugtalanok. Lehet, hogy csak megpróbálják megszöktetni a foglyokat, de az is lehet, hogy még ennél is nagyobb szörnyűségre készülnek. A Fényre, Dannil és Ban és még vagy ötven legény biztos segítene nekik eltűnni, ha ki tudnák találni, hogyan szöktessék meg őket.

– Szerinted készülhetnének ennél is nagyobb szörnyűségre?

Rand csendes válaszától Perrint kirázta a hideg. Mélyen a másik szemébe nézett.

– Ezerszer nagyobbra is – mondta éppolyan halkan, mint ahogy Rand beszélt. – Én nem hagyom, hogy meggyilkolják azokat az asszonyokat. Ha meg akarod ölni őket, veled is szembefordulok.

A csend kitartott, ahogy a rezzenéstelen szürkéskék tekintet a rezzenéstelen arany tekintetbe mélyedt.

Min egyikükről a másikra nézett, egyre dühösebben. Végül felcsattant.

– Két gyapjúagyú idióta! Rand, te is tudod, hogy sohasem adnál utasítást arra, hogy végezzék ki a foglyokat, és azt sem hagynád, hogy más mondjon helyetted ilyet. Perrin, te épp ilyen jól tudod, hogy Rand nem tenne ilyet. Azonnal hagyjátok abba ezt az egészet! Úgy viselkedtek, mint két idegen kakas egy szűkös tyúkólban!

Sulin felnevetett, de Perrin legszívesebben megkérdezte volna Mint, hogy ugyan, honnan ilyen biztos Randben. Bár sajnos ezt a kérdést itt és most nem tehette fel. Rand beletúrt a hajába, aztán megrázta a fejét, mintha egy láthatatlan vitapartnerrel nem értene egyet. Egy hanggal, melyet csak az őrültek hallanak.

– Nem könnyű, ugye? – kérdezte Rand némi várakozás után. Szomorú volt a hangja. – Az a keserű igazság, hogy én nem tudom, melyik lenne a rosszabb. Nincsenek jó döntések. Ők maguk gondoskodtak arról, hogy ez így legyen.

A hangja nyugodt maradt, de a szagába őrjöngő düh vegyült.

– Élve vagy holtan, malomkőként csüngenek a nyakamban, és élve vagy holtan, könnyen kitörhetik a nyakamat.

Perrin követte a tekintetét. A fogoly aes sedai-okat figyelte. Az asszonyokat most már felzavarták, és egy csoportba terelték, bár még így is képesek voltak némi üres teret csalni a három kiégett aes sedai és a többiek közé. A Tudós Asszonyok kurtán utasítgatták őket, ami a nővéreknek láthatóan nem tetszett. Talán mégis jobb, ha a Tudós Asszonyok vigyáznak rájuk, mintha ez is Rand gondja lenne. Bárcsak biztos lehetne benne.

– Láttál valamit, Min? – kérdezte Rand.

Perrin összerezzent, és figyelmeztetően Sulin és Nandera irányába pislogott. Min halkan felnevetett. Rand térdének támaszkodott, és most először tényleg olyan volt, mint a régi Min, amilyen azelőtt volt, hogy a kútnál kiszabadították az aes sedai-ok fogságából.

– Mindent tudnak rólam, Perrin. A Tudós Asszonyok, a Hajadonok, talán minden aiel. És nem zavarja őket a dolog. – Min legalább olyan óvatosan bánt a saját különleges titkával, mint Perrin azzal, hogy tud beszélni a farkasokkal. A lány gyakran látott aurákat és dolgokat az emberek körül, és néha azt is tudta, mit jelentenek. – Perrin, te el sem tudod képzelni, milyen ez az egész. Tizenkét éves voltam, mikor az egész elkezdődött, és fogalmam sem volt arról, hogy titokban kéne tartanom. Mindenki azt hitte, csak össze-vissza hazudozok. Egészen addig, míg a szomszéd utcában meg nem mondtam egy férfinek, hogy feleségül fogja venni azt az asszonyt, akivel akkor találkozott, bár már házasember volt. Mikor megszökött a nővel, a felesége a nagynénéim házához vezette a csőcseléket, és azt kiabálták, hogy erről csak én tehetek, és az Egyetlen Hatalom segítségével én loptam el a férjét, vagy valami bájitallal én csaltam a másik asszony karjaiba. Maga sem tudta, mit beszél. Valakit okolnia kellett azért, mert elhagyta a férje. Sokan azt is mondták, hogy árnybarát vagyok. Nem sokkal azelőtt fehérköpenyek jártak a városban, és nagy volt a felzúdulás. Rana nénikém meggyőzött arról, hogy mondjam azt, hogy kihallgattam, amikor a szerelmesek a szökést tervezték, Miren nénikém megígérte, hogy elver, ha még egyszer ilyen ostobaságokat terjesztek, Jan nénikém pedig, hogy megfojt. Persze tudták, hogy mi az igazság, és csak azért mondtak ilyeneket, hogy a tömeget meggyőzzék arról, hogy ez az egész nem több egy gyerek ostoba képzelgésénél. Ha ezt nem állították volna ilyen meggyőzően, komoly bajom eshetett volna, ki tudja, talán meg is ölnek. A legtöbb ember nem szereti, ha mások tudják, mit tartogat számára a jövő. A legtöbb ember maga sem szeretné tudni, mi fog történni vele, kivéve, ha valami nagyon kellemes dologról van szó. Még a nagynénéim sem akarták, hogy elmeséljem, mit látok róluk. De az aieleknél valamiféle tiszteletbeli Tudós Asszonynak számítok emiatt.

– Vannak dolgok, amiket az egyik meg tud csinálni, a másik pedig nem. – Nandera úgy mondta, mintha ez mindent megmagyarázna.

Min újra felnevetett, és megsimogatta a Hajadon térdét.

– Köszönöm.

Fészkelődött egy kicsit, aztán felnézett Randre. Most, hogy újra nevetett, sugárzóan szép volt. A ragyogása még akkor is tartott, mikor újra elkomolyodott. Elkomolyodott, és aggódva nézett maga elé.

– A kérdésedre válaszul: nem láttam semmi használhatót. Taimnak vér van a múltjában és a jövőjében is, de ez nem meglepő. Nagyon veszélyes ember. Majdnem annyi kép van körülöttük, mint az aes sedai-ok körül. – Szemével Dashiva és a többi asha'man felé intett, hogy Rand is érthesse, miről beszél. A legtöbb ember körül csak ritkán villant fel egy-egy kép, de Min már többször mondta, hogy az aes sedai-ok és az őrzők körül mindig rengeteg képet lát. – Az a baj, hogy minden nagyon elmosódott. Azt hiszem, ez azért van, mert nyitva tartják magukat a Hatalom előtt. Olyankor az aes sedai-ok körül is elmosódottabbak a képek, és ha még fókuszálnak is, akkor teljesen kivehetetlen lesz. Kiruna és a többiek körül is sok érdekes dolog van, de mindig együtt járnak, így nem látom tisztán, melyik kép kihez tartozik. A foglyokra pedig százszorosan igaz ez.

– Ne törődj a foglyokkal – mondta Rand –, egyelőre úgysem tudunk velük mit kezdeni.

– De Rand, érzem, hogy nagyon lényeges szerepük lesz, és látnom kéne, pontosan mi. Tudnod kéne, mi lesz velük.

– Ha nem tudsz mindent, arra kell támaszkodnod, amit tudsz – válaszolta Rand szárazon. – Úgy tűnik, nem tudhatok mindent. Az esetek többségében abban sem vagyok biztos, vajon eleget tudok-e. De most nem tehetek mást, mint hogy továbbindulok, ugye.

Rand ezt nem kérdezte, hanem kijelentette. Loial jelent meg. Bármilyen fáradtnak tűnt is az ogier, a kíváncsiság élénkké tette.

– Rand, azt hallottam, hogy bármelyik percben indulhatunk, de megígérted, hogy elmeséled, mi történt, még mielőtt elfelejted a részleteket. – A füle hirtelen zavartan összerezdült, és a hangjába könyörgés vegyült. – Ne haragudj rám, tudom, hogy milyen kellemetlen lehet ez neked. De tudnom kell. A könyv miatt. Az utókor miatt.

Rand felkelt, elnevette magát, és megrángatta Loial nyitott kabátját.

– Az utókor miatt? Vajon minden író így gondolkodik? Ne félj, Loial! Nem fogom elfelejteni a részleteket. Soha. – Szigorú, savanykás illat áradt felőle egy pillanatra, aztán már el is tűnt. – De csak Cairhienben mesélek majd, mikor már mindannyian fürödtünk egyet és kialudtuk magunkat. A változatosság kedvéért egy rendes ágyban.

Rand közelebb intette Dashivát.

– Tudsz Kaput nyitni, Dashiva?

– Természetesen! – Dashiva tördelni kezdte a kezét, és idegesen nyalogatta a szája sarkát. Perrin nem tudta eldönteni, hogy a fickó mindig ennyire meg van ijedve, vagy csak ha az Újjászületett Sárkánnyal kell beszélnie. – Szóval... Azon nyomban, hogy valaki elég erősnek tűnik hozzá, a M'hael megtanítja Utazni.

– A M'hael? – pislogott Rand.

– Mazrim Taim nagyúr címe, Sárkány nagyuram. Azt jelenti, hogy vezér, az Ősi Nyelven. – A fickó mosolya egyszerre volt ideges és lekezelő. – Odahaza a tanyán nagyon sokat olvastam. Mindent elolvastam, amit csak a házalók hoztak.

– A M'hael... – motyogta Rand rosszallóan. – Legyen, ahogy akarja. Nyiss Kaput Cairhien mellé, Dashiva! Hadd lássuk, mi történt, amíg nem voltam ott, és mi mindent kell helyrehoznom.

Felnevetett, de a hangjában több volt a keserűség, mint az öröm. Perrin hátán felállt a szőr.

Harmadik fejezet

Az arany napkelte dombja

Cairhien városától jó pár mérföldnyire északkeletre, jó messzire minden emberi településtől és úttól, egy széles, alacsony domb tetején vékony, függőleges fényvonal jelent meg. Magasabb volt, mint egy lovon ülő ember. A talaj minden irányba lejtett, lágyan hullámzott. Mérföldekre el lehetett látni a tetőről, a ritkás bokrok nem takartak el sokat. Az erdő csak jóval messzebb kezdődött. Száraz, barna fű hullott a földre, ahogy a fénycsík szélesedni kezdett, és jókora teret nyitott a levegőben. A halott szárak egy része hosszában hasadt szét, egyetlen borotvával sem lehetett volna olyan finoman elvágni őket, mint ahogy a hirtelen megjelenő lyuk tette.

Abban a pillanatban, hogy a Kapu kitárult, elkendőzött arcú aielek özönlöttek ki rajta, Hajadonok és férfiak egyaránt. Szétfutottak, körbevették a dombot. A tömeg közepén szinte észrevétlenül sétált ki négy éles tekintetű asha'man. Körbevették a Kaput, és a távolban húzódó erdőt figyelték. Semmi sem mozdult, csak a szél kavarta fel a port, simította le a száraz füvet és hintáztatta meg gyengén a távoli ágakat, de az asha'manek tekintete mégis olyan feszült és izgatott volt, mint a nyúlra leső, éhes sólyomé. Talán egy sólyomra leső nyúl sem lett volna kevésbé figyelmes, de a szemében biztos, hogy nem csillant volna meg az asha'manekéhez hasonló vérszomj.

Az emberek áradata egy pillanatra sem tört meg. Az egyik percben még aielek jöttek, aztán már cairhieni lovasok ügettek át a Kapun kettesével. Amint átértek, fejük fölé emelték a Fény bíbor zászlaját. Azon nyomban félrehúzódtak, és kicsit lejjebb a lejtőn Dobraine szoros alakzatba állította a sereget. Mindegyikük fején rajta volt a sisak, kezükön a kesztyű, hosszú lándzsáik ugyanabban a szögben álltak. Tapasztalt katonák voltak, látszott rajtuk, hogy ha kell, azonnal vágtába ugranak, és nekirohannak az ellenségnek.

Közvetlenül az utolsó cairhieni után Perrin lovagolt ki a Kapuból, Fürge nyergében. Egyik lépésnél még Dumai Kútja felett voltak, a másiknál már Cairhien mellett. Perrin önkéntelenül is összehúzta magát. A Kapu felső íve jóval a feje fölött volt, de volt már alkalma látni, mekkora kárt tehet valakiben egy ilyen csodadolog, és nem volt kedve kipróbálni, ez itt vajon valóban elég magas-e. Loial és Aram szorosan mögötte voltak – az ogier gyalog volt, hosszú nyelű fejszéjét a hátára szíjazta, és szinte a földig görnyedt, ahogy igyekezett minél messzebb kerülni a Kapu széleitől –, utánuk pedig a folyóköziek jöttek. Még a Kaputól jó messze is egészen a lovuk nyakára hajoltak, úgy féltek. Rad al'Dai hozta a Vörös Farkasfejes zászlót, Perrin zászlaját – mindenki azt mondta, hogy ez Perrin zászlaja, akár tetszett neki, akár nem –, Teli Lewin pedig a Vörös Sas lobogóját.

Perrin nem nézett rájuk szívesen, különösen a Vörös Sasra nem. A folyóköziek viszont mind a kettőhöz ragaszkodtak. Nagyúr volt, és a nagyuraknak van zászlajuk. Nagyúr volt, de hiába parancsolta meg nekik, hogy hagyják a fenébe a zászlókat, egy-két nap múlva újra fenn lobogtak. A Vörös Farkasfej olyan dologra utalt, ami Perrin nem volt és nem is akart lenni, a Vörös Sas pedig... Manetheren több, mint kétezer éve pusztult el a Trallok háborúkban, és Andor királysága már vagy ezer éve elnyelte Manetheren egykori földjeit; de egy andori számára a Vörös Sas bizonyára a lázadás jele. Az emberek nehezen felejtenek. Bár a folyóköziek jó pár nemzedék óta nem tartották már magukat Andor alattvalóinak, a királynők még mindig másképp gondolkodtak erről.

Perrin találkozott már Andor új királynőjével, egyszer, nagyon régen, Tearben. Most legalábbis úgy tűnt, az nagyon régen volt. Akkor még nem volt királynő – valójában még most sem volt az, hiszen nem koronázták meg Caemlynben –, és Elayne akkor kedves, csinos, fiatal lánynak tűnt, bár Perrin sosem kedvelte a szőkéket. Persze egy kicsit beképzelt volt a lány, de hát ő volt Andor lányörököse. Úgy tűnt, Randet nagyon kedveli, már ha az jelent valamit, hogy egyfolytában eldugott sarkokban sutyorogtak. Rand neki akarta adni Andor Oroszlános Trónját és a cairhieni Naptrónt is. Ezért csak lesz annyira hálás, hogy cserébe elnézi, ha mindenféle területi követelés nélkül valaki felvon egy-két régi zászlót. Perrin elnézte, ahogy a folyóköziek felsorakoznak a zászlók mögé. Ma nem ez lesz a legnagyobb gondja.

A folyóköziekben nem volt meg a tapasztalt katonák pontossága, a többség még alig nőtt ki a gyerekkorból, akárcsak Tod, és eddig tanyákon dolgoztak vagy pásztorkodtak. Mégis tudták, mi a dolguk. Minden ötödik ember megfogta még négy ló kantárját, míg a gazdáik sietve leszálltak róluk, és máris felhúzták az íjaikat. A földön állók durva vonalakba rendeződtek, és érdeklődve lesték a környéket. Gyakorlott mozdulatokkal ellenőrizték a tegezüket, és ügyesen kezelték a hosszú folyóközi íjakat, amelyek kifeszítve is majdnem akkorák voltak, mint ők maguk. Ezekkel az íjakkal olyan messzire tudtak lőni, amit mások elképzelhetetlennek tartottak volna. És el is találták a céljukat.

Perrin remélte, hogy ma nem kell semmire sem lőniük. Néha egy olyan világról álmodozott, amelyben soha többé nem lesz erre szükség. És Rand...

– Azt hiszed, tétlenül ültek, amíg én... távol voltam?

Rand kérdése váratlanul érte. Együtt álltak, arra vártak, hogy Dashiva megnyissa a Kaput. Rand egy egyszerű, szép szabású zöld kabátot viselt, a szekerek egyikében találta. Mostanában ennél már díszesebbhez szokott, de ha nem akarta az egyik őrzőről lerángatni a kabátot, vagy az egyik aielről a cadin'sort, akkor ezzel kellett beérnie. Ami azt illeti, olyan alaposan átkutattatta a szekereket többször is, hogy tényleg úgy tűnt, most már ragaszkodik a hímzett selyemhez.

A szekerek hosszú sorban álltak, mindegyik elé több ló is be volt fogva. A vászontetőket és a vásznat tartó vaskeretet leszedték róluk. Kiruna és a többi hűséget esküdött nővér az első kocsiban ültek, és egyáltalán nem tűntek vidámnak. Abbahagyták a panaszkodást, amint ráébredtek, hogy nem érhetnek el vele semmit, de Perrin még mindig hallotta, ahogy hideg dühvel suttognak egymás között. De legalább jöttek. Őrzőik gyalog vették körbe a szekeret, csendben voltak, komoran néztek maguk elé. A fogoly aes sedai-ok mereven, rosszkedvűen ácsorogtak. Minden Tudós Asszony körülöttük volt, kivéve azokat, akik Rand mellett jöttek, ami azt jelentette, hogy Amyson és Sorileán kívül mindenki őket figyelte. A foglyok őrzői vagy száz lépéssel arrébb várakoztak, a sérüléseik és a köréjük rendelt számtalan siswai'aman dacára is halálos fenyegetés áradt belőlük. Az aes sedai-ok és az őrzők lovait szétosztották az asha'manek között, vagy befogták a kocsik elé, ami még annál is nagyobb felfordulást okozott, mint hogy a gazdáiknak gyalogolniuk kellett. Rand kiválasztotta magának Kiruna nagy fekete lovát, Minnek pedig egy egérszürke, kecses kis kanca jutott. A többi lovat hosszú száron a szekerek mögé kötötték.

– Szerinted, Flinn? És szerinted, Grady?

Az egyik elöl ácsorgó asha'man, leginkább tanyasi gazdára emlékeztető, köpcös középkorú férfi, bizonytalanul nézett fel Randre, majd ősz hajú, öreg társára pislogott. Mind a ketten egy ezüst kardocskát tűztek fekete kabátjuk gallérjára, de még egyikük sem viselhette a sárkány jelét.

– Ostobaság lenne azt gondolni, hogy az ellenségei nem használták ki az alkalmat, Sárkány nagyuram.

Az öregember hangjában rosszkedvű bizonyosság volt. Úgy válaszolt, mint egy katona.

– És szerinted, Dashiva?

Dashiva összerezdült. Váratlanul érte, hogy megszólították.

– Én... én egy tanyán nőttem fel. – Meghúzta a kardövét, bár erre láthatóan nem volt semmi szükség. Állítólag az asha'manek ugyanannyit gyakorolták a fegyverforgatást, mint az Egyetlen Hatalom irányítását, most mégis úgy tűnt, mintha Dashiva nem tudná megkülönböztetni a fegyver egyik végét a másiktól. – Nem sokat tudok arról, milyen az, ha az embernek ellenségei vannak.

Bármilyen zavart volt is, a fickó hangjában volt egy nagy adag arcátlanság. Bár ha Perrin jobban belegondolt, az egész társaság fenemód nagyképű volt.

– Ha mellettem maradsz – mondta Rand lágyan –, majd megtanulod, milyen az.

Rand mosolyától kirázta Perrint a hideg. Mosolygott, miközben kiadta a parancsot, hogy úgy vonuljanak át a kapun, mintha Cairhien mellett támadásra kész hadsereg várná őket. Mindenütt ellenségek várják, mondta mosolyogva. Ezt sosem szabad elfelejteni. Mindenütt ellenségek várják, és soha nem lehet tudni, kik azok.

A Kapun át egyre csak érkeztek az emberek. Szekerek dübörögtek át Dumai Kútjától Cairhienbe, az elsőben ülő nővérek úgy néztek ki, mint pár gondatlanul szállított jégszobor. Az őrzők mellettük lépdeltek, kezük a kard markolatán, a tekintetük a tájat pásztázta. Látszott rajtuk, hogy úgy vélik, az aes sedai-okat éppúgy meg kell védeniük útitársaiktól, mint az erdőben lapuló esetleges ellenségtől. A Tudós Asszonyok úgy jöttek, mintha egy vonakodó marhacsordát terelnének: néhányan botokkal ösztökélték gyorsabb haladásra a fogoly aes sedai-okat. Azok úgy tettek, mintha sem a Tudós Asszonyok, sem a botok nem léteznének. Utánuk jöttek a shaido gai'shainok. A négy ember széles, hosszú oszlopokat egyetlen Hajadon felügyelte. Ahogy átértek a Kapun, rámutatott egy üres részre, majd visszaszaladt a Far Dareis Mai többi tagjához, a foglyok pedig engedelmesen letérdeltek a porba. Anyaszült meztelenek voltak, de büszkék, mint a kőszáli sasok. A foglyok őrzői következtek őreik társaságában. Közeledtükre Perrin orrában mindent elnyomott a düh vad illata. Rhuarc érkezett, egy csapat maradék Hajadon és siswai'aman, majd négy újabb asha'man, akik elöl érkező társaik lovait is maguk után húzták, végül Nurelle és a Szárnyas Gárda tagjai vörös sávos lándzsáikkal.

A mayene-iek büszkék voltak arra, hogy ők lehettek a sereg utóvédje, és kiabálva hencegtek a cairhienieknek, hogy mi mindent csináltak volna, ha az utolsó pillanatban visszatérnek a shaidók, bár valójában nem ők jöttek leghátul. Utolsóként Rand lépte át a Kaput Kiruna heréltjének nyergében, és a kecses kis kancán ülő Min. Amys és Sorilea is ott jött mellettük, és Nandera egy fél tucat Hajadonnal, majd Dashiva vezette át nyugodt pej lovát a résen. A Kapu a semmibe villant, és Dashiva pislogva nézte a helyet, ahol az előbb állt. Halványan elmosolyodott, és nehézkesen nyeregbe szállt. Magában motyogott, de alighanem csak azért, mert belegabalyodott a kardjába, és majdnem elesett. Remélhetőleg még nem volt teljesen őrült.

Harcra kész sereg állt a dombtetőn, bár most már látható volt, hogy nem fenyegeti őket támadás. A pár ezres hadsereg kicsinek számított, bár mielőtt az aielek átözönlöttek a Sárkányfalon, jelentősnek tűnt volna a mérete. Rand lassan Perrin felé léptetett, miközben a tájat pásztázta tekintetével. A két Tudós Asszony szorosan a nyomában volt, halkan beszélgettek, és Randet figyelték; Nandera és a Hajadonok a Tudós Asszonyok mögött jöttek, és az esetleges támadókat lesték. Ha Rand farkas lett volna, Perrin azt mondja, a levegőt kóstolgatja. A Sárkányjogar keresztben feküdt a nyergében, a két láb hosszú lándzsafejet fehér és zöld bojtok, valamint aprólékosan kifaragott sárkányok díszítették. Időről időre Rand a kezébe vette, mintha csak valami roppant fontosra akarná magát emlékeztetni.

Mikor Rand végre megállt, Perrinre nézett. Éppolyan áthatóan tanulmányozta, mint az előbb a környezetet.

– Megbízom benned – mondta végül, és bólintott. Min megmozdult a nyeregben, és Rand sietve hozzátette: – Benned is megbízom, Min, persze, hogy megbízom benned. És benned is, Loial.

Az ogier zavartan topogott, és bizonytalanul pillantott Perrinre. Rand körbenézett a dombon, az aieleken, az asha'maneken, a többieken.

– Olyan kevés emberben bízhatok.

Fáradt volt a hangja, ahogy ezt suttogta, és a szaga két embernek is sok lett volna. Félelem, düh, eltökéltség, elkeseredettség... És a mindent átitató fáradtság.

Ne őrülj meg, akarta Perrin mondani. Tarts ki! Elöntötte a bűntudat, és mégis inkább csöndben maradt, mert az Újjászületett Sárkánynak mondta volna, ha mondja, és nem a gyermekkori jóbarátnak. Örült volna, ha a legjobb barátja nem bolondul meg, mert az Újjászületett Sárkánynak ép elméjűnek kellett maradnia.

– Sárkány nagyuram! – Az egyik asha'man törte meg a csendet. Szinte még kölyök volt, akkora ártatlan szemmel, mint egy kislány, és sem kard, sem sárkány nem díszítette még magas gallérját, de már éppolyan büszke volt, mint a társai. Narishmának hívták, ha Perrin jól emlékezett. – Délnyugatra.

Egy alak szaladt elő az erdőből vagy egy mérföldnyire tőlük, egy asszony, combközépig felhasított szoknyában. Perrin innen is látta, hogy egy aiel nő az. Egy Tudós Asszony, gondolta, bár ezt nem lehetett megmondani első ránézésre. Valahogy mégis biztos volt benne. A puszta látványtól elöntötte az aggodalom és a félelem. Valaki épp ott várt rájuk, ahová Dashiva Kaput nyitott Cairhien közelében. Ez nem jelenthet semmi jót. A shaidók újra feltűntek Cairhien alatt, mikor Rand megmentésére indult, de egy Tudós Asszony akkor is Tudós Asszony maradt az aielek számára, bármelyik törzsbe tartozott is amúgy. Akkor is békében járhattak egymáshoz, ha a törzseik épp ölték egymást. Két aiel akkor is arrébb lépne, és hagyná, hogy átmenjen köztük egy Tudós Asszony, ha amúgy életre-halálra küzdenének egymással. Lehet, hogy ez tegnap megváltozott, de az is lehet, hogy nem. Fáradtan fújta ki a levegőt. Semmiképp sem hozhat jó híreket.

Úgy tűnt, a dombon mindenki ugyanezt gondolja végig. Mindenhol mozgolódtak az emberek, a lándzsák a magasba emelkedtek, a kifeszített íjakra felkerültek a nyilak. A cairhieniek és a mayene-iek lovai toporogtak, Aram csillogó szemmel húzta ki a hüvelyből a kardját. Loial hosszú nyelű fejszéjére támaszkodott, és elkeseredetten simogatta az élét. A fegyver feje olyan volt, mint egy hatalmas favágó fejszéé, de levelek és indák voltak belevésve és arannyal vonták be. Az arany bevonatot láthatóan megviselte az elmúlt napok igénybevétele. Ha szükség volna rá, Loial nem habozna újra fegyvert ragadni, de éppolyan vonakodva tenné, mint Perrin, és nagyjából ugyanazok a dolgok tartanák őket vissza.

Rand kifejezéstelen arccal ült a nyeregben, és várt. Min közelebb léptette hozzá a lovát, és megsimogatta a vállát. Olyan volt, mintha valaki egy borjú nagyságú vérebet próbált volna megnyugtatni, mikor az már szagot fogott.

A Tudós Asszonyok sem tűntek izgatottnak, bár nem is álltak nyugodtan a helyükön. Sorilea egy intésére az aes sedai-ok őrei közül kivált jó egy tucat, és kicsit arrébb összedugták a fejüket Amysszal és Sorileával. Messze álltak Randtől, még Perrin sem hallotta, mit beszélnek. Szinte egyiküknek sem őszült még a haja, és Sorilea arca volt csak ráncos. Nagyon fiatalnak tűntek, bár, ha Perrin jobban megnézte a Tudós Asszonyokat, rájött, hogy kevésnek ősz csak a haja. Ami azt illeti, kevés aiel érte meg azt a kort, hogy őszülni kezdjen. Ezeknek az asszonyoknak azonban fiatal koruk dacára is nagy volt a befolyása, komoly pozíciót foglaltak el, akárhogy fogalmazták is meg hatalmuk lényegét a Tudós Asszonyok. Perrin látott már olyat, hogy Sorilea és Amys megbeszélt valamit a többiekkel, még ha talán nem is a „megbeszél” volt erre a legalkalmasabb kifejezés. Sorilea beszélt, Amys pár szóval kiegészítette, és a többiek hallgatták őket. Edarra tiltakozott volna, de Sorilea eltaposta az ellenkezést, láthatóan fel sem tűnt neki. Kiválasztott közülük két fiatalabbat. Sotarint és Cosaint, akik azonnal felkapták hosszú szoknyájukat, és futva megindultak a közeledő Tudós Asszony felé.

Perrin megveregette Fürge nyakát. Nincs több gyilkolás. Most még nincs.

A három Tudós Asszony jó fél mérföldnyire a dombtetőtől találkozott. Váltottak pár szót, de szinte azonnal futva indultak vissza a tetőre. Egyenest Sorileához. A jövevény egy fiatal, hosszú orrú lány volt, nagy kazal égbekiáltóan vörös hajjal. Hadarva magyarázott valamit. Sorilea arca minden szónál komorabb lett. A vörös hajú nő végre befejezte a mondanivalóját – avagy inkább Sorilea belefojtotta a többit pár mondattal –, és Rand felé fordultak. Egy lépést sem tettek felé, csak vártak csípőre tett kézzel, kendőikbe burkolódzva, ugyanolyan kiszámíthatatlan fensőbbséggel, mint az aes sedai-ok.

– Car'a'carn – motyogta Rand dühösen, és leszállt a lóról. Mint is lesegítette.

Perrin is leszállt Fürge nyergéből, és maga után vezette a lovát a Tudós Asszonyokhoz. Loial is ott bandukolt mellette. Aram lóháton követte, amíg csak Perrin nem intett neki, hogy szálljon le a nyeregből Az aielek csak végszükség esetén ültek lóra, és udvariatlan dolognak tartották, ha valaki lóhátról beszélt velük. Rhuarc is csatlakozott hozzájuk, és Gaul, aki ki tudja miért, nagyon el volt keseredve. Nandera és a Hajadonok is magától értetődően követték a többieket.

Ahogy Rand hallótávolságon belülre ért, a vörös hajú nő azonnal belekezdett a hírekbe.

– Bain és Megana mindenhova állított őröket, hogy azonnal tudjuk, ha visszatérsz a fagyilkosok városába, car'a'carn, de őszintén szólva, senki nem hitte volna, hogy ez...

– Feraighin! – Sorilea hangjától Perrinben is megfagyott a vér. A vörös hajú nő fogai összekoccantak, ahogy hirtelen becsukta a száját, és hatalmas kék szemével Randre nézett. Sorilea tekintetét kerülte.

Sorilea végül mély levegőt vett, és Randhez fordult.

– Gond van a táborban – mondta szárazon. – A fagyilkosok azt híresztelik, hogy a Fehér Toronyba mentél azokkal az aes sedai-okkal, akik itt jártak, hogy fejet hajts az Amyrlin Trón előtt. Aki tudta, mi a valóság, nem mert beszélni, hiszen az még ennél is rosszabb lett volna.

– És mi történt? – kérdezte Rand halkan. Érezni lehetett rajta a feszültséget, és Min újra elkezdte simogatni a vállát.

– Sokan úgy gondolják, hogy elhagytad az aieleket – válaszolta Amys éppolyan halkan. – A szomorúság minden eddiginél erősebben tért vissza. Naponta vagy ezer ember dobja el a lándzsáját és tűnik el a táborból. Nem tudnak szembenézni sem a jövőnkkel, sem a múltunkkal. Sokan közülük a shaidókhoz csatlakoznak – egy pillanatra undor vegyült a hangjába. – Azt mondják, hogy az igazi car'a'carn nem adná magát az aes sedai-ok kezére. Indirian szerint, ha a Fehér Toronyba mész is, azt nem jószántadból teszed. Szívesen északra vinné a codarrákat, hogy Tar Valon alatt eljárja a lándzsák táncát az ottani aes sedai-okkal. És az összes vízföldivel. Azt mondja, árulás áldozata lettél. Timolan azt mondja, ha minden igaz, itt tényleg árulásról van szó, de te árultad el az aieleket, és visszaviszi a miagomákat a Háromszoros Földre. Miután megölt. Mandelain és Janwin nem mondanak semmit, de Indirianra és Timolanra is hallgatnak.

Rhuarc elfintorodott, és a fogát szívta: ez egy aielnél legalább olyan vad elkeseredést jelentett, mintha a haját tépte volna.

– Ezek ugyan nem jó hírek – vetette közbe Perrin –, de te úgy adod elő, mintha mindannyiunk halálos ítéletéről lenne szó. Pedig ha Rand visszatér, a híresztelések elülnek...

Rand idegesen túrt a hajába.

– Ha igazad lenne, Sorilea nem úgy nézne rám, mint aki most nyelt le egészben egy gyíkot. – Ami azt illeti, Sulin és Nandera úgy néztek ki, mint akik egy élő gyíkot nyeltek le egészben. – Mit hallgattál el, Sorilea?

A cserzett arcú asszony feszült mosollyal jutalmazta Randet.

– Többet hallasz annál, mint amit mondanak neked. Derék. – A hangjában nem volt semmi érzelem. – Aes sedai-okat hozol magaddal. Ezt sokan úgy értik majd, hogy valóban fejet hajtottál előttük. Bármit mondasz vagy teszel, azt fogják hinni, hogy ők irányítanak téged. És akkor még nem is derült ki, hogy ezek a némberek elfogtak téged. Ezt pedig nem tudjuk eltitkolni! Amit már két ember tud, az nem titok, ezt pedig ezrek hallották eddig is.

Perrin Dobraine-re és Nurelle-re nézett, és az izgatottan fészkelődő katonákra, és nyelt egy nagyot. Közülük sokan csak azért követték Randet, mert az aielek hatalmas hadereje őt támogatta. Nem mindenki, persze, de minden olyan emberre, aki azért csatlakozott hozzá, mert ő az Újjászületett Sárkány, négy vagy öt olyan jutott, akit a dicsőség hajtott hozzá. Mindenki tudta, hogy a Fény is a legerősebb seregre ragyog leginkább. Ha az aielek cserbenhagyják Randet, vagy egy részük elillan...

Erre Perrin gondolni sem akart. Tőle legfeljebb annyi tellett, hogy megvédje a folyóközieket. Akár ta'veren, akár nem, nem voltak olyan ábrándjai, hogy a jövendő korok majd az ő dicsőségét zengik. Az Rand osztályrésze lesz. Ő nem tudott mit kezdeni a faluméretűnél nagyobb gondokkal. Most mégsem tudott semmit sem tenni az ellen, hogy az agya egyre járt, és egyre ugyanazt a problémát rágta újra. Mit lehet tenni, ha a legrosszabb bekövetkezik? Ki marad hűséges, és ki hagyja el Randet? Az előbbiekből keveset tudott csak felsorolni, az utóbbiak viszont annál többen voltak. A gondolattól kiszáradt a torka. Az emberek nagy része még mindig csak a napi kis előnyökért küzdött, mintha sosem hallottak volna még a Sárkány Próféciáiról vagy az Utolsó Csatáról. A legtöbben alighanem még a Tarmon Gai'don napján sem hiszik el, hogy mindez igaz. A legrosszabb az volt az egészben, hogy ezek az emberek nem voltak árnybarátok, egészen egyszerűen csak nem érdekelte őket semmi, ami a tulajdon érdekeiken túlmutatott. Loial füle is szomorúan csüngött, ő is erre a következtetésre jutott.

Amint Sorilea befejezte Randhez intézett szavait, félrenézett. A tekintete a hideg vasba is lyukakat fúrt volna.

– Azt mondtam, hogy maradjatok a szekéren!

Kiruna és Bera megtorpant, a mögöttük szaladó Alanna pedig nekik zuhant.

– És azt is mondtam, hogy nem érhettek az Egyetlen Hatalomhoz az engedélyem nélkül, ti mégis arra használtátok, hogy kihallgassátok, amiről itt beszélünk. Megtanuljátok még, hogy nem szoktam a levegőbe beszélni!

Sorilea kemény tekintete dacára a három aes sedai büszkén állt. Kiruna és Bera jeges gőggel nézték az aiel asszonyt, Alanna füstölgött dühében. Loial hatalmas szeme feléjük villant, aztán a Tudós Asszonyra: ha a füle az előbb alácsüngött, most majdnem lefolyt a fejéről, és hosszú szemöldöke egészen az arcára lógott. Perrin még mindig azt számolta, kik maradnak hozzájuk hűségesek, de most új aggodalom tűnt fel a szemében: meddig mennek még el az aes sedai-ok? Hallgatóznak az Egyetlen Hatalommal! A Tudós Asszonyok aligha érik be Sorilea szidásával, biztos keményen meg fogják őket büntetni. Hacsak Rand meg nem nyúzza őket.

De Rand mintha észre sem vette volna őket. Sorileán is keresztülnézett. Talán megint valami olyat hallott, amit más nem hallhatott.

– És a vízföldiek? – kérdezte végül. – Colavaere királynővé koronáztatta magát, ugye?

Ez nem tűnt kérdésnek. Sorilea bólintott, az ujjai az övében hordott kés markolatával játszottak, de figyelmét még mindig az aes sedai-ok kötötték le. Nem érdekelte, hogy a vízföldiek kit választanak királynak vagy királynőnek, a fagyilkos cairhieniekkel pedig még annyit sem törődött, mint a többivel.

Perrin mellkasába mintha egy jégcsapot döftek volna. Mindenki tudta, hogy Colavaere, a Saighan Ház szülötte meg akarja szerezni magának a Naptrónt. Azóta ármánykodott érte, hogy Galldrian Riatin orgyilkosság áldozata lett, jóval mielőtt Rand Újjászületett Sárkánynak nyilváníttatta magát, és a terveit akkor sem adta fel, mikor már tisztán lehetett látni, hogy Rand Elayne-nek szánja a cairhieni trónt. Arról viszont csak kevesen tudtak, hogy az asszony hidegvérű gyilkos. És Faile ott volt, egy városban vele. Legalább nem hagyta egyedül. Bain és Chiad biztos vigyáztak rá. Aiel Hajadonok voltak, Faile jó barátai. Majdnem annyira szerették a lányt, mintha anyavérek lennének az aiel fogalmak szerint. Nem hagynák, hogy baja essen. A jégcsap mégsem akart elolvadni. Colavaere gyűlölte Randet, és ez a gyűlölet kiterjedt mindazokra, akik közel álltak hozzá. Talán Rand barátjának feleségére is. Nem baj. Bain és Chiad megvédik bármitől.

– Ez igen kényes helyzet. – Kiruna úgy tett, mintha észre sem venné Sorileát. Közelebb lépett Randhez, és nem törődött a Tudós Asszony gyilkos pillantásaival. – Bármit teszel, annak súlyos következményei lehetnek. Én...

– Rólam mit terjeszt Colavaere? – Rand hangszíne túlságosan is érdektelen volt. – Bántotta Berelaint?

Rand Berelainre, Mayene Úrnőjére bízta Cairhien irányítását. De Faile-ról miért nem kérdezett?

– Berelain sur Paendrag jól van – morogta Sorilea. Nem vette le a tekintetét az aes sedai-okról. Kiruna annak ellenére nyugodtnak látszott, hogy félbeszakították és figyelmen kívül hagyták, de a pillantás, amellyel Randet méregette, egy kovácsműhely tüzét is befagyasztotta volna. Sorilea intett Feraighinnek, hogy fejezze be a beszámolót.

A vörös hajú nő összerezzent, és megköszörülte a torkát: láthatóan nem számított rá, hogy neki kell mesélnie. Sietve kihúzta magát, úgy vette fel a büszke tartást, mint egy magára kapott kabátot.

– Colavaere Saighan szerint Caemlynbe mentél, car'a'carn, vagy esetleg Tearbe, de bárhol vagy is, senki nem felejtheti el, hogy te vagy az Újjászületett Sárkány és hogy engedelmességgel tartoznak neked. – Feraighin felhúzta az orrát: az Újjászületett Sárkány nem szerepelt az aiel jóslatokban, csak a car'a'carn. – Azt mondta, hogy ha visszatérsz, megerősíted a trónon. Gyakran tanácskozik a törzsfőkkel, arra próbálja rávenni őket, hogy a lándzsákat küldjék délre. Hogy neked engedelmeskedjenek, azt mondja. Nem áll szóba a Tudós Asszonyokkal, és meg sem hallja, ha szólnak hozzá.

Ezúttal majdnem úgy szipogott, mint Sorilea szokott. Senki sem szólt bele a törzsfőnökök dolgába, de aki nem vette figyelembe a Tudós Asszonyokat, az velük is csak nehezen boldogult.

Perrin mégis megértette Colavaere gondolatmenetét, már amikor Faile-on kívül tudott valami másra is gondolni. Az asszony biztos nem szentelt elég figyelmet a „vadak” szokásainak, és azt hitte, a Tudós Asszonyok csak a gyógyfüvekhez értenek. Az is érthető volt, hogy minden egyes aielt ki akart ebrudalni Cairhienből. A kérdés már csak az, hogy az adott körülmények között vajon hallgattak-e rá a törzsfők? Rand azonban nem erre kérdezett rá.

– Mi történt még a városban, Feraighin? Mondj el minden pletykát, amit hallottál. Lehet, hogy csak egy vízföldinek tűnne fontosnak, amit mondasz, de...

Feraighin sértetten dobta hátra vörös sörényét.

– A vízföldiek olyanok, mint a bolhák, car'a'carn, honnan tudhatnám, mit találnak fontosnak? A városban éppúgy történnek különös dolgok, mint a sátrakban, azt hiszem. Az emberek néha látnak olyasmit, ami nem létezhetne, és egyszer-egyszer lehetetlen dolgok esnek meg. Emberek, asszonyok, gyerekek haltak meg.

Perrin hátán felállt a szőr: tudta, mire céloz a nő. Rand ezt a „gonoszság buborékainak” hívta. A Sötét Úr börtönéből felszálló rontás olyan volt, mint a mocsár felszínén bugyborékoló tajték: bárhol kipukkanhatott a Mintán. Perrin egyszer belekeveredett egy ilyenbe: soha többé nem akart hasonlót látni.

– Ha arra vagy kíváncsi, mit csinálnak a vízföldiek – folytatta a nő –, hogy lenne arra időm, hogy bolhákat figyeljek? Legfeljebb, ha attól tartanék, hogy megcsípnek. Jut is eszembe. Én ugyan nem értem, miért, de te talán rájössz. Ezek a bolhák előbb vagy utóbb csípni fognak.

– Miféle bolhák? A vízföldiek? Miről beszélsz?

Feraighin ugyan nem tudott olyan rendreutasítóan nézni, mint Sorilea, de Perrin tapasztalatai szerint egyetlen Tudós Asszony sem szerette, ha türelmetlenül félbeszakították. Még a főnökök főnökétől sem viselték el. Feraighin felvetette az állát, meghúzta a kendőjét, és sértetten válaszolt.

– Három nappal ezelőtt a fagyilkos Caraline Damodred és Toram Riatin a város közelébe vonult. Kijelentették, hogy Colavaere Saighan aljas trónbitorló, de nem tettek semmit. Délen táboroznak, és néha-néha beküldenek a városba egy embert. Egyetlen siswai'aman vagy akár csak egy gai'shain láttára szétfutnának. Egy Darlin Sisnera nevű fickó teari katonákat hozott fel a folyón tegnapelőtt, és csatlakozott hozzájuk. Azóta is isznak és mulatoznak, mintha ünnepelnének valamit. Fagyilkos katonák gyülekeznek a városban Colavaere Saighan parancsára, de inkább a mi sátrainkat figyelik, mint a többi vízföldi táborát vagy a tulajdon városukat. Figyelnek, de nem tesznek semmit. Talán te érted, miért viselkednek így, car'a'carn, de én nem, és Bair, Megana, meg a többi törzsfőnök sem érti.

Caraline úrnő és Toram úr azokat a cairhienieket vezette, akik nem fogadták el a tényt, hogy Rand és az aielek elfoglalták Cairhient, Darlin nagyúr pedig teari társaikat vezette. Egyik lázadás sem okozott eddig sok gondot: Caraline és Toram hónapokon át a Világ Gerincének lábánál táborozott, és időről időre fenyegetőztek és követelőztek egy keveset: Darlin ugyanezt tette Haddon Mirkben. De most változtak a dolgok. Perrin önkéntelenül is végigsimította fejszéje élét. Félő, hogy, elhagyják őket, Rand ellenfelei pedig egy helyre gyűlnek. Még csak az kéne, hogy egy Kitaszított is felbukkanjon. És Sevanna a shaidók élén. Az lenne a hab a torta tetején. De egyik sem számított igazán, a legszörnyűbb rémálom nem ez volt. Faile biztonságban kellett, hogy legyen. Egész egyszerűen biztonságban kellett, hogy legyen.

– Jobb nézni, mint harcolni – motyogta Rand elgondolkozva, mintha megint valaki láthatatlannal vitázott volna.

Perrin ezúttal teljesen egyetértett vele – szinte minden jobb volt, mint harcolni –, de az aielek más véleményen voltak, különösen, ha veszélyes ellenségről volt szó. Rhuarc, Sorilea, Feraighin, Sulin és Nandera is úgy néztek rá, mintha Rand azt mondta volna, a homok jobb ital, mint a víz.

Feraighin szinte lábujjhegyre állt haragjában. Az aielek között nem számított magasnak, alig ért Rand válláig, de most úgy tűnt, mintha egyenlő félként akarna a szemébe nézni.

– Alig tízezren vannak a vízföldiek táborában – mondta megrovóan –, és a városban még annyian sem. Könnyen elbánunk velük. Még Indirian sem felejtette el, hogy csak önvédelemből szabad megölnünk a vízföldieket, de ha most nem végzel velük, később még sok bajod lesz miattuk. Az sem segít sokat, hogy aes sedai-ok vannak a városban. Nem tudni, mit akarnak, de...

– Aes sedai-ok? – Rand hangja jegesen csengett, és az ujjai ráfeszültek a Sárkányjogarra. – Hányan?

Perrin szinte rosszul lett Rand szagától. Hirtelen azt is érezte, hogy a fogoly aes sedai-ok nézik, és Bera, Kiruna és a többiek is őket bámulják.

Sorilea is felhagyott Kiruna méregetésével. Csípőre tett kézzel, elkeskenyedett ajkakkal Feraighinhez fordult.

– Erről miért nem szóltál nekem?

– Nem hagytál szóhoz jutni, Sorilea – válaszolta Feraighin dadogva, lehajtott fejjel. Aztán megint kihúzta magát, és határozottan Randhez fordult. – Talán tízen vannak, de az is lehet, hogy még többen, car'a'carn. Elkerüljük őket, különösen, mióta...

Ismét Sorileához fordult, és elbizonytalanodott a hangja.

– Nem akartad, hogy elmondjam, mi van a vízföldiekkel, Sorilea. Csak a sátraink érdekeltek. Te magad mondtad. – Most megint Randre nézett. – Szinte mind Arilyn Dhulaine házában laknak, és ritkán járnak ki, car'a'carn.

Sorileához fordult megint, és egészen összehúzta magát.

– Sorilea, tudod, hogy mindent elmondtam volna neked. De letorkoltál.

Mikor észrevette, hányan figyelik, és hányan kezdenek el szavain mosolyogni – a Tudós Asszonyok főképp –, Feraighin megriadt és egészen elvörösödött. Rand és Sorilea között kapkodta a fejét, mozgott a szája, de egy hangot sem tudott kiadni. Néhány Tudós Asszony a szája elé emelte a kezét, hogy ne látsszon, hogy nevet; de Edarra ezzel sem bajlódott. Rhuarc hátravetett fejjel hahotázott.

Perrin egyáltalán nem látott a dologban semmi mulatságosat. Az aielek láthatóan azt is viccesnek tartották, ha valaki leszúrta őket. A tetejébe még aes sedai-ok is vannak a városban. A Fényre! Félretette mindezt, és megkérdezte a legfontosabbat.

– Feraighin! A feleségem, Faile, jól van?

A nő zavartan nézett rá, nagy nehezen összeszedte büszke tartásának maradványait.

– Azt hiszem, Faile Aybara jól van, sei'cair – mondta hűvösen. Legalábbis igyekezett hűvös maradni. A szeme sarkából Sorileát figyelte. Az idős Tudós Asszony egyáltalán nem mulatott jól, épp ellenkezőleg. Keresztbe tett karral méregette Feraighint, és a pillantás, melyet az előbb Kirunára vetett, szinte gyengédnek tűnt ehhez képest.

Amys Sorilea vállára tette a kezét.

– Nem az ő hibája – mondta olyan halkan, hogy a másik asszonyon és Perrinen kívül senki sem hallhatta. Sorilea egy pillanatra habozott, de aztán bólintott. Tekintete kicsit meglágyult. Most már csak annyira volt gyilkos, mint bármikor máskor. Amys volt az egyetlen, aki Perrin szerint képes volt erre, az egyetlen, akit Sorilea nem taposott el, ha az útjába került. Jól van, Rhuarcot sem taposta el, de inkább csak azért, mert az egyik törzsfő volt és a másik Tudós Asszony, és nem szólhattak bele a egymás dolgába. Amys viszont meg tudta győzni az igazáról.

Perrin többet akart hallani Feraighintől – a nő azt hitte, hogy Faile jól van? – de még mielőtt megszólalhatott volna, Kiruna a szokásos tapintatával beleordított a csendbe.

– Most jól figyelj ide! – gesztikulált Rand orra alatt. – A helyzetet az előbb kényesnek neveztem. Nem az. A helyzet olyan bonyolult, hogy azt te el sem tudod képzelni, és egyetlen rossz levegővétel tönkretehet mindent. Berával elkísérünk a városba. Igen, igen, Alanna, te is jöhetsz.

A karcsú aes sedai felé intett. Perrin úgy vélte, Kiruna most megpróbál Rand fölé magasodni, hátha úgy jobban tud rá hatni. A nő tényleg lefelé nézett a férfira, pedig Rand több, mint egy fejjel magasabb volt nála.

– Hagynod kell, hogy mi irányítsunk. Egyetlen rossz lépés, egyetlen rossz mondat, és Cairhient ugyanabba a káoszba döntöd, mint amibe Tarabont és Arad Domant döntötted. És ami még ennél is rosszabb, olyan ügyeket is végleg tönkretehetsz, melyekről a magadfajtának sejtelme sincs.

Perrin arca megrándult. Kiruna ha akarta volna, sem tud olyasmit mondani, ami Randet jobban feldühítheti. Meglepetésére Rand csendben végighallgatta az aes sedai kirohanását, majd Sorileához fordult.

– Vidd vissza az aes sedai-okat a sátrakhoz! Tégy róla, hogy mindenki tudja, hogy aes sedai-ok. Arról is, hogy mindenki lássa, hogy ha te azt mondod nekik, „béka”, brekegni kezdenek. Mivel ti ugrotok, ha a car'a'carn azt mondja, talán ők is elhiszik, hogy az aes sedai-ok nem tartanak pórázon.

Kiruna arca lángvörös lett, és olyan erősen áradt belőle a felháborodott düh szaga, hogy Perrin orra viszketni kezdett. Bera sikertelenül próbálta megnyugtatni, miközben gyilkos pillantásokkal méregette Randet, amit leginkább „te ostoba kis parasztfiú”-ként lehetett értelmezni. Alannának a szájába kellett harapnia, hogy ne vigyorodjon el. A Tudós Asszonyok felől áradó szagok szerint pedig Alannának sem lett volna túl sok oka az örömre.

Sorilea késpengényi mosolyt küldött Rand felé.

– Talán, car'a'carn – mondta szárazon. Perrinnek nem úgy tűnt, mintha Sorilea bárkinek is ugrana. – Talán elhiszik.

Nem festett úgy mint akit Rand meggyőzött. A fiú megrázta a fejét, és már tovább is lépett Minnel az oldalán. A Hajadonok követték őket. Menet közben parancsokat osztogatott, hogy ki tart vele, és ki megy a Tudós Asszonyokkal. Rhuarc azon nyomban továbbadta az utasításokat a siswai'amannak. Alanna a tekintetével követte Randet. Perrin azt kívánta, bárcsak tudná, mi folyik itt. Sorilea és a társai is Randet nézték, és a szaguk alapján nem gondoltak róla most sok jót.

Perrin csak most vette észre, hogy Feraighin egyedül áll. Eljött a rég várt pillanat. De amint elindult felé, Amys, Sorilea és a többi Tudós Asszony azonnal körbevették a fiatal nőt, őt pedig gyengéden arrébb lökdösték. Mentek pár lépést, majd elborították a nőt kérdésekkel. Az éles tekintet, amellyel Kirunát és a másik két aes sedai-t méregették, nem hagyott kétséget afelől, hogy a további hallgatózást keményen megbüntetnék. Úgy tűnt, Kiruna felfogja a dolgot. Olyan látványosan duzzogott, hogy Perrin csodálkozott rajta, hogy nem áll égnek minden szál haja haragjában. Bera halkan beszélt hozzá, és Perrinnek nem kellett ahhoz hallgatóznia, hogy az „okosan”, „türelem”, „óvatosság” és „ostobaság” szavakat tisztán hallja. Hogy melyiket kire érti Bera, azt viszont nem tudta.

– Harcolnunk kell, ha a városba érünk! – Aram hangja tele volt vágyakozással.

– Dehogyis! – mondta Loial megütközve. A füle megrezzent, és elégedetlenül nézett a fejszéjére. – Nem lesz harc, ugye, Perrin?

Perrin megrázta a fejét. Nem tudta. Bárcsak magára hagynák a Tudós Asszonyok Feraighint, csak egy pár pillanatra... Mi a fene lehet olyan fontos, hogy ennyit beszélnek róla?

– A nők – motyogta Gaul –, még a részeg vízföldieknél is érthetetlenebbek.

– Micsoda?

Perrin oda sem figyelt arra, mit beszél a másik. Vajon mi lenne, ha egyszerűen csak félrelökdösné a Tudós Asszonyokat? Mintha csak tudná, mire gondol, Edarra fenyegetően ránézett. Más Tudós Asszonyok is felé mordultak. Néha a nők mintha olvastak volna a férfiak gondolataiban. Nos...

– Azt mondtam, hogy nem értem a nőket, Perrin Aybara. Chiad azt mondta, hogy sosem helyezné a lábam elé a menyasszonyi koszorúját. Egyszerűen odajött hozzám, és a szemembe vágta – az aiel hangja remegett a felháborodottságtól. – Azt mondta, szívesen lesz a szeretőm, ha Baint is elfogadom, de nem jön hozzám feleségül.

Bármikor máskor Perrint megrázta volna a hír, bár már épp eleget hallott az aielek szokásairól ahhoz, hogy ezt ne mutassa. Az aielek hihetetlenül... szabadosak voltak az ilyen ügyekben.

– Mintha nem lennék jó férj – morogta Gaul mérgesen. – Nem kedvelem Baint, de feleségül vettem volna őt is, ha Chiad azt akarja. De ha nem akar hozzám jönni, akkor nem értem, miért csábítgat még mindig. Ha nem vagyok elég jó ahhoz, hogy a férje lehessek, akkor békén kéne hagynia.

Perrin értetlenül meredt Gaulra. A zöldszemű aiel még Randnél is magasabb volt, több, mint egy fejjel Perrin fölé tornyosult.

– Mi a fenéről beszélsz?

– Chiadról, mi másról. Figyeltél te egyáltalán? Elkerül, de ahányszor csak találkozunk, mindig megáll épp annyira, hogy minden porcikáját tisztán lássam. Nem tudom, hogy nálatok vízföldieknél ez hogy megy, de nálunk ez az egyik módja annak, ahogy a nők őrületbe kergetik a férfiakat. Mikor egyáltalán nem számítasz rá, felbukkan, megbámultatja magát, és már el is tűnt. Egész ma reggelig azt sem tudtam, hogy ő is eljött a Hajadonokkal.

– Azt mondod, hogy itt van, velünk? – suttogta Perrin. A jégcsap már megint a szívébe mélyedt, de most már nagyobb volt, hidegebb, és attól félt, rögtön megöli. – És Bain is? Mind a ketten itt vannak?

Gaul megvonta a vállát.

– Mindig együtt vannak. De engem Chiad érdekel, nem Bain.

– A fenét érdekel, hogy ki kell neked! – tört ki Perrin. A Tudós Asszonyok sarkon fordultak, és megdöbbenve nézték. Mindenki őt bámulta a dombtetőn, Kiruna és Bera elgondolkozva pislogtak felé. Nagy nehezen lehalkította a hangját. A vadságot viszont nem tudta eltüntetni belőle. – Arról volt szó, hogy mellette maradnak, és megvédik! Ott van a városban, a királyi palotában, Colavaere mellett. Colavaere mellett! És nekik vigyázniuk kellett volna rá.

Gaul megvakarta a fejét és Loialra nézett.

– Ez valami vízföldi vicc? Faile Aybara már kinőtte a rövid szoknyát.

– Tudom, hogy nem gyerek! – Perrin mély levegőt vett. Nehéz volt nem üvöltenie, miközben majd' megfojtotta a düh és a félelem. – Loial, elmagyaráznád ennek a... Gaulnak, hogy nálunk a nők nem rohangálnak lándzsával, és Colavaere nem fog kiállni párbajozni Faile-lal, hanem egyszerűen csak fizet valakinek, hogy egy sötét sarokban vágja át a torkát, vagy lökje le a városfalról, vagy...

Nem bírta elviselni a gondolatot sem. Úgy érezte, mindjárt elhányja magát. Loial esetlenül megveregette a vállát.

– Perrin, tudom, hogy aggódsz. Tudom, hogy én is épp így éreznék, ha attól kéne félnem, Erithnek baja esett – megremegett a tömött bojt a fülén. Épp ő beszélt. Ha megjelent volna az anyja, kézen fogva a fiatal ogier nővel, akit feleségül szemelt ki neki, Loial mostanra már hetedhét országon túl járt volna. – Ó. Igen. Perrin, Faile-nak nincs semmi baja, biztonságban van, és csak rád vár. Te is tudod. Én is tudom. Azt is tudod, hogy Faile tud magára vigyázni. A Fényre, az a nő tud magára vigyázni, meg rád, meg rám, meg Gaulra, és még egy fél falura! – Loial harsány hahotája kicsit erőltetett volt, és hamar komolyságba fakult. – Perrin... Perrin, tudod, hogy nem lehetsz mindig ott mellette, hogy megvédd, bármennyire akarod is. Te egy ta'veren vagy, a Minta nem véletlenül szőtt téged, és nem hagyja, hogy elkerüld a kijelölt sorsodat.

– A Fény égesse meg a Mintát! – morogta Perrin. – Az egész rohadt Mintát égesse meg, csak Faile-nak ne legyen baja.

Loial füle megdermedt ennek hallatára, és még mintha Gaul is meglepődött volna.

Mi lesz így belőlem? – kérdezte magától Perrin. Megvetette azokat, akik csak a saját érdekeiket nézték, és nem törődtek az Utolsó Csata közeledtével vagy a Sötét Úr egyre érezhetőbb árnyékával. De miben különbözött tőlük?

Rand mellé léptetett hatalmas fekete lován.

– Nem jössz?

– De, megyek – válaszolta Perrin oda sem figyelve. A másik kérdést, a saját kérdését nem tudta megválaszolni, csupán egyetlen dolgot tudott biztosan. Számára Faile volt az egész világ.

Negyedik fejezet

Út Cairhienbe

Perrin még Randnél is gyorsabb iramot diktált volna, bár tudta, hogy a lovak nem bírnák sokáig. Az idő nagy részében ügettek, de sokszor volt, hogy a meredek domboldalon vezetniük kellett a lovakat, ilyenkor szinte futottak. Rand nem törődött semmivel és senkivel, csak Mint támogatta, ha a lány megingott a nyeregben. A többieket viszont mintha észre sem vette volna, időnként döbbenten pislogott, ha feltűnt mellette Perrin vagy Loial. Az igazság szerint a többiek sem voltak jobb állapotban. Dobraine és Havien emberei maguk elé meredtek, a saját félelmeiken rágódtak csendesen. El sem tudták képzelni, mi várhatja őket a városban. A folyóköziekre átragadt Perrin gyászos hangulata. Szerették Faile-t – ami azt illeti, a többség egyenest istenítette –, és ha bármi baja esett... Még Aram vérszomja is kihunyt, mikor megértette, hogy Faile veszélyben forog. Mindenki csak a mérföldeket számolta, és azt nézte, hogyan csökken a távolság közte és a város között. Kivéve talán az asha'maneket: mint valami fekete hollócsapat, úgy lépdeltek Perrin mögött, és a környező dombokat lesték, mint aki még mindig orvtámadástól tart. Dashiva elhanyatlott a nyeregben, ha le kellett szállni a lóról, sötéten motyogott magában. Az arckifejezéséből úgy tűnt, kifejezetten örülne egy orvtámadásnak.

Erre nem volt sok esély. Sulin és a tucatnyi Hajadon a csapat előtt szaladt, és legalább még ennyien előzték meg őket is, az utat kutatva. Oldalt is Hajadonok biztosították az oszlopot. Néhányan a hátukon lógó tegezbe szúrták rövid lándzsájukat is, a lándzsahegyek vidáman ugráltak a fejük fölött. A rövid szaruíjak a kezükben voltak, mindegyiken egy-egy nyílvesszővel. Éppolyan elszántan figyelték a hegyoldalakat, ahonnan támadás érhette volna a car'a'carnt, mint Randet magát, mintha csak attól tartanának, hogy a fiú egyszer csak fogja magát, és ismét eltűnik. Ha csapda várta volna a sereget, vagy orvtámadás, a Hajadonok időben figyelmeztetik őket.

Chiad, egy magas, sötétvörös hajú, szürke szemű nő, a Sulint kísérő hajadonok között volt. Perrin a hátát bámulta, hátha Chiad lemarad egy kicsit, és beszélhet vele pár szót. A lány néha-néha hátrapislogott rá, de egyébként úgy kerülte, mintha Perrin egyszerre három ragályos kórban is szenvedne. Bain nem volt velük. A Hajadonok többsége jóval mögöttük jött, Rhuarckal és a siswai'aman-ekkel, és sokkal lassabbak voltak náluk a szekerek és a foglyok miatt.

Faile fekete kancája Fürge mellett lépkedett, a kantárja Perrin nyergéhez volt kötve. A folyóköziek magukkal hozták Fecskét is, mikor Dumai Kútjánál csatlakoztak hozzá. Akárhányszor rápillantott a mellette ügető lóra, eszébe jutott a felesége arca, merész ívű orra, dús ajkai, ragyogó sötét szeme, amely kicsit ferdén állt a magas arccsont felett. Faile imádta az állatot, majdnem annyira, mint Perrint. Éppolyan büszke volt, mint amilyen gyönyörű, és éppolyan tüzes, mint amilyen büszke. Davram Bashere lánya nem bujkált, de még csak a nyelvét sem fékezte meg egy Colavaere-hez hasonló nőszemély miatt.

Négyszer kellett megállniuk, hogy pihentessék a lovakat, és Perrin minden pihenőnél a fogát csikorgatta. Szinte önkéntelenül is az állatokra gondolt, annyira hozzájuk szokott már. Oda sem figyelve megveregette Fürge nyakát, és adott neki egy kis vizet. Fecskére jobban odafigyelt. Ha Fecske sértetlenül Cairhienbe ér... Ostoba kis gondolat fészkelte bele magát az agyába. Ha sértetlenül a városba viszi Faile lovát, az asszonynak sem lesz bántódása. Bolondság volt, kisfiús gondolat – egy nagyon kicsi fiú nagyon gyerekes gondolata, de nem hagyta békén.

Min minden pihenőnél megpróbálta megnyugtatni. Csintalanul vigyorogva közölte vele, hogy olyan arcot vág, mint a halál egy borús téli reggelen, mintha csak arra várna, hogy valaki végre eltemesse. Azt is mondta, hogy ha ilyen savanyú arckifejezéssel megy Faile közelébe, az asszony az orrára csapja az ajtót. De mikor Perrin megkérdezte, Min elárulta, hogy egyik látomása sem biztosította arról, hogy Faile-nak nem lesz semmi baja.

– A Fényre, Perrin – monda végül elkeseredetten, és szürke lovaglókesztyűjét gyűrögette –, ha bárki megpróbálná bántani a feleségedet, kizavarja az előszobába, hogy majd jöjjön vissza, ha ráér.

Perrin majdnem ráordított. Nem mintha Min és Faile nem szerették volna egymást.

Loial emlékeztette, hogy a Kürtvadászok tudnak vigyázni magukra, és hogy Faile sértetlenül úszta meg az összetűzést a trallokokkal is.

– Jól van, Perrin – mondta vidáman, miközben hosszú lépteivel könnyedén Fürge mellett maradt. A hosszú nyelű fejsze a hátán lógott. – Tudom, hogy jól van.

Ezt legalább hússzor elmondta, de minden alkalommal mintha kicsit kevésbé lett volna meggyőződve róla.

Az ogier utolsó kísérlete, amit Perrin felvidítására tett, még magát Loialt is meglepte.

– Biztos vagyok benne, hogy Faile tud magára vigyázni, Perrin. Nem olyan, mint Erith. Alig várom, hogy Erith a férjévé fogadjon, hogy vigyázhassak rá. Azt hiszem, belehalnék, ha meggondolná magát.

Ahogy ezt kimondta, a szája tátva maradt, a szeme kidülledt, és a fülei hevesen verdesni kezdett. Megbotlott a saját lábában, és majdnem hasra esett.

– Eszem ágában sem volt ilyesmit mondani – suttogta rekedten. Közben beérte Perrin lovát, és egyenletes, hosszú lépésekkel ment mellette. A füle még mindig remegett. – Nem tudom, valóban azt akarom-e... Még túl fiatal vagyok ahhoz, hogy...

Nagyot nyelt, és számonkérően Perrinre meredt. Randre is vetett egy sértett pillantást, hátha hátrafordul.

– Aligha biztonságos kinyitni a számat, ha két ta'veren is a társaságomban van. Össze-vissza beszél tőletek az ember!

Ő is tudta, hogy a ta'verenek hatására sem mond semmi olyat, ami amúgy ne jutna az eszébe. De ha nem volt velük, ezer esetből csak egyszer csúszott ki ilyen kósza gondolat a száján, vagy ezerszer ezer esetből egyszer, vagy ezerszer ezerszer ezer esetből egyszer... Loialt ez láthatóan legalább annyira megrémítette, mint bármiféle halálos veszély, amibe eddig Perrinnel keveredett. A füle még jó darabig remegett.

Bár Perrin eszében csak Faile járt, nem volt vak, legalábbis nem teljesen. Hiába nem figyelt a tájra, a lovaglás közben látott változások lassan tudatosultak benne. Már akkor is nagy volt a hőség, mikor északra indult Cairhienből, de úgy tűnt, a Sötét Úr szorítása azóta csak egyre erősödött, és még keményebben facsarta a világot, mint eddig. A törékeny fű porrá omlott a lovak patái alatt, a kiszáradt, barna kúszónövények aszott pókhálót fontak a sziklák közé, és a szélben nyikorgó csupasz ágak halottak voltak. Az örökzöld fenyő és magyal is barnán vagy sárgán roskadt magába.

Pár mérföldnyire már tanyák emelkedtek, egyszerű, sötét épületcsoportok váltak ki a fák közül. Ahogy a majorok sűrűsödtek, az erdő egyre ritkult, a végén már csak magányos fák árválkodtak a pusztán. A hőségben úgy összeszáradtak, hogy már meg sem érdemelték a fa nevet. Szekérút vonszolta végig szürke szalagját a dombokon és a völgyeken, alacsony kőkerítések támaszkodtak neki. A közeli tanyák elhagyatottnak tűntek, itt egy karosszék hevert felborítva a ház előtt az udvaron, ott egy rongybaba feküdt az út menti porban. Csontsovány tehenek és fáradt birkák pettyezték a legelőket, varjak lakmároztak az elhullott jószágon. Minden mezőn voltak döglött állatok. A patakok vize vékonyan szivárgott a cserepesre száradt sárban. A termőföld, amelyet már hónak kellett volna borítania, most mintha bármelyik pillanatban porrá eshetett volna szét. Sok helyütt már a por diadalmaskodott, és magas oszlopokban kavarta a szél a szemükbe.

A sereg útját magas porfelhő kísérte, míg csak a keskeny ösvény rá nem fordult a Jangai szorosból érkező széles kőútra. Itt már találkoztak emberekkel is, bár kevéssel, és az a kevés is fáradt volt, és törődött. A lenyugvó nap már lassan alábukott a hegyek között, de a levegő még mindig fullasztóan meleg volt. Az utukba kerülő ökrösszekerek és lovas kocsik sietve lehúzódtak az útról kisebb ösvényekre vagy akár a mezőkre, el a sereg elől. A kocsin ülő tanyasi népek az érdeklődés szikrája nélkül nézték a három különböző lobogó alatt elvonuló fegyvereseket.

Egy majd' ezer fős sereget meg kell nézni. Majd' ezer állig felfegyverzett embert, aki siet, láthatóan nem ok nélkül – meg kell nézni, és utána hálát kell adni a Fénynek, hogy békével távoztak a messzeségbe.

Végül, mikor a napnak már csak saját magassága kétszeresét kellett megtennie, hogy a dombok mögé bukjon, az út felért egy újabb dombtetőre, és két vagy három mérföldre előttük ott feküdt Cairhien városa. Rand meghúzta a lova zabláját. A Hajadonok most már mind körülötte voltak, és ők is megálltak azon nyomban. A figyelmük persze cseppet sem lankadt.

A város körüli fátlan dombokon semmi sem mozdult. Cairhien hatalmas kőtengere nyugatra, az Alguenya folyó felé lejtett, szögletes falai, szögletes tornyai szigorúan meredtek az égre. A folyón mindenféle formájú és fajtájú hajó horgonyzott, néhány a távolabbi mólóhoz volt kikötve, a magtárakhoz közel. Néhány hajó mozgott: felvont vitorlával vagy kieresztett evezőkkel, lassan szelték a vizet. Innen nézve gazdagnak és békésnek tűnt a város. Az ég makulátlanul tiszta volt, az éles alkonyati fényben tisztán ki lehetett venni a tornyokon lobogó hatalmas zászlókat is. Perrin jól látta a Fény Zászlaját és a fehér Sárkányos lobogót az arany és skarlát pikkelyes, kígyószerű teremtménnyel, és persze Cairhienét, a kék mezőben ragyogó, hullámos sugarú arany napkorongot. És egy negyediket, melyet éppolyan magasra húztak, mint a többit. Ezüst rombusz volt az, vörös és arany kockás alapon.

Dobraine leeresztette a kis látcsövet, és morogva visszacsomagolta a nyeregtáskában hordott, míves bőrtokba.

– Azt reméltem, a vadak tévedtek, de ha a Saighan ház címere Cairhiené mellett lobog, akkor valóban Colavaere-é a trón. Alighanem minden nap adományokat szórt a nép közé, ételt, pénzt vagy mindenféle csecsebecsét. A Koronázási Ünnepségek alatt így szokás. Egy uralkodó a megkoronázását követő hetekben a legnépszerűbb – lapos pillantásokkal méregette Randet. Nehezére esett nyíltan beszélnie. – A köznép fellázadhat, ha nem tetszik nekik, amit csinálni akar, nagyuram. Könnyen lehet, hogy vérbe fullad a dolog.

Havien szürke heréltje táncolt lovasa ingerült mozdulatai alatt. A férfi Randet és a várost figyelte aggodalmasan. Nem az ő városa volt. Jó néhányszor leszögezte már, hogy nem érdekli, mi történik Cairhienben egészen addig, amíg nem fordulnak az uralkodója ellen.

Rand jó ideig szótlanul nézte a várost. Legalábbis így tűnt, bár az arcán nem látszott, hogy bármit is észrevett volna. Min aggódva, szinte szánakozva nézte.

– Megpróbálom megakadályozni, hogy vérontás legyen – mondta végül. – Flinn, maradj itt a katonákkal! Min...

A lány élesen rákiáltott.

– Nem! Veled megyek, bárhova tartasz is, Rand al'Thor! Szükséged van rám, te is tudod.

A lány határozottsága a végén már könyörgésbe fordult, bár ha egy nő csípőre tett kézzel és számonkérő tekintettel mondott valamit, azt nehezen lehetett kérésnek, és nem követelésnek érteni.

– Én is megyek – mondta a hosszú nyelű fejszére támaszkodva Loial. – Mindig akkor történnek veled érdekes dolgok, mikor nem vagyok ott veled – a hangjába esdeklés vegyült. – Nem akarok itt maradni, Rand. Az nem lenne jó, már csak a könyv miatt sem. Hogy írhatnék olyan dolgokról, amiket én magam nem is láttam?

Rand még mindig Mint nézte. Félig felemelte a kezét, aztán hagyta, hogy visszaessen az oldala mellé. Min állta a tekintetét.

– Ez... őrültség! – Dashiva mereven markolta a lova kantárját, és óvatosan közelebb noszogatta a kövér kancát Rand termetes fekete lovához. Vonakodva húzta el a száját: talán még az asha'manek is zavarban voltak Rand közelében. – Nem kell több, csak egy fickó egy... egy késsel, egy íjjal, és hogy ne vedd észre időben. Küldj be egy asha'mant, hogy intézze el a dolgot, vagy többet, ha szerinted egy nem boldogulna vele. Nyitunk egy Kaput a palotába, és az egésznek vége, mielőtt bárki rájönne, mi történt.

– És üljek itt késő éjszakáig, amíg eléggé felméritek a palotát ahhoz, hogy Kaput tudjatok nyitni? – csattant fel Rand. Körbetáncoltatta a lovát, hogy Dashiva arcába tudjon nézni. – Akkor biztos, hogy vérontás lesz a vége. Látnak minket a falakról, hacsak nem vakultak meg teljesen. Előbb vagy utóbb kiküldenek valakit, hogy nézze meg, kik vagyunk és hányan jöttünk.

A sereg nagyobbik részét elrejtette a domb, és a zászlók is odalenn maradtak, de a tetőn álló lovasok és Hajadonok bizonyára felkeltették már az őrök érdeklődését.

– Úgy lesz, ahogy én akarom! – Rand hangja dühös volt, és jeges harag áradt a szagából is. – Senki nem hal meg, ha elkerülhetem, Dashiva. Torkig vagyok a halállal. Megértetted? Senki nem hal meg!

– Ahogy a Sárkány nagyúr parancsolja. – A fickó meghajolt ültében, de a hangja elégedetlenségről árulkodott, és a szaga...

Perrin megdörzsölte az orrát. A szaga... Szakadozott volt, vadul menekült át a félelmen, a haragon, a gyűlöleten és még vagy tucatnyi érzelmen, amelyek túl gyorsan hullámzottak végig Dashiván ahhoz, hogy Perrin meg tudja különböztetni őket. Most már nem kételkedett abban, hogy a fickó őrült, bármilyen jól titkolta is. De most már nem is érdekelte. Hiszen olyan közel vannak...

Fürge véknyába vágta a sarkantyúját, és megugrott a város felé, Faile felé. Nem várta meg a többieket. Alig vette észre, hogy Aram szorosan követi. Nem kellett hátranéznie, hogy tudja, a kolompár mögötte van. Most már csak Faile-ra tudott gondolni. Ha Fecskét sértetlenül a városba viszi... Nagy nehezen visszafogta magát, és könnyű sétába váltott Fürgével. Egy vágtázó lovasra jobban odafigyelnek, többet kérdeznek tőle, tovább feltartják.

Ebben az iramban hamar beérték mindazok, akik még a városba jöttek. Min keresztülvitte az akaratát, és Loial is velük jött. A Hajadonok már előttük futottak. Néhányan együttérzően mosolyogtak Perrinre. Chiad a földet bámulta, míg Perrin meg nem előzte.

– Még mindig nem tetszik ez az elképzelés – mormogta Havien Rand egyik oldalán lovagolva. – Bocsásson meg, Sárkány nagyuram, de nekem ez nem tetszik.

Dobraine Rand másik oldalán lovagolt. Most felmordult röviden.

– Ezt már megbeszéltük egyszer, mayene-i. Ha a te tervedet követjük, ránk zárják a kapukat, még mielőtt akár egy mérföldet megtehettünk volna.

Havien motyogott valamit a bajsza alatt, és idegesen táncoltatta a lovát. Azt akarta, hogy az egész sereg kövesse Randet a városba.

Perrin hátranézett, el Dashiva mellett, vissza a dombra. Damer Flinnt könnyen felismerte fekete kabátjáról, és észrevett pár folyóközit is, akik a tetőn ácsorogtak lovuk kantárját fogva. Sóhajtott egy nagyot. Örült volna, ha vele jöhetnek a folyóköziek. De Randnek talán igaza volt, és Dobraine is az ő terve mellett állt ki.

Pár ember könnyedén bejuthat olyan helyekre is, ahova egy kisebb hadsereget nem engednek be. Ha bezárják a kapukat, az aieleknek meg kell ostromolniuk a várost – feltéve, hogy egyáltalán hajlandóak lennének rá –, és az öldöklés újra kezdődne. Rand az egyik nyeregtáskába tuszkolta a Sárkányjogart is, csak a faragott nyél állt ki a csomagból, és egyszerű zekéje sem úgy nézett ki, mint az Újjászületett Sárkány pompás ruhái. Az asha'manek fekete kabátját senki nem ismerhette fel Cairhienben. Csak az volt az aggasztó, hogy pár embert könnyebben meg is ölnek, mint egy kisebb hadsereget, még akkor is, ha a többségük tud fókuszálni. Perrin látott már asha'mant shaido lándzsával a gyomrában, és az is éppolyan gyorsan belehalt a sérüléseibe, mint bárki más.

Dashiva magában morgott. Perrin egyes szavakat tisztán kihallott a motyogásból, a „hőst” és a „bolondot” egyforma rosszallással emlegette az asha'man. Ha Faile nincs a városban, Perrin egyet is értett volna vele. Rand odanézett a várostól két-három mérföldre keletre elterülő hatalmas aiel táborra, és Perrin egy pillanatra visszafojtotta a lélegzetét. De Rand bármit gondolt is, nem tért le az útról. Semmi sem ért Faile-nál többet. Semmi, Rand akár egyetértett ezzel, akár nem.

A kaputól alig fél mérföldre egy másik táborba futottak. Perrin elkomorodott a láttára. A kiégett földre összehordott, száraz ágakból tákolt kunyhók és rongyokból varrt kopott sátrak kusza összevisszasága szorosan tapadt a szürke városfalra, és méretre akár kisebb városnak is beillett volna. Egykor Kapuntúlnak hívták ezt a területet, és szűk utcák, sötét sikátorok kanyarogtak itt, mielőtt a shaidók felégették az egészet. Az emberek egy része csendben nézte, ahogy elhaladt mellettük egy ogier, pár tucat aiel Hajadon társaságában, de a legtöbben gyanakodva visszahúzódtak az árnyékba, és ügyeltek rá, hogy mindig legyen valami köztük és a veszedelmes idegenek között. A kapuntúliak rikító színű ruhái és gyakran szakadt díszei itt már keveredtek a cairhieniekre jellemző, visszafogottabb ruházattal, és a falusi gazdák egyszerű, sötét köpenyeivel. A kapuntúliak még a városban laktak, mikor Perrin elhagyta Cairhient, éppúgy, mint az a több ezer menekült, aki az ország távolabbi vidékeiről érkezett. Az arcokon gyakran látott véraláfutásokat, vagy ami még rosszabb volt, vágásokat és friss sebhelyeket, melyeket gyakran még be sem kötöztek tisztességesen. Colavaere alighanem katonákkal kergettette őket a falakon kívülre. Maguktól nem hagyták volna el a város biztonságát. A kapuntúliak és a menekültek egyaránt attól féltek, hogy a shaidók visszatérnek, és a félelmük legalább olyan mélyen gyökeredzett, mint amilyen mélyen egy olyan ember irtózik a tűztől, aki már csontig égette az egyik kezét.

Az út egyenesen átszelte a tábort, és a Jangai kapuhoz futott. A három szögletes kapuboltozatot magas bástyák védték. Sisakos katonák lézengtek a mellvéd mögött, le-lenéztek a fogazott kőfal biztonságából. Néhányan a dombtetőn várakozó katonákat figyelték, és színes hátzászlós tisztek szaladgáltak fel-alá látcsöveiket szorongatva. Rand kis csapata is sok tekintetet vonzott. Számszeríjak tűntek fel a falon, de senki nem emelt fegyvert. A vasalt kapuk nyitva álltak. Perrin visszafojtotta a lélegzetét. Legszívesebben vágtázott volna a Nap Palotájáig és Faile-ig.

A kapu szájában zömök őrfülke lapult, ahol a városba érkező idegeneknek jelentkezniük kellett, hogy felvegyék az adataikat. Egy szögletes arcú cairhieni tiszt elégedetlen fintorral nézte, ahogy belovagolnak. Sehogy sem tetszettek neki a Hajadonok. Tétlenül állt, csak bámulta őket.

– Ahogy mondtam – bólintott Dobraine, mikor már elhagyták az őrházat –, a Koronázási Ünnepség idejére Colavaere mindenkinek szabad belépést biztosított a városba. Még aki ellen érvényes elfogatóparancsa van az őrségnek, azt sem akadályozhatják meg abban, hogy most bemenjen. Ez a szokás.

Magabiztos szavai dacára érezni lehetett, hogy fellélegzett. Min hallhatóan sóhajtott, és Loial akkorát fújt megkönnyebbülésében, hogy azt két utcával odébb is hallani lehetett. Perrin torka még mindig túlságosan el volt szorulva ahhoz, hogy felsóhajtson. Fecske már Cairhienben volt. Most már csak a királyi palotába kell eljuttatnia.

Cairhien közelről is éppolyan lenyűgöző volt, mint amilyennek távolabbról látszott. A legmagasabb dombok a városfalon belül voltak, de a gondosan kialakított teraszok és kő támfalak miatt már egyáltalán nem lehetett ráismerni egykori formájukra. A széles, zsúfolt utcák derékszögben keresztezték egymást. Cairhienben még a sikátorok is szabályos hálózatot alkottak. Az utcák vonakodva követték csak a dombok természetes görbületét: gyakran teljesen figyelmen kívül hagyták, és mélyen bevágtak a kőbe. A boltok és a paloták éppúgy szigorú, zömök kőkockák voltak, mint a hatalmas, támpilléres, felállványozott kőtornyok. Cairhien híres tetőtlen tornyai, melyeket az aiel háború óta próbáltak újjáépíteni. A város még a kőnél is keményebbnek tűnt, a puszta látványa is szinte felhorzsolta a bőrt, és a hosszú alkonyi árnyak csak tovább erősítették ezt a hatást. Loial szőrös füle szinte megállás nélkül remegett. Homlokát aggodalmas ránc szelte ketté, és csüggedt szemöldöke az arcába lógott.

Kevés jel utalt a Koronázási Ünnepségre vagy akár Magas Chasaline napjára. Perrinnek fogalma sem volt arról, hogy a Koronázási Ünnepségen mi szokott Cairhienben történni, de az Emlékezés Napját a Folyóközben nagy vidámsággal ülték meg, hogy megfeledkezhessenek végre egy kicsit a tél komorságáról. A városban viszont most a hatalmas tömeg dacára is kényszeredett csend honolt. Perrin bárhol máshol a természetellenes hőséget okolta volna az emberek nyomott hangulatáért, de a Kapuntúl nyüzsgésétől eltekintve Cairhien mindig is ilyen komor és visszafogott volt. A felszínen legalábbis. Hogy a békés, józan látszat miféle zavaros mélységeket takart, arra most nem is mert gondolni. Az emlékezetében még élénken élő utcai árusok eltűntek a városból, akárcsak a zenészek, a mutatványosok vagy a bábjátékosok. Szerencsétlenek most már alighanem a városon kívüli nyomortanyán voltak. Néhány elfüggönyözött, sötét gyaloghintó vágott át a csendes tömegen, egyik-másik felett a Házak zászlai rebegtek. Alig voltak nagyobbak, mint a cairhieni tisztek jellegzetes hátzászlói, a conok. Olyan lassan mozogtak, mint a lomha ökrösszekerek, melyeket gyalog követ a gazda. Csak a tengelyek nyikorgása törte meg a csöndet. Az idegeneket alaposan megnézték, még ha nem voltak színesek a ruháik, akkor is, hiszen csak kevés cairhieni járt lovon. Az alacsonyabb termetű helyiek sápadt varjaknak néztek ki sötét ruháikban. Az aielekre is rögtön felfigyeltek. Akár egy aiel volt a tömegben, akár tíz vagy húsz, az emberek mindig elhúzódtak előlük. A cairhieniek tekintete félrerebbent, és önkéntelenül is máshol támadt sürgős dolguk.

Az aielek mindenütt odafordultak Perrinék lassan haladó csapata felé. Még ha nem is ismerték fel Randet ebben a zöld zekében, mindegyikük tudta, hogy ki lehet az a magas vízföldi, akit Hajadonok kísérnek. Az arckifejezésük megfagyasztotta Perrin ereiben a vért. Komolyan mérlegeltek valamit. Most már nagyon örült annak, hogy Rand nem hozta magával az aes sedai-okat. Az aieleken kívül azonban senki nem törődött velük. A tömeg megnyílt a Hajadonok előtt, és érdektelenül összezárult az asha'manek mögött.

Cairhien királyi palotája, a Nap palotája, a Dicsőségben Kelő Nap Palotája – Cairhien a túlzó nevek hazája is volt, és mindegyik jelzőhalom szebben csillogott a többinél – a város legmagasabb dombjának tetején állt. A szögletes kőépület lépcsőzetes tornyai fenyegetően emelkedtek a magasba. A Korona Útjának is nevezett széles utca itt még jobban kitágult, és hatalmas rámpaként vezetett a palotához. Perrin mély levegőt vett, ahogy elindultak felfelé az emelkedőn. Faile ott fenn volt. Ott kellett lennie, épen, egészségesen. Bármi történt is, neki nem eshetett baja. Megérintette a csomót, amely Fecske kantárját a nyergéhez fogta, majd megsimogatta az övébe tűzött fejszét. A lovak patái hangosan csattogtak a kockakövön. A Hajadonok léptei nem csaptak zajt.

A tárva-nyitva álló hatalmas bronzkapuban összenéztek az őrök a lassan közelgő menet láttán. Cairhieni katonához képest igen színes volt az öltözékük. Mind a tíznek arannyal verték rá a Kelő Napot sötét mellvértjére, és az alabárdjuk nyelén a Saighan Ház színes szalagja lobogott. Perrin pontosan tudta, mire gondolnak. Tizenhárom lovas, ezek közül csak kettő páncélban, és az egyik ráadásul a mayene-iek vörös vértjét viseli. Colavaere uralmára csak Caraline Damodred és Toram Riatin jelenthet veszélyt, de nekik semmi közük sincs a mayene-iekhez. A csapatban van egy asszony és egy ogier is. Nem akarhatnak rosszat. Bár a három tucat Hajadon, aki a lovasok előtt szalad, aligha teázni jött. Egy pillanatig úgy tűnt, minden rendben lesz. Aztán az egyik Hajadon elkendőzte az arcát, mire az őrök megugrottak. Egyikük eldobta az alabárdot és a kapuk felé rohant. Két lépést sem tett, mikor szoborrá dermedt. Az összes őr csendben állt: nem mozdult semmi, csak a fejük rángatózott.

– Jól van – mormolta Rand –, most kösd el a fonatokat, és egyelőre hagyd őket így.

Perrin kényelmetlenül érezte magát. Az asha'manek szétváltak, teljes szélességében elállták az utcát. Alighanem az Egyetlen Hatalmat használták. Nyolcan együtt talán az egész palotát szét tudták volna robbantani; bár erre talán Rand egymaga is képes lett volna. De ha a kaputornyok lőréseiből nyilakkal árasztják el őket, akkor mindenki meghal, hiszen a nyílt utcán sehol sem volt fedezék.

Senki sem gyorsította meg a lépteit. A palota keskeny ablakai mögül vagy a védett, magas fali sétányokról senki nem láthatott semmi rendkívülit. Sulin a Hajadonok kézjeleivel üzent társainak, és az elkendőzött arcú nő vérvörös arccal tekerte le fejéről a shoufát. Lassan haladtak felfelé a kőrámpán. Némelyik őr feje még mindig élénken rángott, a szeme hitetlenkedve kidülledt, mások mintha elájultak volna, lehajtott fejjel roskadtak magukba. A szájuk nyitva volt, néhányan mintha kiabálni próbáltak volna, de egy hang sem jött ki belőlük. Perrin igyekezett nem gondolni arra, mi némíthatta el őket. Lassan átsétáltak a nyitott bronzkapukon, be a fő udvarra.

Itt nem voltak katonák. Az udvarra nyíló kőerkélyek üresek voltak. Egyenruhás szolgák szaladtak eléjük, hogy lesütött tekintettel átvegyék a lovak kantárját és lesegítsék őket a nyeregből. Sárga, vörös és ezüst sávok díszítették sötét ruhájuk ujját, és mindegyikük mellén baloldalt ott ragyogott Cairhien kelő napkorongja. Perrin ebben a városban még sosem látott ilyen színes öltözéket. A szolgák nem láthatták a kapu előtt dermedten álló katonákat, de valószínűleg akkor sem cselekedtek volna másképp, ha látják őket. Cairhienben még a szolganép is játszotta a Daes Dae'mar, a Házak Játéka egy sajátos változatát, és az egyik fő szabály náluk az volt, hogy nem vesznek tudomást arról, épp ki parancsol nekik. Ha valaki túlságosan is sokat törődött azzal, a felette állók mit csinálnak – legalábbis, ha ezt a felette állók észrevették –, könnyen belekeveredhetett. Cairhienben éppúgy, mint bárhol máshol, az egyszerű embereket észre sem vették a hatalmasok, mikor eltaposták őket. Egy zömök asszony elvezette Fecskét és Fürgét anélkül, hogy akár csak Perrinre nézett volna. Fecske a Nap palotájában van, de mit számít ez? Perrin még mindig nem tudta, hogy Faile életben van-e még, vagy már rég meghalt. Egy ostoba kisfiú ostoba álmai.

Megigazította az övén a fejszét, és követte Randet az udvar végén terpeszkedő széles, szürke kőlépcső felé. Biccentett Aramnak, mikor a kolompár a kardja markolatára tette a kezét. A lépcső tetején egyenruhás szolgák tárták szélesre a hatalmas bronzajtókat, melyeket Cairhien napkorongja díszített.

A fogadóterem egykor döbbent ámulatra késztette volna Perrint. A vaskos, szögletes sötét márványoszlopok vagy tíz hossz magas, ívelt tetőt tartottak. A mennyezet díszítése rafináltan váltogatta a sötétkéket és a mély aranyat. Aranyozott Kelő Napok ragyogtak az oszlopfőkön, és a falakon mindenütt a város győztes csatáit megörökítő domborművek voltak. A terem most üres volt, csak fiatal katonák egy kisebb csoportja ácsorgott az egyik dombormű alatt. Azonnal elhallgattak, mikor Perrinék beléptek.

Perrin meglepődve vette észre, hogy a katonák egy része nő. Mindannyian kardot viseltek, de a hét emberből négy asszony volt, kabátjuk és szűk nadrágjuk Mint juttatta az eszébe. A hajuk éppolyan rövidre volt vágva, mint a férfiaké. Nem mintha ez nagyon rövid lett volna: a férfiak és a nők egyaránt vállig érő copfba fogták össze a hajukat, és fekete szalaggal kötötték át. Az egyik nő ruhája a Cairhienben szokottnál egy árnyalattal világosabb zöld volt, egy másiké pedig ragyogó égszínkék, de a többiek sötét holmijait csak pár élénk csík vidította fel egy kicsit. Hosszasan méregették Randet és a társaságot – Perrin megdöbbenve észlelte, hogy neki külön figyelmet szentelnek; ő maga már egészen elfelejtkezett arról, hogy a szeme élénksárga, és lassan elszokott attól, hogy ez így megijeszti az embereket –, szótlanul álltak, amíg csak az utolsó asha'man be nem lépett a terembe. Ahogy a hatalmas ajtószárnyak döndülve becsukódtak, összedugták a fejüket, és suttogni kezdtek. A zajban nem lehetett hallani, mit mondanak. Aztán lassan közelebb léptek. A nők még a férfiaknál is gőgösebben emelték a fejüket, pedig Perrin azt hitte, azt már nem lehet. Még abból is kevélység sugárzott, ahogy letérdeltek Rand elé.

A zöld ruhás nő kék ruhás társára pillantott, aki azonban mélyen lehajtotta a fejét, és megszólalt:

– Sárkány nagyúr, én Camaille Nolaisen vagyok, a társaságunkat pedig Selande Darengil vezeti... – A kék ruhás asszony gyilkos pillantásától elakadt a hangja. A vad tekintet dacára Selande-ből csak úgy áradt a félelem bűze, már ha Perrin jól értette, melyik asszony kicsoda. Camaille megköszörülte a torkát, és folytatta. – Nem hittük volna... Nem gondoltuk, hogy visszatér... Ilyen hamar.

– Tudom – mondta Rand lágyan. – Kétlem, hogy bárki is azt gondolta volna, hogy visszatérek... Ilyen hamar. Egyikőtöknek sincs semmi oka arra, hogy féljen tőlem. Egyikőtöknek sem. Higgyétek el!

Meglepő módon a csüggedten álló Selande-re nézett, mikor ezt mondta. Az asszony felkapta a fejét, Rand szemébe nézett, és a félelem mintha elpárolgott volna a szagából. Nem teljesen, de épp hogy csak egy picurka foszlány maradt meg belőle. Honnan tudta Rand, hogy fél tőle a nő?

– Hol van Colavaere? – kérdezte Rand.

Camaille válaszra nyitotta a száját, de Selande megelőzte.

– A Nap Nagytermében – a hangja erősödött, ahogy beszélt, a szagában még megbújó félelem pedig egyre gyengült. Egy pillanatra, mikor Minre nézett, meglepő módon féltékenység keveredett az illatába. Perrint néha jobban összezavarta az a sok minden, amit az orra elárult neki, mint várta volna. – Most van a Harmadik Napnyugta Gyűlése. Nem vagyunk elég jelentősek ahhoz, hogy meghívjon minket. És azt hiszem, a társaságok tagjai amúgy is zavarják.

– A harmadik – mormolta Dobraine elkeseredve –, azaz kilenc napja koronázták meg. Nem vesztegette az időt. De legalább mindenki ott lesz. Egyetlen cairhieni vagy teari sem marad ki a látványosságból, aki valamit is ad magára.

Selande térdelve kihúzta magát, és mélyen Rand szemébe nézett.

– Szívesen eljárjuk önért a kardok táncát, Sárkány nagyúr.

Sulin fintorogva megrázta a fejét, egy másik Hajadon hallhatóan felmordult. A szaguk alapján legszívesebben ott helyben nekiestek volna a cairhienieknek. Az aielek nem tudták, mihez kezdjenek ezekkel a fiatal vízföldiekkel. Egyrészt megpróbáltak aielek lenni, a maguk módján megpróbálták a ji'e'tohot követni, már amit ők annak hittek. Nem csak ők heten tartoztak közéjük, a városban százával voltak ilyen bolondok, akik az aielek mintájára harcostársaságokba szervezték magukat. Az aielek egy része, akivel Perrin beszélt a dologról, szívesen segített volna nekik, a másik része pedig egy kanál vízben megfojtotta volna az összeset.

Ami Perrint illette, őt az sem érdekelte, ha teljesen félreértelmezték és meggyalázták a ji'e'tohot.

– Hol van a feleségem? – kérdezte vadul. – Hol van Faile?

A fiatal cairhieniek óvatosan összenéztek. Óvatosan!

– A Nap Nagytermében van – válaszolta lassan Selande –, egyike a királynő... egyike Colavaere udvarhölgyeinek.

– Gyömöszöld vissza valahogy a helyére a szemedet, Perrin – suttogta Min vigasztalóan –, alighanem jó oka van rá, hogy így tegyen. Tudod, hogy jó oka van rá.

Perrint a gondolattól is kirázta a hideg, de igyekezett összeszedni magát. Egyike Colavaere udvarhölgyeinek? Bármi oka volt is rá, biztos nem véletlenül csinálta. Ezt ő is nagyon jól tudta. De mi vehette rá erre az őrültségre?

Selande és a többiek továbbra is óvatosan pislogtak egymásra. Az egyikük, egy pisze orrú fiatalember dühösen suttogta társainak.

– Megesküdtünk rá, hogy nem mondjuk el senkinek! Senkinek! Vízesküt tettünk!

Mielőtt Perrin ráparancsolt volna, hogy mondja el, miről van szó, Rand tovább indult.

– Selande, vezess a Nap Nagytermébe! Nem lesz szükség a kardotokra. Azért jöttem, hogy igazságot szolgáltassak mindazoknak, akik megérdemlik.

Rand hangjától felállt Perrin hátán a szőr. Olyan kemény volt, mint egy kalapács feje. Faile-nak jó oka volt rá. Egészen biztos.

Ötödik fejezet

Törött korona

Bármilyen magasak és szélesek voltak is a folyosók, szűknek tűntek, és a tükrökkel díszített, magas, aranyozott állólámpák dacára is sötétnek, pedig ilyenkor, alkonyattájban, már minden folyosón meggyújtották őket. Nagy ritkán egy faliszőnyeg törte meg az egyhangú kőfalat. Vadászjeleneteket hímeztek rájuk, vagy csatákat emberek és állatok között, a természetesnél mindig sokkal szigorúbb, szinte mértani elrendezésben. Néhol fülkék mélyedtek a falba, tálak vagy vázák álltak bennük, esetleg arany-, ezüst-, vagy alabástromszobrok, de még a szobrok is mintha külön hangsúlyozták volna, hogy kőből és fémből készültek. A cairhieni mesteremberek láthatóan gyűlölték a lágy íveket.

A városban uralkodó csend itt még mélyebb volt. Lépteik zaját felerősítette a visszhang. Egészen olyan volt, mintha egy hatalmas sereg követte volna őket, és Perrin biztos volt benne, hogy ezúttal nem csak az ő érzékeny füle hallja így. Loial füle is minden második lépésnél összerezdült. Úgy nézett be a keresztfolyosókra, mintha arra számítana, hogy ki tudja, miféle szörnyek ugranak a nyakába. Min mereven tartotta magát, kicsit szédelegve lépdelt, és elkeseredetten mosolygott, ahányszor csak Randre nézett. Látszott rajta, hogy legszívesebben odafutna a fiú mellé, és belekapaszkodna, és az is látszott rajta, hogy nagyon dühös magára emiatt. A fiatal cairhieniek eleinte büszkén vonultak, de ahogy a lépteik zaja végigdübörgött a folyosón, bennük is alábbhagyott a fene nagy magabiztosság. Még mintha a Hajadonok is megérezték volna a feszültséget: egyedül csak Sulin nem nyúlt időnként tétovázva a nyakában lógó kendő felé.

Mindenütt szolgákba botlottak. Sápadt, keskeny arcú férfiakba és nőkbe, akiknek sötét ruháját baloldalt a kelő napkorong, az ujjain pedig Colavaere Házának színei díszítették. Néhányan levegő után kapkodtak döbbenetükben, mikor felismerték Randet, mások szó nélkül fél térdre ereszkedtek és meghajtották a fejüket. A legtöbben csak meghajoltak vagy pukedliztek, és siettek tovább a dolgukra. Éppúgy nem törődtek azzal, kicsodák és miért jöhettek, mint az udvarban. Megadták a kellő tiszteletet, mint minden felettük állónak, engedelmesen kiszolgálták őket, ha kellett, de nem törődtek vele, mit csinálnak, hiszen nem akartak belekeveredni az urak cselszövéseibe. Perrin fogai összecsikordultak, ha erre a filozófiára gondolt. Senkinek nem volna szabad ilyen nyomorultul élnie.

A Nagyterem ajtajában két őr állt, akik Colavaere egyenruháját viselték. A Hajadonok láttán összeráncolták a homlokukat. Alighanem a fiatal cairhienieknek sem örültek jobban. Az idősebbek általában elítélték, hogy a fiatalok az aieleket majmolják. Nem egy szülő próbálta már lebeszélni fiát vagy lányát erről a bolondságról, sokan azt is megparancsolták a szolgáiknak, hogy a többi holdkórost ne engedjék gyermekeik közelébe, és még ha nemesi sarj, akkor is úgy kergessék végig az utcán, mintha tolvaj volna. Perrin nem lepődött volna meg, ha az ajtónállók becsapják az ajtót Selande és társai előtt, akármilyen magas rangúak is a hívatlan vendégek. És a Hajadonokat sem engedték volna be. Mostanra már csak kevés cairhieni nevezte fennhangon is vadaknak az aieleket, féltek, hogy meghallhatják, mit mondanak, de ettől még ugyanúgy vadembereknek tartották őket. Az ajtónállók mély lélegzetet vettek, összenéztek – és megpillantották a Hajadonok mögött közelgő Randet. A szemük majd' kiesett a nagy csodálkozásban. Összevillant a tekintetük, és már fél térden is voltak. Az egyik mereven a padlót figyelte, a másik behunyta a szemét. Perrin hallotta, hogy magában csendesen imádkozik.

– Hát ilyen nagyon szeretnek – mondta Rand lágyan. Mintha nem is az ő hangja lett volna. Min fájdalmas arccal simogatta meg a fiú vállát. Rand megveregette a lány kezét, de nem figyelt rá, és ez mintha még jobban elkeserítette volna Mint.

A Nap Nagyterme hatalmas volt. A meredek szögben felfelé ívelő mennyezet középen ötven hossznyival volt az emberek feje fölött. Fentről óriási aranylámpások lógtak, a láncaik elég vastagok lettek volna ahhoz is, hogy egy erőd kapuját felhúzzák velük. A hatalmas terem zsúfolt volt: a szélein két sorban álló kékes-fekete erezésű, vaskos márványoszlopok között alig fért el a sok ember. A hátul állók vették először észre az új jövevényeket. Némelyik emberen hosszú kabát volt, másokon rövid, volt aki élénk színű, gazdagon hímzett ruhát viselt, volt, akinek holmiját megviselte a hosszú út, de mindegyik tátott szájjal leste őket. Döbbenten. Itt, a hátul várakozók közt néhány asszony lovaglóruhát viselt, és az arcuk éppolyan kemény volt, mint a férfiaké, ráadásul a tekintetük ugyanolyan nyílt és szigorú.

Kürtvadászok, gondolta Perrin. Dobraine előre megmondta, hogy minden nemes itt lesz, és a Kürtvadászok többsége vagy valóban nemes volt, vagy annak mondta magát. Akár felismerték Randet, akár nem, láthatóan érezték, hogy valami jelentős esemény van készülőben, és mindegyikük keze a kardja vagy a tőre után kapott, bár a ma esti fogadáson nem viselhettek fegyvert. A legtöbb Kürtvadász a hírnévért szállt harcba, hogy még hosszú korok múlva is Valere Kürtjével együtt emlegessék a nevét. Még ha nem ismerték az Újjászületett Sárkányt, a veszélyt akkor is mérföldekről megérezték.

A többiek a teremben kevésbé voltak érzékenyek a veszélyre, vagy, jobban mondva, az intrikák és cselszövések finomságát ismerték, de a nyílt fenyegetést csak nagyon későn vették észre. Perrin már a terem harmadánál járhatott, mikor a döbbent sóhajok szélviharként végigsöpörtek a tömegen. Sápadt arcú cairhieni nagyurak, sötét kabátjukon a Házuk színét jelző színes selyemszalaggal, a homlokuk elöl kiborotválva és hintőporral beszórva helyi szokás szerint, selyemcsíkos, sötét, zárt nyakú ruhákat viselő cairhieni úrhölgyek, kiknek keskeny, fehér kezét csipkezuhatag takarta, a hajuk bonyolult tornyokba fogva, melyek gyakran akár egy lábnyival is magasabbnak mutatták őket, mint valójában voltak. Teari nagyurak és a vidék uraságai, hegyesre olajozott, gondosan ápolt szakállal, bársony kalapokban és vörös, kék, élénk színű kábátokban, puffos ujjú, szaténbetétes ujjakkal. A teari asszonyok ruhája még ennél is díszesebb volt, széles csipkeszegéllyel. Kis kerek sapkácskákat viseltek, amelyekre igazgyöngy, holdkő, rubin és gyémánt díszítéseket hímeztettek. Ismerték Perrint, ismerték Dobraine-t, még Havient és Mint is, de legfőképp ismerték Randet. A felismerés hullámai körülöttük verdestek, ahogy a terem közepe felé haladtak. Elkerekedett szemek, döbbenten eltátott szájak. A legtöbbjük olyan mereven állt, hogy Perrin majdnem azt hitte, az asha'manek őket is az Egyetlen Hatalommal kötötték meg, mint a kapuőröket. A terem édes parfümök émelyítő illatában úszott, de a sós izzadtság mellékízét is elnyomta a félelem reszkető szaga.

Perrin figyelmét a terem távolabbi részén lévő sötétkék márvány emelvény kötötte le, melyen a Naptrón állt. A vastag aranyozástól úgy ragyogott, mint névadója, a kelő nap, és mögötte ott is volt Cairhien jelképe, a hullámos sugarú, kelőben lévő napkorong. Colavaere lassan állt fel, az emelvény tetejéről figyelte őket. Majdnem fekete ruháján egyetlen színes csík sem volt, amely nemesi mivoltára utalt volna, de a feje tetején hullámzó fürttengert alighanem a koronája, a Kelő Nap arany és gyémánt diadémja köré építette a szolgálólányok hozzáértő keze. Hét fiatal nő állt a trón körül. Fekete ruhájuk magas csipkegallérja az állukig ért, szoknyájuk Colavaere Házának színeit viselte, sárga, vörös és ezüst csíkokban omlott a földig. Úgy tűnt, Cairhienben a királynő és az udvarhölgyek öltözködése más szabályokat követett, mint a többi nemesé.

A trón mögött egy sietős mozdulat elárulta egy nyolcadik nő rejtett jelenlétét is, de Perrin nem törődött se vele, se Colavaere-rel vagy bárki mással a teremben. Csak a királynő jobbján álló asszonyt látta. Faile. Kedvesen ferde szeme már Perrinre tapadt, mint két hatalmas, sötét hold, de hűvös, udvarias arckifejezése egy cseppet sem változott. Talán csak még hűvösebb és udvariasabb lett. Perrin bármit megadott volna, ha érezheti az illatát, de a parfüm és a félelem bűze mindent elnyomott. Faile-nak jó oka van arra, hogy ott álljon az emelvényen Colavaere mellett. Jó oka van rá.

Rand megérintette Sulin vállát.

– Itt várj meg!

Az asszony összevonta a szemöldökét. Cserzett arcán a sebhelyek most éppolyan fehéren virítottak, mint rövidre vágott ősz haja. Mélyen Rand szemébe nézett, aztán vonakodva bólintott. A kezével intett, és a termen újabb riadt sóhaj futott végig, mikor a Hajadonok elkendőzték az arcukat. Perrin majdnem elnevette magát. A nyolc feketekabátos férfi, akik körbe-körbe forogtak, mintha egyszerre akarnának megfigyelni mindent, alighanem az egész termet romba dönthetnék, mielőtt még akár csak egy Hajadon is felemelhetné a lándzsáját, de itt senki sem tudta, kik ők, és mennyire veszedelmesek. Rájuk sem néztek, számukra az asha'manek csak ostobán bámuló, fegyveres fajankók voltak. Mindenki csak a Hajadonokat leste. És Randet. Hát az sem tűnt fel nekik, hogy a feketekabátos férfiak még annyira sem izzadnak, mint Rand? Perrin úgy érezte, ő szinte úszni tudna a saját verejtékében.

Rand kilépett a Hajadonok gyűrűjéből. Min követte. Egy pillanatra megálltak, megvárták, hogy Perrin, Dobraine és Havien is csatlakozzon hozzájuk. És persze Aram, aki most is árnyékként követte Perrint. Rand mindegyiküket hosszasan megnézte, majd bólintott egyet. Perrint nézte a legtovább, nála bólintott a legkésőbb. Az ősz cairhieni és a fiatal mayene-i arcán düh látszott, és halál. Perrin el sem tudta képzelni, ő maga milyen képet vághat, de az állkapcsa görcsösen összeszorult. Senki nem bánthatja Faile-t, mindegy, mit csinált, mindegy, miért csinálta. Mindegy, mit kellett tennie, hogy megakadályozza, hogy az asszonynak baja essen.

A csizmáik hangosan csattogtak a kövön, ahogy átvonultak a kék márványba ágyazott, a Kelő Napot ábrázoló hatalmas, arany mozaikon. Colavaere görcsösen megmarkolta a szoknyáját, idegesen megnyalta a száját. A tekintetét hol Randre kapta, hol a Rand mögötti ajtókra.

– Aes sedai-okat keresel? – Rand szavai visszhangzottak a hatalmas teremben. Undok mosoly öntötte el az arcát. – Elküldtem őket az aiel táborba. Ha az aielek nem tudják tisztességre tanítani őket, akkor senki sem.

Döbbent mormogás futott végig a tömegen, aztán hirtelen elhallgatott. A félelem szaga most már a keveredő parfümök bűzét is elnyomta Perrin orrában.

Colavaere összerezzent.

– Miért tenném?

Mély levegőt vett, és kicsit összeszedte magát. Kifejezetten szép, középkorú nő volt, a hajában még egyetlen ősz szál sem csillant, és a megjelenése a korona nélkül is királynői volt. Parancsolásra született, sőt, ő úgy gondolta, uralkodásra is. Méricskélő, kutató tekintete nem mindennapi intelligenciát árult el.

– Sárkány nagyuram – a mély meghajlás már-már gúnyolódásszámba ment –, örülök, hogy ismét körünkben üdvözölhetlek. Cairhien üdvözöl.

A hangsúlya alapján ez fölösleges szóismétlés volt: ő és Cairhien egy és ugyanaz.

Rand lassan lépdelt fel az emelvény lépcsőin. Min majdnem követte, de aztán mégis megállt. Perrin utána indult, hogy minél közelebb lehessen Faile-hoz, de az asszony tekintete félúton megállította. Legalább olyan méricskélő és kutakodó volt, mint Colavaere-é. És őt is éppolyan hidegen nézte, mint Randet. Perrin azt kívánta, bárcsak érezné a szagát. Nem azért, hogy tudja, mire gondol, hanem csak hogy érezze a szagát, hogy tudja, itt van mellette. De az illatszerek és a rettegés szaga még mindig túl erős volt. Miért nem szólt hozzá egy szót sem? Miért nem jött vele? Miért nem mosolyog rá? Bárcsak mosolyogna...

Colavaere egy pillanatra megdermedt, de hamar visszanyerte az erejét. Még ha kihúzta magát, akkor is csak Rand válláig ért, igaz, feltornyozott haja a fiúnál is magasabbnak mutatta. Rand tekintete végigsiklott rajta és a trón két oldalán felsorakozott udvarhölgyeken. Perrin nem volt biztos benne, de mintha pillantása elidőzött volna Faile-on.

Rand a Naptrón karfájára tette a kezét.

– Tudod, hogy ezt Elayne Trakandnak szánom.

A hangjában nyoma sem volt érzelemnek.

– Sárkány nagyuram – válaszolta Colavaere nyugodtan –, Cairhien így is túl sokáig volt uralkodó nélkül. Cairhieni uralkodó nélkül. Magad is mondtad, hogy neked nem kell a Naptrón. Elayne Trakandnak lenne talán alapja, hogy igényt formáljon a trónra – egy gyors kézmozdulattal megmutatta, mit is tart az efféle igényekről –, már ha életben volna. De ha minden igaz, halott. Akárcsak az anyja.

Ezt veszedelmes volt kimondani. Sokan úgy tartották, hogy Rand ölette meg Elayne-t és az anyját is. Colavaere részéről nagy vakmerőség volt ezt felhozni.

– Elayne életben van. – Rand hangja még mindig nem árult el semmiféle érzelmet, de a szeme dühösen ragyogott. Perrin éppúgy nem tudta kivenni a szagát, mint ahogy Faile-ét sem, de nem kellett hozzá érzékeny orr, hogy tudja, a fiú majd' felrobban dühében. – És az övé lesz Andor és Cairhien trónja is.

– Sárkány nagyuram, ami megtörtént, megtörtént. Nem lehet változtatni rajta. Ha bármiféle sérelem ért...

Minden büszkesége és bátorsága dacára Colavaere majdnem hátraugrott, mikor Rand a hajába nyúlt, és kitépte belőle a Napkoronát. A fém hangos csattanással tört ketté, és a korona kifordult Colavaere hajából, alig kócolván össze gondosan elrendezett fürtjeit. Néhány ragyogó sárga gyémánt kipattant foglalatából és a földre esett. Rand magasra emelte a törött ívet, és a korona két vége lassan egymáshoz hajlott újra, és... Az asha'manek talán látták mi történt, talán azt is értették, Rand hogy csinálta, de Perrin csak azt vette észre, hogy a törött korona, amely az egyik pillanatban még ferdén lógott Rand kezében, hirtelen ismét ép. A nemesek egy szót sem szóltak, még csak a csizmák csoszogása sem törte meg a csöndet. Perrin tudta, hogy annyira félnek, hogy meg sem mernek moccanni. A puszta rettegés most már minden más szagot elnyomott. De ez már nem a félelem remegő illata volt, hanem a vacogva reszkető rettegésé.

– Ami megtörtént – mondta Rand –, azt éppolyan egyszerűen meg nem történtté tehetem.

Colavaere arcából kifutott a szín. Pár tincse elszabadult az előbb, és most az arca körül repkedtek. Csak még jobban megerősítették azt a benyomást, hogy az asszony vadul gondolkozik valamiféle kitörésen. Mint egy sarokba szorított állat. Nagyot nyelt, és kétszer is kinyitotta a száját, mielőtt megszólalt volna.

– Sárkány nagyuram... – ez még ugyan inkább csak suttogás volt, de ahogy beszélni kezdett, a hangja is megerősödött. Átitatta a kétségbeesés. Mintha elfelejtette volna, hogy hányan nézik most. – Megtartottam a törvényeidet, és tovább folytattam, amit elkezdtél. Még abban is a pártodat fogtam, ami ütközött Cairhien ősi törvényeivel. – Talán azokra a törvényekre utalt, amelyek alapján Cairhienben a nemesek büntetlenül megölhették a közrendűeket. – Sárkány nagyuram, a Naptrón a te kezedben van, és annak adod, akinek akarod. Tudom. És... és hiba volt azt hinnem, hogy megszerezhetem magamnak az engedélyed nélkül. De jogom van rá, a születésem és a Házam folytán! Ha a te kezedből kell megkapnom, add hát nekem, te, személyesen. De jogom van rá!

Rand csak ránézett, de nem szólt egy szót sem. Hallgatott, de nem Colavaere-re figyelt.

Perrin megköszörülte a torkát. Miért nem fejezi be Rand ezt a komédiát? Hiszen már majdnem vége van... Hadd legyen meg, aminek meg kell lennie. És akkor kézen foghatja végre Faile-t, és beszélhet vele.

– Ahhoz is jogod volt, hogy megölesd Maringil nagyurat és a teari Melian nagyurat? – kérte számon Perrin. Eszébe sem jutott, hogy Colavaere nem végzett volna mind a kettővel: ők voltak a legerősebb vetélytársai a trónért folytatott harcban. Ők hárman legalábbis így gondolták. Rand miért nem csinál valamit? Hiszen ő is éppolyan jól tudja, miről van szó! – És hol van Berelain?

Még mielőtt kiejtette a nevet, rájött, hogy ez hiba volt, de nem szívhatta már vissza. Faile épp csak rápillantott. Az arca most is hideg volt és udvarias, de a szeme a jeget is lángba borította volna. A régi mondás szerint egy féltékeny feleség rosszabb volt, mint darázsfészekbe feküdni. Bárhogy fordul az ember, mindenképp összecsípik.

– Hogy merészelsz ilyen szörnyűséggel vádolni? – kiáltotta Colavaere. – Semmi nem bizonyítja, hogy így tettem volna. Semmi nem bizonyíthatja! Nem, hiszen ártatlan vagyok!

Mintha csak most ébredt volna rá, hogy mekkora tömeg veszi körül, és hogy a nemesek az oszlopok közé hátrálva, egymáshoz szorulva lesik minden szavát, minden mozdulatát. Colavaere-ről sok rosszat lehetett mondani, de azt nem, hogy gyáva lett volna. Kihúzta magát, és megpróbált Rand szemébe nézni, anélkül, hogy lábujjhegyre kellett volna állnia.

– Sárkány nagyúr, kilenc nappal ezelőtt, napkeltekor, Cairhien hagyományai és törvényei szerint a város királynőjévé koronáztak. Megtartom a neked tett hűségeskümet, de én vagyok Cairhien királynője.

Rand szótlanul nézte. Perrin megesküdött volna rá, hogy a barátja gondban van. Colavaere tovább szónokolt.

– Sárkány Nagyúr, én vagyok a város úrnője, és az is maradok, hacsak meg nem szeged Cairhien összes törvényét.

Miért nem vet véget ennek az egésznek? Perrin nem értette Randet.

– És ezek a vádak... őrültség! Egy szó sem igaz belőlük!

Rand még mindig nem szólt egy szót sem. Colavaere zavartan fordította el a fejét.

– Annuora, te vagy a tanácsadóm. Lépj elő, Annuora, és segíts!

Perrin azt hitte, a királynő a Faile mellett várakozó nők egyikét szólítja, de a trón mögül előlépő asszony nem az udvarhölgyek csíkos szoknyáját viselte. A nő arca széles volt, a szája húsos, az orra csőrszerű, horgas. A haja számtalan apró fekete fonatba volt összefogva. Az arca kortalan. Perrin legnagyobb meglepetésére Havien felcsuklott, és szélesen vigyorogni kezdett. Ő maga megdermedt a nő láttán.

– Nem tehetem, Colavaere – mondta az aes sedai vaskos taraboni tájszólással, miközben kendője szürke szélét babrálta. – Azt hiszem, félreértetted, hogy miben segíthetek neked – mély levegőt vett, és hozzátette: – Nem... nem hinném, hogy erre valóban szükség van, al'Thor mester – a hangja egy pillanatra elbizonytalanodott. – Vagy, ha úgy jobban tetszik, Sárkány nagyuram. Biztosíthatlak róla, hogy semmiféle ellenséges szándék nem vezérel. Ha ártani akarnék neked, megtettem volna, még mielőtt ráébredsz, hogy itt vagyok.

– És alighanem azonnal megöltelek volna – mondta Rand jegesen. Az arckifejezése még a hangjánál is keményebb volt. – Nem én vágtalak el a Hatalomtól, aes sedai. Ki vagy? Miért vagy itt? Válaszolj! Nincs sok türelmem a... a magadfajtához. Vagy jobb szeretnéd, ha az aiel sátrakba küldenélek? A Tudós Asszonyok biztos hamar megoldanák a nyelvedet.

Annuora nem volt ostoba. A pillantása Aramra villant, majd a kis emelvényre, ahol az asha'manek álltak. Tudta, mit lát. Tudta, hogy Rand csak rájuk célozhatott, ezekre a feketekabátos, kegyetlen arcú férfiakra, akik éppúgy nem izzadtak, mint ő vagy Rand. A még szinte kölyök Jahar úgy nézte, mint ahogy egy sólyom nézi a sebesült nyulat. Meglepő módon Loial az asha'manek között állt, a fejszéjét a vállának támasztotta. Egyik hatalmas tenyerén egy tintatartó feküdt és egy nyitott könyv, a másikkal olyan gyorsan körmölte az elhangzottakat, amilyen gyorsan csak a tintába tudta mártogatni a Perrin ujjánál is vastagabb lúdtollat. Jegyzetelt. Itt!

A nemesek éppolyan jól hallották Rand szavait, mint Annuora. Eddig az elkendőzött Hajadonokat nézték riadtan, most pedig az asha'manektől igyekeztek annyira elhúzódni, amennyire csak a tömeg engedte. Páran elájultak, de a nagy zsúfoltságban annyi hely sem volt, hogy a földre essenek.

Annuora remegő kézzel igazította meg a kendőjét, de aztán visszanyerte az aes sedai-ok híres önuralmát.

– Annuora Larisen vagyok, Sárkány nagyúr, a Szürke ajah tagja. – A hanghordozása nem árulta el, hogy elvágták az Egyetlen Hatalomtól, vagy hogy fókuszálni képes férfiak társaságában van. Úgy válaszolt, mintha szívességet tenne. – Mayene Úrnőjének, Berelainnek vagyok a tanácsadója.

Hát ezért vigyorgott olyan szélesen Havien! Biztos felismerte az asszonyt. Perrinnek még most sem volt kedve mosolyogni.

– Titokban tartottuk a létemet – folytatta Annuora. – Ez azt hiszem érthető annak tükrében, hogy Tear hogyan viszonyul Mayene-hez és az aes sedai-okhoz. De azt hiszem, a titkolódzás ideje lejárt.

Annuora most Colavaere-hez fordult, és az arckifejezése megkeményedett.

– Hagytam, hogy azt higgy, amit akarsz, de az aes sedai-ok senkinek sem lesznek a tanácsadói parancsra. Különösen akkor nem, ha már valaki más tanácsadói.

– Ha Berelain megerősíti a történetedet – mondta Rand –, akkor az ő őrizetére bízlak.

Ránézett a kezében tartott koronára, és mintha csak most vette volna észre, hogy még mindig fogja a csupa arany, csupa gyémánt fejéket, óvatosan letette a selyemmel bevont Naptrónra.

– Nem hiszem azt, hogy minden egyes aes sedai az ellenségem, legalábbis nem teljesen. De nem tűröm, hogy ellenem törjenek és hogy manipuláljanak. Soha többé nem tűröm el! Te döntöd el, mi legyen veled, Annuora, de ha csak egy apró hibát ejtesz is, a Tudós Asszonyoknál találod magad. Már ha megéred egyáltalán. Nem állok az asha'manek útjába, és ha hibázol, lehet, hogy végeznek veled.

– Az asha'manek – mondta Annuora. – Megértettem, uram.

Idegesen megnyalta az ajkát.

– Sárkány nagyúr, Colavaere meg akarta szegni a neked tett hűségesküt.

Perrin olyannyira vágyott rá, hogy Faile megszólaljon, hogy mikor a felesége előrelépett, döbbentében majdnem odább ugrott. Az asszony óvatosan válogatta meg a szavait, és úgy tornyosult a királynő fölé, mint egy lecsapni készülő sas. A Fényre, de gyönyörű volt!

– Colavaere megesküdött, hogy engedelmeskedik neked és betartja a törvényeidet, de terveket dolgozott ki arra, hogy szabadíthatná meg Cairhient az aielektől és hogyan változtathatná vissza a várost olyanná, mint amilyen a te jöttöd előtt volt. Azt is mondta, hogy ha egyszer mégis visszatérsz, nem mered megváltoztatni, amit tett. Egy Maire nevű udvarhölgynek mondta el mindezt, aki nem sokkal azután eltűnt, hogy mindezt továbbadta nekem. Nincs rá bizonyítékom, de úgy gondolom, megölték. Azt hiszem, Colavaere megrémült attól, hogy túl sokat mondott el neki, túl hamar.

Dobraine felcsörtetett az emelvény lépcsőin. A sisakja a hóna alatt volt, az arca, mint a hideg vas, olyan kemény.

– Colavaere Saighan – a hangja kimért volt, hangos, a Nagyterem legtávolabbi zugában is hallani lehetett –, halhatatlan lelkemre, itt, a Fény színe előtt, én, Dobraine, a Taborwin Ház feje, felségárulással vádollak, amelynek a büntetése: halál.

Rand hátrahajtotta a fejét, és lehunyta szemét. A szája megrezdült, de Perrin tudta, hogy Randen kívül csak ő hallja, mit mond.

– Nem. Nem tudom megtenni. Nem teszem meg.

Perrin most már értette a késlekedést. Rand valamiféle kiutat keresett, hogy ne kelljen megöletnie Colavaere-t. Perrin szívből kívánta, bárcsak találna egyet.

Colavaere nem hallhatta Rand szavait, de ő is kiutat keresett. Vadul nézett körbe: a Naptrónra, majd az udvarhölgyeire, aztán az összegyűlt nemességre, mintha azt várná, előrelépnek, és egy emberként megvédik. De a lábuk akár a kőbe is gyökerezhetett volna. Mindenhonnan izzadt, óvatosan semmitmondó arcok bámultak rá vissza, és senki sem mert a szemébe nézni. Néhányan az asha'maneket bámulták, bár senki sem mert feltűnően sokáig rájuk nézni. A nemesek és az asha'manek közti igen tekintélyes űr egyre csak szélesült.

– Hazugság! – sziszegte végül, és a keze ökölbe szorult finom szoknyáját markolva. – Csupa-csupa hazugság! Te alattomos kis...

Faile felé lépett. Rand kinyújtott karral közéjük állt, bár Colavaere mintha észre sem vette volna, és úgy tűnt, Faile egyenest örült volna, ha a királynő nekiesik. Tartogatott pár meglepetést azoknak, akik botor módon meg merték támadni.

– Faile nem hazudik! – hörögte Perrin. Legalábbis ilyen komoly dolgokban nem.

Colavaere ismét visszanyerte az önuralmát. Bármilyen alacsony volt is, most még jobban kihúzta magát. Perrin szinte tisztelettel nézte, de aztán eszébe jutott Melian, Maringil, Maire és még a Fény tudja, hány ártatlan lélek...

– Igazságot követelek, Sárkány nagyúr – a hangja nyugodt volt, kiegyensúlyozott. Királyi. – Semmi sem bizonyítja ezeket a... rágalmakat. Vagy az számít, hogy valaki, aki már nem is tartózkodik Cairhienben, állítólag azt hazudta, hogy én ilyeneket mondtam neki? A Sárkány nagyúr igazságát akarom. A Sárkány Nagyúr tulajdon törvényei szerint bizonyítani kell ezeket az állításokat.

– Honnan tudod, hogy Maire nincs Cairhienben? – kérdezte Dobraine. – Vagy azt is tudod, hol van?

– Feltételezem, hogy már nincs a városban. – Colavaere Randnek címezte a válaszát. – Maire kilépett a szolgálatomból, és Reale-t vettem fel a helyére. Őt, itt, mellettem – a bal oldalán álló harmadik udvarhölgyre mutatott. – Fogalmam sincs, Maire hol lehet. Ha a városban van, hozzátok elém, kíváncsi vagyok, az arcomba is meg meri-e ismételni ezeket a nevetséges vádakat. Előtte cáfolom meg mindet!

Faile úgy nézett rá, mint aki mindjárt megöli. Perrin remélte, hogy nem rántja elő a ruhájában rejtett tőrök egyikét. Ez sajnos gyakran megesett vele, ha kellően feldühítették.

Annuora megköszörülte a torkát. Perrinnek nem tetszett, hogy az aes sedai ilyen alaposan tanulmányozza Randet. Verin jutott róla az eszébe. Ő szokta úgy vizslatni az embereket, mint egy madár az útjába kerülő különösen ízletes kukacot.

– Szólhatok uram... ööö... Sárkány nagyúr? – Rand kurtán biccentett, mire a nő kendőjét igazgatva folytatta: – Az ifjú Maire-ről én sem tudok többet, mint hogy az egyik reggel még itt volt körünkben, estére pedig sehol sem találták, és máig sem tudja senki, mi lett vele. De ami Maringil nagyurat és a teari Melian nagyurat illeti, az ő halálukról többet mondhatok. Mayene Úrnője magával hozta a két legkiválóbb tolvajfogónkat, akik minden bűnt kiszimatolnak. Elém hozták azt a két fickót is, akik egy sötét sikátorban megtámadták Melian nagyurat, bár mindkettő azt állítja, hogy ő csak lefogta a nagyurat, és a másik szúrta szíven. Elhozták hozzám azt a szolgálólányt is, aki mérget kevert Maringil úr lefekvés előtti fűszeres, forralt borába. Ő is ártatlannak vallja magát, azzal védekezik, hogy szegény, magatehetetlen édesanyját és őt is megölik, ha nem végez Maringil nagyúrral. Ezt állítja, és én hiszek neki. A megbánás, amelyet a vallomása megtételekor tanúsított, a szívéből jött. Mindkét férfi és a szerencsétlen leány is azt állítja, hogy az utasításokat személyesen Colavaere úrnőtől kapták.

Colavaere tartása minden szónál egyre jobban megrogyott, a végén már az is csoda volt, hogy még megáll a lábán. Úgy nézett ki, mint egy vizes rongy.

– Azt ígérték – motyogta hitetlenkedve –, azt ígérték, hogy sosem térsz vissza.

A szájához kapta mind a két kezét, mintha még visszafojthatná a kimondott szavakat. A szeme kiguvadt. Perrin azt kívánta, bárcsak ne hallaná a torkából felszakadó halk nyüszögést. Senkinek sem volna szabad ilyen hangokat kiadnia.

– Felségárulás és gyilkosság! – Dobraine hangjából csak úgy áradt az elégedettség. A halk, vinnyogó sikolyok egyáltalán nem zavarták. – Mindkét esetben ugyanaz a büntetés, Sárkány nagyúr. Halál. Bár az új törvények szerint a gyilkosságért akasztás jár.

Ki tudja miért, Rand Minre nézett. A lány őszinte szánalommal nézett vissza rá. Nem Colavaere-t sajnálta, hanem Randet. Perrin azon gondolkozott, vajon Min látott-e valamit a fiú körül.

– Én... én a bakót akarom – mondta fojtottan Colavaere. Az arca megroggyant. Ott a helyszínen megöregedett, a szeméből állati rettegés sütött. De még most is harcolt, hogy már mindent elvesztett. – Jogom van hozzá. Nem... nem akaszthatnak fel, mint valami parasztot!

Rand önmagával küzdött, úgy rázta a fejét, mintha valakivel vitázna. Nyugtalanító látvány volt. Mikor megszólalt, a hangja jeges volt, mint a téli éjszaka, és kemény, mint a gyémánt.

– Colavaere Saighan, megfosztalak a rangodtól. – Úgy koppantak a szavai, mint a kalapácsütések. – Megfosztalak minden birtokodtól és földi javadtól, mindentől, amid valaha is volt, a rajtad lévő ruhán kívül. Van... volt esetleg valaha egy tanyád? Egy kis tanyád?

Az asszony minden mondatnál megtántorodott. Részegen dülöngélt, hangtalanul ízlelgette a szót, hogy „tanya”, mintha még sosem hallotta volna. Annuora, Faile, és a teremben mindenki más is döbbenten nézték Randet. Döbbenten és kíváncsian. Tanya? Eddig is csend volt a Nagyteremben, de most még lélegzetet sem mertek venni az emberek.

– Dobraine, volt ennek a nőnek valamiféle tanyája?

– Sok tanyája van... volt... Sárkány nagyuram – válaszolta lassan az ősz cairhieni. Láthatóan ő sem értette jobban a helyzetet, mint Perrin. – A többségük nagy gazdaság. De a Sárkányfal környékén a földeket mindig kisebb tanyákra bontották, némelyik nincs még ötven hold sem. Mindet elhagyták a bérlők az aiel háború után.

Rand bólintott.

– Itt az ideje, hogy változtassunk ezen. Túl sok föld hevert kopáron, túl sokáig. Azt akarom, hogy visszaköltözzenek a tanyákra az emberek, és műveljék meg a földet. Dobraine, tudd meg, hogy Colavaere régi birtokai közül melyik a legkisebb tanya a Sárkányfal mellett. Colavaere, arra a tanyára száműzlek. Dobraine gondoskodik arról, hogy mindent megkapj, amire a tanyasi élethez szükséged lehet, és kirendel melléd valakit, aki majd megtanítja, hogyan kell szántani és vetni. És ad melléd őröket is, akik vigyáznak arra, hogy soha többé ne hagyhasd el a tanyát, legfeljebb csak egy napi járóföldre. Tégy róla Dobraine, hogy így legyen! Egy hét múlva már a tanyáján kell lennie.

Dobraine magánkívül volt a döbbenettől, de engedelmesen bólintott. Perrin mögött most már felzúgott a tömeg, tisztán hallotta, mit beszélnek. Ez hallatlan volt. Senki nem értette, miért nem ölik meg. És ami a többit illeti! Koboztak már el birtokokat, de sosem kobozták el az összeset, és a nemességétől sem fosztottak még meg senkit. A nemeseket is száműzték néha, persze, néha még egész életükre is, no de egy tanyára?

Colavaere szeme kifordult, a nő összecsuklott, hanyatt esett a lépcsőkön.

Perrin ugrott volna, hogy elkapja, de megelőzték. Még mielőtt akár csak egy lépést megtett volna, a nő teste megállt, nem zuhant tovább. Úgy lógott a levegőben, mint egy rongybaba, a feje félrecsuklott. Lassan felemelkedett, megpördült, és a teste óvatosan leereszkedett a Naptrón előtti üres részre. Rand. Perrin egész biztos volt benne, hogy az asha'manek hagyták volna elesni.

Annuora elégedetlenül ciccegett. Mintha őt nem lepte volna meg a dolog, és nem is hozta volna zavarba, de hüvelykujjával idegesen ütögette a mutatóujját.

– Azt hiszem, a maga részéről a bakónak jobban örült volna. Szívesen Meggyógyítom, ha az embereid... ezek az... asha'manek...

– Nem a te dolgod – vetette oda Rand. – Colavaere életben van, és... Életben van.

Mély levegőt vett. Mielőtt kifújhatta volna, Min már mellette állt. Nem ért hozzá, de látszott rajta, hogy a legszívesebben átölelné. Rand lassan összeszedte magát.

– Annuora, most elviszel Berelainhez. Engedd el, Jahar, nem fog bántani. Amíg mi kilencen vagyunk, ő meg egymaga, nem próbálkozik semmivel. Tudni akarom, mi történt itt, amíg távol voltam, Annuora. És hogy Berelain hogyan gondolta, hogy idehoz téged anélkül, hogy nekem szólna. Nem, ne is mondd! Majd ő elmagyarázza. Perrin, tudom, hogy te most Faile mellett akarsz maradni. Én...

Rand lassan végignézett a termen, a csendben várakozó nemeseken. Senki sem mert még csak megrezdülni sem, amíg figyelte. A félelem szaga minden mást elnyomott, és csak egyre erősebb lett. A Kürtvadászokon kívül minden jelenlévő letette ugyanazt az esküt, amit Colavaere. Talán már az is árulásnak számított, ha valaki itt volt ma ebben a teremben? Perrin nem tudta.

– A kihallgatásnak vége – mondta Rand –, és mindenkiről elfelejtem, hogy itt volt, ha most rögtön távozik.

Az elöl állók, a legmagasabb rangúak, a leghatalmasabbak, az illendőség határain belül maradva, sietve indultak meg az ajtók felé. Gondosan elkerülték a Hajadonokat és az asha'maneket. A többiek vártak a sorukra. Mindenki azon gondolkozott, vajon Rand szavai mit jelentenek. Vajon pontosan mit jelent az, hogy „most rögtön”? A méltóságteljes léptek meggyorsultak, az asszonyok sietve megemelték szoknyájukat. Az ajtókhoz legközelebb álló Kürtvadászok kisurrantak, eleinte csak egyesével, majd zajos áradatban. Példájukat a kisnemesek is követték, és a cairhieniek meg a teariek egymás sarkát taposva tódultak ki a teremből. Pillanatokon belül elszabadult a pokol az ajtóknál, az elegáns férfiak és a csodaszép asszonyok egymás oldalába könyököltek, hogy hamarabb kijuthassanak. Senki sem nézett vissza az eszméletlenül fekvő nőre, aki olyan rövid ideig ülhetett a trónon, mely előtt most hevert.

Hatodik fejezet

Régi félelem, új félelem

Rand természetesen minden nehézség nélkül át tudott vágni a tömegen. Talán a Hajadonok és az asha'manek jelenléte tette, talán Rand vagy a feketekabátosok egyike az Egyetlen Hatalommal nyitott utat, a lényeg az, hogy a tömeg szétvált előtte, ahogy Minnel a karján lépkedett. Annuora láthatóan igen nyomorultul érezte magát, és megpróbált Randdel beszélni, de hiába. Loial is ott volt. Megpróbált egyszerre jegyzetelni és hosszú nyelű, nehéz fejszéjét is magával cipelni, ami nem ment valami egyszerűen. Perrin és Faile egymásra bámultak, miközben a tömeg újból összezárult Randék mögött. Nem tudtak már csatlakozni hozzájuk.

Faile nem szólt egy szót sem, és Perrin sem beszélt. Nem mondta el mindazt, amit el szeretett volna mondani, hiszen Aram még mindig ott állt mellettük, és egy jó kutya imádatával bámulta őket. Dobraine is ott volt a közelükben, rosszkedvűen bámulta a rábízott, eszméletlen nőt. Senki más nem maradt ott az emelvényen. Havien Randdel ment, hogy megkereshesse Berelaint, és amint Rand elindult, az udvarhölgyek is sietve szétszaladtak. Vissza sem pillantottak Perrinre és Faile-ra. Colavaere-re sem. Ami azt illeti, rá nem hogy vissza nem pillantottak, de egyenest kerülték a tekintetükkel. Felemelték csíkos szoknyájukat, és elrohantak. A tömegben sokan morogtak és átkozódtak, és nem mindegyik szitkozódó volt férfi. Mindegy, mit ígért Rand, vagy hogy ő maga már rég elhagyta a termet, az emberek menekültek a palotából. Talán azt hitték, Perrin azért maradt itt, hogy megfigyelje őket, és aztán beszámoljon Randnek, ki nem tűnt el időben. Bár ha bármelyikük is visszanézett volna, látja, hogy Perrin nem rájuk figyel.

Lassan felmászott a lépcsőn, megfogta Faile kezét, magába itta az asszony szagát. Ilyen közel már a parfüm sem nyomhatta el az illatát. Minden más várhatott. Faile valahonnan előkerített egy vörös, csipke legyezőt, és még mielőtt szétterítette volna, hogy megpróbálja enyhíteni a hőséget, gyengéden megérintette vele Perrin arcát, majd a sajátját is. Saldaeában a legyezőknek egész bonyolult nyelvezete volt. Faile egy keveset Perrinnek is megtanított belőle. A férfi most azt kívánta, bárcsak tudná, ez a gesztus mit jelent, de csak jó lehetett. Másfelől viszont az illatának volt egy szúrós árnyalata, melyet Perrin sajnos már túlságosan is jól ismert.

– A vérpadra kellett volna küldenie – morogta Dobraine, és Perrin zavartan lépett arrébb. A cairhieni hangsúlyából nem volt egyértelmű, hogy vajon arra gondol-e, ez lett volna a törvény szerinti büntetés, vagy arra, hogy az szinte kegyelem lett volna a mostani ítélethez képest. Dobraine nem értette a dolgot. Talán azt is jobban felfogja, ha Randnek hirtelen szárnya nő.

Faile legyezője lelassult, majd megállt, és oldalvást Dobraine-re pillantott a vörös csipke mögül.

– Mindenkinek jobb lenne, ha meghalna. A törvény szerint is így kéne lennie. Mit tesz most, Dobraine nagyuram?

Perrin összehúzta a szemöldökét. Hát hozzá nem is szól a felesége, csak Dobraine-nek tesz fel buta kérdéseket? A Faile illatában megbújó féltékenység azonban még ennél is jobban aggasztotta.

A cairhieni Faile szemébe nézett, és az övébe gyűrte a kesztyűjét.

– Azt teszem, amit parancsoltak. Megtartom az eskümet, Faile úrnő.

A legyező hirtelen kinyílt, majd villámgyorsan összecsapódott.

– Tényleg az aielekhez küldte az aes sedai-okat? Fogolyként? – kérdezte Faile hitetlenkedve.

– Néhányukat, Faile úrnő – válaszolta Dobraine tétovázva. – Mások pedig a térdükön állva esküdtek neki hűséget. A tulajdon szememmel láttam, hogy így volt. Őket is az aielekhez küldte, de nem hinném, hogy fogolyként.

– Én is láttam, úrnőm – vetette közbe a lépcsőkön várakozó Aram. Mikor Faile ránézett, széles, ragyogó mosoly öntötte el az arcát.

A vörös csipke lebegő öltést formált. Olyan gyorsan mozgatta a legyezőt, mintha nem is tudatosan beszélne vele.

– Mindketten láttátok.

Az asszony hangjában – és illatában – olyan erős volt a megkönnyebbülés, hogy Perrin döbbenten nézett maga elé.

– Miért, mit gondoltál, Faile? Hogy Rand hazudna, mikor ráadásul estére már mindenki tudná, hogy nem mondott igazat?

Faile nem válaszolt azonnal, helyette inkább Colavaere-re vetett egy fintort.

– Még mindig nincs magánál? Nem mintha számítana, persze. Azt hiszem, sokkal többet tud annál, mint amit én elmondhatok. Túl sok mindent tud, amit pedig titokban akartunk tartani. És Maire-nek is sok mindent elmondott belőle. Túl sokat tud.

Dobraine durván felhúzta Colavaere egyik szemhéját.

– Mintha bunkósbottal ütötték volna le. Kár, hogy nem törte ki a nyakát a lépcsőkön. Most majd elmegy száműzetésbe, és megtanulja, hogyan élnek a tanyasi parasztok.

Egy pillanatra kurta, töredezett, ideges szag áradt Faile felől.

Perrin csak most ébredt rá, mit javasolt a maga óvatos módján a felesége, és mit utasított el épp ilyen burkoltan Dobraine. Minden egyes szőrszála felállt. Az elejétől fogva tudta, hogy egy veszedelmes nőszemélyt vett feleségül. De azt nem is sejtette, hogy milyen veszedelmeset. Aram Colavaere-t nézte, elgondolkozva harapta be az alsó ajkát. Bármire képes lett volna Faile kedvéért.

– Nem hinném, hogy Rand örülne, ha bármi is megakadályozná Colavaere-t abban, hogy sértetlenül megérkezzen arra a tanyára – mondta Perrin kimérten. Hol Faile-ra, hol Aramra vetett jelentőségteljes pillantásokat. – Én sem örülnék neki.

Büszke volt magára. Már majdnem olyan jól körbe tudta írni, amit akart, mint a többiek.

Aram kurtán meghajtotta a fejét – megértette, Perrin mit mondott –, de Faile ártatlanul pislogott vissza rá a gyengén rebegő legyező felett, mintha fogalma sem lenne róla, hogy a férje miről beszél. Hirtelen Perrin észrevette, hogy a félelem jellegzetes szaga nem csak az ajtóknál tolongó emberek felől árad. Egy gyenge, reszkető szálacska Faile-tól eredt. Uralkodott a félelmén, de valamitől így is tartott.

– Mi a baj, Faile? A Fényre, azt hiszed, hogy Coiren és azok a némberek győztek, nem pedig...

Faile arca nem változott meg, de a félelem szaga erősebb lett körülötte.

– Ezért nem szóltál semmit? – kérdezte Perrin gyengéden. – Attól féltél, hogy mi csak az aes sedai-ok bábjai vagyunk, és hiába tértünk vissza, a háttérből ők irányítanak?

Faile felmérte a Nagyteremből kiáradó tömeget. A legközelebbi nemes is messze volt tőlük, és épp elég zajt csapott, de Faile így is suttogni kezdett.

– Az aes sedai-ok képesek az ilyesmire, én legalábbis úgy hallottam. Drága férjem, ha valaki tudja, hát én aztán biztosan, hogy még egy aes sedai-nak sem lenne könnyű dolga, ha belőled akar bábot csinálni. Még az Újjászületett Sárkányból is előbb varázsolna kezes bárányt. De mikor csak úgy beléptetek ide a terembe, jobban féltem, mint bármikor, mióta elmentél.

Eleinte úgy tűnt, mintha az asszony mulatna, mintha valami csiklandozná az orrát, aztán forró szeretet öntötte el, szerelem, Faile illata, erősen, tisztán, de a végén mind elfakult, és csak a félelem vékonyan rezgő kis fonala maradt.

– A Fényre, Faile, ez így volt. Minden egyes szó, amit Rand mondott, igaz. Hallottad Dobraine-t és Aramot is.

Az asszony elmosolyodott, bólintott, és legyezte magát. De a reszkető illat még mindig Perrin orrába kapott. Vér és hamu, hát mivel győzhetném meg?

– Talán jobban elhinnéd, ha Rand parancsára Verin eljárná a sa'sarát? Megteszi, ha Rand azt mondja.

Perrin viccelt. A sa'saráról csak annyit tudott, hogy botrányos egy tánc – és hogy Faile egyszer beismerte, hogy el tudja járni, de azóta ahányszor csak előkerül, mindig valami másra tereli a szót, majd hogy le nem tagadja az egészet. Perrin csak viccelt, de Faile összecsapta a legyezőt, és elkezdte vele a csuklóját ütögetni. Perrin tudta, ez mit jelent. Fontolóra veszem az ajánlatodat.

– Nem tudom, mi győzne meg, Perrin. – Faile megremegett. – Van-e bármi, amit egy aes sedai nem tenne meg, ha a Fehér Torony kéri tőle? Tanultam történelmet, és azt is megtanultam, hogy a szép mesékből hogyan hámozhatom ki az igazságot. Mashera Donavelle hét gyermeket is szült egy olyan férfinak, akit egész életében gyűlölt, bármit mondanak róluk a történetek. Isebaille Tobanyi az ellenségei kezére adta imádott testvéreit és Arad Doman trónját, és Vörösdombi Jestian...

Ismét megremegett, de ezúttal sokkal erősebben.

– Minden rendben – suttogta Perrin, és átölelte a feleségét. Ő maga is sokat olvasott a történelemről, de még soha nem hallott ezekről az emberekről. Persze egy nagyúr lányát máshogy nevelték, mint a kovácsok segédeit. – Tényleg minden úgy van, ahogy Rand mondta.

Dobraine elfordult, és Aram is másfelé nézett, bár az arcán széles, elégedett mosoly ült.

Faile eleinte tiltakozott, bár nem túl erősen. Perrin sosem tudhatta, a felesége mikor viseli el, hogy mások előtt átölelje, mikor örül neki, és mikor kap tőle dührohamot, de ha Faile nem akarta, hogy átölelje, azt elég hamar a tudtára adta, szavakkal és anélkül is. Most Perrin vállába temette az arcát, még közelebb bújt hozzá, és egyre erősebben szorította.

– Ha egy aes sedai bántani merészel, én esküszöm, megölöm! – suttogta Faile. Perrin ezt el is hitte neki. – Te az enyém vagy, Perrin t'Bashere Aybara. Csak az enyém.

Perrin ezt is elhitte neki. Ahogy Faile ölelése egyre szorosabbá vált, úgy erősödött körülötte a féltékenység csípős illata is. Perrin majdnem elnevette magát. Faile szerint csak neki volna rá joga, hogy a bordái közé bökje a konyhakést. El is nevette volna magát, ha a felesége szagában nem érzi még mindig a félelem didergő illatát. És arra is jól emlékezett, mi történt a Maire nevű udvarhölggyel. A saját szagát nem érezte tisztán, de tudta, hogy abban is ott lapul a félelem. A régi félelem és az új félelem, hiszen bármikor újra veszélybe kerülhetnek.

Az utolsó nemes is kimenekült a Nagyteremből. Kész csoda volt, hogy senkit sem tapostak halálra. Perrin kiküldte Aramot a dombtetőn várakozókhoz, hogy mondja meg Danillnak, behozhatja a városba a folyóközieket. Nem tudta ugyan, hogyan fogja ellátni őket, de jobb szerette, ha mellette vannak. Aztán belekarolt a feleségébe, és otthagyták Dobranie-t a lassan magához térő Colavaere-rel. Nem akart ott lenni, amikor a nő eszméletére tér, és ahogy megfogta Faile kezét, tudta, az asszony sem maradna szívesen. Siettek, mind a ketten minél hamarabb a szobájukba akartak érni, még ha más okuk volt is rá.

A nemesek láthatóan nem érték be azzal, hogy kijutottak a Nagyteremből, hanem még a környékét is futva hagyták el. A folyosók üresek voltak, csak egy-két szolga sündörgött alázatosan lesütött tekintettel. Azonban még mielőtt túl messzire jutottak volna, Perrin lépteket hallott a hátuk mögött. Követték őket. Nem hitte volna, hogy akad még bárki is, aki nyíltan támogatná Colavaere-t, de ha mégis volna pár ilyen elkeseredett bolond, akkor könnyen lehet, hogy Randet a barátján keresztül próbálják meggyengíteni, mikor az védtelenül sétálgat a feleségével, és az Újjászületett Sárkány nem törődik velük.

Mikor azonban a fejszéjét fogva sarkon fordult, döbbenten nézett maga elé. Selande állt ott a barátaival, és még nyolc-kilenc újabb fiatallal. Összerezzentek, mikor megfordult, és félve egymásra néztek. Volt velük néhány teari is. Az egyik nő magasabb volt a férfiaknál is, talán csak egy szép szál cairhieni legényt nem nőtt túl. Ő is férfikabátot és szűk nadrágot viselt, akárcsak Selande és a többiek, és az oldalán kardot. Perrin eddig nem tudta, hogy a teariekre is átterjedt ez az ostobaság.

– Miért követtek minket? – kérdezte. – Ha megpróbáltok belerángatni valamelyik gyapjúagyú őrültségetekbe, Bel Tine-ig ütni foglak benneteket!

Már akadtak gondjai ezekkel a fiatal barmokkal, vagy legalábbis pár hozzájuk hasonlóval. Semmi másra nem tudtak gondolni, csak a becsületükre, a párbajozásra, és hogy hogyan ejthetnék egymást gai'shainul. Ez utóbbi nagyon nem tetszett az aieleknek.

– Hallgassatok a férjemre – vetette közbe Faile élesen –, és takarodjatok! Keményebb ember, semhogy kikezdjetek vele.

A tanácstalan tekintetek megszelídültek, és a fiatalok egymás sarkára hágva hajladoztak előttük. Lassan hátrálni kezdtek. Még akkor is udvariasan hajlongtak, mikor eltűntek a folyosó egyik kanyarulatában.

– Átkozott fiatal bajkeverők – morogta Perrin, és ismét belekarolt a feleségébe.

– Férjemuram igen bölcs a korához képest.

Faile mormogásában nyoma sem volt a gúnynak, a szaga viszont rácáfolt erre.

Perrin legszívesebben felhördült volna. Igaz, hogy a fiatalok közül néhányan akár két-három évvel is idősebbek voltak nála, de annyira gyerekes volt, ahogy az aieleket majmolták. Viszont úgy tűnt, hogy Faile végre jobb kedvű, és Perrin úgy gondolta, akkor akár bele is vághat a kérdéseibe. A legfőbb kérdésébe.

– Faile, hogy lettél Colavaere udvarhölgye?

– A szolgák, Perrin! – Faile halkan beszélt. Két lépésre tőlük már senki nem hallhatta, mit mond. Tudta, milyen döbbenetesen jó a férje hallása, tudott a farkasokról is. Egy férjnek nem lehettek a felesége előtt titkai. Az asszony legyezője a füléhez rebbent, óvatosabb beszédre intett. – Sokan elfelejtik, hogy a szolgák ott vannak körülöttük, pedig nekik is van fülük. Cairhienben pedig különösen sokat hallanak.

Egyik egyenruhás szolgán sem tűnt fel, hogy hallgatózna. Az a pár ember, aki nem csusszant be valamelyik oldalfolyosóra, mikor meglátta őket, szinte futva sietett előlük. A szemüket lesütötték, és mintha a lelkierejüket próbálták volna összeszedni. Cairhienben gyorsan terjedtek a hírek. A palotában már mindenki tudta, mi történt a Nap Nagytermében. A hír alighanem már az utcákon volt, és lassan már a város falait is túllépte. Az aes sedai-oknak egészen biztos voltak ügynökei Cairhienben, és alighanem a fehérköpenyek is küldtek ide kémeket, a távolabbi országokról nem is beszélve.

Faile tulajdon figyelmeztetése ellenére is folytatta, bár még mindig úgy beszélt, hogy csak Perrin hallja.

– Colavaere alig várta, hogy felvehessen az udvarhölgyei közé, miután megtudta, ki vagyok. Apám neve majdnem olyan ámulatra késztette, mint az unokatestvéremé.

Biccentett egy aprót, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.

Nem is volt rossz a válasz. Perrin majdnem elhitte. Faile apja Davram volt, a Bashere ház feje, Bashere nagyura, Tyr és Sydona ura, a Fertő Határvidékének őrzője, a Mélyföld Védelmezője, és Tenobia, Saldaea királynőjének kegyéből a Seregek Fővezére. Faile unokatestvére pedig maga Tenobia királynő volt. Ennyi épp elég lehetett ahhoz, hogy Colavaere két kézzel kapjon Faile után. De Perrinnek elég ideje volt, hogy elgondolkozzon a dolgon, és már kezdte kiismerni Faile terveit. A házasélet sok mindenre megtanította a nőkkel kapcsolatban, egy nővel kapcsolatban legalábbis sok mindenre. Az a válasz, amelyet elhallgatott, csak megerősítette abban, hogy Faile egyáltalán nem képes felfogni a veszélyt. Ha ő maga kerül veszélybe, akkor egyáltalán nem.

Erről persze nem beszélhetett itt a folyosón. Bármilyen halkan is mondta volna, Faile hallása nem volt olyan jó, mint az övé, és felháborodásában alighanem úgy válaszolna, hogy ötven lépésnyire még az alvók is felébrednek rá. Szorosan fogta a kezét, és csendben sétáltak, míg csak el nem érték a számukra kijelölt szobákat. Perrinnek úgy tűnt, mintha egy örökkévalósággal ezelőtt költöztek volna ide. A lámpák fénye megreszketett a ragyogóra csiszolt sötét falakon. A magas fatáblákba egyre kisebbedő téglalapok voltak vésve. A szögletes kőkandalló tisztára volt söpörve, jókora ágak helyett pár marok csenevész avar szerénykedett benne. Még majdnem zöldek voltak a levelek.

Faile egyenest az asztalhoz ment. Két kancsó állt rajta, oldalukon gyöngyözve csurrant alá a víz.

– Áfonyateát hagytak itt nekünk, és borpuncsot. Alighanem tharoni borból készült. A palota alatti víztárolókban hűtötték be az italt. Mit kérsz?

Perrin megoldotta az övét, és a székre dobta fejszéstül. Egész úton azt tervezte, mit fog most mondani. Faile-lal nehéz volt bánni.

– Faile, úgy hiányoztál, hogy azt el sem tudom mondani, és annyira aggódtam érted, de...

– Aggódtál értem! – pördült felé a felesége rikoltva. Magas volt, büszke, a szeme úgy csillogott, mint a sólyomnak, amiről elnevezte magát, és a legyezőjével Perrin mellkasa felé bökött. Ez a mozdulat nem volt része a saldaeai legyezőnyelvnek, és Faile gyakran késsel is bemutatott ilyeneket. – De az első szó, amit kiejtettél a szádon, az volt, hogy mi van azzal a... azzal a némberrel!

Perrin eltátotta a száját. Hogy felejthette el, hogy a felesége szagából csak úgy árad a féltékenység? Az orrához emelte a kezét. Amilyen erős volt a nő illata, azt hitte, eleredt az orra vére is.

– Faile, nekem a szaglászai kellettek. Be... – Nem, nem volt annyira bolond, hogy még egyszer kiejtse ezt a nevet. – Mielőtt elindultam, azt mondta, hogy bizonyítékai vannak a mérgezéses ügyben. Te is hallottad! Csak a bizonyítékokat akartam Rand elé tárni, Faile.

A magyarázkodás semmit sem használt. A féltékenység csípős illata ugyanolyan erős maradt, és most a megbántottság savanykás szaga is feltűnt mellette. A Fényre, hát mivel bántotta meg?

– Az ő bizonyítékait! Amit én összeszedtem, az neked nem számít, csak az ő bizonyítékai törhették ki Colavaere nyakát. Csak azokban bíztál, nem?

Faile nem hagyta, hogy Perrin akár csak megpróbáljon közbevetni valamit. Közelebb lépett hozzá, szeme úgy villogott, mint egy pár tőr, és a legyezőjével is úgy bökött feléje, mintha fegyver lenne. Perrin nem tehetett mást, hátrálnia kellett.

– Tudod, mit terjesztett az a nő? – sziszegte Faile. Egy keresztesviperában sem lehetett annyi méreg, mint a hangjában. – Tudod? Azt mondta, azért hagytad el a várost, mert egy tanyát bérelt neked a közelben! Ahol vele lehetsz! Én persze kénytelen voltam előállni valamivel. Azt mondtam, hogy vadászni mentél, hiszen épp eleget szoktál vadászni, de persze mindenki azt hitte, hogy csak megpróbálom szépíteni a dolgot! Hogy ti ketten titokban...! Colavaere imádta a helyzetet. Szerintem csak azért vette azt a mayene-i szukát is az udvarhölgyek közé, hogy engem idegesítsen. „Faile, Berelain, gyorsan, fűzzétek be a ruhámat!” „Faile, Berelain, gyorsan, tartsátok a tükröt a fodrásznak!” „Faile, Berelain, gyorsan, mossátok meg a hátamat!” Az volt a legfőbb szórakozása, hogy azt leste, mikor kaparjuk ki egymás szemét! Ezt kellett nekem elviselnem! Miattad, te szőrösképű...!

Perrin nekiesett a falnak. Valami eltört benne. Majd' megőrült, úgy aggódott a feleségért. Szembeszállt volna érte Randdel vagy akár a Sötét Úrral is. És semmit nem tett, soha egy szóval sem hitegette Berelaint, sőt, mindent megtett, hogy az a nő végre hagyja békén! És ez érte a köszönet.

Megfogta Faile vállát, és addig emelte, amíg csak a hatalmas, ferde szempár nem volt egy magasságban a sajátjával.

– Most jól figyelj rám – mondta nyugodtan. Legalábbis megpróbált nyugodt maradni, még ha a hangja inkább hasonlított is egy vadállat hörgésére. – Hogy merészelsz így beszélni velem? Hogy merészelsz? Majdnem belepusztultam az aggodalomba. Azt hittem, bajod esett. Szeretlek, csak téged szeretlek, senki mást. Sosem akartam rajtad kívül senkit. Értetted? Értetted?!

Magához szorította az asszonyt. Legszívesebben soha többé nem engedte volna el. A Fényre, úgy féltette! Még most is beleremegett, ha arra gondolt, hogy mi történhetett volna vele.

– Belepusztulnék, ha bármi bajod esne, Faile. Lefeküdnék a sírodra, és meghalnék! Azt hiszed, nem tudom, Colavaere hogyan találta ki, hogy ki vagy? Tettél róla, hogy amint elmentem, megtudja. – Perrin eszébe jutott, Faile hányszor mondta már, hogy a kémkedés az asszony dolga. – A Fényre, asszony, könnyen Maire sorsára juthattál volna! Colavaere tudja, hogy a feleségem vagy. Az én feleségem. Perrin Aybara felesége. Rand al'Thor barátjáé. Azt hitted, rád nem is gyanakszik? A Fényre, Faile, könnyen megeshetett volna, hogy...

Hirtelen ráeszmélt, mit csinál. Faile halkan nyöszörgött az erős ölelésben, de Perrin nem értette, mit mond. Csak azon csodálkozott, hogy nem törte össze a bordáit. Összeszidta magát, hogy hogyan lehetett ilyen neveletlen, és elengedte az asszonyt. Mielőtt azonban bocsánatot kérhetett volna, Faile megragadta a szakállát.

– Szóval szeretsz? – kérdezte lágyan. Nagyon lágyan. Nagyon melegen. És még mosolygott is. – Minden nő szereti a megfelelő férfitől, a megfelelő időben hallani.

Leejtette a legyezőt, és hosszú körmeivel végigcirógatta a férfi állát. A karmolások nyomán épp hogy csak nem serkent vér, de a nő torokhangú nevetésében forróság volt, és a szemében égő tűz nem a düh fénye volt, hanem valami egészen másé.

– Még szép, hogy nem mondtad, hogy rá sem néztél egyetlen asszonyra sem. Kénytelen lettem volna azt hinni, hogy megvakultál.

Perrin azt sem tudta, mit mondjon, döbbenetében levegőt venni is elfelejtett. Rand értett a nőkhöz, Mat is értett hozzájuk, de Perrin tudta, hogy sosem fog rájönni, mit miért csinálnak. Faile majdnem annyira emlékeztette egy jégmadárra, mint egy sólyomra, olyan gyorsan tudta változtatni a hangulatát, de ez... A féltékenység tüskés szaga teljesen elillant, helyette egy másik jól ismert illat burkolta be. Ez volt Faile igazi illata, ez a tiszta, erős, szenvedélyes illat... Ha Faile pillantását is hozzávette, Perrin már várta, mikor mond a felesége valamit az aratólányokról és a szénakazlakról. Ezek a saldaeai aratólányok nagyon hevesek lehettek.

– Ami pedig azt illeti, hogy a síromra fekszel – folytatta az asszony –, akkor biztos kísérteni foglak, ezt megígérhetem. Kellő ideig gyászolj, utána pedig találj egy hozzád illő feleséget! Valakit, aki nekem is tetszene. – Halkan nevetve megráncigálta a férje szakállát. – Nem hinném, hogy tudnál magadról gondoskodni, kedvesem. Ígérd meg, hogy keresel magadnak valakit!

Perrin érezte, hogy ebbe még bele fog törni a foga. Akármit mond, ez a csodálatos pillanat a fejére omlik. Faile hangulata gyorsan változott. Ha azt mondja, nem ígéri meg... Ha azt mondja, hogy igen... Érezte az asszony illatán, hogy minden egyes szót komolyan gondolt, de hogy elfogadna egy ilyen ígéretet... Na, előbb fognak a lovak fészket rakni. Megköszörülte a torkát.

– Meg kellene fürödnöm. Nem is tudom már, mióta nem láttam szappant. Olyan szagom lehet, mint egy disznóólnak.

Faile hozzásimult, és mélyen belélegezte az illatát.

– Csodálatos illatod van. Csak neked van ilyen illatod – végigsimított a férfi vállán. – Szinte kedvem lenne...

Kivágódott az ajtó.

– Perrin, Berelain nincs... Bocsássatok meg! Ne haragudjatok!

Rand toporgott az ajtóban, zavart arckifejezése cseppet sem illett az Újjászületett Sárkányhoz. A folyosón Hajadonok álltak. Min is bedugta a fejét, felmérte a helyzetet, rávigyorgott Perrinre, és sietve az ajtón kívülre vonult.

Faile olyan magától értetődő természetességgel lépett odébb, hogy senki sem mondhatta volna meg, miről volt szó az előbb. Vagy hogy épp mit akart mondani. Bár az arca vérvörös volt, és tűzforró.

– Nagyon kedves, Sárkány nagyúr – mondta hűvösen –, hogy váratlan látogatásával megtisztelt minket. Rettentően sajnálom, hogy nem hallottuk, mikor kopogtatott.

Lehet, hogy nem is zavarában vörösödött el, hanem haragjában. Most Rand pirult el. Zavartan simított végig a haján.

– Berelain nincs a palotában. Ma este épp a Tengeri Nép hajóján vendégeskedik. Annuora nem szólt róla, csak mikor már majdnem Berelain szobájában voltunk.

Perrinnek nehezére esett, hogy ne fintorodjon el. Muszáj Randnek egyfolytában ezt a nevet emlegetnie?

– Gondolom, nem erről akartál beszélni velem, Rand.

Remélte, hogy nem hangsúlyozza túl a dolgot, de Rand így is megértette. Nem mert Faile-ra nézni, de óvatosan beleszimatolt a levegőbe. Nem érzett féltékenységet. Még nem. De az asszony egyre dühösebb lett.

Rand egy pillanatra ránézett, bár a tekintete valahol messze mögötte nyugodott. Mintha valaki mással beszélnie. Perrin összefonta a mellén a karját. Különben remegett.

– Tudnom kell – mondta végül Rand –, hogy még mindig visszautasítod-e, hogy Illian ellen vezesd a seregeimet? Most már tudnom kell.

– Nem vagyok hadvezér – mondta Perrin elgyötörten.

Illianért több csatát meg kell vívniuk. Képek villantak fel a fejében. Mindenütt emberek, a kezében csak úgy pörög a fejsze, ahogy átvágja magát rajtuk. Minél többet vágott le, annál többen jönnek, és jönnek, jönnek, végeérhetetlen hosszú sorban. A szíve pedig egyre nehezebb. Nem tudná ezt még egyszer elviselni. Nem fogja ezt még egyszer elviselni.

– Azonkívül, nekem mintha melletted kéne maradnom.

Min mondta neki. Egyszer ezt látta felette. Kétszer is ott kell Rand mellett állnia, vagy a barátja elbukik. Az egyik eset alighanem Dumai Kútja volt. Talán. De a másik még váratott magára.

– Kockáztatnunk kell.

Rand hangja nagyon halk volt. És nagyon kemény. Min ismét bekukucskált az ajtón, mintha be akarna jönni, de aztán Faile-ra nézett, és inkább kint maradt.

– Rand, az aes sedai-ok... – bölcsebb lett volna nem szólni erről, de Perrin sosem tartotta magát bölcsnek. – A Tudós Asszonyok elevenen megnyúzzák őket, vagy még valami annál is rosszabbat csinálnak velük. Nem hagyhatod, hogy bajuk essen.

A folyosón ácsorgó Sulin közelebb lépett, és átható pillantásokkal méregette. A fiú, akit Perrin egykor a barátjának tartott, gyengén felnevetett.

– Kockáztatnunk kell – ismételte meg.

– Nem hagyom, hogy bajuk essen, Rand.

Jégkék szempár meredt rá.

– Te nem hagyod?

– Én nem hagyom – mondta Perrin higgadtan. Rand tekintete nem ijesztette meg. – Foglyok. És veszélytelenek. Védtelen nők.

– Aes sedai-ok.

Rand hangja annyira olyan volt, mint Aramé Dumai Kútja mellett, hogy Perrin majdnem levegőért kapott.

– Rand...

– Azt teszem, amit tennem kell, Perrin.

Egy pillanatra olyan volt, mint a régi Rand, akinek cseppet sem lenne ínyére ez az egész. Egy pillanatra holtfáradtnak tűnt. De csak egy pillanatra. Aztán megint az új Rand volt. Olyan kemény, hogy az acél is elvásott volna rajta.

– Nem bántanék egy aes sedai-t sem, aki nem érdemli meg, Perrin. Ennél többet nem ígérhetek. Ha nem akarod a hadsereget vezetni, majd találok neked más feladatot. Ahol legalább annyi hasznodat veszem. Szeretném, ha több időt hagyhatnék nektek, de legfeljebb egy-két napnyi pihenés áll előttetek. Nincs több időnk. Nincs több időnk, és mégis meg kell tennünk a magunkét. Bocsássatok meg a zavarásért. – Egyik kezét a kardmarkolatára tette, és kurtán meghajolt. – Faile...

Perrin megpróbálta megfogni a karját és visszahúzni, de még mielőtt megmozdult volna, Rand már kint volt a folyosón, és becsukta maga mögött az ajtót. Rand már nem Rand volt, Perrinnek legalábbis nagyon úgy tűnt. Egy-két nap? Hova a Fénybe akarja Rand küldeni, ha nem a Maredói síkságon gyülekező hadsereghez?

– Édes férjem – suttogta Faile –, három embernek is elegendő a bátorságod, de az eszed mint egy totyogó gyereké. Miért van az, hogy ha egy férfi bátor, akkor ostoba?

Perrin rosszkedvűen felmordult. Nem volt kedve felhozni az olyan asszonyokat, akik gyilkosok után próbálnak kémkedni, miközben egyértelműen tudják róluk, hogy kémkednek. A nők mindig azzal jöttek, hogy mennyivel bölcsebben irányítják az életüket, mint a férfiak, de Perrin a maga részéről még nem nagyon látta ennek a jelét.

– Nos, talán ha tudnád is a választ a kérdésemre, azt hiszem, nem igazán érdekel! – Faile nagyot nyújtózkodott, és torokhangon nevetett. – És különben sem akarom, hogy Rand al'Thor elrontsa a hangulatomat. Még mindig úgy érzem magam, mint egy aratólány... Most miért nevetsz? Ne nevess ki, Perrin t'Bashere Aybara! Ne nevess ki, te neveletlen tuskó! Ha nem hagyod abba...

Perrin tudta, hogy Faile csak akkor hagyja abba a méltatlankodást, ha megcsókolja. A karjában elfelejtette Randet, az aes sedai-okat és a csatákat. Faile maga volt az otthon.

Hetedik fejezet

Csapdák és kelepcék

Rand a Sárkányjogar minden egyes apró faragványát olyan élesen érezte a tenyerében, melybe még régen beleégett a gém jele, mintha végigsimította volna a fanyelet. Mégis, mintha valaki más tartotta volna a kezében, nem ő. Ha most levágnák a kezét, érezné a fájdalmat – de meg sem rezzenne. Valaki más fájdalma lenne.

Az Ürességben sodródott, a megismerhetetlen, hatalmas semmi közepén. Eltöltötte a saidin, porrá akarta zúzni az acélt is elpattintó hideg és a követ is lángra lobbantó forróság pillanatonként változó rohama. A Sötét Úr rontását viselte tisztaságában, a romlás a csontjaiba égett. Néha már attól tartott, a lelkébe égett. Most már nem fordult fel tőle a gyomra olyan keservesen, mint régebben. Ettől csak még jobban megijedt. És a jég, a tűz, a szenny mögött ott várta az élet. Még ez volt rá a legtalálóbb kifejezés. A saidin megpróbálta elpusztítani. A saidin csordulásig töltötte élettel. Kis híján maga alá temette, és felizgatta. A túlélésért folytatott harc, a folyamatos küzdelem, hogy ne égesse el a saidin, megsokszorozta benne az élet szeretetét. A romlás dacára is. Milyen lehetett, mikor még tiszta volt a saidin? Elképzelhetetlen. Legszívesebben mindet magába ölelte volna, mindet, mindet, mindet!

Ez a vonzerő volt a leghalálosabb csapda. Csak egy elhibázott lépés, és egy életre kiég belőle a fókuszálás képessége. Csak egy elhibázott lépés, és teljesen megőrül – már ha nem pusztul el ott a helyszínen, és nem pusztít el mindent maga körül. A túlélésért folytatott küzdelem nem volt őrültség. Épp csak olyan volt, mintha egy vékony kötélen táncolt volna, bekötött szemmel, alatta egy kihegyezett karókkal teli verem, és mindeközben olyan tökéletességét élné át az életnek, az érzékelésnek, a gyönyörnek, amiről ha lemondana, az felérne azzal, hogy a világ szürkeségbe süllyed. Nem volt őrültség.

A gondolatai átcsusszantak az Ürességen, és ott táncoltak vele a saidin szédítő ölelésében. Annuora, amint az aes sedai-ok jellegzetes tekintetét villantja rá. Mit akarhat Berelain? Soha nem mondta, hogy van egy aes sedai tanácsadója. És a többi aes sedai, aki Cairhienben van. Honnan jöttek, és miért? A városfalakon kívül táborozó lázadók. Honnan vették a bátorságot, hogy meginduljanak? Mi lesz a következő lépésük? Hogyan állíthatja meg őket, hogyan használhatja fel őket? Lassan már egész jól használta az embereket. Néha undorodott is magától. Sevanna és a shaidók. Rhuarc már küldött felderítőket a Rokonirtó Tőréhez, de a legjobb esetben is csak ott és akkor tudják meg, mire készülnek. A Tudós Asszonyok talán ki tudják találni, miért, vagy nem? Sevannához túl sok megválaszolatlan kérdés kapcsolódott. Elayne és Aviendha. Nem, nem gondol rájuk. Egy pillanatig sem. Nem. Perrin és Faile. Tüzes asszony, természetre is olyan, mint a sólyom, amiről a nevét kapta. Vajon tényleg csak azért lett Colavaere udvarhölgye, hogy kémkedjen? Talán megpróbálta volna megvédeni a férjét, ha az Újjászületett Sárkány elbukik. Megpróbálná megvédeni a férjét az Újjászületett Sárkánytól is, ha úgy látja jónak. Perrinért ugyan mindent megtesz, de azt ő maga dönti el, mit és hogyan. Faile nem az a fajta nő volt, aki alázatosan engedelmeskedik a férjének, már ha egyáltalán létezik ez a fajta nő. Aranyszín szempár, kihívóan és dacosan csillog. Miért ilyen makacs Perrin az aes sedai-ok kérdésében? Perrin hosszú utat tett meg Kirunával és a társaival, mire Dumai Kútjához értek. Hát az aes sedai-ok tényleg képesek lennének mindarra, amit híresztelnek róluk? Aes sedai-ok. Önkéntelenül is megrázta a fejét. Soha többé. Soha! Mindig elárulták a bizalmát! A bizalom csak fájdalmat okozott.

Megpróbálta kizárni az agyából ezt a gondolatot. Már majdnem őrjöngésbe csapott át. Bizalom nélkül nem lehet élni. És eddig is tudta, hogy nem az aes sedai-okban kéne megbíznia. Mat, Perrin... Ha bennük sem bízhat... Min. Még soha nem jutott az eszébe, hogy ne bízhatna Minben. Azt kívánta, bárcsak itt lehetne mellette a lány, és ne az ágyában aludna békésen. De a fogság hosszú, aggodalmas napjai – ahogy Mint ismerte, a lány egész végig érte aggódott, és nem saját magáért –, miközben Galina vallatta őket, és ha nem volt elégedett a válasszal, a kínzástól sem riadt vissza – Rand észre sem vette, hogy a fogát csikorgatja –, és még a tetejébe a kimerítő Gyógyítás... Min végül elfáradt. Mellette volt, amíg csak fel nem mondták a szolgálatot a lábai.

Randnek ölben kellett a szobájába vinnie, miközben a lány álmos hangon tiltakozott, hogy mellette kell maradnia, és vigyáznia kell rá. Most nincs itt vele, nincs itt, hogy megnyugtassa, megnevettesse, és egy rövid időre elfeledtesse, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Csak a saidinnal folytatott harc maradt, a gondolatok forgószele, és...

Végezni kell velük. Végezned kell velük. Muszáj. Nem emlékszel, mi volt a legutóbb? Ez a kis összecsapás a kutaknál, ugyan, semmiség... Városok pusztultak el egy szemvillanás alatt, de az sem számított. Az egész világot elpusztítottuk! HALLASZ ENGEM? MEG KELL ŐKET ÖLNI, LE KELL ŐKET TÖRÖLNI A FÖLD...

Ezt ne, ezt az őrülten sikoltozó hangot a fejében ne. Nem Rand al'Thor. Hanem a több, mint háromezer éve halott Lews Therin Telamon. Az Egyetlen Hatalom gyakran felébresztette a Rand gondolatainak árnyékában szunnyadó őrültet. Rand sokat gondolkozott már azon, ez hogy lehet. Ő volt az újjászületett Lews Therin, az Újjászületett Sárkány, efelől semmi kétség, de mindenki valaki más volt újjászületve, százszor vagy ezerszer is. Ez volt a Minta rendje. Az emberek meghaltak és újjászülettek, újra és újra, ahogy a Kerék fordult, örökkön örökké, vég nélkül. De senki más nem beszélt azzal, aki egykor régen volt. Senki másnak nem voltak hangok a fejében. Csak az őrülteknek.

És mi van velem, gondolta Rand. Az egyik keze kardja markolatára feszült, a másik a Sárkányjogarra. Mi van veled? Miben különbözünk a többiektől?

Csend volt. Ha kérdezte, Lews Therin gyakran hallgatott. Az volt a jó, mikor még egyáltalán nem szólalt meg.

Létezel? – kérdezte csodálkozva a hang. Rand létezésének tagadása éppolyan gyakori válasz volt, mint a hallgatás. És én létezem?Beszéltem valakivel. Azt hiszem. Egy dobozban. Egy ládában. Erőtlen, hörgő nevetés. Halott vagyok, vagy őrült, vagy halott és őrült is? Mindegy. Kárhozott vagyok. Elkárhoztam, és ez itt a Végzet Verme. Elkárhoztam... és – most már vad, eszelős vihogás –, ez itt a... Végzet...

Rand igyekezett nem figyelni a hangra, míg csak az egy rovar zümmögésévé nem fakult. Akkor jött rá, hogy képes erre, mikor a ládában tartották fogva. Egyedül, a vaksötétben. Egyedül a fájdalommal, a szomjúsággal és a rég halott őrült hangjával. Néha vigasztaló volt ez a hang, hiszen ez volt az egyetlen társa. Az egyetlen barátja. Valami átfutott a fején. Nem képek, csak színek és mozdulatok összevisszasága. Valamiért Mat jutott róluk az eszébe, és Perrin. Ezek a felvillanások is a ládában kezdődtek, éppúgy, mint még vagy ezer látomás. A ládában, ahova Galina, Brian és Katerine minden áldott nap begyömöszölték, miután félholtra verték. Megrázta a fejét. Nem. Már kiszabadult abból a ládából. Olyan erősen szorította a kardját, hogy belefájdult az ujja. Csak az emlékek maradtak, de az emlékeknek már nincs hatalma. Nem...

– Ha mindenképp evés nélkül akarsz indulni, akkor menjünk. Mindenki más már rég megvacsorázott.

Rand pislogott, és Sulin hátralépett a tekintetét látva. Sulin, aki pedig egy leopárddal is farkasszemet nézett volna. A fiú igyekezett rendezni a vonásait. Olyan volt, mintha valaki másnak az arcát viselné.

– Jól vagy? – kérdezte a nő.

– Gondolkoztam. – Lassan elengedte a kardmarkolatot, és beleburkolódzott a kabátjába. Ez már jobb volt, mint amit Dumai Kútjától hozott. Egyszerű, sötétkék anyag. Hiába fürdött, még mindig nem érezte tisztának magát. A saidin bemocskolta. – Néha túl sokat gondolkozom.

Még további húsz Hajadon állt egy kis csoportban az ablaktalan, sötét, faburkolatú szoba másik végében. Nyolc aranyozott állólámpa világította be a szobát, kis tükrök voltak rájuk szerelve, hogy tovább növeljék a kiáradó fényt. Rand örült neki: nagyon nem szerette a sötét helyeket. Három asha'man is ott volt, ők a szoba ellentétes sarkában ácsorogtak. A Hajadonok olyan messze húzódtak tőlük, amilyen messze csak lehetett. Jonan Adley neve dacára altarai volt. Karbafont kézzel, elgondolkozva állt, sűrű, fekete szemöldöke mint két hatalmas szőrös hernyó árnyékolta be arcát. Talán négy évvel volt idősebb Randnél, és keményen küzdött azért, hogy mielőbb megkaphassa az avatottak ezüst kardját. Eben Hopwill most már kicsit húsosabbnak tűnt, és jóval kevésbé volt pattanásos, mint mikor Rand először találkozott vele, bár még mindig a füle és az orra uralta a megjelenését. Úgy játszadozott a gallérjára tűzött kis karddal, mintha meglepné, hogy ott van. Fedwin Morr is kiérdemelte a kardot, viselte is volna, ha nem egy jómódú kereskedőhöz vagy jelentéktelen nemeshez illő sötétzöld zekét visel, a szegéseknél ízléses ezüst hímzéssel. Egyidős volt Ebennel, épp csak egy kicsit zömökebb és kevésbé pattanásos. Láthatóan nem örült, hogy fekete kabátját kénytelen volt egy bőrtáskába csomagolni. Miattuk őrjöngött az előbb Lews Therin. Miattuk és a többi asha'man miatt. Az asha'manek és az aes sedai-ok ezt váltották ki belőle: jószerivel mindenkitől dührohamot kapott, aki képes volt fókuszálni.

– Túl sokat gondolkozol, Rand al'Thor? – Enaila egyik kezébe kapta rövid lándzsáját és kerek kis bőrpajzsát, a másik kezébe még három lándzsát fogott, de mégis úgy hangzott, mintha csípőre tett kézzel egy gyereket szidna össze. Az asha'manek összevont szemöldökkel bámultak rá. – Szerintem épp ellenkezőleg. Az a te bajod, hogy még sosem gondolkoztál.

Néhány Hajadon halkan felnevetett, de Enaila nem viccelt. Legalább fél fejjel alacsonyabb volt a többi Hajadonnál, lángvörös hajánál csak a természete volt hevesebb, és elég különös viszony fűzte Randhez. Fakószőke barátnője, Somara, majd' két fejjel magasodott fölé. Most egyetértően bólintott. Ő is éppúgy gondolkozott Randről, mint Enaila.

Rand nem válaszolt Enailának, csak fáradtan felsóhajtott. Somara és Enaila voltak a legrosszabbak, de a többi Hajadon sem volt sokkal jobb. Nem tudták eldönteni, hogy most vajon a car'a'carnt tisztelik benne, vagy pedig úgy szeretik, mint az egyetlen olyan Hajadon gyermekét, akiről a Hajadonok is megtudták, ki volt az anyja, és akire úgy kell vigyázniuk, mintha a tulajdon fiuk vagy öccsük lenne. Néhányan úgy bántak vele, mintha még csecsemő volna. Még Jalani is, aki pedig csak pár éve tehette le a játékbabákat, úgy kezelte, mintha a kisöccse lenne, míg az őszülő hajú Corana, akinek majdnem olyan napcserzett volt az arca, mint Suliné, a bátyjaként tekintett rá. Még szerencse, hogy csak egymás között kezelték így, a többi aiel előtt szinte soha. Mikor mások is látták, nekik is csak a car'a'carn volt. Amúgy is tartozott nekik. Annyian haltak meg érte közülük. Bármit kértek tőle, azt meg kellett nekik adnia.

– Nem akarok egész éjjel itt ácsorogni, míg csak be nem fejezitek a Virágok Csókját.

Sulin lesújtó pillantást vetett rá – akár báli ruhát viseltek, akár cadin'sort, a nők olyan bőven vetették a lesújtó pillantásokat, mint parasztember tavasszal a búzát –, de az asha'manek abbahagyták a Hajadonok méricskélését, és felkapták a vállukra összeszíjazott bőrzsákjaikat. Hajtsd őket, hadd legyenek belőlük jó fegyverek, mondta Rand Taimnak, és Taim engedelmeskedett. A jó fegyver azt tette, amit a gazdája akart. Bárcsak bízhatna benne, hogy ez a fegyver sosem fordul ellene.

Három helyre akart ellátogatni az éjjel, de ezek közül az egyikről nem tudhattak a Hajadonok. Erről az egyről csak ő tudhatott. Azt, hogy a másik kettő közül hova megy előbb, már rég eldöntötte, most mégis habozott. Hamar kiderül, hogy ott járt, pedig elég oka lenne rá, hogy titokban tartsa, ameddig csak lehet.

A Kapu a szoba közepén nyílt meg, a beáradó édeskés illatot minden földműves rögtön felismerte volna. Lótrágya. Sulin fintorogva tekerte a fejére a fekete kendőt, és a Hajadonok felével átlépett a Kapun. Az asha'manek utána pillantottak, majd követték. Mélyen merítettek az Igazi Forrásból, annyi saidint szívtak magukba, amennyit csak tudtak.

Most, hogy megteltek az Egyetlen Hatalommal, Rand is érezte az erejüket, ahogy elmentek mellette. Ha egy férfi épp nem érintette a Forrást, nehéz volt megmondani, hogy tud-e fókuszálni, és ha nem volt hajlandó segíteni, még annál is nehezebb. Egyikük ereje sem közelítette meg Randét. Egyelőre nem. Sosem lehetett előre megmondani, egy férfi milyen erős lesz, mire megtanulja teljesen kiaknázni az Egyetlen Hatalmat. Fedwin volt a legerősebb, de Taim szerint volt egy súlyos gátja. Nem hitte el, hogy az Egyetlen Hatalom nagyobb távolságra is hat. Épp ezért az ereje úgy ötven lábnyira már meggyengült, és száz lábra saját magától a saidin leggyengébb fonatát sem tudta megformálni. Úgy tűnt, a férfiak hamarabb erősödnek, mint a nők, és Rand ennek kifejezetten örült. A vele lévő három asha'man mindegyike képes volt már önálló Kaput nyitni, még ha Jonan esetében ez épp csak akkora volt is, hogy egy ember átbújjon rajta. Mindegyik asha'man, akit maga mellett tartott, legalább ilyen erős volt.

Öld meg őket, mielőtt túl késő lesz, mielőtt megőrülnek, suttogta Lews Therin. Öld meg őket és vadászd le Sammaelt és Demandredet és az összes Kitaszítottat! Mindegyiküket meg kell ölnöm, mielőtt még túl késő lesz! Megpróbálta elragadni Randtől az Egyetlen Hatalmat, de egy pillanatnyi elkeseredett küzdelem után feladta. Az utóbbi időben egyre gyakrabban próbálkozott ezzel, vagy azzal, hogy önállóan megragadja a saidint. Ez még kevésbé tetszett Randnek. Nem gondolta volna, hogy Lews Therin képes kiragadni a kezéből a saidin irányítását, de abban is egész biztos volt, hogy ő sem tudná elvenni az Egyetlen Hatalmat Lews Therintől, ha egyszer annak sikerülne megragadnia.

És velem mi van? – kérdezte Rand sokadszorra. Dühös felhördülés volt ez, a rövidség csak jobban kiemelte vadságát. Úgy, ahogy volt, talpig az Egyetlen Hatalomba burkolódzva, a harag pókhálóként szőtte be az Üresség határait, mint valami tüzes csipke. Én is tudok fókuszálni. Meg fogok őrülni, de te már rég őrült vagy! Megölted magad, Rokonirtó, miután meggyilkoltad a feleséged, a gyermekeidet és csak a Fény tudja, még hány ártatlan embert! Nem fogok ölni, ha elkerülhetem. Hallasz, Rokonirtó? Nem volt válasz, csak néma csend.

Mély, szaggatott levegőt vett. A tüzes háló felszikrázott, mint valami távoli villám. Még sosem beszélt így a fickóval. Lews Therin önálló ember volt, nem csak egy hang. Önálló ember, önálló emlékekkel. Talán örökre el fog hallgatni, most, hogy így ráförmedt. A fickó mormogásának a fele gyászbeszéd volt meggyilkolt felesége felett. Vajon örökre el akarta hallgattatni Lews Therint? Hiszen abban a ládában ő volt az egyetlen barátja.

Azt ígérte Sulinnak, hogy elszámol százig, mielőtt utána megy, de ötösével számolt, hogy hamarabb léphessen át a százötven mérföldnyire lévő Caemlynbe.

Andor királyi palotáját már eltakarta az éj, a hold árnyai burkolták be a kecses tornyokat és az arany kupolákat, de a gyenge szellő nem törte meg a hőséget. A hold fenn ragyogott, még mindig majdnem tele volt, és halványan megvilágította a várost. A palota legnagyobb istállója mögött álló szekerek körül elkendőzött Hajadonok sürögtek. A szekerek az istálló mocskát szállították nap mint nap, a kellemetlen szag beleitta magát a deszkákba is. Az asha'manek eltakarták az arcukat, Eben egyenest befogta az orrát.

– A car'a'carn gyorsan számol – morogta Sulin, de leeresztette az arca elől a kendőt, itt nem várja őket kellemetlen meglepetés. Senki sem marad sokáig ezek mellett a szekerek mellett, akinek nem muszáj.

Amint a Hajadonok maradéka átért, Rand bezárta a Kaput. Mikor a háta mögött a semmibe villant a Cairhienbe vezető út, Lews Therin megkönnyebbülten suttogott. Nincs itt. Majdnem egészen eltűnt. Öröm vegyült a hangjába. A Legendák Korában még nem kötöttek magukhoz őrzőket az aes sedai-ok.

Alanna nem tűnt el egészen, mindig ott volt a tudatában, mióta csak akarata ellenére magához kötötte Randet. De a jelenléte valóban elhalványult, bár ez a gyengülés csak még jobban felhívta a kötelékre Rand figyelmét. Mindenhez hozzá lehet szokni, előbb-utóbb még a legkülönösebb dolog is hétköznapivá fakul. Ha Alanna a közelében volt, minden rezdülését érezte szépen elraktározva, a tulajdon tudatában. Tudta, hogyan érzi magát az asszony, van-e valami baja, egészséges-e, tudta azt is, hogy pontosan hol van. Éppúgy, mint ahogy a kezéről is tudta, hol van és mi van vele, bár csak úgy, mint a kezénél, ha nem volt vele gond vagy nem volt rá szüksége, észre sem vette, hogy a nő létezik. Csak a távolság változtatott valamennyit a dolgon, de még így is érezte, hogy Alanna valahol tőle keletre van. Érezni akarta a kötést. Ha Lews Therin elhallgatna, ha valahogy elfeledhetné a ládában töltött napokat, ez a kötelék akkor is emlékeztetné arra, hogy sosem bízhat meg egy aes sedai-ban.

Hirtelen ráeszmélt, hogy Jonan és Eben is még nyitva tartja magát a saidin előtt.

– Elengedni! – mondta élesen.

Taim ezt a parancsot tanította meg nekik, és Rand érezte, ahogy az Egyetlen Hatalom egyszerre eltűnik a két férfiből. Jól van. Jó fegyverek. Egyelőre. Öld meg őket, mielőtt túl késő lenne, mormolta Lews Therin. Rand önszántából elengedte az Igazi Forrást, bár kissé vonakodva tette. Sosem volt könnyű lemondania az igazi életről, a kiélesedett érzékekről. A küzdelemről. Legbelül azonban így is feszült maradt, ugrásra kész, hogy bármelyik pillanatban újra megragadhassa a saidint. Mostanában mindig kész volt erre.

Meg kell ölnöm őket, suttogta Lews Therin.

Rand elnyomta magában a hangot, és előreküldte a palotába a Hajadonok egyikét, a szögletes arcú Nerileát. Elindult a szekerek között, a gondolatai újra nekilódultak, és még gyorsabban örvénylettek a fejében, mint az előbb. Nem kellett volna neki magának idejönnie. Elég lett volna, ha Fedwinnel küld egy levelet. Örvény. Elayne. Aviendha. Perrin. Faile. Annuora. Berelain. Mat. A Fényre, nem kellett volna idejönnie. Elayne és Aviendha. Annuora és Berelain. Faile és Perrin és Mat. Színes felvillanások, mozgás épp a látótere határán. Egy őrült motyogása a távolban.

Lassan meghallotta azt is, ahogy a Hajadonok maguk közt tréfálkoznak. A szagról. Arra utalva, hogy talán az asha'manekből jöhet. Azt akarták, hogy meghallják őket, különben a kézjeleket használták volna. A holdfényben jól láthatták egymás mozdulatait. A holdfény épp eléggé megvilágította Eben vérvörös arcát és Fedwin szorosan összepréselt száját is. Talán már nem voltak kölykök, Dumai Kútjánál mindenki felnőtt, de akkor sem lehettek többek tizenöt-tizenhat évesnél. Jonan szemöldöke úgy lecsúszott, hogy szinte az állát érte. De legalább egyikük sem nyúlt a saidinhoz. Egyelőre nem.

Először oda akart lépni hozzájuk, de aztán inkább csak megemelte a hangját. Hadd hallják a többiek is.

– Ha én elviselem a Hajadonok ostobaságait, ti is elviselhetitek.

Eben azonban csak még mélyebben elvörösödött. Jonan elégedetten felmordult. Mind a hárman meghajoltak Rand felé szívükre tett ököllel, majd egymáshoz húzódtak. Jonan halkan odasúgott valamit a többieknek, mire Eben és Fedwin elnevették magukat. Mikor először meglátták a Hajadonokat, nem tudták eldönteni, vajon megkötözzék-e ezeket az egzotikus teremtményeket, akikkel eddig csak mesekönyvekben találkoztak, vagy inkább elfussanak, még mielőtt a mesék vad aieljei mindegyiküket megölik. Most már semmitől sem féltek. Újra meg kell tanulniuk félni.

A Hajadonok Randre bámultak, majd a kezükkel mutogatva folytatták a társalgást. Néha felnevettek. Hiába tartottak az asha'manektől, a Hajadonok csak Hajadonok voltak – és az aielek aielek –, és számukra a veszély csak még érdekesebbé tette a játékot. Somara hangosan megemlítette, hogy Aviendha mellett majd Rand is megnyugszik, mire a többi Hajadon egyetértően bólogatott. Egyik legendás hős élete sem tűnt ilyen bonyolultnak a mesékben.

Amint Nerilea visszatért és jelentette, hogy megtalálta Davram Bashere-t és Baelt, a törzsfőt, aki itt, Caemlynben vezette az aieleket, Rand levette a kardövét. Fedwin is követte a példáját. Jalani előszedett egy hatalmas bőrzsákot a kard és a Sárkányjogar számára. Úgy fogta a kardokat, mintha mérges kígyók lennének, vagy valami félig elbomlott állat teteme. Bár talán még azokat sem fogta volna ilyen undorodva. Rand magára öltötte a csuklyás köpenyt, amelyet Corana adott neki, majd a háta mögött összetette a kezét, hogy egy kötéldarabbal megkötözhessék. Sulin mérgesen morgott.

– Ez őrültség! Ezt még a vízföldiek is őrültségnek tartanák.

Rand igyekezett nem felszisszenni. Sulin erős volt, és szorosan meghúzta a kötelet.

– Túl sokszor futottál el előlünk, Rand al'Thor. Egyáltalán nem törődsz saját magaddal. – Úgy kezelte, mint ha az ikerbátyja lett volna, akinek valamiért mégsem nőtt be a feje lágya. – A Far Dareis Mai védi a becsületed, és te nem is törődsz vele.

Fedwin morgott, miközben az ő kezét is összekötözték, bár a Hajadonok aligha húzták szorosra a köteleit. Jonan és Eben látható nemtetszéssel szemlélték a dolgot. Legalább annyira nem tetszett nekik a terv, mint Sulinnak. És legalább annyira nem értették, miért van erre szükség. De az Újjászületett Sárkánynak nem kellett elmagyaráznia, mit miért csinál, és a car'a'carn ritkán indokolta meg a döntéseit. Senki sem tiltakozott hangosan. A jó fegyverek nem vitatkoznak.

Sulin megkerülte, és az arcába nézett. Egy pillanatra elakadt a lélegzete.

– Ezt tették veled – mondta lágyan, és önkéntelenül is nehéz pengéjű kését kereste az övén. A kés majdnem egy lábnyi hosszú volt, máshol már rövid kardnak számított volna, bár senki nem lehetett olyan bolond, hogy ezt egy aiel szemébe vágja.

– Húzd fel a csuklyát! – utasította élesen Rand. – Az egésznek az a lényege, hogy senki nem ismerhet fel, mielőtt Baelhez és Bashere-hez érek.

Sulin habozva nézett Rand szemébe.

– Azt mondtam, húzd fel! – morogta a fiú.

Sulin bárkit meg tudott volna ölni puszta kézzel, most mégis gyengéd volt az érintése, ahogy Rand fejére húzta a csuklyát. Jalani felnevetett, és mélyen a fiú arcába rántotta a csuklyát.

– Most már biztos lehetsz benne, hogy senki nem fog felismerni, Rand al'Thor. De ránk kell bíznod magad, hacsak nem akarsz hasra esni.

A Hajadonok felnevettek. Rand kihúzta magát dühében, és majdnem megragadta a saidint. De csak majdnem. Lews Therin hörgött, és motyogott. Rand igyekezett egyenletesen venni a levegőt. Nem volt tökéletes a sötétség. A csuklya széle alatt beszivárgott a holdfény. Ahhoz azonban kevés volt, hogy ne botoljon meg, mikor Sulin és Enaila kézen fogták és megindultak vele.

– Azt hittem, ilyen idős korodra már megtanultál járni – suttogta Enaila gúnyosan. Sulin keze megmozdult. Rand csak egy pillanattal később ébredt rá, hogy a nő megsimogatta.

Csak azt látta, ami közvetlenül a lába előtt volt. Először az udvar holdfényben fürdő kockaköveit, majd kőlépcsőket, és lámpák fényét tükröző márványlapokat, néha hosszú, drága szőnyegeket. Megpróbált látni, kitalálni a lába elé vetődő árnyékból, mi lehet körülötte, és elszántan kutatta a saidin esetleges felbukkanását, vagy, amitől még jobban félt, egy saidart használó asszony jelenlétére utaló kellemetlen, csiklandós érzést. Így, vakon, aligha veszi észre időben a támadóit. Hallotta, ahogy elsurran mellettük pár puha léptű szolga, akik éjszaka dolgoztak, de senki nem kérdezte meg, mit keres a palotában öt Hajadon két csuklyás, megkötözött rabbal. Mióta Bael és Bashere bevonultak seregeikkel Caemlynbe, és ők irányították a várost, már szokatlanabb dolgokat is láttak. Olyan volt, mintha egy labirintusban járna. Bár amióta elhagyta Emondmezőt, az egész élete olyan volt, mintha egy óriási labirintusban bolyongana, még akkor is, mikor azt hitte, nyílt ösvényen jár.

Felismerném a nyílt utat, ha elém vetődne? – kérdezte magától. – Vagy már olyan régóta élek ebben, hogy csapdának nézném azt is?

Nincsenek nyílt utak. Csak csapdák és kelepcék és vaksötét. Lews Therin felhorkanása izzadt volt, elkeseredett. Épp, ahogy Rand érezte magát.

Sulin végre bevezette egy szobába, és becsukta mögötte az ajtót. Rand hátravetette a fejét, lerázta róla a csuklyát, majd döbbenten nézett a többiekre. Baelre és Davramra számított, de nem tudta, hogy Davram felesége, Deira is ott lesz, valamint Melaine és Dorindha.

– Látlak, car'a'carn. – Bael volt a legmagasabb férfi, akit Rand életében látott. Most törökülésben ült a zöld-fehér csempén, és a szokott cadin'sor volt rajta. Bármilyen kényelmesen ült, jól látszott, hogy akármelyik pillanatban felugorhat és támadhat. A goshien aielek törzsfőnöke nem volt fiatal – egyik törzsfő sem volt az –, sötétvörös hajába már sok ősz szál vegyült, de aki azt gondolta volna, hogy a kor elgyengítette, azt kellemetlen meglepetés várta. – Vízben és árnyékban sose legyen hiányod! A car'a'carn oldalán állok, és a lándzsám velem van.

– A víz és az árnyék sem rossz – mondta Davram Bashere, és meglógázta a szék aranyozott karfáján a lábát –, bár én személy szerint most jobban örülnék egy kis jégbe hűtött bornak.

Kicsit volt csak magasabb Enailánál, rövid kék kabátját szétnyitotta, izzadság csillogott sötét homlokán. Látszólagos henyesége dacára is ordított róla, hogy még Baelnél is keményebb. Ferde szemének perzselt a pillantása, és a tömött, szürke bajsza fölött ülő horgas orra veszedelmes ragadozó madárhoz tette hasonlóvá.

– Engedd meg, hogy gratuláljak neked szerencsés megmenekülésedhez és a fényes győzelemhez! De miért álcáztad magadat fogolynak?

– Én jobb szeretnék arról hallani, hogy valóban ránk uszítja-e az aes sedai-okat – vetette közbe Deira. Faile anyja majdnem olyan magas volt, mint az aiel Hajadonok, talán az egy Somarát kivéve. Arannyal hímzett zöld selyemruhát viselt. Hosszú, fekete haja kissé őszült már a halántékánál, és az orra íve épp csak kicsit volt kevésbé merész a férjéénél. Ami azt illeti, néha még nála is vadabbul tudott nézni, és a lányára is sokban emlékeztetett. Ő is a férje érdekeit nézte, nem Randét. – Rabságba vetettél aes sedai-okat! Mikorra várhatjuk, hogy a Fehér Torony hadsereget küld a nyakunkra?

– Ha ezt teszik – mondta élesen Melaine, és megigazította a kendőjét –, akkor elbánunk velük, ahogy megérdemlik.

A nő haja úgy ragyogott mint a nap, a szeme élénkzöld volt, alig lehetett pár évvel idősebb Randnél. Gyönyörű volt. És Tudós Asszony. Nemrég ment feleségül Baelhez. Bármi változtatta is meg a Tudós Asszonyok véleményét az aes sedai-okról, Melaine, Bair és Amys változtak a legtöbbet.

– Én azt szeretném tudni – tette hozzá a harmadik asszony –, hogy mit szándékozol tenni Colavaere Saighannel.

Bár Deira és Melaine is tiszteletet parancsolt a puszta megjelenésével, Dorindha mindkettőjüket túlragyogta, még ha nem is lehetett látni. A Füstforrás Erőd házúrnője egyszerű, anyás nő volt, inkább kedves, mint csinos, kék szeme sarkában már sok volt a ránc, és szőkés-vörös hajába is majdnem annyi ősz szál vegyült már, mint Bael sötétvörösébe. Mégis, minden értelmes ember elsőre megmondta volna róla, hogy a három asszony közül neki van a legnagyobb hatalma.

– Melaine azt mondja, hogy Bair szerint Colavaere Saighan egyáltalán nem érdekes – folytatta Dorindha –, de a Tudós Asszonyok néha éppolyan vakok, mint a csatába készülő férfiak, akik olyannyira csak az ellenségre gondolnak, hogy nem veszik észre a talpuk alá kúszó skorpiót.

Melaine-re mosolygott, hogy elvegye szavai élét. A Tudós Asszony visszamosolygott rá, jelezve, hogy nem sértődött meg.

– A házúrnő feladata pedig az, hogy megkeresse az ilyen skorpiókat, még mielőtt megcsíphetnének valakit.

Ő is Bael felesége volt. Rand még mindig nem szokott hozzá az aielek családi viszonyaihoz. Melaine és Dorindha döntöttek úgy, hogy a fiatalabb nő is Bael felesége lesz. Randet talán ez zavarta meg a legjobban: az aiel férfiaknak nem volt sok beleszólásuk abba, ha a feleségük asszonytársat hozott a házhoz. Bár köztük sem volt nagyon gyakori ez a dolog.

– Colavaere ezentúl gazdálkodni fog – vetette oda Rand. Úgy pislogtak rá, mintha azt hinnék, csak tréfál. – A Naptrón ismét üres, és csak Elayne-re vár.

Gondolkozott azon, hogy az Egyetlen Hatalommal védje a szobát az esetleges hallgatózók ellen, de egy efféle védelmet bárki felismerhetett volna, aki tudja, mit keressen, és ha egyszer megtalálta, akkor most már biztosra vehetné, hogy a szobában fontos és érdekes dolgok hangzanak el. Nos, minden, ami ma este itt szóba kerülhet, hamarosan úgyis szóbeszéd tárgya lesz a tengertől egész a Sárkányfalig.

Fedwin már a csuklóját dörzsölgette, miközben Jalani visszacsúsztatta a helyére a kését. Senki nem figyelt rájuk, mindenki csak Randet nézte. Rand élesen Nerileára pillantott, miközben megrángatta összekötött kezét, hogy oldozzák ki végre. Sulin elvágta a kötelet.

– Nem tudtam, hogy egy ilyen családi kupaktanács közepére csöppenek – mondta Rand. Nerilea zavartan pislogott rá, de a többieknek arcizma sem rezdült.

– Majd ha egyszer megházasodsz – suttogta Davram mosolyogva –, rájössz, hogy nagyon meg kell válogatnod azokat a dolgokat, amiket el akarsz titkolni a feleséged elől.

Deira ránézett, és felhúzta az orrát.

– A feleség pompás dolog – nevette Bael –, egész addig, amíg nem mondasz el neki túl sok mindent.

Dorindha mosolyogva túrt a férje hajába, aztán megrántotta Bael fejét, mintha le akarná tépni a nyakáról. Melaine megtörölte apró késecskéjét nehéz szoknyájában, és visszatette a hüvelybe. A két asszony egymásra nevetett Bael feje fölött. A férfi morogva dörzsölte meg a vállát, ahol egy kis vércsepp csúfította el a cadin'sort. Deira elgondolkozva bólintott, alighanem tetszett neki az ötlet.

– Egy nőt sem tudnék annyira gyűlölni, hogy azt kívánjam neki, legyen az Újjászületett Sárkány felesége – válaszolta Rand hidegen. A hirtelen beálló csend olyan sűrű volt, hogy akár neki is lehetett volna támaszkodni.

Megpróbálta megfékezni a dühét. Számítania kellett volna a dologra. Melaine nem csak Tudós Asszony volt, de Álomjáró is, akárcsak Bair és Amys. Többek között beszélni is tudtak egymással és a többi Tudós Asszonnyal álmukban. Hasznos dolog, bár neki csak egyszer voltak hajlandóak segíteni vele. Ez csak a Tudós Asszonyok dolga volt. Nem csoda, hogy Melaine mindent szinte azonnal megtudott. Az sem csoda, hogy mindezt továbbadta Dorindhának, akár a Tudós Asszonyok dolga volt, akár nem. A két asszony mintha egyszerre lett volna egymás legjobb barátnője és ikertestvére. Amint Melaine elmesélte Baelnek, hogy Randet elrabolták, az aiel törzsfő továbbadta a hírt Bashere-nak, és ha Bashere tudta, mi a helyzet, éppúgy nem titkolhatta el a felesége elől, mint azt, hogy esetleg rájuk gyulladt a ház. Lépésről lépésre megfékezte a benne tomboló haragot.

– Elayne megérkezett már? – Rand igyekezett ezt úgy kérdezni, mintha a válasz nem érdekelné különösebben, de nem sikerült. Mindegy. A személyes dolgokon kívül is épp elég oka volt, hogy emiatt izguljon. Bár Andor nem volt olyan nyugtalan, mint Cairhien, mindkét országban Elayne megkoronázása hozná meg a leggyorsabban a békét. Más talán meg sem hozhatná.

– Még nem – vonta meg a vállát Bael –, bár hallottunk híreket egy aes sedai hadseregről Észak-Murandyból vagy Altarából. Ez akár az ifjú Mat is lehet, és a Vörös Kéz Bandája, a lányörökössel és azokkal az aes sedai-okkal, akik Siuan Sanche leváltásakor hagyták ott a Tornyot.

Rand megdörzsölte a csuklóját ott, ahol a kötelek belevágtak. Az egész rabruhás tettetés csak azért volt, mert azt hitte, Elayne talán már a palotában van. Elayne és Aviendha. Hogy ők ne tudjanak arról, hogy itt járt. Hogy talán titokban megleshesse őket. Talán... Ostoba volt, és nem csak talán.

– Azt akarod, hogy azok a nővérek is hűséget esküdjenek neked? – Deira hangja majdnem olyan fagyos volt, mint a tekintete. Nem kedvelte Randet. Szerinte a fiú olyasmibe rángatta bele a férjét, ami alighanem a biztos bukásba vezet. Attól félt, Davram Bashere feje Tar Valon falaira lesz kitűzve, mint valami elrettentő, érdekes hadizsákmány. – A Fehér Torony nem nyugszik bele, ha ilyesmire kényszeríted a tagjait.

Rand meghajolt felé, és nem érdekelte, hogy vajon gúnynak veszi-e gesztusát az asszony. Deira ni Ghaline t'Bashere sosem szólította egyik címe vagy rangja szerint sem, és a nevét sem használta. Úgy beszélt vele, mint egy megbízhatatlan és ostoba szolgával.

– Ha hűséget akarnak esküdni, elfogadom. Kétlem, hogy bármelyikük is őszintén visszavágyna Tar Valonba, amíg ott Elaida az úr. Ha nem akarnak hűséget fogadni nekem, mehetnek, amerre látnak, tehetnek, amit akarnak, egész addig, amíg nem fordulnak ellenem.

– A Fehér Torony ellened fordult – mondta Bael, és a térdére támaszkodva közelebb hajolt. Kék szeme pillantásához képest Deira hangja meleg volt és barátságos. – Ha valaki egyszer ellened tör, az újra és újra megtámad. Kivéve, ha megállítod. A lándzsáim oda mennek, ahova a car'a'carn vezeti őket.

Melaine is bólintott. Ha teheti, valószínűleg minden egyes aes sedai-t elvágott volna az Egyetlen Hatalomtól, és térden állva őriztette volna őket. Esetleg gúzsba kötve. De most Dorindha is bólintott, és Sulin is. Bashere is elgondolkozva gyúrta dús bajuszát. Rand nem tudta, hogy sírjon-e vagy nevessen.

– Nem gondoljátok, hogy így is van épp elég bajom? Nem hiányzik még az is, hogy a Fehér Torony ellen kelljen harcba vinnem az embereket. Elaida megpróbált elkapni, de nem sikerült neki. – Eszébe jutott, ahogy a föld felrobban, és tűz, sár és emberi végtagok záporoznak az égből. Ahogy hollók és keselyűk lakomáznak az elesetteken. Hányan halhattak meg? – Ha van annyi esze, hogy békén hagyjon, én nem támadom meg.

De azt ne kérjék tőle, hogy megbízzon az aes sedai-okban. A láda. Megrázta a fejét. Csak félig volt tudatában annak, hogy Lews Therin a sötétség és a szomjúság miatt siránkozik. Nem kell törődnie ezekkel a dolgokkal, nem engedheti meg magának, hogy még ezzel is törődjön, de nem is felejtheti el, ami történt. És nem bízhat bennük.

Ott hagyta Baelt és Bashere-t, akik heves vitába bonyolódtak, hogy vajon Elaidának van-e annyi esze, hogy feladja a Rand elfogására tett kísérleteket. Egy térképektől roskadozó asztalhoz lépett. A falakon a szőnyegek Andor Fehér Oroszlánjának dicső csatáit ábrázolták. Láthatóan Bael és Bashere ebben a szobában szokták kidolgozni a terveiket. Rövid keresgélés után megtalálta azt a térképet, amelyet keresett. A jókora tekercs Andort mutatta a Ködhegységtől az Erinin folyóig. Rajta voltak az ország déli szomszédai is: Ghealdan, Murandy és Altara.

– Azok a nők, akik a fagyilkosok országában a mi foglyaink, már nem okoznak több gondot – mondta Melaine, feltehetően valami olyasmire válaszul, amit Rand nem hallott a térkép tanulmányozása közben. – A többieknek miért hagynánk?

– Megtesszük, amit kell, Deira t'Bashere – mondta Dorindha nyugodtan. Rand még sosem látta ingerültnek. Alighanem a nőnek sikerült mindig higgadtnak maradnia. – Ne veszítsd el a bátorságodat, és oda érkezünk, ahova mennünk kellett.

– Ha leveted magad egy szikláról – válaszolta Deira –, már csak a bátorságod marad, amit még nem veszítettél el. No meg a remény, hogy valaki véletlenül ottfelejtett egy szénaboglyát a szirt alatt.

Davram felnevetett, mintha a felesége valami mulatságosat mondott volna. Bár a nő, a hangja alapján, nem tréfálkozott.

Rand kiterítette a térképet, és a négy sarkát tintatartókkal és homokdobozkákkal fogta le. Arasszal lemérte a távolságokat. Ha Mat valóban még csak Altarában vagy Murandyban van, nem halad valami gyorsan. Pedig milyen büszke volt arra, hogy a Banda milyen sebesen menetel. Talán az aes sedai-ok lassították le a szolgákkal és a szekerekkel. Talán több nővér követi, mint amennyire Rand számított. Észrevette, hogy a keze ökölbe szorult, és nagy nehezen kiengedte az ujjait. Szüksége volt Elayne-re. Hogy végre Andor és Cairhien trónjára üljön, és mindkét országban rend legyen, csak ezért kellett neki. Csak ezért. És Aviendha... Rá nem volt szüksége, cseppet sem, és a lány arról is egyértelműen biztosította, hogy neki sincs szüksége a fiúra. Biztonságban van, amíg nincs mellette. Mindketten biztonságban vannak, ha olyan messze küldi őket magától, amilyen messze csak lehet. A Fényre, ha csak egy pillanatig láthatná őket! Matre is szüksége van, ha Perrin így megmakacsolja magát. Nem értette, Mat hogyan lett hirtelen ilyen megbízható szakértő a csaták és hadjáratok dolgában, de még Bashere is tisztelettel emlegette a fiú javaslatait. Már ami a háborút illette, és nem valami mást.

– Úgy bántak vele, mintha da'tsang lenne – morogta Sulin, és a többi Hajadon is felmordult szavára.

– Tudjuk – mondta Melaine keményen –, nincs becsületük.

– Tényleg nem tesz semmit azok után, amit most elmeséltetek? – kérdezte Deira hitetlenkedve.

A térkép nem mutatta Illiant, a város ahhoz túlságosan is délen volt – az asztalon heverő térképek egyikére sem fért rá a távoli ország –, de Rand keze végigsiklott Murandy felett, és képzeletében továbbvitte, át a Doirloni dombságon, ami épp hogy csak Illian határain belül feküdt. A dombok közt húzódó erődítmények között egyetlen hódító hadsereg sem tudott áttörni. És onnan vagy kétszázötven mérföldre keletre, a Maredói síkságon túl, egy akkora hadsereg, amekkorát azóta nem látott a világ, hogy Tar Valon alatt összegyűltek a nemzetek seregei az aiel háborúban, talán azóta nem volt ilyen sereg, hogy Sasszárny Artur meghódította a világot. Tear, Cairhien és az aielek: mind arra várnak, hogy elfoglalják Illiant. Ha Perrin nem vállalja, hogy vezeti a sereget, majd Mat megteszi. Csak ki ne fussanak az időből. Sosem volt elég ideje.

– Vér és hamu – morogta Davram –, ezt eddig nem mondtad, Melaine. Caraline úrnő és Toram nagyúr a város előtt táboroznak, és velük van Darlin nagyúr is? Nem hinném, hogy véletlenül találkoztak csak össze, épp ebben a pillanatban. Egészen biztos, hogy nem. Bárkié lesz is a hatalom Cairhienben, egy jókora kígyófészket tudhat az ajtajában.

– Hadd táncoljanak az algai'd'siswaik – válaszolta Bael. – A döglött kígyók nem marnak.

Sammael mindig is a védekezésben volt a legjobb. Ezt Lews Therin emlékei közül szedte, még az Árnyék Háborújának idejéből. Két ember egyetlen koponyában. Talán számíthatott volna rá, hogy néha összekeverednek az emlékeik. Vajon Lews Therinnek eszébe jut-e néha, milyen érzés birkát nyírni, tűzifát hasogatni és csirkéket etetni? Valahol halkan, mélyen hallotta, hogy őrjöng, hogy ölhessen, hogy pusztíthasson. A Kitaszítottak említése általában elvette azt a kevés józan eszét is.

– Deira t'Bashere jól beszél – mondta Bael –, most már nem térhetünk le az utunkról addig, amíg el nem pusztítottuk az ellenségeinket, vagy amíg ők el nem pusztítottak minket.

– Én nem egészen így értettem – válaszolta Deira szárazon. – De igazad van. Most már nincs más választásunk. Amíg el nem pusztítottuk az ellenségeinket, vagy amíg ők el nem pusztítottak minket.

Halál, pusztítás és őrület kavargott Rand fejében, miközben a térképet tanulmányozta. Sammael azon nyomban az erődökben terem, ha az ellenség megpróbál betörni. Sammael, egy Kitaszított erejével és a Legendák Korának minden tudásával. Brend nagyúr, ahogy mostanában hívatja magát, a Kilencek Tanácsának egyik tagja. És azok is Brend nagyúrnak hívták, akik nem akarták elismerni, hogy a Kitaszítottak kiszabadultak. De Rand tudta, kicsoda. Lews Therin emlékeivel felvértezve azt is tudta, hogy néz ki Sammael, és ismerte minden gondolatát.

– Mit akar Dyelin Taravin Naean Arawnnal és Elenia Saranddal? – kérdezte Dorindha. – Be kell vallanom, hogy egyáltalán nem értem, miért záratta őket börtönbe.

– Bármit csinál is velük, egy cseppet sem számít – mondta Davram. – Engem az zavar, hogy egyfolytában azoknak az aes sedai-oknak a nyakán lóg.

– Dyelin Taravin egy ostoba bolond – motyogta Melaine –, elhiszi, hogy a car'a'carn meghajolt az Amyrlin Trón akarata előtt. Megfésülködni sem mer azoknak az aes sedai-oknak az engedélye nélkül.

– Félreismered – mondta Deira higgadtan. – Dyelin elég erős ahhoz, hogy elkormányozza Andort. Ezt bebizonyította Aringillben. Persze, hogy hallgat az aes sedai-okra, hiszen csak egy bolond nem venné számításba, amit a nővérek mondanak, de az, hogy meghallgatja őket, nem jelenti azt, hogy mindenben nekik engedelmeskedik.

Újra át kell kutattatni a Dumai Kútjától elhozott szekereket is. A kis kövér fickót ábrázoló angrealnak ott kell lennie valamelyikben. A nővérek közül, akiket nem sikerült elkapnia, egyik sem sejthette, mi az. Nem vihették el, hacsak nem azért, hogy legyen valami kis emléktárgyuk az Újjászületett Sárkánytól. Nem. Ott kellett lennie valamelyik szekéren. Azzal a kezében több, mint méltó ellenfele lehetett bármelyik Kitaszítottnak. Anélkül... Halál, pusztítás és őrület.

Hirtelen eljutott hozzá az, amiről a többiek beszéltek.

– Miről van szó? – kérdezte élesen, és elfordult az elefántcsont berakásos asztaltól.

Meglepett arcok fordultak felé. Jonan, aki eddig álmosan támasztotta az ajtófélfát, sietve kihúzta magát. A csendben guggoló Hajadonok is hirtelen nagyon éberek lettek. Eddig halkan pletykálkodtak maguk között, most pedig már ők is figyelték minden mozdulatát.

Melaine az egyik elefántcsont nyakláncával játszadozott. Davramra és Baelre pillantott, aztán belekezdett, mielőtt még bárki más megszólalhatott volna.

– Kilenc aes sedai lakik az Ezüst Hattyú nevű fogadóban, abban a városrészben, amelyet Davram Bashere újvárosnak hív. – A „fogadót” és a „várost” is érdekes hangsúllyal ejtette ki. Mielőtt átkeltek a Sárkányfalon, ezeket a fogalmakat csak könyvből ismerte. – Bael is, és ő is azt mondják, hogy békén kell hagynunk őket, amíg nem ártanak neked. Azt hiszem, Rand al'Thor, te többet tudsz náluk arról, hogy mennyire érdemes az aes sedai-okban bízni.

– Az én hibám – sóhajtott fel Bashere –, már ha ez hiba. Bár fogalmam sincs róla, Melaine szerint mit kéne tennem. Nyolc nővér érkezett az Ezüst Hattyúba úgy egy hónapja, nem sokkal azután, hogy te elmentél. Néha jár erre rajtuk kívül is egy-két aes sedai, de egyszerre sosincsenek tíznél többen. Maguk közt maradnak, nem okoznak semmi gondot, és nem kérdezgetnek semmiről, legalábbis sem Bael, sem pedig én nem tudunk ilyesmiről. Néhány Piros nővér is járt a városban, kétszer voltak itt. Az Ezüst Hattyúban lakóknak mind van őrzőjük, de ezeknek nincs. Ebből gondoltam, hogy csak Pirosak lehetnek. Ketten vagy hárman jönnek, a Fekete Toronyba tartó férfiak után kérdezősködnek, és egy-két nap múlva eltűnnek. Azt hiszem, nem tudtak meg túl sok hasznosat. A Fekete Torony legalább olyan jól őrzi a titkait, mint egy ostromlott vár. Egyikük sem okozott nagy felzúdulást, és én nem akartam beléjük kötni, ha nem feltétlenül szükséges.

– Nem erre gondoltam – mondta Rand lassan.

Leült a Bashere-ral szemközt álló székbe, és olyan erősen megmarkolta a karfát, hogy belesajdult a keze. Aes sedai-ok gyülekeznek Caemlynben. Aes sedai-ok gyülekeznek Cairhienben. Véletlen egybeesés? Lews Therin hangja, mint valami távoli mennydörgés, halált és árulást károgott. Figyelmeztetnie kéne Taimot. Nem az Ezüst Hattyúban lakó aes sedai-okról – azokról nyilván már ő is tudott; de akkor miért nem említette? – hanem hogy ne engedje a közelükbe az asha'maneket, ne engedje össze őket. Ha Dumai Kútja valami végét jelentette, ez nem jelentheti semmi új kezdetét. Egyre több minden tűnt kicsúszni a kezéből. Minél elkeseredettebben próbálta megmarkolni őket, annál gyorsabban csusszantak tova. Előbb vagy utóbb minden kiesik a kezéből, és apró darabkákra törik. A gondolattól kiszáradt a torka. Thom Merrilin tanítgatta zsonglőrködni egy kicsit, de sosem ment neki túl jól. Pedig most nagyon ügyesen kell zsonglőrködnie. Bárcsak megnedvesíthetné valamivel a torkát.

Észre sem vette, hogy ezt a zárógondolatot hangosan is kimondta, csak mikor Jalani már felpattant, és a szoba másik végében álló asztalkához lépett, amelyen magas, karcsú ezüstkancsó állt. Megtöltötte a díszes ezüstkupát, és mosolyogva odavitte Randnek. Ahogy odaadta, mondott is valamit. Rand először azt hitte, újabb szidásra kell felkészülnie, de a lány csak ennyit szólt.

– Car'a'carn...

Majd visszament a többi Hajadon mellé. Olyan büszkén lépdelt, mintha Dorindhát vagy Deirát leste volna eddig. Somara mutatott valamit jelbeszéddel, mire mindegyik Hajadon arca elvörösödött, és keményen a szájukba kellett harapniuk, hogy ne robbanjon ki belőlük a nevetés. Mindegyik Hajadon, kivéve Jalanit, aki csak elvörösödött.

A borpuncs szilvaízű volt. Randnek eszébe jutott, milyen édesek voltak azok a szilvák, melyek a folyón túli gyümölcsösben teremtek. Gyerekkorában mennyit mászott a szilvafákra! Hátradöntött fejjel felhajtotta az italt. Voltak ugyan szilvafák a Folyóközben is, de nem voltak nagy gyümölcsösök, és semmiképp sem voltak gyümölcsösök valamiféle folyó túlpartján. Tartsd meg magadnak a mocskos emlékeidet, förmedt Lews Therinre. A férfi lágyan felnevetett, és vidáman kuncogott magában.

Bashere a Hajadonokra meredt, majd Baelre és feleségeire pillantott. Mindegyikük olyan mozdulatlan volt, mint egy sziklatömb. Bashere megrázta a fejét. Jól kijött Baellel, de az aielek szokásait egyáltalán nem értette.

– Mivel nekem senki sem hoz egy kupa bort... – mondta, majd felkelt és az asztalhoz lépve töltött magának az italból. Jó nagyot kortyolt belőle, a puncs sötéten csillant őszes bajszán. – Na, ez jólesett ebben a melegben. Taim ezzel az új toborzási móddal láthatóan mindenkit idecsalt, aki követni szeretné az Újjászületett Sárkányt. Egész formás kis hadsereget adott tovább nekem azokból, akikben nincs meg az a képesség, ami az asha'maneknek kell. Mindegyikük tágra nyílt szemekkel mesél arról, hogy a levegőben megjelent lyukakon keresztül mászkáltak, de egyikük sem volt soha a Fekete Toronynak még csak közelében sem. Kipróbálom az ifjú Mat néhány ötletét is.

Rand üres kupájával hessegette el a témát.

– Dyelinről meséljetek. – Ha bármi történne Elayne-nel, a Tavarin házból való Dyelin lenne a trón jogos tulajdonosa, de Rand elég világosan megmondta neki, hogy Elayne-t Caemlynbe hozatja. – Ha azt hiszi, hogy övé lehet az Oroszlános Trón, neki is találok egy vidéki tanyát.

– Hogy megkoronáztatná magát? – kérdezte Deira értetlenül. A férje hangosan felnevetett.

– Nem értem a vízföldiek szokásait – fűzte hozzá Bael –, de azt hiszem, nem ezt tette.

– Sőt, épp az ellenkezőjét! – Davram Randhez lépett a kancsóval, és töltött neki még puncsot. – Néhány túlbuzgó kisebb nemesúr és asszonyság kifizetődőnek vélte, ha távollétedben kikiáltják királynőnek Aringillben. Dyelin úrnő gyors választ adott. Négy napon belül felakasztatta a két leghangosabbat, felségárulás vádjával, amelyet a leányörökös, Elayne Trakand ellen követtek el. Húsz másikat megkorbácsoltatott.

Elégedetten kuncogott. A felesége lesújtóan szipogott egyet. Ő alighanem Aringilltől Caemlynig akasztófákat emelt volna az út mentén.

– Akkor mi volt ez az egész, hogy ő uralná Andort? – kérdezte Rand. – És hogy börtönbe vetette Eleniát és Naeant?

– Ők ketten viszont megpróbálták megkoronáztatni magukat! – Deira szemei dühösen csillogtak, a hangja hideg volt.

Bashere bólintott. Jóval higgadtabb volt, mint a felesége.

– Épp csak három napja. Amint megtudtuk, hogy Colavaere megkoronáztatta magát, és azok a pletykák, hogy elhagytad Cairhient és Tar Valonba tartasz, egyre megalapozottabbnak tűntek. Most, hogy újra megindult a kereskedelem a két város között, annyi galamb repült Cairhienből Caemlynbe, hogy szinte járhattál volna a hátukon. – Letette a kancsót, és visszahevert a hatalmas karosszékbe. – Naean reggel jelentette be az igényét az Oroszlános Trónra. Elenia délben; és napnyugtára Dyelin, Pelivar és Luan már mind a kettőt letartóztatta. Másnap reggel régensnek kiáltották ki Dyelint. Elayne nevében, amíg Elayne meg nem érkezik. Andor nemesi Házainak többsége támogatja Dyelint. Azt hiszem, sokan szeretnék, ha Dyelin maga ülne a trónra, de az aringilli eset után még a legmerészebbek is gondosan ügyelnek arra, mit beszélnek.

Bashere behunyta a fél szemét, és Randre mutatott.

– Téged nem is emlegetnek. Nem tudom, hogy ez jó-e vagy sem, erről valaki nálam bölcsebbet kell megkérdezned.

Deira hűvösen elmosolyodott, és lenézően pislogott.

– Azok a... talpnyalók... akiknek hagytad, hogy a palotában maradjanak, azóta már mind elmenekültek a városból is, úgy tűnik. Néhányan Andorból is kifutottak, ha hihetünk a pletykáknak. Tudnod kell róla, hogy mind vagy Naeant, vagy Eleniát támogatták.

Rand óvatosan tette le a teli serleget a széke mellé. Csak azért hagyta, hogy Lir és Arymilla és a hozzájuk hasonlók Caemlynben maradjanak, mert ezzel akarta rábírni Dyelint és az őt támogatókat, hogy együttműködjenek vele. Soha nem bízta volna Andort egy Lir nagyúrhoz hasonló alakra. Idővel, és ha Elayne visszatér, talán minden rendbe jön. De a dolgok egyre gyorsabban és gyorsabban történtek, egyre gyorsabban örvénylettek ki az ujjai közül. Egy pár dolgot azért még kézben tartott.

– Fedwin, itt egy asha'man – mondta. – Szükség esetén vele üzenhettek nekem Cairhienbe.

Melaine-re meredt, aki tettetett érdektelenséggel nézett vissza rá. Deira úgy tanulmányozta Fedwint, mintha egy döglött patkányt látna, amit valami túlbuzgó vadászkutya hagyott a kedvenc szőnyegén. Davram és Bael megértőbbek voltak, Fedwin peckesebben állta a tekintetüket.

– Nem akarom, hogy rajtatok kívül bárki is megtudja, hogy kicsoda – folyatta Rand. – Senki. Ezért nem viseli a fekete kabátot. Még két asha'mant hagyok a városban, egyet Semaradrid úrnál, egyet pedig Weiramon nagyúrnál. Szükségük lesz rájuk, mikor a Doirloni dombságban szembekerülnek Sammaellel. Nekem egyelőre még Cairhienben kell elrendeznem a dolgokat, úgy tűnik.

És talán Andorban is.

– Ez azt jelenti, hogy végre harcba küldöd a lándzsákat? – kérdezte Bael. – Még ma éjjel kiadod a parancsot?

Rand bólintott, és Bashere hangosan felkacagott.

– Nos, erre valami rendes bort kell inni. Mármint kéne, ha nem lenne olyan átkozott meleg, hogy az ember vére megalvad az ereiben! – A nevetés fintorba váltott. – Vér és hamu, bárcsak én is mehetnék! Bár gondolom, Caemlynt megtartanom az Újjászületett Sárkánynak, az is épp elég lesz.

– Mindig ott akarsz lenni, ahol a csupasz acél dönt, drága férjem – mondta Deira kedvesen.

– Az ötödrész – vetette fel Bael. – Megkapjuk az ötödrészt Illianban, ha Sammael elbukott?

Aiel szokás szerint a győztesek minden érték ötödét elvitték a fegyverrel bevett városokból. Rand nem engedte, hogy Caemlynben érvényt szerezzenek a hagyománynak: nem akart egy kifosztott várost adni Elayne-nek.

– Megkapjátok az ötödrészt – ígérte Rand, de nem Sammaelre vagy Illianra gondolt. Hozd meg Elayne-t minél hamarabb, Mat! Lews Therin őrült kacaján keresztül is csak ez töltötte el. Hozd meg minél hamarabb, mert különben rám omlik Andor és Cairhien is!

Nyolcadik fejezet

A fődísz

– Holnap meg kell állnunk! – Egwene óvatosan csúszott arrébb összecsukható székén, a szék néha akkor is összecsukódott, ha nem akarta. – Bryne nagyúr szerint a hadseregnek fogytán az élelme. A mi táborunkban pedig minden fogytán van.

Két magas, vaskos gyertya égett előtte az asztalon. Az asztalt is össze lehetett csukni, hogy könnyebb legyen elpakolni, de azért jóval stabilabb volt, mint a szék. A fogadószobájául kijelölt sátorban a két gyertya mellett egy olajlámpás is világított, a sátor középső tartórúdjának is kis híján a tetejéről lógott. A halványsárga fény táncolva, libegve világította be a szerény, foltozott vászonfalakat. Az egész messze nem emlékeztetett az Amyrlin Trón tar valoni szobáira, de Egwene-t ez egyáltalán nem zavarta. Ami azt illeti, ő sem volt mindig olyan magabiztos és határozott, mint amilyenek az amyrlinek szoktak lenni. Nagyon jól tudta, hogy az idegenek többsége még a hétcsíkos stóla láttán is csak nehezen hinné el, hogy ő az amyrlin. De még akkor is nagy az esély, hogy azt hinnék, csak valami nagyon ostoba tréfát próbál űzni velük. Történtek már különös dolgok a Torony fennállása óta – Siuan elég sokat mesélt a titkos részletekről is –, de egy olyan különös amyrlin nem volt még, mint ő.

– Négy vagy öt nap sokkal jobb lenne – zsörtölődött Sheriam, miközben az ölében heverő papírokat böngészte át. Kicsit testes asszony volt, magas arccsonttal és enyhén ferde vágású zöld szemekkel. Sötétzöld lovaglóruhájában olyan elegánsnak és parancsolónak tűnt, mintha ő uralná a terepet, annak ellenére, hogy egy alacsony kis zsámolykán kuporgott az asztal előtt. Ha kicserélnék a krónikaőri keskeny kék stóláját az amyrlinére, mindenki elhitte volna, hogy joggal viseli. Néha úgy tűnt, mintha Sheriam maga is összekeverné, melyik stólát viseli. – Vagy talán ha még hosszabb időre letáboroznánk. Abból nem lehet baj, ha feltöltjük a készleteinket.

Siuan, aki a másik zsámolyon ücsörgött, alig láthatóan megrázta a fejét, de Egwene-nek nem kellett látnia, hogy tudja, mi a helyes.

– Egy nap.

Lehet, hogy még csak tizennyolc éves, és nincs meg benne egy amyrlin fenségessége, de megvolt a magához való esze. A legtöbb nővér két kézzel kapna az alkalmon, hogy végre megállnak – ami azt illeti, a legtöbb Ülnök is –, de ha egyszer letelepednek, talán soha többet nem lehet indulásra bírni őket. Sheriam szólni próbált.

– Egy nap, lányom – mondta Egwene határozottan.

Bármit gondolt is Sheriam, a valóságban Sheriam Bayanar volt a Krónikaőr, és Egwene al'Vere az amyrlin. Bárcsak ő is ráébredne végre! És a Torony Csarnoka. Ők még Sheriamnál is makacsabbak voltak. Legszívesebben törve-zúzva mutatta volna ki az indulatait, de az elmúlt másfél hónapban már épp elég alaposan megtanulta, hogy ennél sokkal nagyobb provokációkra is mosolyogva, lágy hangon válaszoljon.

– Ha tovább maradnánk, lepusztítanánk az egész vidéket. Nem akarom, hogy az itteniek éhezzenek miattunk. Másrészről pedig ha túl sokat veszünk el tőlük, még ha jól megfizetjük is, egyre több gondunk lesz velük.

– Elrabolnák a nyájainkat és a csordáinkat, és meglopnák a készleteinket – suttogta Siuan. Szürke nadrágszoknyáját nézegette, nem nézett egyikükre sem, mintha csak magában beszélne. – Éjszakánként megtámadnák az őreinket, és felgyújtanának mindent, amit csak tudnak. Rossz ötlet. Az éhes emberek pillanatok alatt elkeseredett csürhévé válnak.

Bryne nagyúr is épp ezeket az okokat sorolta fel Egwene-nek, majdnem ugyanezekkel a szavakkal.

A lánghajú asszony éles pillantással jutalmazta Siuan közbevetését. A legtöbb nővér nem tudta, mit kezdjen Siuannal. Talán az ő arcát ismerték a legtöbben a táborban. Elég fiatalnak tűnt ahhoz, hogy egy beavatott vagy egy novícia ruháját viselhesse. Ez az elcsendesítés egyik mellékhatása volt, bár nem sokan tudtak róla. Siuan egy lépést sem tehetett meg anélkül, hogy a nővérek ne bámultak volna a képébe. Nemrég még ő volt az amyrlin, de letaszították és örökre elvágták a saidartól, majd Meggyógyították és régi képességeinek legalább egy részét visszakapta, holott mindenki tudta, hogy ez lehetetlen. A legtöbben örömmel üdvözölték újra a soraik között, egyrészt, mert ismerték, másrészt, mert gyógyulása minden nővérnek reményt adott, hogy az elcsendesítés, amit az aes sedai-ok a halálnál is rosszabbnak véltek, nem visszafordíthatatlan. De nagyon sokan leereszkedően vagy langyos nemtetszéssel kezelték, mert őt okolták a Torony megosztottsága miatt.

Sheriam azok közé tartozott, akik úgy vélték, Siuan megtaníthatná az új amyrlint a viselkedés szabályaira, és mindarra, amire egy amyrlinnek szüksége lehet, bármennyire rossz képet vág is a dologhoz, és meg nem szólalna magától, csak ha külön kérik. Hiába Gyógyították meg, többé nem ő volt az amyrlin és az Egyetlen Hatalomban sem volt olyan erős, mint egykor volt. Az aes sedai-ok szerint nem volt kegyetlenség az új amyrlin mellé rendelni. Ami elmúlt, elmúlt, ami most van, az van, és el kell fogadni. Minden más csak szenvedést hozhat. Az aes sedai-ok általában nagyon nehezen fogadták el a változást, de ha egyszer mégis megtették, akkor úgy tűnt nekik, mintha a világ kezdetétől úgy lett volna, ahogy most van.

– Egy nap, Anya, ahogy mondod.

Sheriam sóhajtva mondta ki a szavakat, és meghajtotta a fejét Egwene előtt. A lány tudta, hogy nem a beleegyezés jeléül hajolt meg Sheriam, hanem hogy elrejtse az elégedetlen kis fintort, melyet Egwene makacssága miatt vágott. El kellett viselnie a fintort, ha beleegyezés követte. Nem nagyon volt más választása, mint hogy elviselje.

Siuan is meghajolt. Ő egy gúnyos kis mosolyt rejtett el. Bármelyik nővért kijelölhették bármilyen feladatra, de a társadalmi ranglétra elég merev volt az aes sedai-oknál, és Siuan jóval lejjebb állt rajta, mint akár csak egy éve. Ez volt az egyik oka a mosolyra.

Siuan ölében legalább annyi papír hevert, mint Sheriaméban, vagy mint Egwene előtt az asztalon. Jelentések. Mindenről. A gyertyák számáról éppúgy, mint arról, hogy hány zsák bab maradt, vagy milyen állapotban vannak az aes sedai táborban a lovak. És ugyanezek a jelentések Bryne nagyúr táboráról is. A hadsereg az aes sedai-ok tábora körül verte fel saját táborát. A katonák gyűrűje talán húsz lépésnyire volt a nővérektől, de a legtöbben úgy viselkedtek, mintha a sereg több mérföldre lenne tőlük. Meglepő módon Bryne nagyúr is legalább annyira örült ennek a megosztottságnak, mint a nővérek. Az aes sedai-ok nem akarták, hogy a sátraik között kószáljanak a katonák. Úgy gondolták, mindegyik mosdatlan, írástudatlan gazember, enyves kezű tolvaj – és a katonák legalább ilyen határozottan tiltakoztak az ellen, hogy aes sedai-ok járkáljanak a táborukban, bár nagyon bölcsen titokban tartották, hogy mi is a nővérekkel a bajuk. Tar Valon felé meneteltek, hogy megdöntsék a bitorló Elaida uralmát, és Egwene-t tegyék meg az igazi amyrlinnek, de a seregben a legtöbb férfi mégis kényelmetlenül érezte magát az aes sedai-ok közelében. És a legtöbb asszony is osztotta zavarukat.

Sheriam, mint az amyrlin Krónikaőre, szívesen levette volna Egwene válláról ezeknek a jelentéktelen dolgoknak a terhét. Épp elégszer mondta már, és részletesen el is magyarázta, hogy ezek az ügyek milyen jelentéktelenek, és hogy az amyrlinnek nem kellene ilyen hétköznapi apróságokkal törődnie. Siuan viszont azt tartotta, hogy egy jó amyrlin ezekre is figyelmet fordít. Ezzel nem teszi a jelentéseket készítő nővérek és írnokok munkáját feleslegessé, hanem csak ellenőrzi, hogy minden rendben van-e. Egwene így pontosan tudta, mi történik és mit kell tennie, még mielőtt valaki kétségbeesetten rohant hozzá, mert már válságosra fordult a helyzet. Érezni kell, hogy fúj a szél, mondta ilyenkor Siuan. Hetekig tartott, míg Egwene elérte, hogy valóban megkaphassa ezeket a jelentéseket, és biztos volt benne, hogy ha átengedné őket Sheriamnak, soha többé nem tudna meg semmit arról, ami a táborban folyik, csak mikor már elsimították a gondokat. Már ha egyáltalán tájékoztatnák.

Csend borult a sátorra, ahogy mind a hárman a következő papírlap fölé hajoltak.

Nem voltak egyedül. Chesa a sátor egyik sarkában üldögélt egy párnán.

– Ez a kevés fény nagyon rontja a szemet – morogta magában, és közelebb emelte Egwene egyik selyemharisnyáját, amelyet épp elszántan foltozott. – Sosem rontanám ilyen sötétben olvasással a szemem.

Egwene csillogó szemű, vidám mosolyú, tömzsi kis szobalánya mindig úgy próbálta meg álcázni az amyrlinnek szánt tanácsait, mintha csak magában beszélne. Néha úgy tűnt, mintha nem alig két hónapja lenne Egwene szolgálatában, hanem húsz éve, és mintha nem csak kétszer olyan idős lenne, mint a lány, hanem a nagyanyjánál is vénebb. Egwene úgy gondolta, most este leginkább azért morog olyan sokat, mert zavarja a csend. A táborban nagy volt a feszültség, mióta Logain megszökött. A férfi tudott fókuszálni, de leárnyékolták és őrök vigyáztak rá – mégis köddé vált. Mindenki azon töprengett, vajon hogy szökött el, hol lehet, és mit fog most csinálni. Egwene még a többieknél is jobban kívánta, bárcsak tudná, Logain Ablar hova ment.

Sheriam hangosan lecsapta a kezében tartott papírokat, és dühösen Chesára nézett. Nem értette, Egwene hogyan engedheti, hogy a szobalánya is jelen legyen ezeken a megbeszéléseken, és azt még kevésbé fogta fel, hogy miért nem inti csendre, mikor ilyesmivel zavarja meg őket. Talán sosem jutott az eszébe, hogy Chesa jelenléte és ostoba közbeszólásai nem egyszer annyira kihozták a sodrából, hogy Egwene könnyebben keresztülvihette saját elképzeléseit, vagy kisebb ellenállásra kellett számítania, ha nem akarta elfogadni Sheriam egyik tanácsát, esetleg késleltetni akart egy, a Krónikaőr szerint halaszthatatlan döntést. Chesa még annyira sem sejtette, hogy miért van itt, mint Sheriam. Bocsánatkérően rámosolygott a Krónikaőrre, majd motyogva tovább foltozta Egwene harisnyáit.

– Ha folytatjuk, Anya – mondta Sheriam hűvösen –, talán hajnalra végzünk ezzel a kupaccal.

Egwene már egy újabb papírt tartott a kezében. Megdörzsölte a halántékát. Chesának igaza lehetett a kevés fénnyel kapcsolatban. Megint fájni kezdett a feje. De persze az is lehet, hogy nem a fény fájdította meg, hanem a jelentés, amelyet épp olvasott. Arról volt benne szó, hogy mennyi pénzük maradt. A mesékben sosem kellett azt számolgatni, a hősök miből fizetik ki a hadsereget. A jelentéshez két Ülnök jegyzeteit is hozzácsatolták. Romanda és Lelaine azt javasolták, hogy a katonák zsoldját ritkábban fizessék ki, és persze, hogy kevesebbet adjanak nekik. Ez legalább annyival több volt egyszerű javaslatnál, mint amennyivel Romanda és Lelaine több volt a Csarnok egyszerű Ülnökénél. A legtöbb Ülnök azt csinálta, amit ezek ketten mondtak nekik. Még szerencse, hogy nem az összes Ülnök. Bár Egwene így is csak egyetlenegyben bízhatott meg úgy ahogy, és Delana sem követte mindig az ő tanácsait. Romanda és Lelaine ritkán értett egyet bármiben is, de rosszabbat nem is választhattak volna. A katonák némelyike ugyan esküt tett, hogy elkergeti Elaidát, de a többségük mégiscsak a pénzért követte őket, és talán a fosztogatás reményében.

– A katonákat éppúgy ki kell fizetni, mint eddig – mondta Egwene, és összegyűrte a két jelentést. Nem hagyja, hogy a hadserege felbomoljon, és azt sem hagyja, hogy a katonák fosztogatásból pótolják a zsoldot.

– Ahogy kívánod, Anya. – Sheriam tekintete elégedetten csillogott.

Nyilván tudta, miféle nehézségekbe ütközik a dolog – bárki, aki azt hitte, hogy az asszony nem venné fel a versenyt a legokosabb férfiakkal, csúnyán ráfázott volna –, de neki is voltak hibái. Ha Romanda vagy Lelaine azt mondták, hogy reggel van, Sheriam akkor is azt mondja, hogy este, ha látja, hogy nincs igaza. Régebben neki is legalább olyan nagy befolyása volt a Csarnok Ülnökeire, mint nekik, de Romanda és Lelaine összefogtak ellene. Persze az ellenkezője is igaz volt: azok ketten gondolkozás nélkül mindenben Sheriam ellen szavaztak. Néha ez az ellentét kifejezetten jól jött Egwene-nek.

A lány ingerülten dobolt az ujjaival az asztalon, de ahogy észrevette, mit csinál, abba is hagyta. A pénzt elő kell teremtenie – valahonnan, valahogy –, de Sheriam ne lássa, hogy ez ekkora gondot okoz neki.

– Be fog válni az új nő – motyogta Chesa, tűvel a kezében –, a teariek persze nagyon beképzeltek, de Selame tudja, mire van szüksége egy ilyen finom úrhölgynek. Merivel ketten pedig hamar letörjük a szarvát.

Sheriam ingerülten forgatta a szemét.

Egwene elmosolyodott magában. Egwene al'Vere, három szolgálólánnyal. Majdnem olyan hihetetlen, mint a hétcsíkos stóla a vállán. De a mosoly csak egy pillanatra maradt. A szolgálólányoknak is kellett fizetni. Harmincezer katona zsoldjához képest ugyan elenyészően keveset, és hát az amyrlin nem moshatta a tulajdon fehérneműjét, és nem foltozhatta maga a ruháit, de neki bőven elég lett volna Chesa. Alig egy hete azonban Romanda úgy döntött, hogy az amyrlin nem érheti be egy szolgával, és az egyik faluban meghúzódó menekültek közül kiválasztotta Merit. Nehogy lemaradjon, Lelaine még aznap előállt Selame-mel. Mielőtt Egwene-nek szóltak volna, a két új szolgálólányt már be is költöztették Chesa aprócska sátrába.

Az egész elképzelés nem tetszett neki: három szolgálólány, miközben arra sincs pénzük, hogy félútig kifizessék a Tar Valon alá tartó sereget, és ráadásul még csak nem is szóltak, hogy Chesa mellé kerestek még két nőt! És a tetejébe volt még egy szolgálólánya, bár az nem kapott egy petákot sem. Legalábbis mindenki azt hitte, hogy Marigan is az amyrlin szolgálólánya.

Az asztal lapja alatt érezte a kis övtarsolyt, érezte a benne lapuló karkötőt. Többet kellett volna hordania, ez lett volna a kötelessége. Az ölébe ejtette a kezét, kihúzta a karkötőt, és rácsúsztatta a csuklójára. A vékony ezüstkarika ügyes kis zárját nem lehetett észrevenni, ha egyszer összecsukta. Az Egyetlen Hatalom segítségével készítették, és könnyedén Egwene karjára simult. A lány legszívesebben azon nyomban újra letépte volna.

Érzelmek áramlottak az agyának egyik rejtett zugába, érzelmek és valamiféle tudatosság kis csomagja. Ő legalábbis mindig így érezte. Bár ez az egész nem csak érzéki csalódás volt, vagy képzelődés. A karkötő egy a'dam egyik fele volt, és szorosan összekötötte azzal a nővel, aki a másik felét viselte, és aki az ezüst nyakláncot sosem tudta volna magától leszedni a tulajdon nyakáról. A saidar megérintése nélkül is tökéletes kört alakítottak, és a karkötő segítségével mindig Egwene uralta a párost. „Marigan” már aludt, a lába sajgott az egész napos gyalogolástól és az előző hetek menetelésétől, de még álmában is a félelem áradt a legerősebben Egwene felé az a'damen át. Még a gyűlölet is csak néha közelítette meg a félelem erejét. Egwene nem szerette hordani az a'damet, zavarta a másik folyamatos rettegése, azonkívül ő is épp eleget hordta az a'dam másik felét, a nyakláncot, a seanchanok fogságában. És a tetejébe pontosan tudta, ki az az asszony a lánc másik végén. Egyetlen gondolatával sem akart azonosulni.

A táborban csak hárman tudták, hogy Moghedien fogoly, és hogy itt, az aes sedai-ok között őrzik. Ha kiderülne, Moghedient pillanatokon belül bíróság elé állítanák, elcsendesítenék és kivégeznék. Ha kiderülne, Egwene is alighanem hamarosan követné a példáját, és Siuan és Leane is. Ők ismerték még „Marigan” titkát. A legjobb esetben is elvennék tőle a stólát.

Ugyanakkor bármilyen igazságos lenne is, ha elvennék tőle a stólát, és elcsendesítenék, nagyon valószínűtlen, hogy így döntenének. Azt tanították neki, hogy a legbölcsebb aes sedai-ok közül választják ki az amyrlint, de most már tudta, hogy ez nem egészen van így. Az amyrlin megválasztása közül legalább annyi áskálódás és ígérgetés volt, mint Folyóközben a polgármester-választásokon. Ugyan Emondmezőn senki sem mert volna indulni Egwene apja ellen, de hallotta, hogyan mennek ezek a dolgok Tarenrévben és Lovasdon. Siuan csak azért lett amyrlin, mert előtte három amyrlin is a választását követő két éven belül meghalt. A Csarnok egészséges, fiatal nőt akart a Torony élére. Legalább olyan udvariatlanság volt egy nővért a koráról kérdezni, mint pofon vágni, de Egwene lassan kezdte felmérni, milyen sokáig éltek az aes sedai-ok. Ritkán választottak Ülnöknek valakit, aki nem viselte már legalább hetven vagy nyolcvan éve a kendőt, és az amyrlineknél még hosszabb időt vártak el. Még sokkal hosszabbat. Mikor hát a Csarnok nem tudott döntésre jutni négy olyan jelölt között, akik még csak ötven éve nyerték el a kendőjüket, és Sealne Herimon a Fehér ajahból felvetette egy olyan nő nevét, aki még csak tíz éve kapta meg a kendőt, legalább annyira a kimerültség döntött Siuan javára, mint az, hogy mindenki tudta, milyen ügyes vezető és milyen jól intézi a bonyolult és az unalmas ügyeket egyaránt.

És Egwene al'Vere, aki a legtöbbjük szerint örülhetne, hogy ilyen fiatalon egyáltalán a novíciaságig vitte, nem kellene, hogy magasabbra törjön. Ő csak egy könnyen irányítható dísz, egy gyerek, aki ugyanabban a faluban nőtt fel, mint Rand al'Thor. Ennek a ténynek alighanem óriási szerepe volt a megválasztásában. Nem vennék vissza tőle a stólát, de még azt a kevés kis önálló hatalmát is elvennék tőle, amit nagy nehezen megszerzett. Romanda, Lelaine és Sheriam alighanem összeverekednének azon, hogy melyiküknek kellene a nyakánál fogva irányítani.

– Ez éppolyan, mint az a karkötő, amelyet Elayne hordott. – Sheriam ölében zizegve gyűrődtek össze a papírok, ahogy az asszony közelebb hajolt, hogy jól lássa Egwene karkötőjét. – És Nynaeve. Azt hiszem, közösen hordták.

Egwene összerezzent. Figyelmetlen volt.

– Ez ugyanaz a karkötő. Nekem adták emlékbe, mikor elmentek. – Megigazította a csuklóján a vékony ezüstpántot, és hirtelen beléhasított a szégyenkezés. A saját szégyene. A karkötőn látszott, hogy kisebb darabokból áll, de olyan ügyesen volt megformálva, hogy nem lehetett elkülöníteni az egyes láncszemeket. Alig gondolt Elayne-re és Nynaeve-re, mióta elindultak Ebou Darba. Talán vissza kellene őket hívnia onnan. Nem haladtak jól a kutatással, bár tagadták, hogy így lenne. De ha megtalálnák, amit kerestek...

Sheriam elégedetlennek tűnt. Hogy a karkötő miatt az, vagy sem, Egwene nem tudta volna megmondani. Nem volna szabad hagynia, hogy Sheriam túl sokat gondolkozzon a nyakláncon: ha véletlenül ráébredne, hogy „Marigan” ezüst nyaklánca épp a karkötő nagyobb mása, igencsak kínos kérdésekkel kéne szembenéznie.

Egwene felállt, lesimította a szoknyáját, és megkerülte az asztalt. Siuan elég sok érdekes információt mesélt el neki aznap, és az egyiknek most nagy hasznát láthatja. Nem csak neki voltak titkai. Sheriam megdöbbenve nézett föl rá, mikor Egwene olyan közel lépett hozzá, hogy a másik nő nem állhatott fel.

– Leányom, most tudtam meg, hogy pár nappal azután, hogy Siuan és Leane Salidarba érkeztek, tíz nővér hagyta el a falut, a Kéket kivéve minden ajahból kettő. Hova mentek és miért?

Sheriam szeme egy pillanatra összeszűkült, de úgy viselte a nyugalmat, mint valami kényelmes ruhát.

– Anya, sajnos nem emlékszem minden...

– Ne beszélj mellé, Sheriam! – Egwene még közelebb lépett, majdnem összeért a térdük. – És ne is hallgass el semmit előlem! Az igazat akarom hallani.

Sheriam összeráncolta sima homlokát.

– Anya, még ha tudnám is, nem terhelhetlek minden apró-cseprő...

– Az igazat, Sheriam. A teljes igazat! Az egész Csarnok előtt kell megkérdeznem, miért nem válaszol nekem a Krónikaőr, ha kérdezem? Meg fogom tudni, miről volt szó. Vagy így, vagy úgy, de meg fogom tudni.

Sheriam össze-vissza forgatta a tekintetét, mintha csak kiutat keresne. A pillantása a kuporogva varrogató Chesára esett, és majdnem felsóhajtott megkönnyebbülésében.

– Anya, majd holnap, ha magunk leszünk, mindent el fogok neked magyarázni, megígérem. De előtte beszélnem kell pár nővérrel.

Hogy kitalálhassák, Sheriam milyen mesét ad majd be neki.

– Chesa – mondta Egwene –, kérlek, várj rám odakinn.

Bármennyire is úgy tűnt, hogy a nő csak a kézimunkát figyeli, egy pillanat alatt felpattant, és kiszaladt a sátorból. Ha az aes sedai-ok veszekedtek, egyetlen józan ember sem maradt szívesen a környéken.

– Nos, leányom – mondta Egwene –, az igazat. Mindent, amit csak tudsz.

Sheriam Siuanra pillantott, mire Egwene gyorsan hozzátette.

– Minden köztünk marad.

Sheriam vonakodva megigazította a szoknyáját. Szinte úgy tűnt, zavarában rendezgeti. Nem mert Egwene szemébe nézni, talán még most is azon gondolkozott, mit hallgathatna el. De a Három Eskü megkötötte a kezét. Nem hazudhatott, és bármit gondolt is Egwene valódi helyéről, nyíltan szembeszegülni az amyrlinnel egészen más volt, mint a tudta nélkül cselekedni. Még Romanda is megadta neki a kellő tiszteletet, bár néha csak hajszálon múlott a dolog.

Sheriam mély levegőt vett, majd az ölébe tette a kezét. Nem nézett fel Egwene-re, közömbösen kezdett beszélni.

– Mikor megtudtuk, hogy a Piros ajah ültette Logain fejébe, hogy ő az Újjászületett Sárkány, úgy éreztük, tennünk kell valamit.

A „mi” alighanem arra a kisebb csapat nővérre utalt, akik Sheriamot követték. Carlinya és Beonin majdnem olyan nagy befolyással rendelkezett, mint a legtöbb Ülnök, még ha nem is voltak a Csarnok tagjai.

– Elaida parancsot küldött minden nővérnek, hogy haladéktalanul térjen vissza a Fehér Toronyba, így hát kiválasztottunk tíz nővért, akik késlekedés nélkül teljesítették a kérését. Most már mindegyiküknek Tar Valonban kell lennie. Csendben megértetik az ottaniakkal, mit tettek a Pirosak Logainnel. Még... – egy pillanatra habozott, aztán sietve befejezte: – Még a Csarnok sem tud róluk.

Egwene hátralépett, és a halántékát masszírozta gyengéden. Csendben megértetik. Annak reményében, hogy Elaida ellen fordulnak. Nem éppen rossz terv; talán még működhet is. Talán évekig is eltart, amíg működik. De persze a legtöbb nővérnek annál jobb, minél hosszabb ideig nem kell semmit sem csinálniuk. Ha van elég idejük, talán meg tudják győzni az egész világot arról, hogy a Fehér Torony valójában nem is szakadt ketté. Volt már rá példa, hogy több pártra szakadt a Torony, még ha csak páran tudtak is erről. Talán, ha lesz elég idejük, azt is el tudják intézni, hogy úgy tűnjön, mintha most sem lett volna veszélyben a Torony egysége.

– De miért titkoltátok el a Csarnok elől, Sheriam? Csak nem hitted azt, hogy bárki elárulná a terveiteket Elaidának?

A nővérek nagyobbik része még mindig gyanakodva nézett a többiekre, és Elaida kémeit sejtette bennük. Meg még ki tudja, mi mást.

– Anya, ha bármelyik nővér is ellenzett volna egy ilyen tervet, az nem választatta volna meg magát Ülnöknek. Az már rég itt hagyott volna minket. – Sheriam még mindig nem nyugodott meg, de most felvette azt a türelmes, kioktató hangnemet, amellyel érzése szerint a legjobban hathatott Egwene-re. Bár általában ilyenkor inkább témát váltott, ha tehette. – Ez a folyamatos gyanakvás a legrosszabb, amivel jelenleg szembe kell néznünk. Senki nem bízik a másikban. Ha rájönnénk, hogyan oldhatnánk fel...

– A Fekete ajah – szakította félbe Siuan halkan. – Attól féltek úgy, mintha mérges kígyó mászott volna a szoknyátok alá. Ki mondhatná meg biztosan, ki tagja a Feketének, és hogy egy Fekete nővér mit csinálna ilyen helyzetben?

Sheriam tekintete rávillant Siuanra, de szinte azonnal elhagyta az ereje. Avagy jobban mondva az egyik feszültség helyét átvette a másik. Egwene-re nézett, és bólintott. Savanyú arckifejezése világosan elárulta, hogy szíve szerint másra terelte volna a szót, ha nem érzi, hogy Egwene keményen rápirít ezért. A táborban a legtöbb aes sedai most már elhitte, hogy létezik a Fekete ajah, de háromezer éven át folyamatosan tagadták, hogy ez lehetséges lenne, és nehéz volt elfogadni a dolgot. A legtöbben nem szerettek erről beszélni, akármit gondoltak is.

– A kérdés, Anya – folytatta Siuan –, az, hogy mi történik, majd ha a Csarnok tudomást szerez a dologról.

Mintha ismét csak magában beszélne.

– Nem hinném, hogy bármelyik Ülnök szívesen venné, hogy azért nem tájékoztatták erről az egészről, mert azt hitték, hogy esetleg Elaida oldalán áll. Ami pedig azt a feltételezést illeti, hogy talán a Fekete ajah tagja lenne... Igen, azt hiszem, a többség igencsak ingerült lesz.

Sheriam elsápadt egy kicsit. Kész csoda volt, hogy nem lett halottfehér. Az „ingerült” egyáltalán nem írta le a nővérek várható reakcióját. Igen, ha ez kiderül, Sheriamnak súlyosabb dolgokkal kell szembenéznie, mint pár ingerült nővér.

Most kellett volna kihasználnia az előnyét, de újabb kérdés merült fel Egwene-ben. Ha Sheriam és a társai küldtek pár... Hogy is kéne hívni az ilyet? Nem kémnek. Talán inkább vadászmenyétnek, amiket a falban bujkáló patkányok után eresztenek. Ha Sheriam küldött pár vadászmenyétet a Fehér Toronyba, nem lehet, hogy...?

Az agya zugában tárolt érzelemcsomagon átsütő hirtelen, szúró fájdalom minden mást elfeledtetett vele. Ha közvetlenül ő érezte volna, talán el is ájul. Így csak kiguvadt a szeme fájdalmában. Egy fókuszálni képes férfi hozzáért a Moghedien nyakában lévő lánchoz! Ebbe a körbe pedig egyetlen férfit sem lehetett bevonni. Fájdalom, és még valami, amit Moghedientől sosem érzett: remény. Aztán hirtelen mindennek vége volt, többé nem érezte a másik nő közelségét és érzéseit. A nyakláncot levették.

– Most... szükségem lenne egy kis friss levegőre – nyögte ki nagy nehezen. Sheriam is felállt, és Siuan is, de intett nekik, hogy maradjanak.

– Nem, jobb szeretnék egyedül lenni – tette hozzá sietve. – Siuan, szedj ki mindent Sheriamból a vadászmenyétekről! Akarom mondani, a tíz nővérről.

Döbbenten meredtek rá, de a Fénynek hála, egyik sem követte, ahogy leakasztotta a lámpást az oszlopról, és kirohant az éjszakába.

Az amyrlinnek nem illett volna végigszaladnia a táboron, de most majdnem futott, nadrágszoknyáját megemelte kissé, hogy még gyorsabban tudjon menni. A felhőtlen égen fényesen ragyogott a hold, hosszú, sötét árnyakat vetett a sátrak és szekerek közé. A legtöbben már rég aludtak, de néhány helyen tábortüzek égtek. Pár őrző még ébren volt, és talán egy-két szolga is. Túl sokan látnák, ha szaladna. Arra volt a legkevésbé szüksége, hogy valaki felajánlja a segítségét. Rájött, hogy kapkodva veszi a levegőt, bár inkább az ijedtségtől, mint a kimerültségtől.

Bedugta a fejét és a lámpát „Marigan” apró sátracskájába. A sátor üres volt. A földön heverő takarók össze-vissza voltak dobálva, mintha valaki sietősen ugrott volna ki az ágyból.

És mi lett volna, ha még mindig itt van? – kérdezte magától. Úgy, hogy nincs rajta a nyaklánc, de talán még itt van az is, aki kiszabadította? Kirázta a hideg. Lassan kilépett a kunyhóból. Moghediennek minden oka megvolt rá, hogy gyűlölje. Nagyon személyes okai, és az egyetlen nővér, aki elég erős lett volna ahhoz, hogy szembeszálljon a Kitaszítottal, már ha éppen tudott fókuszálni, Ebou Darban volt. Moghedien feltűnés nélkül megölhette volna Egwene-t. Még ha az egyik aes sedai megérezte volna, hogy fókuszálnak, abban sem lett volna semmi rendkívüli. Vagy ami még rosszabb, Moghedien nem ölte volna meg. És senki nem tudott volna meg semmit, amíg csak el nem tűntek mind a ketten.

– Anya – futott oda aggódva Chesa –, nem kéne kinn lennie éjszaka. Az éjszakai levegő nem tesz jót anyámnak. Ha Marigannel akart volna beszélni, szívesen odavittem volna hozzá.

Egwene majdnem felkiáltott. Nem vette észre, hogy Chesa követi. A legközelebbi tüzeknél ülőket figyelte. A társaság kedvéért gyűltek össze, nem a tűz melege vonzotta őket ebben az istentelen hőségben. Messze voltak tőle, de akár láthatták is, hogy ki látogatta meg „Marigan” sátrát. Aligha volt sok látogatója. Azok sem férfiak. Egy férfire talán emlékezni fognak.

– Azt hiszem, Marigan megszökött, Chesa.

– Nocsak, az az arcátlan némber! – kiáltott fel Chesa. – Mindig is mondtam, hogy ellenszenves szája van, és sunyi tekintete. Csak így eltűnik, mint egy tolvaj, azok után, hogy anyám befogadta! Ha Anya nem lenne, az út szélén halt volna éhen! Micsoda hálátlanság!

Elkísérte Egwene-t a sátráig, egész úton a gonoszságról sápítozott, különösen „Marigan” hálátlanságáról, és arról, hogy az ilyenekkel hogyan kéne elbánni, ami hol az volt, hogy az ilyet addig kéne kergetni, amíg csak össze nem esik, hol az, hogy ki kellett volna dobni, még mielőtt elszökik. Arról sem feledkezett el, hogy többször figyelmeztesse Egwene-t, ellenőrizze, megvannak-e még az ékszerei.

Egwene szinte nem is hallotta. Az agya lázasan járt. Nem lehetett Logain, vagy mégis? Nem tudhatott Moghedienről, és nem is jöhetett vissza megmenteni. Tényleg nem? Vagy azok a fickók, akiket Rand gyűjt maga köré, azok az asha'manek? Minden faluban hallottak pletykákat az asha'manekről és a Fekete Toronyról. A legtöbb nővér úgy tett, mintha cseppet sem érdekelné, hogy legalább egy tucatnyi fókuszálni képes férfi gyülekezik egy helyen – a legvadabb becslések alighanem tévesek voltak, a szóbeszéd mindig túlzott –, de Egwene lábujjai mindig görcsbe rándultak félelmében, ahányszor csak eszébe jutottak. Egy asha'man kiszabadíthatta... De miért? Honnan tudhatott volna róla, ha Logain sem tudta?

Igyekezett nem gondolni az egyetlen logikus magyarázatra. Valami sokkal rosszabb járt itt, mint a visszasettenkedő Logain vagy akár egy asha'man. Az egyik Kitaszított szabadította ki Moghedient. Rahvinnel végzett Rand, Nynaeve szerint, és Rand megölte Ishamaelt is, legalábbis nagyon úgy tűnt. És Aginort és Balthamelt. Moiraine elpusztította Be'lalt. Ezek szerint csak Asmodean, Sammael vagy Demandred lehetett az, több férfi nem volt a Kitaszítottak között. Sammael Illianban volt. Senki nem tudta, a többiek hol lehetnek, vagy hogy mi lett azokkal a nőkkel, akik még életben vannak. Moiraine elintézte Lanfeart is, avagy jobban mondva Moiraine és Lanfear elintézték egymást, de a többi nő még mindig életben volt, amennyire tudni lehetett. De most a nők nem érdekelték. Férfinek kellett lennie. De melyikük? Több tervet készítettek már arra az esetre, ha egy Kitaszított megtámadná a táborukat. Egymagában egyetlen nővér sem állhatna ellen egy Kitaszítottnak, de ha összekapcsolódnak egymással, máris jóval erősebbek lesznek, és ha bármelyik Kitaszított megjelenik a táborban, mindenütt körökbe kapcsolódott nővérek veszik körül. Már persze ha rájönnek, hogy ez egy Kitaszított. A Kitaszítottak például nem tűntek kortalannak, mint az aes sedai-ok, ki tudja miért. Talán azért, mert a Sötét Úrhoz kötötték magukat. Ők...

Az egész kezdett összekavarodni. Tiszta fejjel kell átgondolnia.

– Chesa?

– ...úgy néz ki, mintha megint meg kellene masszíroznom a homlokát, hogy elmúljon a fejfájása, ugye erre lenne szükség, ugye... Anya?

– Keresd meg Siuant és Leane-t! Mondd meg nekik, hogy azonnal jöjjenek a sátramba! De ne hagyd, hogy bárki más megtudja.

Chesa elvigyorodott, pukedlizett, és kiszaladt a sátorból. Ha akarja, sem tudta volna figyelmen kívül hagyni az Egwene körül szövődő bonyodalmakat, de amúgy is nagyon mulatságosnak találta a titkolódzást és a szervezkedést. Bár persze csak a dolgok felszínét láthatta, és abból sem sokat. Egwene nem kételkedett Chesa hűségében, de tartott tőle, hogy igencsak megváltozna a véleménye arról, hogy mi az izgalom, ha még ennél is többet tudna az eseményekről.

Az Egyetlen Hatalommal meggyújtotta a sátrában lógó olajlámpásokat, a kézilámpást elfújta, és óvatosan egy sarokba állította. Valóban tiszta fejjel kellett volna átgondolnia a helyzetet, de még mindig úgy érezte, hogy a sötétben tántorog.

Kilencedik fejezet

Ezüstcsukák

Egwene a székében ült, a táborban fellelhető kevés valódi szék egyikében. Az alkalmatosságot egyszerű faragás díszítette, beillett volna valami tehetősebb tanyára, mint a gazda kedvenc karosszéke. Tágas volt, és annyira kényelmes, hogy Egwene szinte alig érzett lelkiismeret-furdalást, amiért az értékes rakteret erre pocsékolta. Ott ült, és megpróbálta végre összeszedni a gondolatait, mikor a sátor ajtaja félrelibbent és Siuan belépett. Nem tűnt túl vidámnak.

– A Fényre, miért rohantál el? – A hangja nem változott meg úgy, mint az arca, és még mikor a legudvariasabban beszélt, akkor is úgy tűnt, mintha szidná az embert, mint a bokrot. Bár amúgy is ritkán beszélt udvariasan. Kék szemének éles tekintete is ugyanolyan maradt, mint elcsendesítése előtt volt. Bármelyik nyergesmester használhatta volna árnak. – Sheriam úgy lesöpört magáról, mint egy legyet. – Meglepően finom ívű szája most keserűen húzódott félre. – Alig mentél el, ő is távozott. Hát nem látod, hogy a kezedbe adta magát? Ő mindenesetre tudja, mi történt. A kezedbe adta magát, Anaiyát, Morvrint és a többieket. De ma egész éjszaka azon fogják törni a fejüket, hogy kimerjék a vizet és megfoltozzák a vitorlákat. És sikerülni fog nekik. Nem tudom még hogyan, de sikerülni fog.

Épp ahogy kiejtette az utolsó szót, Leane lépett be. A magas, karcsú asszony rézszínű arca éppolyan fiatalos volt, mint Siuané, és épp ugyanazért. Valójában ő is több, mint elég idős volt ahhoz, hogy Egwene anyja lehessen. Ránézett Siuanra, és tiltakozni kezdett, olyan magasra emelve a kezét, amilyen magasra csak tudta.

– Anya, ostobaság volt ezt megkockáztatnod! – Sötét szeme álmodozó pillantását most haragos villanás törte meg, de a hangjában bujkáló érzékiség még akkor sem vesztett a varázsából, mikor ingerült volt. Régebben kemény volt minden szava. – Ha bárki együtt lát Siuant és engem itt...

– Nem érdekel, ha az egész tábor megtudja, hogy a ti folyamatos marakodásotok csak álca – csattant fel Egwene, és az Egyetlen Hatalom segítségével kis burkot szőtt hármójuk köré, amely megvédte őket a hallgatózóktól. Idővel persze ezt a védelmet is át lehetett törni, de sokáig tartott, és Egwene észrevette volna, hiszen ezúttal magánál tartotta a fonat végét, és nem kötötte el, ahogy a legtöbben szokták.

Persze valójában érdekelte, hogy kiderül-e a titok, és talán tényleg nem kellett volna idehívnia mindkettőjüket, de az első félig értelmes gondolata az volt, hogy magához hívassa azt a két nővért, akire számíthatott. Különben is, senki még csak nem is gyanakodott Leane-re és Siuanra. Mindenki tudta, hogy az egykori amyrlin és régi Krónikaőre szívből utálják egymást, legalább annyira, mint amennyire Siuan gyűlöli azt, hogy neki kell betanítania utódját az uralkodásba. De ha bármelyik nővér rájönne, hogy ez koránt sincs így, könnyen lehet, hogy mindhármuknak sokáig kell érte vezekelniük, és keményen. Az aes sedai-ok nem tűrték, hogy bolondnak nézzék őket, még annyira sem, mint mások, még a királyoknak is fizetniük kellett ezért. De ennek a megjátszott ellenségeskedésnek sok előnye volt. Még a Csarnok tagjait is sokkal könnyebben tudták befolyásolni. Sokan gondolták úgy, hogy ha Leane és Siuan is ugyanazt mondja valamiről, holott ennyire utálják egymást, akkor az biztosan úgy helyes. Az elcsendesítésnek volt egy másik nagyon hasznos mellékhatása is, amiről senki nem tudott. A Három Eskü őket már nem kötötte: most már úgy hazudhattak, mint a vízfolyás.

Cselszövések és csalások minden oldalon. A tábor olyan volt, mint valami rothadó mocsár, ahol a ködben sosem látott dolgok szöktek szárba észrevétlen. Talán mindenhol így volt ez, ahol sok aes sedai élt együtt. Háromezer éve éltek folyamatos cselszövésben, és bármilyen nagy szükségük volt erre, nem csoda, hogy a legtöbb nővérnek szinte második természetévé vált az ármánykodás, és a maradék is csavarosabban gondolkozott a többi embernél. A leginkább gyomorforgató azonban az volt Egwene számára, hogy lassan már ő is kezdte kifejezetten élvezni ezt a játékot. Nem a hatalom miatt, hanem mert egy óriási kirakós játékra emlékeztette, bár az olyasmit negyed ennyire sem szerette. Nem volt kíváncsi arra, mit mondanak róla. Akárki akármit gondolt, most már ő is aes sedai, és az ebben rejlő rosszat éppúgy el kell fogadnia, mint a jót.

– Moghedien megszökött – folytatta szünet nélkül. – Egy férfi levette a nyakáról az a'damet. Egy fókuszálni képes férfi. Azt hiszem, egyikük magukkal vitte a nyakláncot is. Nem volt a sátorban, mikor megnéztem. Talán a karkötő segítségével valahogy meg lehet találni, de fogalmam sincs róla, hogyan.

Ez kivette belőlük a támadókedvet. Leane lába megroskadt, úgy zuhant rá a kis zsámolyra, amelyen Chesa szokott üldögélni varrogatás közben, mint egy üres zsák. Siuan lassan ült le a székére, nagyon lassan és nagyon mereven, a keze el nem mozdult a térdéről. Egwene figyelmét teljesen oda nem illő módon az kötötte le, hogy Siuan ruhájának aljára kis kék virágok voltak hímezve a széles teari labirintusmintába, és ha nyugodtan állt, úgy tűnt, mintha nem is nadrágszoknyát hordana, hanem rendes ruhát. Mellrészen is hasonló hímzés futott. Bármilyen jelentéktelen változás volt is, hogy Siuan újabban odafigyelt a ruháira, és igyekezett nem csak kényelmesen, de csinosan is öltözni – bár sosem vitte túlzásba –, valahol roppant megdöbbentő volt, majdnem olyan megdöbbentő, mint arcának fiatalsága. És rejtélyes. Siuan gyűlölte az újdonságokat, és ellenállt minden változásnak. Ezt az egyet kivéve.

Leane viszont éppolyan átéléssel tette magáévá új helyzetét, mint a legtöbb aes sedai. Újra fiatal volt – Egwene véletlenül meghallotta azt is, mikor az egyik Sárga nővér kijelentette, hogy amennyire meg tudja ítélni, mindketten ismét gyermekszülésre alkalmas korban vannak –, és mintha sosem lett volna Krónikaőr és sosem lett volna másmilyen az arca. A hatékonyság és hasznosság két lábon járó mintaképe most lusta és csábos domani nővé vedlett. Még lovaglóruhája is domani módra volt szabva, és egyáltalán nem érdekelte, hogy a leheletvékony selyem, ami inkább volt átlátszó, mint áttetsző, éppolyan célszerűtlen az utazásra, mint a halványzöld szín a poros, koszos utakra. Szerinte az elcsendesítés minden régebbi kötöttségét megszüntette, így hát Gyógyulása után a Zöld ajahot választotta ahelyett, hogy visszatért volna a Kékbe. Nem volt szokás ugyan ajahot váltani, de előttük senkit nem csendesítettek el, majd Gyógyítottak meg. Siuan habozás nélkül újra a Kék ajah tagjává lett, bár sokat morgott azon az ostoba szokáson, hogy ismét „kérelmeznie kell és kiérdemelnie, hogy elfogadják”, a hivatalos szóhasználat szerint.

– Ó, Fény segíts! – suttogta Leane, ahogy szokásos kecsességét is elveszítve a zsámolyra rogyott. – Már az első pillanatban bírák elé kellett volna állítani. Hiába tanultunk tőle sok mindent, semmi nem éri meg, hogy újra szabad. Semmi!

Ebből is látszott, mennyire meglepte a hír. Máskor sosem szögezett le egyértelmű dolgokat. Az agya nem lett lustább, mint volt, bárki bármit gondolt is a viselkedéséről. A lassú mozgású és csábító domani asszonyok megtévesztő külseje általában a legravaszabb kereskedőket takarta.

– Az a francette átkozott! Őriztetnünk kellett volna – hörögte Siuan. Egwene felvonta a szemöldökét. Siuant is legalább annyira megrázhatta a hír, mint Leane-t.

– Kivel, Siuan? Faolainnel? Theodrinnel? Ők éppúgy nem tudják, hogy ti az én pártomon álltok, mint a többiek.

Szép kis párt: csupán öt nővér áll az ő oldalán. És sem Faolain, sem Theodrin nem mondható lelkes támogatójának. Különösen Faolain nem. Elayne és Nynaeve is számított, persze, meg Birgitte, még ha ő nem is volt aes sedai, de mind a hárman messze voltak a tábortól, messze Egwene-től. A titkolódzás és a meglepetés volt egyelőre a legerősebb fegyvere. No és persze az, hogy senki sem várta tőle, hogy élni tud velük.

– Hogy magyaráztam volna meg bárkinek is, hogy miért kell őriztetnem a szolgálólányomat? Amúgy is, alighanem egy Kitaszított szöktette meg. Theodrin és Faolain együtt sem tudták volna megállítani. Nem hiszem, hogy akár én meg tudtam volna állítani, még ha összekapcsolódok Romandával és Lelaine-nel, akkor sem.

Egwene után ők ketten voltak a legerősebbek az Egyetlen Hatalomban a tábor nővérei közül. Majdnem olyan erősek, mint Siuan volt egykor.

Siuan nagy nehezen legyűrte az arcát uraló fintort, de még így is dühösen felhorkantott. Sokszor mondta, hogy ha már nem lehet ő maga az amyrlin, hát megtanítja Egwene-t, hogy lehet a legjobb amyrlin, aki valaha létezett, de a dombtetőn uralkodó oroszlánból azért nehezen szokott át a láb alatt lévő kisegér szerepébe. Egwene épp ezért sok mindent elnézett neki.

– Szeretném, ha ti ketten körbekérdezősködnétek, hogy kik jártak Moghedien sátra körül ma este. Valaki csak látott egy férfit. Gyalog kellett bejönnie a táborba. Bármilyen kicsi Kaput nyitott volna, amilyen aprócska az a sátor volt, kettévágta volna vele Moghedient.

Siuan még hangosabban horkantott.

– Mi értelme lenne? – kérdezte. – Csak nem akarsz utánamenni, mint valami ostoba hős egy mutatványos meséjében, hogy némi kergetőzés után újra visszahozzad? Vagy ha már úgyis arra jársz, begyűjthetnéd a többi Kitaszítottat is. Esetleg egyből megnyerhetnéd az Utolsó Csatát. Még ha lenne egy részletes és alapos leírásunk is, akkor sem tudnánk megkülönböztetni az egyik Kitaszítottat a másiktól. Mi legalábbis biztos nem. Ez az ötlet a legmocskosabb halbeles bödönnél is kevesebbet ér!

– Siuan! – kiáltott rá Egwene, és kihúzta magát ültében. Sok mindent megengedett a nőnek, de azért nem mindent. Ezt még Romandától sem tűrte volna el.

Siuan arca lassan elvörösödött. Nagy nehezen erőt vett magán. A szoknyáját gyűrögette, és nem mert Egwene szemébe nézni.

– Bocsáss meg, Anya – mondta végül. Majdnem őszintének tűnt a bocsánatkérése.

– Nehéz napja volt, Anya – vetette közbe Leane csibészes mosollyal. Nagyon ment neki a mosolygás, bár általában a férfiakra tartogatta, az ő szívüket dobogtatta meg vele. Persze nem minden férfira! Épp elég jó ízlés és tapintat szorult bele. – Bár ami azt illeti, a legtöbb napja nehéz mostanában. Ha megtanulná, hogy nem vághat valamit Gareth Bryne fejéhez, ahányszor csak feldühíti...

– Elég! – csattant fel Egwene. Leane csak egy kicsit enyhíteni akarta a Siuanra nehezedő nyomást, de most nem volt ehhez türelme. – Mindent tudni akarok Moghedien kiszabadítójáról, amit csak tudni lehet, még ha ez nem több annál, mint hogy magas volt vagy alacsony, akkor is. Minden apró részletet, amitől kevésbé érzem úgy, hogy egy arctalan, sötét árny volt. Már persze ha jogom van ilyesmit kérni.

Leane csendben ült, a szőnyeg virágmintáit nézegette a lábujjai között.

A vörösség most már Siuan egész arcát betöltötte. Amúgy olyan sápadt volt, hogy most hirtelen egy viharos naplementére emlékeztetett.

– Alázatosan kérem a bocsánatodat, Anya. – Ezúttal valódi bűnbánat csengett a hangjában. Látható volt, hogy nehezére esik Egwene szemébe néznie. – Néha nagyon nehéz... Nem, erre nincs kifogás. Alázatosan kérlek, bocsáss meg.

Egwene a stólájával játszott, hagyta, hadd ivódjon bele mindegyikükbe ez a pillanat. Pislogás nélkül nézte Siuant. Ezt épp Siuan tanította meg neki, most mégis zavartan fészkelődött a zsámolyon. Ha valaki hibázott, és ezt maga is tudta, a csend szinte csípte a bőrét, és minden egyes csípés csak mélyebben beleverte a fejébe, hogy hibázott. A hallgatás igen sok helyzetben hasznos fegyver volt.

– Minthogy nem emlékszem, mit kellene megbocsátanom – mondta végül halkan –, nincs is szükség bocsánatkérésre. De Siuan... Többé ne forduljon elő.

– Köszönöm, Anya. – Siuan szája mintha gúnyos mosolyra görbült volna. – Ha mondhatok ilyet, máris nagyon sokat tanultál tőlem. De javasolhatnék valamit? – Megvárta, míg Egwene türelmetlenül bólint. – Egyikünk átadja a parancsodat Theodrinnek és Faolainnek, hogy kérdezzék meg, ki járt Marigan sátra körül. Majd jó dühösek leszünk, hogy velünk üzengetsz. De ha ők kérdezősködnek, az sokkal kevésbé gyanús, mintha én vagy Leane tennénk. Róluk úgyis mindenki tudja, hogy a pártfogoltjaid.

Egwene rögtön beleegyezett. Még mindig nem gondolkozott tisztán, különben magától is rájött volna, hogy ez a jó megoldás. A fejfájós érzés ismét visszatért. Chesa szerint azért volt, mert keveset aludt, de ki tudna aludni, mikor az egész koponyája úgy feszül, mint egy dob? Nagyobb fej kéne az övénél, hogy ne feszüljön, mikor így tele van aggodalommal és gonddal. Most legalább majd megmutathatja azt is, hogy lehet az Egyetlen Hatalom segítségével álcáznia magát az embernek, és hogyan lehetett elfedni azt a jól érezhető képességet, ha valaki tudott fókuszálni. Eddig túl veszélyes lett volna ezeket is megtanítani a többi aes sedai-nak, hiszen bárki leleplezhette volna Moghedient.

Még egy kis hírnév, gondolta szárazon. A többiek szinte a tenyerükön hordozták, mikor újra felfedezte az Utazás rég elfeledettnek hitt módozatát, bár erre legalább tényleg ő maga jött rá, és még inkább elhalmozták dicséretekkel, ahányszor csak kibirkózott valami újabb trükköt Moghedienből, aki úgy tiltakozott, mintha a fogát húzták volna. Persze egyik felfedezése sem javította a helyzetét, vagy biztosított neki több hatalmat. A tehetséges gyermek fejét mindig úgy veregették meg, hogy közben továbbra is gyereknek tartották.

Leane egy kurta kis pukedli után távozott, bár közben még hozzátette, hogy nem bánja, hogy ezúttal valaki más nem aludhatja át az éjszakát. Siuan még maradt. Nem láthatta senki sem, hogy egyszerre volt itt Leane-vel, nem mehettek együtt. Egy ideig Egwene csak nézte a másik nőt. Egyikük sem szólt egy szót sem, Siuan mélyen a gondolataiba merült. Végül felrezzent, és bólintott egyet, felállt, lesimította a ruháját. Távozni készült.

– Siuan – kezdte lassan Egwene, és hirtelen rájött, hogy már egyáltalán nem is biztos abban, mit akart mondani.

Siuan azt hitte, érti, mit akar.

– Nem csak, hogy igazad volt, Anya – nézett bátran Egwene szemébe –, de nagylelkű is voltál. Túl nagylelkű, bár ezt talán ebben az esetben nem nekem kellene mondanom. Te vagy az Amyrlin Trón, és senki nem lehet veled szemtelen vagy arcátlan. Ha úgy megbüntettél volna, hogy azért még Romandát is sajnálnám, ha ő kapna ilyet, azt is bőven megérdemeltem volna.

– Legközelebb majd eszembe jut, mit mondtál – válaszolta Egwene, és Siuan belenyugvóan meghajtotta a fejét. Talán valóban belenyugodott. Hacsak nem változott meg sokkal alaposabban, mint bárki gondolta volna, akkor lesz legközelebb, és azután is még számtalan hasonló alkalom. – De most Bryne nagyúrról akartalak kérdezni. – Siuan arcáról eltűnt minden érzelem. – Biztos, hogy nem akarod, hogy... közbelépjek?

– Miért akarnám, Anya? – Siuan hangja még a hideg mosogatólénél is kifejezéstelenebb volt. – A táborban nincs más dolgom, csak hogy téged tanítsalak, és hogy Sheriamnak továbbítsam a saját kémeim jelentését. – Még mindig sok kéme megvolt, bár aligha tudták, most épp kinek küldik a jelentéseiket. – Gareth Bryne aligha köti le annyi időmet, hogy ezeket ne tudnám teljesíteni.

Mindig csak a nevén emlegette a férfit, vagy ha nagy ritkán hozzátette a címét is, az úgy hangzott, mint valami káromkodás.

– Siuan, egy leégett istálló és pár tehén nem lehet olyan drága. Legalábbis egy hadsereg fenntartásához képest biztos nem az.

Persze már sokszor felajánlotta Siuannak, hogy kiváltja, és mindig ugyanazt a sértett, rövid választ kapta.

– Köszönöm, Anya, de nem. Nem akarom, hogy azt mondhassa, hogy megszegtem a szavam, és megesküdtem, hogy ledolgozom a tartozásomat. – Siuan sértettsége hirtelen nevetésbe csapott át. Ez igen ritka volt, ha Bryne nagyúrról beszélt. Általában morgott és szipogott. – Ha valaki miatt aggódni akarsz, érte aggódj, ne értem. Nincs szükségem segítségre Gareth Bryne megszelídítésében.

Ez volt a legkülönösebb. Hiába gyengébb az Egyetlen Hatalomban, mint régen volt, Siuan még mindig nem volt annyira gyenge, hogy a nagyúr szolgájának kellett volna lennie, és órákon át az ingeit és az alsóruháját kellett volna mosnia könyékig szappanos vízben. Talán azért csinálta, hogy mindig legyen valaki, akin kitöltheti az összes dühét, amit egyébként kénytelen volt lenyelni. Bármi volt is az oka, sok pletyka keringett a dologról, és a legtöbb nővér szemében ez is egyike lett döbbenetes különcségeinek. Mégiscsak aes sedai volt, bármekkorát bukott. Bryne módszerei, melyekkel megpróbálta Siuan dühét megfékezni – az asszony nem egyszer vágott a fejéhez tányérokat és csizmákat –, csak még jobban felmérgesítette Siuant, és szörnyű fenyegetéseket csiholt belőle. De hiába tudta volna egy mozdulattal gúzsba kötni, Siuan sosem használta volna a saidart Bryne társaságában, még akkor sem, ha ezzel megkönnyíthette volna a napi munkáját vagy elkerülhette volna, hogy Bryne a térdére fektetve elfenekelje. Ezt ugyan igyekezett eltitkolni mások előtt, de ha nagyon feldühödött, néha elszólta magát, néha pedig Leane fecsegett el jókedvében dolgokat. Egyszerűen nem volt magyarázat. Siuan nem volt gyenge, sem ostoba, nem félt és nem volt benne semmi alázat, nem...

– Akkor távozhatsz, Siuan. – Egwene láthatóan úgysem tudott volna meg többet erről ma éjszaka. – Késő van, és tudom, hogy szívesen lennél már az ágyadban.

– Igen, Anya. És köszönöm – tette hozzá, bár Egwene hirtelen nem tudta, mit köszön meg neki.

Miután Siuan elment, Egwene ismét megdörzsölte a halántékát. Legszívesebben fel-alá járkált volna. A sátor nem volt ehhez elég. Hiába ez volt az egész táborban a legnagyobb, amit egyetlen személy kapott, így is kisebb volt kétszer két hossznál, és teli volt zsúfolva egy zsámollyal, egy ülőkével, egy székkel, egy mosdóállvánnyal, egy állótükörrel, és három hatalmas utazóládával a ruháknak. Ez utóbbiakat Chesa szerezte, valamint Sheriam, Romanda meg Lelaine, és még vagy egy tucat buzgó Ülnök. Egyre több ruhát kapott. Még egy pár ajándék selyem alsónemű és harisnya, és egy negyedik ládát is kell keríteni. Sheriam és az Ülnökök talán azt hitték, hogy a finom ruhák elvakítják, de Chesa csak arra gondolt, hogy az Amyrlin Trónnak rangjához megfelelően kell öltöznie. Úgy tűnt, a szolgák legalább olyan sokra értékelik a hagyományokat és a szokásokat, mint a Csarnok. Nemsokára Selame is itt lesz: ma ő a soros, hogy levetkőztesse Egwene-t éjszakára. Ez is egyfajta hagyomány volt. Épp csak fájó feje és nyughatatlan lába között egyetlen egy porcikája sem akart még lefeküdni.

Égve hagyta a lámpákat, és kiment a sátorból, még mielőtt Selame megérkezett volna. Sétálás közben talán sikerül kicsit kitisztítania a gondolatait, és hátha eléggé elfárad ahhoz is, hogy jóízűen tudjon aludni. Könnyen álomba tudott merülni – az Álomjáró Tudós Asszonyok erre nagyon hamar megtanították –, de az már más kérdés volt, hogy tudott-e pihenni is éjszaka. Különösen, mikor az agya még álmában is azon járt, hogy vajon Sheriam, Romanda és Lelaine mit forralnak, mi lehet Randdel, Elaidával és Moghediennel, mi lesz az időjárással... A lista a végtelenségig folytatódott.

Moghedien sátrának még a környékét is elkerülte. Ha ő maga kérdezősködne, túl nagy jelentőséget tulajdonítanának a szökött szolgálólánynak. Az óvatosság teljesen természetes része lett. A játék, amelyben élt, nem hagyta, hogy gyakran rontson. És ha figyelmetlen volt a lényegtelen dolgokban, az könnyen ahhoz vezethetett, hogy a lényeges dolgokra sem figyel úgy oda. Vagy ami még rosszabb, kiderülhetett, hogy rosszul ítélte meg, mi lényegtelen. A gyenge csak okosan lehet bátor. Ezt is Siuan mondta. Valóban mindent megtett, hogy a lehető legjobb amyrlint faragja belőle, és jól ismerte a szabályokat.

A holdárnyékos táborban most sem voltak többen a szabad ég alatt, mint az előbb: maroknyi ember hevert álmosan a tábortüzek körül. Elfárasztotta őket az esti munka és az egész napos utazás. Akik észrevették, nehézkesen lábra álltak, és meghajoltak.

– A Fény világítsa meg a lépteit, Anya – mormolták, vagy valami hasonlót motyogtak. Néha az áldását kérték, ilyenkor Egwene halkan megáldotta őket.

– A Fény áldjon meg, gyermekem.

Akár a nagyapja vagy a nagyanyja is lehetett volna pár szolga, de mindegyik ragyogó tekintettel kuporodott vissza. Persze kíváncsi lett volna, valójában mit gondolnak róla, és mit tudnak. Az összes aes sedai egységes arculatot mutatott a külvilág felé, még a saját szolgáik előtt sem beszéltek az áskálódásokról. De Siuan szerint ha úgy tűnik, hogy egy szolga csak kétszer annyit tud, mint amennyit kellene, az akkor is csak a fele annak, amit valójában hallott. A meghajlások, pukedlik és a halk mormogás, amely egyik csoporttól a másikig követte, mégis azt a kellemes érzést ébresztette Egwene-ben, hogy talán vannak egy páran, akik nem hiszik azt róla, hogy csak magatehetetlen gyermek, akit azért választott a Csarnok, hogy könnyen irányíthassa.

Ahogy elhagyta az üres teret, melyet karók és kötelet zártak el, váratlanul egy Kapu villant fel ezüst fénnyel, és vakító ragyogással kiszélesedett. Nem volt ez igazi fény, hisz nem vetett árnyékot. Megállt az egyik karónál, és várta, mi történik. A közeli tüzeknél ülők fel sem pillantottak. Az elmúlt időben hozzászoktak már ehhez is. Vagy egy tucatnyi nővér érkezett, kétszer annyi szolga és jó pár őrző. Üzeneteket hoztak, és fűzfa kosarakat, amelyekben a salidari galambdúcból való madarak gubbasztottak. Pár pillanattal ezelőtt még jó ötszáz mérföldre délnyugatra voltak.

Még be sem záródott a Kapu, mikor már mindenki a dolgára indult, az Ülnökökhöz mentek, vagy az ajahjuk fejéhez. Néhányan a tulajdon sátrukba siettek. Bármikor máskor Siuan is ott lett volna: nem szerette másra bízni, hogy hozzák el az üzeneteit, pedig a legtöbbet titkos kóddal vagy jelbeszéddel írták. Egwene néha azt hitte, még annál is több önálló kémhálózat működik a táborában, mint ahány nővér van, bárhogy siránkoztak is, hogy a körülmények megnehezítik a hírszerzést. A különféle ajahok legtöbb ügynöke egyáltalán nem küldött jelentést, mióta a Fehér Torony kettészakadt, nem tudták, kit lenne érdemes támogatniuk, mások pedig nem tudták, hol érhetnék utol az általuk szolgált aes sedai-t.

Az őrzők nagy része észrevette Egwene-t, és meghajolt előtte, tisztelték a stóla miatt, a nővérek felhúzhatták az orrukat, hogy túl fiatal, de a Csarnok őt választotta amyrlinnek, és a gaidineknek ez épp elég volt. A szolgák is meghajoltak vagy pukedliztek felé. A sietősen szétszóródó aes sedai-ok egyike sem pillantott felé, ahogy a dolgukra mentek. Talán egyik sem vette észre. Talán.

Valójában az, hogy egyáltalán kapcsolatban tudtak maradni az ügynökeikkel, Moghedien egyik „ajándékának” volt köszönhető. Azok a nővérek, akik elég erősek voltak ahhoz, hogy Kaput nyithassanak, már épp elég ideje voltak Salidarban, jól ismerték a falut. Akik elég nagy Kaput tudtak fonni ahhoz, hogy keresztülférjenek rajta, bárhova el tudtak onnan Utazni, és pont oda jutottak, ahová akartak. De odautazni Salidarba, sokkal nehezebb volt. Fél éjjel azt a kötelekkel körbekerített darabka földet kellett volna tanulmányozniuk, ahonnan indultak volna. Minden áldott éjjel, minden új táborban. Egwene kicsikarta Moghedienből, hogyan lehet egy olyan helyről, amelyet nem ismert, gyorsan eljutni oda, ahol már járt. Az Utazásnál jóval lassabb volt a Suhanás, és nem tartozott az elveszett Tehetségek közé, hiszen azelőtt, hogy Egwene megmutatta nekik, egy aes sedai sem hallott róla. Még a nevet is neki tulajdonították. Bárki, aki képes volt Utazni, tudott Suhanni is, így hát minden éjjel több tucat nővér Suhant el Salidarba, hogy megnézze, érkeztek-e újabb postagalambok, amik visszatértek a faluba, ahol kiköltötték őket, visszafelé pedig Utaztak.

A látványnak elégedettséggel kellett volna eltöltenie – a lázadó aes sedai-ok olyan tudás birtokába jutottak, amelyet a Fehér Torony vagy örökre elveszettnek hitt, vagy soha nem is ismert, és könnyen az Amyrlin Trónba kerülhet Elaidának –, de boldogság helyett Egwene szomorúságot érzett. És nem azért, mert a többi aes sedai nem köszönt neki. Vagy legalábbis nem csak azért. Ahogy tovább sétált, a tábortüzek megritkultak. A szekerek sötét árnyékai vették körül. A legtöbbön erős vas állványzaton vászontető feszült. Sátrak világítottak halványan a holdfényben. Mögöttük a hadsereg tüzei kúsztak fel a környező dombokra minden irányban. Mintha leszálltak volna a földre a csillagok. Caemlynből rég nem érkezett semmi hír, és bárki bármit gondolt, Egwene-t ez rettegéssel töltötte el.

Épp aznap, hogy elhagyták Salidart, üzenetet kaptak, bár Sheriam csak pár nappal ezelőtt vette a fáradtságot, hogy megmutassa neki is, és akkor is többször megismételte, hogy a tartalmáról senkinek se szóljon. A Csarnok tudott róla, de senki más nem tudhatta, hogy ez a levél egyáltalán létezik. Ez is egyike volt a táborban kerengő több tízezer titoknak. Egwene biztos volt benne, hogy sosem mutatták volna meg neki, ha nem beszél annyit Randről. Mindegyik, gondosan kiválasztott szóra pontosan emlékezett. A levelet apró gyöngybetűkkel írták, a papír olyan vékony volt, hogy alig bírta megállni szó nélkül, hogyan nem szakította át írás közben a toll.

Megszálltunk a megbeszélt fogadóban, és találkoztunk a gyapjúkereskedővel. Nagyon figyelemreméltó fiatalember, minden igaz, amit Nynaeve mondott róla. Mégis igen udvarias volt. Azt hiszem, némileg tart tőlünk, és ez jó. Minden jól alakul.

Gondolom, hallottatok ezekről a fickókról, beleértve a saldaeai gazembert. Attól tartok, minden igaz, amit mondanak, de egyelőre egyet sem láttunk közülük, és elkerüljük őket, ha lehet. Ha két nyulat kergetsz, egyiket sem fogod meg.

Verin és Alanna is itt vannak, a gyapjúkereskedő vidékéről hoztak magukkal fiatal lányokat. Megpróbálom utánatok küldeni őket, hogy tanulhassanak nálatok. Alanna közelebbi kapcsolatba került a gyapjúkereskedővel. Ez még hasznunkra válhat, bár vannak vele gondok. Biztos vagyok benne, hogy minden a lehető legjobban alakul.

Merana

Sheriam kihangsúlyozta a jó híreket, már amit ő jó hírnek tartott. Merana tapasztalt békítő. Gond nélkül megérkezett Caemlynbe, és Rand, a „gyapjúkereskedő”, jól fogadta. Sheriam szerint ez csodálatos. Verin és Alanna pedig novíciákat hozott a Folyóközből. Sheriam biztos volt benne, hogy ugyanazon az úton jönnek Salidar felé, amerre ők épp elhagyták a falut. Találkozniuk kell útközben. Azt hitte, Egwene magán kívül lesz a várakozástól, hogy láthasson pár ismerős arcot. Merana közben mindent elintéz. Merana tudja, mit csinál.

– Annyit ér, mint egy jó vödör lóveríték – motyogta Egwene az éjszakába. Egy foghíjas fickó hatalmas favödörrel a kezében úgy megijedt ennek hallatára, hogy majdnem hanyatt esett. Még meghajolni is elfelejtett döbbenetében.

Rand, udvarias? Ott volt, mikor először fogadta Coiren Saeldaint, Elaida követét. A „lehengerlő” jobban illett a jelenetre. Miért viselkedne másképp Meranával? És Merana azt hitte, hogy tart tőle, és azt hitte, hogy ez jó. Rand ritkán tartott bármitől is, még akkor sem, ha pedig kellett volna. Ha Meranának igaza volt, és tőlük fél, azt sem kellene elfelejtenie, hogy a félelem a legbékésebb embert is veszedelmes vadállattá teszi, és Rand alapállapotában is igen veszélyes volt. És miféle közeli kapcsolatba került vele Alanna? Egwene nem bízott abban a nőben. Időnként hihetetlenül szélsőséges dolgokat művelt, néha csak a móka kedvéért, néha viszont titkos indokokból. Egwene azt is kinézte belőle, hogy megpróbál Rand ágyába mászni. A fiú alighanem elolvadna egy ilyen nőszemély kezében. Elayne maga fojtja meg Alannát, ha ez igaz, de ez volt a legkevesebb. A legrosszabb pedig az, hogy azóta egy üzenet sem érkezett Meranától. Egyetlen galamb, amit elvitt magával, sem tért vissza a salidari galambdúcba.

Merana mindenképp üzenhetett volna, ha csak annyit is, hogy ő és a küldöttség többi tagja Cairhienbe ment. A Tudós Asszonyok mostanában alig mondtak többet, mint hogy Rand életben van, de amennyire tudta, a fiú még ott volt, és egyáltalán nem csinált semmit. Ami pedig már önmagában gyanús volt. Sheriam másképp látta. Ki tudná megmondani, mit miért tesz egy férfi? Néha még a férfi maga sem, sőt; talán a legtöbbször nem, és ha egy olyan fickóról van szó, aki fókuszálni is tud... A csend azt jelenti, hogy minden jól halad. Merana biztos beszámolt volna a nehézségekről. Alighanem úton van Cairhienbe, hacsak nem érkezett már meg, és addig semmi értelme sincs jelentéseket küldözgetni, amíg a küldetés sikeréről nem számolhat be. Ami azt illeti, már azt egyfajta sikerként élték meg, hogy Rand Cairhienben van. Merana egyik célja épp az volt, hogy a fiú hagyja el Caemlynt, hogy Elayne biztonságban visszatérhessen és elfoglalhassa az Oroszlános Trónt, de Cairhien veszélyeivel nem számolt. Bármilyen hihetetlennek tűnt, a Tudós Asszonyok azt mondták, hogy Coiren és a küldöttsége elhagyták a várost, és visszaindultak Tar Valonba. Talán nem is olyan hihetetlen. Valahogy mégis volt értelme, hiszen ismerte Randet, és tudta, hogy az aes sedai-ok hogyan intézik a dolgaikat. Még így is... az egész valahogy nem tetszett Egwene-nek.

– El kell mennem hozzá – motyogta. Elég lenne eltöltenie vele egy órát, és minden rendben lenne. Valahol mélyen még mindig ő volt Rand. – Az mindent megoldana. El kell mennem hozzá.

– Te is tudod, hogy ez lehetetlen.

Ha Egwene önfegyelme nem olyan erős, most sikítva ugrik egyet. A szíve így is még jó ideig a torkában dobogott, hiába ismerte fel a holdfényben Leane-t.

– Azt hittem, hogy te... – mondta, mielőtt még végiggondolta volna, mit tesz. Szerencsére el tudta harapni, hogy Moghediennel keverte majdnem össze.

A magas aes sedai felvette Egwene tempóját, és figyelt, hogy egy nővérhez se menjenek túl közel. Leane-nek nem volt a Siuanéhoz hasonló jó oka arra, hogy Egwene-nel legyen. Bár ha egyszer együtt látják őket, az nem kéne, hogy gond legyen...

A „nem kéne” egyáltalán nem jelenti azt, hogy „nem fog”, emlékeztette magát Egwene. Lecsúsztatta a stólát a válláról, összehajtogatta, és a kezében vitte. Első ránézésre, messziről, Leane-t akár beavatottnak lehetett nézni ruhája dacára is: számos beavatottnak nem jutott elég csíkos fehér ruha ahhoz, hogy mindig azt viselje. Távolról Egwene is beavatottnak tűnhetett. Nem a legmegnyugtatóbb gondolat.

– Theodrin és Faolain Marigan sátra körül kérdezősködnek, anyám. Nem örültek különösebben a dolognak. Én is elég jól megjátszottam az elégedetlen üzenetvivőt, azt hiszem. Ha Theodrin nem szól rá, Faolain meg is nyúz a kelletlenségemért.

Leane halkan, rekedten felnevetett. Azok a helyzetek, amelyek Siuannak dührohamot okoztak, őt leginkább szórakoztatták. A legtöbb nővér teljesen odavolt azért, hogy milyen jól alkalmazkodott az új helyzetéhez.

– Jól van, jól van – mondta Egwene elgondolkozva. – Merana elrontott valamit, különben Rand nem tétlenkedne Cairhienben, ő pedig már üzent volna.

A távolban egy kutya ugatta meg a holdat, majd még több kezdett rá a vonyításra. Hangos ordítozás csendesítette el őket. Egwene örült, hogy nem értette, mit mondott a kutyák gazdája. Jó pár katona tartott kutyát, de az aes sedai-ok táborában egy sem volt. Számtalan macska kószált a nővérek sátrai között, de kutya nem volt egy sem.

– Merana tudja, mit csinál, anyám. – Ez inkább sóhaj volt, mint válasz. Ebben Leane és Siuan is egyetértett Sheriammal. Mindenki egyetértett vele; csak épp Egwene nem. – Ha valakit megbízol egy feladattal, meg kell bíznod abban is, hogy rendesen elvégzi.

Egwene szipogott, és összefonta a karját.

– Leane, az az ember egy koszos mosogatórongyot is lángra lobbantana, ha kendőt visel. Nem ismerem Meranát, de eddig egyetlen aes sedai-jal sem találkoztam, aki egy koszos mosogatórongyra emlékeztetne.

– Én találkoztam párral – kuncogott Leane. Most már egyértelműen sóhajtozott. – De Merana nem tartozik közéjük, ez igaz. Rand al'Thor tényleg azt hiszi, hogy a Fehér Toronyban barátok várják? Talán épp Alviarin? Ha így van, az sok nehézséget okozhat Meranának, de nem hinném, hogy Alviarin bármiért kockára tenné a pozícióját. Mindig is becsvágyóbb volt, mint az összes többi aes sedai együttvéve.

– Rand azt mondta, kapott tőle egy levelet. – Egwene nagyon is élénken emlékezett arra, hogy még mielőtt Salidarba indult volna Cairhienből, Rand nagy büszkén ecsetelte neki, hogy Elaidától és Alviarintól is kapott egy-egy levelet. – Talán a becsvágya azt mondatja vele, hogy Randdel az oldalán akár Elaida helyére is kerülhet. Mármint ha tényleg írt Randnek, ha az a levél létezik. Rand okosnak hiszi magát, Leane, és talán okos is, de nem hiszi el, hogy bárkire is szüksége lehetne. Rand egészen addig biztos abban, hogy mindennel meg tud egymaga is küzdeni, amíg ezeknek a mindeneknek az egyike ki nem töri a nyakát. A lábujja hegyétől a feje búbjáig ismerem, Leane. A Tudós Asszonyokkal töltött idő megváltoztatta, vagy ő változtatta meg a Tudós Asszonyokat. Bármit gondolnak is az Ülnökök, bármit gondol bármelyikőtök, egy aes sedai kendő annyira sem hatja meg, mint a Tudós Asszonyokat. Előbb vagy utóbb annyira felbosszantja az egyik nővért, hogy az az Egyetlen Hatalomhoz nyúl, vagy a rossz irányba próbálják meg Randet irányítani, és nem veszik észre, mennyire erős és milyen kedve van. Elég egy ilyen hiba, és végleg elvesztettük. Én vagyok az egyetlen, aki biztosan szót értek vele. Az egyetlen.

– Aligha lehet olyan... idegesítő... mint azok az aiel nőszemélyek – morogta Leane szárazon. Még ő sem találta mulatságosnak a találkozókat a Tudós Asszonyokkal. – De ez sem számít. Az Amyrlin Trón a Fehér Toronnyal egyenértékű, és ezért...

Pár nő tűnt fel a sátrak között, épp előttük. Lassan beszélgetve sétáltak. A távolság és az árnyak elmosták az arcukat, de a tartásukból egyértelműen látszott, hogy aes sedai-ok. Sütött belőlük a magabiztosság, hogy még a sötétben megbúvó árnyak sem árthatnak nekik. Még a kendőjüket majdnem kiérdemelt beavatottak sem tudtak ilyen kevélyen járni. Még egy királynő, a háta mögött a világ legnagyobb hadseregével sem tudta volna utánozni ezt a gőgöt. Egyenesen feléjük tartottak. Leane gyorsan eltűnt két szekér között, a legsötétebb homályban.

Egwene tehetetlen dühében majdnem elkapta a karját, hogy kirángassa, és továbbmenjenek. Itt az ideje, hogy minden kiderüljön. Kiáll a Csarnok elé, és a szemükbe vágja, itt az ideje, hogy ráébredjenek, az amyrlin stólája jelent is valamit, több, mint egy szép vállkendő. Megmondja, hogy... Besietett az árnyékba Leane után, és intett neki, hogy menjen tovább. Nem fog mindent tönkretenni sértett dühében.

A Toronyban egyetlen egy törvény korlátozta csak az amyrlin hatalmát. Volt ugyan egy marék idegesítő szokás és egy ládára való kényelmetlen tény, de csak egyetlenegy törvény. Mégis, rosszabb nem is lehetett volna. „Az Amyrlin Trón a Fehér Toronnyal egyenértékű, ő a Fehér Torony szíve, épp ezért kényszerítő szükség esetén kívül nem szabad veszélyeztetni, így hát ha a Fehér Torony nem áll a Torony Csarnokának akaratából háborúban, az Amyrlin Trón a Torony Csarnokának egyszerű többségi belegyezése nélkül nem mehet szándékosan veszély elébe, és el kell fogadnia a Torony Csarnokának ez irányú döntéseit.” Hogy miféle elhamarkodott lépés indokolta ezt a törvényt és melyik különösen önfejű amyrlin részéről, azt Egwene még csak nem is sejtette, de ez a törvény már vagy kétezer éve élt. Egy aes sedai számára egy ilyen régi törvény már szentségnek számított: elképzelhetetlen volt, hogy megváltoztassák.

Romanda úgy idézte ezt... ezt az átkozott törvényt, mintha egy gyengeelméjűnek magyarázná. Ha Andor leányörökösét nem engedik száz mérföldnél közelebb az Újjászületett Sárkányhoz, akkor az Amyrlin Trónt még százszor jobban kell őrizniük. Lelaine szinte sajnálkozva mondta ugyanezt, alighanem azért, mert kivételesen egyet kellett értenie Romandával. Mintha a fogukat húzták volna. Az ő támogatásuk nélkül, mindkettőjük támogatása nélkül, az egyszerű többség megszerzése éppúgy lehetetlen volt, mint hogy az összes Ülnök egyhangúan beleegyezzen a távozásába. A Fényre, még ahhoz is elég volt az egyszerű többség, hogy háborúba lépjen a Fehér Torony! Ha nem engedik elmenni, akkor... Leane megköszörülte a torkát.

– Nem hinném, hogy jóra vezetne, ha titokban mennél el, Anya. A Csarnok előbb-utóbb úgyis rájönne. Azt hiszem, onnantól kezdve egy percre sem hagynának magadra. Természetesen nem mernének őriztetni, legalábbis nyíltan nem, de vannak diszkrétebb módjai is a dolognak. Sorolhatnék neked példákat a... bizonyos forrásokból.

Sosem említette a titkos iratokat, csak ha védőkörben voltak.

– Ilyen átlátszó volnék? – kérdezte Egwene egy pillanattal később. Csak szekerek voltak körülöttük, és a szekerek alatt takaróba burkolódzó, alvó kocsisok, lovászfiúk és egyéb szolganépek. Döbbenetes volt, hogy alig háromszáz aes sedai-nak hány szekér kellett, különösen, ha beleszámolta, hogy a legtöbbjük túl büszke ahhoz, hogy akár csak egy mérföldet is egy ilyen járművön tegyen meg. De valahogy szállítani kellett a sátrakat, a bútorokat, az élelmet és azt a több ezer apróságot, amire a nővéreknek és a szolgáiknak szüksége volt. Hangos horkolás mint békabrekegés törte meg az éjszaka csöndjét.

– Nem, Anya – nevetett halkan Leane –, csak arra gondoltam, én mit csinálnék a helyedben. De mindenki tudja, hogy elvesztettem a józan eszem és a büszkeségemet is, jobb, ha az Amyrlin Trón nem engem választ példaképül. Azt hiszem, egyelőre kénytelen leszel egyedül hagyni az ifjú al'Thor mestert, hadd csinálja, amit akar. Neked most más dolgod van.

– Ha azt csinálja, amit akar, könnyen mind a Végzet Vermébe juthatunk – morogta Egwene, de ez persze semmire nem volt elég jó ok. Valahogy meg kellene tennie itt is a dolgát, és Randet is meg kéne óvnia a veszedelmes hibáktól. Épp csak nem látta, hogy lehetne ezt megoldani. Nem is békabrekegés. A horkolás itt már olyan erős volt, mintha száz fűrésszel öreg, göbös fákat nyeszeteltek volna. – Ez a legalkalmatlanabb hely a megnyugtató esti sétára, amit életemben láttam. Ennyi erővel akár le is fekhetnék aludni.

Leane félrebillentette a fejét.

– Ebben az esetben, Anya, ha megbocsátasz nekem, vár rám egy férfi Bryne nagyúr táborában... Végül is, ki hallott már olyan Zöld nővérről, akinek egy őrzője sincs?

A hangjában felparázsló vágy alapján Egwene inkább azt gondolta volna, a szeretőjével találkozik. Bár azok alapján, amit a Zöldekről hallott, a kettő között nem lehetett sok különbség.

A táborban már az utolsó tábortüzeket is eloltották, földet szórtak rájuk. Senki nem hagyott őrizetlenül egy aprócska lángot sem, mikor a vidék ilyen taplószáraz volt. Vékony füstcsíkok kunkorodtak lustán a holdfényben, ahol figyelmetlenül végezték a dolgukat az aludni térők. Valaki halkan felmotyogott álmában az egyik sátorban, másutt köhögés törte meg a csendet vagy sípoló női horkolás, de amúgy a tábor csendes volt és nyugodt. Épp ezért Egwene meglepődött, mikor valaki elé toppant az árnyékok közül, különösen, mivel az illető a novíciák egyszerű fehér ruháját viselte.

– Anya, beszélnem kell önnel.

– Nicola? – Egwene nagy figyelmet fordított arra, hogy mindegyik novícia nevét tudja, és felismerje. Ez nem volt könnyű feladat, hiszen a nővérek a hadsereg vonulása közben is minden útba eső falut átkutattak tanulni képes lányok és fiatal nők után. Még mindig sokan ellenezték az aktív keresést – a régi szokás az volt, hogy megvárták, amíg valaki megkérdezi, hogy elmehet-e a Toronyba, vagy egyenest ott kopogtat, hogy tanulhasson –, de most tízszer annyi novícia volt a táborukban, mint a Fehér Toronyban az elmúlt öt évben összesen. Nicolára persze nem csak ezért emlékezett, és azt is többször észrevette, hogy a fiatal nő merőn bámulja. – Tiana nem fog örülni, ha megtudja, hogy még nem alszol.

Tiana Noselle volt a novíciák főnöke. Egyaránt híres volt arról, hogy a vállán bármelyik elkeseredett novícia kisírhatja magát, és arról is, hogy a szabályszegőket kíméletlenül megbüntette.

A másik egy pillanatra oldalra lépett, mintha el akarna menni, de aztán kihúzta magát. Izzadság csillogott az arcán. Éjszaka hűvösebb volt, mint nappal, de még így is kellemetlenül meleg volt az idő, és az az egyszerű trükk, amellyel az ember elkerülhette, hogy a hideg és a meleg hasson rá, csak a kendővel járt együtt.

– Tudom, hogy először Tiana sedai-hoz kéne fordulnom, és megkérnem, hogy hadd beszélhessek az Anyával, amit ő aztán továbbítana felé. Nem, Tiana sedai sosem hagyná, hogy egy novícia zavarja az amyrlint.

– Miről lenne szó, gyermekem? – kérdezte Egwene. A másik nő legalább hét-nyolc évvel idősebb volt nála, de így kellett szólítania a novíciákat.

Nicola közelebb lépett, és a szoknyáját babrálta. Hatalmas szemével talán bátrabban állta az amyrlin tekintetét, mint egy novíciához illett volna.

– Anya, olyan gyorsan akarok fejlődni, amilyen gyorsan csak tudok. – Az ujjai a szoknyáját ráncigálták, de a hangja hideg volt és magabiztos, akár egy aes sedai-hoz is illett volna. – Nem mondanám, hogy visszatartanak, de tudom, hogy hamarabb és erősebb lehetek, mint mondják. Tudom, hogy képes vagyok rá. Anyámat sosem tartották vissza. Senki nem nyerte ilyen hamar el az erejét, és ráadásul ilyen sokat. Csak azt kérem, hogy én is hadd próbálhassam meg.

A Nicola mögött megmozduló árnyékból újabb izzadt arcú nő bontakozott ki. Rövid kabátkát és bő nadrágot viselt, a kezében egy íj volt. Hat kis szalaggal összekötött hajfonata a csípőjéig ért. Rövid csizmát hordott, enyhén megemelt sarokkal.

Fadombi Nicola és Areina Nermasiv valószínűtlen páros volt, mégis a legjobb barátok. Mint az idősebb novíciák legtöbbje – most már az Egwene-nél tíz évvel idősebb nőket is megvizsgálták, bár sok nővér zsörtölődött amiatt, hogy túlkorosak, és legalább tíz évvel fiatalabbnak kellene lenniük, hogy tanítani tudják őket –, mint az idősebb nők legtöbbje, Nicola is hihetetlen elszántsággal esett neki a tanulásnak, és ha minden igaz, a képességeit csak Elayne, Nynaeve és Egwene maga szárnyalták túl az élő aes sedai-ok közül. Nicola gyakran túl nagy léptekkel haladt és túl sokat akart, olyannyira, hogy a tanárainak sokszor erővel kellett visszatartaniuk. Néhányan azt mondták, úgy nyúl a fonatokhoz, mintha már nem egyszer használta volna őket. És mindemellett két ritka képessége is volt. Bár az, hogy meglátta a ta'vereneket, jelentéktelen képességnek számított, a Jövendőmondást sokra tartották az aes sedai-ok. Igaz, Nicola Jövendőmondásai olyan érthetetlenek voltak, hogy maga sem tudta, mit jelentenek, és ő maga egy szóra sem emlékezett abból, amit mondott. Mindenesetre a nővérek úgy gondolták, erre a nőre érdemes odafigyelni, bármilyen későn került is a kezük közé. Talán épp az ő hatására fogadták el, hogy tizenhét-tizennyolc évesnél idősebb lányokat is megvizsgáljanak.

Areina viszont Kürtvadász volt, legalább annyit hősködött, mint egy férfi, és egyfolytában kalandokról mesélt. A saját kalandjairól, no meg azokról, amikről csak szerette volna, ha megesnek vele. Már ha éppen nem az íjával gyakorolt. Alighanem Birgitte hatására szerette meg ezt a fegyvert, éppúgy, mint a szokatlan öltözetet. Úgy tűnt, az íjon kívül valóban nem érdekli semmi más, esetleg néha egy kis röpke, egyértelmű, szinte durva flört, bár arról mostanában mintha leszokott volna. Egwene nem értette, miért van még mindig velük. Areina aligha hihette azt, hogy Valere Kürtje majd épp ezen a poros országúton bukkan fel, egy menetelő hadsereg kellős közepén, és abban is biztos lehetett, hogy a lány nem tudja, hogy a Kürt valójában a Fehér Torony kincseskamrájában van elrejtve. Ezt nagyon kevesen tudták csak. Egwene abban sem volt biztos, hogy vajon Elaida tudja-e.

Areina csak egy hősködő bolond volt, de Egwene együttérzett Nicolával. Értette a nő elégedetlenségét, tudta, milyen az, mikor az ember mindent egyszerre tudni akar. Ő is volt így épp elégszer. Talán még most sem hagyta maga mögött ezt az érzést.

– Nicola – mondta gyengéden –, mindannyiunk képességének vannak határai. Én például sosem leszek olyan erős, mint Nynaeve sedai, ha a fejem tetejére állok, akkor sem.

– De ha csak megkapnám az esélyt, Anya! – Nicola könyörögve összetette a kezét, és valami átszűrődött ebből a hangjába is, de a tekintete ugyanolyan hidegen és higgadtan szegeződött Egwene-re, mint eddig. – Azt az esélyt, amit Anyám is megkapott.

– Ami velem történt, és ezt nem magam választottam, hiszen azt sem tudtam, mit csinálok, azt kényszerítésnek nevezik, és nagyon veszélyes dolog – nem is hallotta a kifejezést, mielőtt Siuan bocsánatot nem kért tőle, hogy ennek tette ki. Ez volt az egyetlenegy eset, hogy Siuan bűnbánata valóban őszintének tűnt. – Tudod, hogy ha több saidart akarsz magadba fogadni, mint amennyit képes vagy irányítani, kiéghetsz, még mielőtt a képességeid kifejlődnek. Az lenne a legjobb, ha egy kis türelmet tanulnál. A nővérek úgysem hagyják, hogy mást tegyél, amíg nem vagy felkészülve rá.

– Ugyanazon a hajón jöttünk Salidarba, mint Nynaeve és Elayne – mondta Areina hirtelen. A tekintete nem csak bátor volt, de egyenesen kihívó. – És Birgitte.

Valamiért Birgitte említésekor keserűen csendült a hangja. Nicola intett neki, hogy hallgasson.

– Semmi szükség arra, hogy ezt is felhozzuk.

Meglepő módon mégis úgy hangzott, mint aki legszívesebben maga mondaná ki, amit Areina elhallgatott.

Egwene remélte, hogy az arckifejezése legalább fele olyan nyugodt, mint Nicoláé, de hirtelen rossz érzés öntötte el. „Marigan” is azon a hajón érkezett Salidarba. Egy bagoly huhogott, mire Egwene megremegett. Sokak szerint ha holdfényben bagolyhuhogást hall az ember, az rossz hírt jelent. Nem volt ugyan babonás, de... – Mit nem akartok felhozni?

A két nő összenézett, és Areina bólintott.

– Akkor került szóba, mikor a folyótól a faluba mentünk. – Feltételezett vonakodása dacára Nicola keményen Egwene szemébe nézett. – Areina és én véletlenül meghallottuk, amit Thom Merrilin és Juilin Sandar beszéltek. A mutatványos és a szaglász, ugye? Juilin azt mondta, hogy ha valóban vannak aes sedai-ok a faluban, ezt akkor még nem tudtuk biztosra, és megtudják, hogy Nynaeve és Elayne aes sedai-nak adták ki magukat, akkor mind úgy járunk, mintha egy raj ezüstcsuka közé estünk volna, amiről ugyan nem tudom, pontosan micsoda, de elég baljósan hangzik.

– A mutatványos meglátott minket, és elhallgattatta – vetette közbe Areina. Az övén lógó tegezt piszkálta fél kézzel. – De hallottuk.

A hangja éppolyan kemény volt, mint a tekintete.

– Tudom, hogy most már mind a ketten aes sedai-ok, Anya, de nem lenne még most is baj belőle, ha ez kiderülne? A nővérek nem lennének mérgesek? Bárki, aki aes sedai-nak adja ki magát, komoly bajba kerül, ha kiderül, még akár évekkel később is. – Nicola arckifejezése nem változott, de a tekintete mintha győztesen villant volna Egwene-re. Egy kicsit közelebb hajolt, és sürgetően mondta. – Bárki, aki aes sedai-nak adja ki magát. Vagy nem?

Egwene hallgatása csak felbátorította Areinát. Elvigyorodott. Kellemetlen egy vigyor volt ez így az éjszaka kellős közepén.

– Úgy hallottam, Nynaeve és Elayne titkos küldetésre indult a Toronyból. A Sanche némber küldte őket, akkor még ő volt az amyrlin. Úgy hallottam, Anyámat is pont ugyanakkor küldte el a Toronyból. És mindenféle bajba keveredett visszaúton. – Álnok, magabiztos találgatás csúszott a hangjába. – Emlékszik rá, hogy aes sedai-nak adták ki magukat?

Várakozva bámultak Egwene-re. Areina pimasz mosollyal az íjára támaszkodott, Nicola pedig olyan sürgetően nézte, hogy majdnem szikrát vetett körülötte a levegő.

– Siuan Sanche aes sedai – mondta Egwene jéghidegen –, Nynaeve al'Meara és Elayne Trakand is az. Megfelelő tiszteletet fogtok tanúsítani irántuk. Nektek ők Siuan sedai, Nynaeve sedai és Elayne sedai.

A két nő döbbenten pislogott. Egwene gyomra remegett. A dühtől. Mindazok után, amin keresztülment ma éjszaka, megzsarolja ez a két...? Hirtelen nem jutott eszébe egy kellően csúnya szó sem. Elayne biztos tudott volna vagy tízet is. Elayne épp eleget forgott kocsisok, lovászok és egyéb aljanép között, és mindig megjegyezte azokat a kifejezéseket, melyeket meghallania sem lett volna szabad. Egwene kibontotta a csíkos stólát, és könnyedén a vállára terítette.

– Azt hiszem, félreértett minket, Anya – mondta sietősen Nicola. Nem félt, épp csak tisztázni akarta a dolgot Egwene-nel. – Csak attól tartottam, hogy ha bárki rájönne, hogy Anyám is...

– Nagyon jól értem, gyermekem.

Ez a bolond nő még mindig gyermek volt, még ha öregebb is nála tíz évvel. Az idősebb novíciákkal sok gond volt, gyakran szemtelenkedtek a beavatottakkal, akik tanították őket, de a legostobábbnak sem jutott volna az eszébe, hogy egy nővérrel pimaszkodjon. Egwene dühe már fehéren izzott, mint a vas. Mit képzel ez a nőszemély, hogy ilyesmivel próbálkozik! Mindketten magasabbak voltak nála, még ha nem is sokkal, de most a csípőjére tette az öklét, és jól kihúzta magát, ők pedig úgy meggörnyedtek ijedtükben, mintha Egwene egy fejjel magasodna föléjük.

– Van fogalmad arról, milyen komoly következményekkel jár az, ha valaki megvádol egy nővért, különösen, ha egy novícia teszi? A vádjaid azon alapulnak, hogy állítólag kihallgattál egy beszélgetést két olyan ember között, akik mindketten több ezer mérföldre vannak tőlünk. Tiana elevenen fog megnyúzni, és a hátralévő napjaidat a legkoszosabb fazekak súrolásával töltheted.

Nicola megpróbált közbeszólni: ezúttal úgy tűnt, bocsánatért esedezik és mentegetőzni akart, hátha meg nem történtté teheti az előbbieket. Egwene nem hagyta szóhoz jutni. Areinához fordult. A Kürtvadász még egyet lépett hátrafelé, és ijedten megnyalta a szája szélét. Szokatlanul bizonytalannak tűnt.

– Azt ne hidd, hogy te kevesebbel megúsznád a dolgot! Ilyesmiért még egy Kürtvadászt is megbüntetne Tiana. Már ha elég szerencsés vagy ahhoz, hogy ne a szekereknél korbácsoljanak félholtra, mint azt a tolvajláson kapott katonákkal szokták. De mindkét esetben úgy vágnának ki a táborból, hogy a lábad sem éri a földet.

Egwene vett egy mély levegőt, és lazán leengedte a kezét. Ha az egyikkel fogta a másikat, sokkal kevésbé remegtek. A két nő egészen kicsire összehúzta magát. Úgy tűnt, a szidás megtette a magáét. Egwene remélte, hogy a lesütött tekintetek, a megroskadt vállak és a tétova topogás nem csupán álca. Igazából mind a kettőt Tianához kellene küldenie, most rögtön. Fogalma sem volt róla, mi lehet a büntetés, ha valaki megpróbálja megzsarolni az Amyrlin Trónt, de valószínűleg még az lenne a legenyhébb része a dolognak, hogy mindkettőjüket elzavarják a táborból. Nicola esetében persze várnának addig, amíg megtanul annyira fókuszálni, hogy véletlenül ne tehessen kárt sem magában, sem bárki másban. Biztos volt benne, hogy Fadombi Nicola sosem lehet aes sedai, ha kiderül, hogy mit tett. Ez a hatalmas képesség kárba veszne.

Kivéve... Bármelyik nő, aki aes sedai-nak adta ki magát, és ez kiderült róla, olyan példás büntetést kapott, hogy még évek múlva is azt nyögte, és a beavatottakkal még ennél is keményebben bántak el ilyen esetben, de Nynaeve és Elayne talán biztonságban vannak most, hogy már teljes jogú nővérek. És ő maga is. Persze, ha ez akár csak kósza pletyka szintjén elterjed, a Csarnok sosem fogja elismerni, hogy valóban ő az Amyrlin Trón. Akkor már elmehetne Randhez is, és a Csarnoknak meg megmondhatná, hogy mit is gondol róluk. Nem hagyhatta, hogy ez a két nő lássa, hogy megingott egy pillanatra, még csak nem is gyanakodhattak.

– Most elfelejtem, ami itt történt – mondta élesen –, de ha valaha, akárcsak suttogva is meghallom ezt az ostobaságot... bárkitől... – szaggatott, mély levegőt vett. Ha majd már kiabálják, hogy mit tett, akkor aztán semmit sem tehet. Szerencsére Nicola és Areina úgy rezzent össze, mint akiket halálosan megfenyegettek. – Most pedig sipirc az ágyba, még mielőtt meggondolom magam!

Egy szemvillanás alatt pukedliztek, hogy „igen, Anya”, és „nem, Anya”, és „ahogy parancsolod, anyám”. Sietve indultak el, minden lépésnél hátranéztek rá, és minden lépésnél egyre gyorsabban mentek, míg végül fejvesztve rohanni kezdtek. Egwene nyugodtan sétált vissza a sátrához, bár a legszívesebben ő is szaladt volna, ahogy csak tud.

Tizedik fejezet

Láthatatlan szemek

Mikor Egwene visszaért a sátorba, Selame már várt rá. Vékony volt, mint egy piszkafa, a bőre sötét, mint a legtöbb tearié, és parancsoló magabiztossága már-már zavaró volt. Chesának igaza volt: hosszú orrát mindig felhúzta, mintha valami roppant büdöset kellett volna szagolnia. De bármilyen gőgösen viselkedett a többi szolgával, az úrnője körül egészen másmilyen volt. Amint Egwene belépett, olyan mélyen meghajolt, hogy majdnem a földet súrolta a homlokával, és a szoknyáját olyan széles ívben terítette szét, amennyire a szűkös sátorban csak tudta. Mielőtt Egwene még beljebb léphetett volna, az asszony már mellette volt, és gombolta kifelé a ruháját nagy szörnyülködve. Egwene viselkedésén szörnyülködött. Selame elég ostoba teremtés volt.

– Ó, anyám, már megint fedetlen fejjel ment ki! – mondta, mintha Egwene valaha is felvette volna a teari mintára készült gyöngyös kis kalapkákat, amelyeket Selame ajánlott neki, vagy Meri hímzett bársony csodáit, esetleg Chesa puffos fejfedőit. – És remeg. Nem lenne szabad kendő és napernyő nélkül kimennie a szabad levegőre, anyám.

Hogy a fenébe múlna el a remegése egy napernyőtől? Selame arcán olyan bőven csurgott a veríték, hogy alig győzte letörölni egy vaskos zsebkendővel, de az nem jutott volna az eszébe, hogy megkérdezze, Egwene miért remeg. Talán jobb is volt így.

– És egyedül volt odakinn, késő éjszaka. Ezt egész egyszerűen nem illik, anyám. És a tetejébe még ott vannak azok a katonák is! Csupa-csupa durva ember, nem tisztelik ám ezek a rendes asszonyokat, de még az aes sedai-okat sem. Anya, egész egyszerűen nem lenne szabad...

Egwene éppolyan fáradt nyugalommal hagyta, hogy Selame mondja a magáét, mint ahogy azt tűrte, hogy az asszony levetkőzteti. Félig sem figyelt oda. Ha azt mondaná neki, hogy hallgasson, olyan sértett pillantásokat vetne rá, és úgy sóhajtozna, hogy az még a locsogásánál is rosszabb. Az eszetlen fecsegéstől eltekintve Selame fegyelmezett, jó szolga volt. Igaz, néha olyannyira elkapta a hév, hogy túlzó gesztusai és a folyamatos pukedlizés megakadályozta abban, hogy valami értelmeset is csináljon. Hihetetlennek tűnt, hogy valaki annyira butuska legyen, mint Selame. Csak a látszat érdekelte, hogy ki hogyan néz ki, és mit gondol. Számára csak az aes sedai-ok és a nemesek mentek emberszámba, és talán a belső szolgáik. Selame elképzelései szerint senki más nem számított, talán senki más nem is gondolkodhatott. Talán tényleg lehetetlen volt. Egwene egyáltalán nem feledkezett meg arról, ki hozta a nyakára Selame-et, és arra is jól emlékezett, ki találta neki Merit. Igaz, Chesát meg Sheriam adta neki, de Chesa már többször bebizonyította, hogy hozzá hűséges.

Egwene megpróbálta elhitetni magával, hogy a remegés, amelyet Selame is észrevett, valójában a legvadabb düh jele, de a szíve mélyén tudta, hogy igazából a félelem emészti. Túl messzire jutott, túl sok mindent tett már meg ahhoz, hogy hagyja, hogy Nicola és Areina mindent elrontson.

Ahogy a feje kibukkant a tiszta fehérneműből, elkapta Selame egyik szólamát, és döbbenten bámult az asszonyra.

– Azt mondtad, hogy juhtej?

– Igen, anyám. Olyan bársonyos a bőre, és semmi más nem őrizheti meg ilyen szépnek, csak ha minden nap juhtejben fürdik.

Ez az asszony tényleg megbolondult. Hiába tiltakozott, Egwene kitaszigálta a sátorból. Aztán végre egyszer ő fésülte meg a haját, ő bontotta ki a keskeny tábori ágyat. Az immár hasznavehetetlen a'dam karkötőjét berakta az apró, faragott, elefántcsont dobozba, amelyikben kevéske ékszerét tartotta, és kioltotta a lámpákat. Egészen egyedül, gondolta maró gúnnyal a sötétben. Selame-et és Merit megüti a guta.

Mielőtt lefeküdt volna, a bejárathoz lépett, és kissé kinyitotta a sátorlapokat. Holdfényes csend és nyugalom ült a táboron, csak egy éjszakai gém hangja hallatszott. A madár hirtelen felrikoltott, majd elhallgatott. Vadászok járták az éjszakát. Egy pillanattal később mintha egy árnyék mozdult volna meg a szemközti sátor mellett. Mintha egy asszony lett volna.

Talán Selame-et nem akadályozta meg a kémkedésben, hogy sültbolond. Meri is leselkedhetett attól, hogy mindig rosszkedvű volt, és kelletlen. Bármelyikük lehetett. Éppúgy, mint valaki más. Areina vagy Nicola, bár az elég valószínűtlen. Mosolyogva engedte a helyére a sátorlapot. Bárki volt az, nem láthatja, hova megy ma éjszaka.

A Tudós Asszonyok megtanították, hogyan aludhat el, amikor csak akar. Egyszerű módszer volt. Behunyta a szemét, érezte, hogy minden testrésze valóban ellazul, a szívverésével megegyező ütemben lélegzett, nem gondolt semmire, hagyta, hogy minden össze-vissza kavarogjon az agyában, minden össze-vissza, egy egész kis sarkot kivéve. Pillanatok alatt elaludt, de ez egy álomjáró alvása volt.

Egy csillagtengerben lebegett alaktalanul, végtelenül sok kis fényponttal együtt a végtelen feketeségben, mintha megszámlálhatatlanul sok szentjánosbogár verdesett volna egy végtelen éjszakában. Álmok voltak. Mindazok álmai, akik épp aludtak, bárhol a világon, talán az összes lehetséges világok mindegyikén, és ez itt a valóság és a Tel'aran'rhiod közti űr volt, a kapu, mely elválasztotta az ébrenlét világát az álmokétól. Bármerre nézett, tízezrével tűntek el a szentjánosbogarak, ahogy álmodóik felébredtek, és tízezer újabb jelent meg, ahogy mások meg álomba merültek. Hatalmas, mindig változó szépség, megunhatatlan csoda.

Nem vesztegette az idejét bámészkodásra. Ennek a helynek is megvoltak a maga veszélyei, nem egy közülük halálos. Biztos volt benne, hogy azokat el tudná kerülni, de volt még egy veszély, amelynek kitette magát, ha túl sokáig itt maradt, és ha az elkapná... Nos, ez még ahhoz is túlságosan zavarba ejtő volt, hogy végiggondolja. Óvatosan körülnézett – azaz csak körülnézett volna, ha ebben a világban lett volna szeme –, és megindult. Nem érezte, hogy mozog. Inkább úgy tűnt, mintha ő egy helyben maradt volna, és az egész csillogó fénytenger pördült volna meg körülötte, míg végül csak egyetlenegy csillag maradt előtte. Mindegyik pislogó kis fénybogár tökéletesen egyforma volt, de valahogy mégis tudta, hogy ez Nynaeve álma. Hogy honnan tudta, az már más lapra tartozott. Még a Tudós Asszonyok sem értették, hogy ismerik fel az álmokat.

Gondolkozott azon is, hogy megkeresi Nicola és Areina álmát. Ha egyszer rájuk talált, pontosan tudta, hogy égetheti bele a csontjaikba is a félelmet, és egyáltalán nem érdekelte, hogy ez tiltott dolog. Azért jött ide, hogy ésszerűen cselekedjen, nem azért, hogy a szabályok miatt aggódjon. Megtette, amit mások nem tettek meg előtte, és egészen biztos volt abban, hogy ha szüksége lesz rá, gondolkozás nélkül újra megteszi. Tedd, amit tenned kell, aztán fizesd meg az árát, ezt tanították neki ugyanazok az asszonyok, akik elmagyarázták, mi tiltott és miért. A szükséget csak az tehette gonosszá, ha valaki nem volt hajlandó elismerni, hogy vétett a szabályok ellen, és nem akarta megfizetni az adósságát. De még ha Nicola és Areina aludt is volna már, nehéz volt egy ember álmát először megtalálni, és nem is mindig sikerült. Hosszú napok – vagy jobban mondva, éjszakák – telhettek el eredménytelenül. Ez legalább biztos volt.

Lassan közelebb úszott az örökkévaló sötétben, bár megint úgy tűnt, mintha nem ő mozdulna, hanem az aprócska fénypont nőne meg, először akkorára, mint egy csillogó gyöngyszem, majd mint egy fénylő alma, utána a telihold, míg csak be nem töltötte egészen a látóterét a fényesség, a világ. Nem ért hozzá, egyelőre még nem. Egy hajszálnyi űr maradt még köztük. Lassan és gyengéden keresztülnyúlt ezen a résen is. Hogy mivel, ha egyszer itt nem volt teste, az legalább akkora rejtély volt, mint az, hogyan ismerte meg az emberek álmait. A Tudós Asszonyok szerint az akaratával érintette meg az álmot, de Egwene még mindig nem értette, az hogy lehet. Mintha egy szappanbuborékot akart volna megfogni, nagyon óvatosan nyúlt az álom felé. A fénylő fal úgy csillogott, mint a kvarcüveg, úgy lüktetett, mint az emberi szív, törékeny volt és élt. Ha egy kicsit erősebben fogja meg, belelátott volna, „látta” volna, hogy Nynaeve mit álmodik. Ha még erősebben fogja meg, képes belépni a másik álmába, és részévé válik annak, amit az lát. Ez veszélyes dolog volt, különösen egy erős akaratú embernél, de néha az is megrázó volt, ha csak látta, amit a másik álmodik. Például, ha az álmodó épp valaki olyanról álmodott, aki őt is érdekelte. Mikor ez történt, fél éjszakán keresztül mást sem csináltak, csak egymás bocsánatáért esedeztek. Vagy egy enyhén húzó mozdulattal, ami leginkább arra emlékeztette, mintha egy törékeny gyöngyszemet kellene elgurítania egy egyenetlen asztalon, ki tudná rántani Nynaeve-et az álmából, és át tudná vinni egy másik álomba, amelyet ő tervezett, amelyben mindent ő irányítana, és ami valójában a Tel'aran'rhiod egy része lenne. Biztos volt benne, hogy működne a dolog. Természetesen ez is a tiltott dolgok egyike volt, és tartott tőle, hogy Nynaeve sem értékelné.

NYNAEVE, EGWENE VAGYOK. SEMMILYEN KÖRÜLMÉNYEK KÖZÖTT NEM TÉRHETTEK VISSZA, AMÍG NEM TALÁLTÁTOK MEG A TÁLAT, VAGY AMÍG NEM RENDEZTEM EL PÁR DOLGOT NICOLÁVAL ÉS AREINÁVAL. TUDJÁK, HOGY TETTETTETEK. MINDENRŐL BŐVEBBEN, MIKOR LEGKÖZELEBB TALÁLKOZUNK A KIS TORONYBAN. LEGYETEK ÓVATOSAK. MOGHEDIEN MEGSZÖKÖTT.

Az álom a semmibe villant, a szappanbuborék elpattant. Egwene-nek a komor üzenet dacára is nevetni lett volna kedve, már ha lett volna mivel. Egy testetlen hang az ember álmában egészen megrázó lehetett. Különösen, ha attól tartott, hogy a beszélő meglesheti, miről is álmodik. Nynaeve nem felejtette el azt az apró kis balesetet.

A fénypöttyös végtelen újra meglódult körülötte, míg csak egy újabb fénypontocska elé nem ért. Elayne. A két nő alighanem csak pár lépésre aludt egymástól Ebou Darban, de a távolságnak itt nem volt jelentősége. Vagy talán valami egész mást jelentett.

Ezúttal, mikor átadta az üzenetet, az álom megremegett és megváltozott. Most is ugyanúgy nézett ki, mint az összes többi, de Egwene számára megváltozott. Talán egy másik álomba rántották át Elayne-t a szavai? Mindenesetre megmaradnak az agyában, és emlékezni fog rá, mikor felébred.

Miután Nicola és Areina íjhúrját még jobban benedvesítette, végre a teljes figyelmét Randre fordíthatta. Sajnos éppolyan hiábavaló lett volna megkeresnie az álmait, mint egy aes sedai-ét. Rand védte az álmait, éppúgy, ahogy a legtöbb nővér, bár láthatóan a férfiak védelme sokban különbözött a nőkétől. Az aes sedai-ok pajzsa kristálypáncél volt, a Szellemből illesztés nélkül megformált kis buborék, amely, bármilyen átlátszónak tűnt is, keményebb volt a legszívósabb acélnál is. Egwene már nem is emlékezett rá, hány eredménytelen órát töltött azzal, hogy megpróbált Rand álmába belesni. A nővérek védett álmai fényesebbnek tűntek, minél közelebb volt hozzájuk, de a fiúé egyre tompábban csillogott. Mintha zavaros, sáros vízbe bámult volna. Néha mintha látott volna valami hatalmas árnyékot megmozdulni a piszkosszürke mélyben, de sosem lehetett tudni, mi az.

A csillagok végtelen hada ismét megpördült és megállt, és egy harmadik asszony álma előtt találta magát. Óvatosan közeledett. Olyan sok minden kötötte Amyshoz, hogy úgy érezte, mintha az anyja álmát közelítené meg. Magának is be kellett vallania, hogy nagyon sok mindenben inkább Amysra szeretne hasonlítani, mint bárki másra. Legalább annyira szomjazott Amys elismerésére, mint a Csarnokéra. Sőt, ha választania kellett volna a kettő között, talán Amys megbecsülését tartja fontosabbnak. Egyetlenegy Ülnököt sem becsült olyan sokra, mint Amyst. Félresöpörte pillanatnyi ellágyulását, és igyekezett kicsit kevésbé keményen szólni, mint a másik két asszonyhoz. Nem sikerült neki.

AMYS, EGWENE VAGYOK, BESZÉLNEM KELL VELED.

Jövünk, mormolta halkan egy hang. Amys hangja.

Egwene ijedten ugrott hátra. Legszívesebben nevetett volna saját magán. Talán jót is tesz néha, ha eszébe jut, hogy a Tudós Asszonyok hosszú, hosszú évek óta gyakorolják már az álomjárást. Néha tartott attól, hogy elbízza magát csak azért, mert az Egyetlen Hatalom irányításáért nem kellett olyan keményen megküzdenie, mint a legtöbb nővérnek, de mintha csak ezt akarnák ellensúlyozni, sokszor a legegyszerűbb dolog is olyan nehezére esett, mintha a legnagyobb viharban kéne fölmásznia egy sziklaszirtre.

Hirtelen mozgást látott a szeme sarkából. Az egyik fénypont megindult a csillagok között, és egyre fényesebb, egyre nagyobb lett, ahogy felé siklott. Egyetlenegy álom volt csak erre képes, egyetlenegy ember álma. Rettegve menekült, azt kívánta, bárcsak tudna sikoltani, átkozódni vagy csak üvöltözni. Leginkább saját magának azzal a kicsike kis részével, ami legszívesebben maradt volna, és megvárja, hogy elnyelje a közelgő álom.

Ezúttal a csillagok sem rezzentek. Egészen egyszerűen eltűntek, és Egwene levegő után kapkodva egy vastag, vörös kőoszlopnak támaszkodott. Úgy szúrt az oldala, mintha egy mérföldet rohant volna, a szíve vadul kalapált. Pár perc múlva végignézett magán és egy kicsit elbizonytalanodva felnevetett. Hosszú, bő szoknyájú, lágyan villódzó zöld selyemruhát viselt, a ruha szegélyét és mellrészét csodaszép aranyhímzés borította. A nyakkivágása jóval többet mutatott meg a melléből, mint bármelyik ruha, amit ébren felvett volna. A széles aranyöv karcsúbbnak mutatta a derekát, mint az valójában volt. Bár az is lehet, hogy tényleg karcsúbb volt, mint ébren. Tel'aran'rhiodban olyan lehetett az ember, amilyen csak lenni akart, ami csak lenni akart. Még akkor is könnyen megváltozhatott, ha nem akarta tudatosan, csak szabadjára engedte a gondolatait. Gawyn Trakand rossz hatással volt rá. Nagyon rossz hatással.

Agyának az az egészen kicsike része még most is azon sajnálkozott, hogy nem maradt kinn a csillagok között, és nem várta be Gawyn álmát. Nem várta be, és nem várta meg, hogy magába szippantsa. Ha egy Álomjáró bolondulásig szerelmes volt valakibe, vagy féktelenül gyűlölt valakit, különösen, ha az érzelem kölcsönös volt, a másik álma könnyen beszippanthatta. Úgy vonzotta az álmát, vagy az álom vonzotta úgy őt, mint mágnes a vasreszeléket. Természetesen nem utálta Gawynt, de nem engedhette meg magának, hogy bekebelezze az álma, és addig ott kelljen maradnia, amíg a fiú fel nem ébred. Ma éjszaka nem tehette. Gawyn sokkal szebbnek látta álmában, mint amilyen Egwene saját meglátása szerint ébren volt. Érdekes módon a fiú viszont sokkal rosszabbul nézett ki a tulajdon álmában, mint a valóságban. Ha ilyen erős szeretetről vagy utálatról volt szó, az erős akarat és az összpontosítás sem segített. Ha egyszer benyelte az álom, addig ott kellett maradnia, míg csak a másik fel nem ébredt vagy nem kezdett másról álmodni. Egwene eszébe jutott, Gawyn miket szokott róla álmodni, hogy mi mindent csinálnak a fiú álmaiban, és a füle hegyéig elvörösödött.

– Még szerencse, hogy egy Ülnök sem lát most – motyogta magában. – Különben sosem hinnék el, hogy nem egy felelőtlen kis csitri vagyok.

A felnőtt asszonyok nem ábrándoztak pirulva a férfiak után, Egwene ebben egészen biztos volt. Egyetlen értelmes asszony sem tenne ilyet. Amiről Gawyn álmodozott, valóra fog válni, de csak mikor Egwene is úgy látja jónak. Talán az édesanyja nehezen egyezne bele, hogy férjhez menjen, különösen, hogy nem ismeri Gawynt – de csak nem állna a lánya boldogságának az útjába. Marin al'Vere amúgy is megbízott a gyermekei józan ítélőképességében. Most viszont itt volt az ideje annak, hogy legfiatalabb gyermeke tanúbizonyságát adja józanságának, és abbahagyja ezt a gyerekes álmodozást.

Egwene körülnézett, és azt kívánta, bárcsak mégis hagyhatná, hogy Gawynra gondoljon. Vastag, erős oszlopokat látott, amerre csak nézett, magas, íves tető borult föléjük és középen egy óriási kupola. Az arany láncokon alácsüngő hatalmas lámpák egyike sem égett, de mégis se nem túl erős, se nem túl gyenge fény töltötte be a teret. A Kő Szíve volt ez, a Tear Köve nevű hatalmas erőd középpontja. Avagy jobban mondva a Kő Szívének a Tel'aran'rhiodi tükörképe, bár ez a tükörkép éppolyan erőteljes és valóságos volt, mint az ébrenlét világában álló megfelelője. Mindig itt találkozott a Tudós Asszonyokkal. Ők választották ezt a helyet. Egwene furcsállotta, hogy az aielek miért épp itt várják. Azt várta volna, hogy Rhuideanban lesznek, most, hogy a város már nyitott volt az Álmok Világában is, vagy valahol az Aiel Pusztában, vagy ott, ahol a Tudós Asszonyok épp vannak. Az ogierek steddingjein kívül minden más helynek megvolt Tel'aran'rhiodban a mása – valójában a steddingeknek is, bár oda nem lehetett belépni, éppúgy, ahogy régebben Rhuideanba sem. Az aes sedai táborban persze nem találkozhattak. Most már jó pár nővérnek volt olyan ter'angrealja, amelynek a segítségével könnyedén beléphetett az Álmok Világába, és minthogy egyikük sem tudta, ez a világ hogyan működik, a legtöbbször ugyanott jelentek meg Tel'aran'rhiodban, ahol a való világban aludtak épp: a tábor kellős közepén.

A Torony törvényeinek az értelmében a ter'angrealok éppúgy a Fehér Torony tulajdonai voltak, mint a sa'angrealok vagy az angrealok, függetlenül attól, hogy éppen hol vagy kinél vannak. A Torony ritkán erőltette ezt a szabályt, különösen az olyan tárgyak esetében, amelyeket Tar Valontól messze őriztek, például épp itt, Tear Kövében, a Nagy Tárházban. Előbb-utóbb úgyis minden visszakerült hozzájuk, és a Fehér Torony mindig türelmesen ki tudta várni a megfelelő pillanatot. Ami azonban a nővéreknél volt, azt mind a Csarnok osztotta szét, az Ülnökök adták oda társaiknak. De csak kölcsönbe. Szinte senki nem kapott meg ténylegesen egy ilyen ritka és erős tárgyat. Elayne megtanulta, hogy lehet az álomjáró ter'angrealt elkészíteni, és ő és Nynaeve is vittek egyet-egyet Ebou Darba, de a többi a Csarnok kezén maradt még jó pár érdekes ter'angreallal együtt, melyeket Elayne készített. Ez azt jelentette, hogy Sheriam és baráti köre bármikor feltűnhetett Tel'aran'rhiodban, éppúgy, mint Romanda vagy Lelaine, bár Egwene szerint ők ketten nem merészkedtek volna be, hanem inkább másokat küldenek maguk helyett. Hosszú évszázadok óta egyetlen aes sedai sem járt az álmokban, és most egyszerre megnyílt előttük az út. Még mindig sok nehézséggel kellett szembenézniük, melyek többsége abból fakadt, hogy nem voltak hajlandóak elismerni, hogy esetleg nem birkóznak meg mindennel egyedül, és talán tanulhatnának másoktól. Persze Egwene még így sem vette volna szívesen, ha ezek a nővérek kilesik a találkozását a Tudós Asszonyokkal.

Mintha csak a kémkedés juttatta volna az eszébe, hirtelen megérezte, ahogy láthatatlan szemek figyelik minden mozdulatát. Ez az érzés mindig jelen volt Tel'aran'rhiodban, és még a Tudós Asszonyok sem tudták, mi okozhatja, de annak dacára, hogy a láthatatlan szemek mindig figyelték, nem felejtkezhetett el arról sem, hogy esetleg valódi tekintetek is meglesik. És ezúttal nem Romandára vagy Lelaine-re gondolt.

Végighúzta a kezét az oszlopon, és lassan megkerülte. A hatalmas, vörös kő oszloperdőt tanulmányozta, mely addig nyúlt, ameddig csak ellátott a fokozatosan mélyülő árnyékokban. Az őt körülvevő fény nem volt igazi: bárki, aki az árnyékban rejtőzik, maga körül ugyanezt a ragyogást látná, de az árnyak eltakarnák. Néha feltűnt egy-két ember, férfiak és nők egyaránt, de a felvillanó képek ritkán maradtak tovább pár szempillantásnál. Egwene-t nem érdekelték, hiszen csak véletlenül érintették meg álmukban az Álmok Világát. Ez bárkivel előfordulhatott, de szerencsére csak pár másodpercre, és ennyi idő alatt ritkán kerültek komoly veszélybe. A Fekete ajahnál is volt pár álomjáró ter'angreal, a Toronyból lopták. Ami még ennél is rosszabb volt, Moghedien éppolyan jól ismerte a Tel'aran'rhiodot, mint bármelyik Álomjáró. Vagy talán jobban. Olyan könnyedén befolyásolta a helyet és a benne levőket, mintha csak a ruháját igazgatná.

Egwene egy pillanatig arra gondolt, bárcsak megfigyelte volna Moghedien álmait, amíg a nő az ő foglya volt. Csak egyetlenegyszer, csak annyira, hogy felismerje. De még ha felismerné is Moghedien álmát, akkor sem tudná, most hol van. És persze az is meglehet, hogy a nő álma magába rántaná. Ő maga mindenképp eléggé megvetette ehhez Moghedient, és alighanem a Kitaszított is határtalanul gyűlölte őt. Ami egy ilyen álomban történt, az nem volt valódi, még annyira sem, mint ami a Tel'aran'rhiodban esett meg az emberekkel, de az emlék épp elég valósnak tűnt. Egy éjszaka Moghedien kezében, és soha többé nem tudna szabadulni a kínzó képektől. Ahányszor aludni térne, mindig azokat látná. Talán ébren is.

Újabb járókelő. Mi volt ez? Egy magas, királynői termetű, sötét bőrű szépség lépett ki az árnyékok közül. Gyöngyökkel borított kis sapkát viselt és csipkefodros báli ruhát. Pár lépés után eltűnt. Egy teari asszony álma, aki főúrnő, vagy az szeretne lenni. A való életben akár csúnya és köpcös is lehetett, egy kereskedő felesége vagy egy tanyasi gazdasszony.

Talán Logaint kellett volna megfigyelnie, nem Moghedient. Persze róla sem tudná, hol lehet, de valamit csak kitalálna a terveiből. Persze lehet, hogy ha belekerülne a férfi álmaiba, az még annál is rosszabb lenne, mintha Moghedien kapta volna el, hiszen Logain gyűlölt minden aes sedai-t. Ugyan szükség volt arra, hogy előkészítse a szökését, de Egwene remélte, hogy ezért nem kell túl nagy árat fizetnie. Amúgy is, a fenébe Logainnel. Itt Moghedien jelentette a veszélyt. Moghedien utána jöhetett, és itt, különösen itt, Moghedien erősebb...

Hirtelen ráeszmélt, milyen görnyedten tartja magát. Elégedetlenül felmordult, bár inkább vinnyogásnak hangzott. A csodaszép zöld selyemruha hirtelen vaskos páncéllá változott, olyanná, amilyet Gareth Bryne nehézlovassága viselt. Nyitott sisak ült a fején, a csúcsdísz mintha Tar Valon fehér lángja lett volna. Micsoda bosszantó eset! Már rég nem lett volna szabad megengednie, hogy így kicsússzon az irányítás a kezei közül.

Megkeményítette az akaratát, és a páncél hirtelen azzá a ruhává változott, amelyben az Tudós Asszonyokkal szokott találkozni. Csak erősen rá kellett gondolnia. Bő, sötét gyapjúszoknya, lenge algode blúz, fehér, mint a hó – épp, mint amikor még náluk tanult. A vállán egy zöld kendő pihent, ami olyan sötét volt, hogy majdnem feketének tűnt, a haját pedig egy összehajtogatott fejkendő fogta hátra. Az ékszereiket nem utánozta, persze, ő nem hordott annyi nyakláncot és karperecet. Ezért kinevették. Egy nő az évek során érdemli ki az ékszereit, nem csupán egy felvillanó álomban.

– Logain útban van a Fekete Toronyba – mondta hangosan. Őszintén remélte, hogy nem téved. Ott legalább valamiféle ellenőrzés alatt lenne a férfi, és ha mégis elkapnák és újra elcsendesítenék, Rand akkor sem okolhatja érte az Egwene-t követő aes sedai-okat. – És Moghedien nem tudhatja, hogy itt vagyok.

Ezt igyekezett minél biztosabban mondani.

– Miért félnél az Árnyéklelkűtől?

A háta mögött felhangzó kérdés megrémítette Egwene-t. Ijedtében szinte felmászott a levegőbe. Mivel Tel'aran'rhiodban volt, és Álomjárónak tanult, már jó másfél hosszra lehetett a földtől, mire észhez tért. Ó igen, gondolta a magasban lebegve, már rég magam mögött hagytam az efféle gyerekes hibákat. Ha ez így megy tovább, akkor is felugrik, ha Chesa csak jó reggelt köszön neki.

Remélte, hogy nem pirult el túlságosan. Lassan leereszkedett. Talán visszanyerhet még valamit a méltóságából.

Talán, bár Bair idős arca most mintha még ráncosabb lett volna, úgy meggyűrte a fülig érő mosoly. Nem tudott fókuszálni, nem úgy, mint a másik két nő, aki vele volt, de ennek semmi köze nem volt az álomjáráshoz. Abban pedig volt olyan tapasztalt, mint bármelyikük. Sőt, sok mindent jobban tudott még náluk is. Amys is mosolygott, még ha nem is ilyen szélesen, de a naphajú Melaine hátravetett fejjel kacagott.

– Még sosem láttam senkit így... – nyögte ki nagy nehezen két nevetés között. – Mint egy nyuszi.

Ugrott egy kicsit, és jó két lábnyira a levegőbe emelkedett.

– Mostanában okoztam némi kis gondot Moghediennek. – Egwene egész büszke volt a nyugalmára. Kedvelte Melaine-t. Az aiel nő sokkal kedvesebb volt, most, hogy gyermeket várt, ráadásul nem is egyet, hanem ikreket, de ezúttal a legnagyobb örömmel meg tudta volna fojtani.

– Néhány barátommal igencsak megsértettük a büszkeségét, ha többet nem is tettünk. Azt hiszem, kapva kapna az alkalmon, hogy törlesszen érte.

Hirtelen ötlettől vezérelve újra megváltoztatta a ruháját. Most az a lovaglóruha volt rajta, amelyet nap mint nap hordott, csak épp fénylő zöld selyemből. Nem mondhatott el nekik mindent, de ezek a nők a barátai voltak, és megérdemelték, hogy legalább azt megossza velük, amit lehetett.

– A büszkeség nehezebben gyógyul, mint a test. – Bair hangja vékony volt és magas, de erős, mint egy vasvessző.

– Mesélj róla – kérte mohó mosollyal Melaine. – Hogy szégyenítettétek meg?

Bair is legalább ilyen izgatottnak tűnt. Egy kegyetlen világban az ember vagy megtanult nevetni a kegyetlenségen, vagy egész életében egy sarokban sírdogált. A Háromszoros Föld, az aielek régi otthona pedig nagyon kegyetlen volt, és lakói már rég megtanultak nevetni rajta. Mindamellett az ellenség megszégyenítése komoly művészet volt feléjük.

Amys végigpillantott Egwene ruháján, és bólintott.

– Azt hiszem, azzal még várnunk kell egy kicsit. Azt mondtad, beszélnünk kellene.

Arrafelé intett, ahol a Tudós Asszonyok beszélgetni szoktak, a hatalmas csarnok kellős közepén, a kupola alatt.

Hogy miért épp ezt a helyet választották, az is egyike volt azoknak a rejtélyeknek, amelyeket Egwene nem tudott megfejteni. A három asszony hamar letelepedett. Törökülésben ültek, a szoknyájukat gondosan szétterítették maguk körül. Alig pár lépésre tőlük egy kristálykard ragyogott – legalábbis kardnak látszott –, amely félig kiállt a kőpadlóból, és a markolata csillogott. Az aielek rá sem pillantottak. Az ő jóslataikban nem szerepelt. Épp ennyire nem törődtek azokkal az emberekkel, akik megjelentek, majd pár lépés múlva újra eltűntek. Mindig itt gyűltek össze.

A mesés Callandort valóban lehetett kardként is használni, de igazából több volt annál. Egy férfi sa'angreal volt, egyike a legerősebbeknek, amit a Legendák Korában készítettek. Egwene megborzongott, mikor a férfi sa'angrealra gondolt. Más volt a helyzet, mikor még csak Rand volt. És a Kitaszítottak. De most itt voltak ezek az asha'manek is. A Callandorral bármelyik fókuszálni képes férfi egy szemvillanás alatt a földdel egyenlővé tudott tenni egy egész várost, és mérföldes körben megsemmisíthetett mindent maga körül. Nagy ívben megkerülte, a szoknyáját is ösztönösen félrehúzta a közelében. Rand kihúzta a Callandort a Kő Szívében, ahogy azt a Próféciák megjósolták, aztán gondolt egyet, és visszazárta a kőbe. Visszazárta, és a saidinból szőtt köré csapdát. Itt is meg kellett lenniük a tükörképeiknek, és könnyen lehet, hogy éppolyan halálosan reagáltak volna, ha nem megfelelő szálakat fon köré, mint a valóságban. Volt pár dolog, ami még itt, Tel'aran'rhiodban is túlságosan valóságos volt.

Egwene igyekezett nem gondolni a Kardra, Amely Nem Kard, és megállt a három Tudós Asszony előtt. Azok a derekukra kötötték a kendőiket, és széthúzták a blúzukat. Az aiel asszonyok így ültek le a barátaikkal beszélgetni a sátrak árnyékába bújva a sivatagi hőség elől. Egwene nem ült le, bár ettől úgy tűnt, mintha vádolnák valamivel. Mindegy. Valahol mélyen, a szíve mélyén, úgy is érezte magát, mintha szörnyűségesebbnél szörnyűségesebb dolgokkal vádolnák.

– Nem mondtam még el, hogy miért hívtak el tőletek, és ti sem kérdeztétek.

– Majd elmondod nekünk, ha felkészültél rá – válaszolta Amys nyugodtan. Egyidősnek tűnt Melaine-nel, holott a haja már hófehéren omlott a derekáig, éppúgy, mint Bairnek, alig lehetett idősebb, mint most Egwene, mikor elkezdett őszülni. Hármójuk közül mégis ő volt a vezető, nem Bair. Egwene-nek most jutott először az eszébe, hogy Amys vajon pontosan milyen idős lehet. Ezt persze éppúgy nem kérdezte meg az ember egy Tudós Asszonytól, mint egy aes sedai-tól.

– Mikor eljöttem tőletek, csak beavatott voltam. Tudjátok, hogy a Torony kettészakadt.

Bair értetlenkedve rázta meg a fejét: tudta, de nem értette. Egyikük sem értette. Egy aielnek ez éppolyan felfoghatatlan lett volna, mintha egy törzs vagy egy harcostársaság saját maga ellen hirdet háborút. Talán ez is megerősítette azt a nézetüket, hogy az aes sedai-ok messze nem érnek annyit, mint kellene. Egwene folytatta. Saját magát is meglepte, milyen nyugodt és összeszedett a hangja. – Azok a nővérek, akik elutasítják Elaidát, engem választottak amyrlinné. Ha Elaidát legyőztük, én ülök majd az Amyrlin Trónon a Fehér Toronyban.

Most megjelent a vállán a csíkos stóla is, és várt. Egyszer régen hazudott nekik, súlyosan megszegte a ji'e'tohot, és nem tudta, most hogy fognak reagálni, hogy egy ilyen fontos tényt elrejtett előlük. Már ha egyáltalán elhiszik, amit mondott. Merően nézték.

– Ez valami olyasmi lehet, amit a gyerekek csinálnak szívesen – mondta egy idő után Melaine nagy óvatosan. Még nem látszott, hogy gyermeket vár, de a várandós asszonyokra jellemző belső ragyogás és megingathatatlan, boldog nyugalom már megjelent rajta. Még gyönyörűbb volt, mint addig. – A gyerekek mind a lándzsával akarnak táncolni, és mind törzsfőnökök akarnak lenni, de aztán rá kell jönniük, hogy a törzsfőnök ritkán táncol maga is. Úgyhogy csinálnak egy bábut, és felültetik egy magaslatra.

Az egyik oldalon a padló hirtelen felpúposodott, és már nem a Kő Szívének kőpadlója volt, hanem napégette barna szikla. A tetején egy ágakból és rongyokból csavart baba hevert.

– Ez a törzsfőnökük, aki a lándzsák táncát irányítja a dombról, ahonnan jól látja a csatát. A gyerekek persze azt csinálják, amit akarnak, hiszen a törzsfő csak egy rongybaba.

Szél kapott az ágak közé, meglebegtette a rácsavart rongyokat, hogy még jobban látsszon, ez csak egy baba. Aztán a dombocska és a bábu is eltűnt.

Egwene mély levegőt vett. Hát persze. Megfizetett a hazugságáért a ji'e'toh szerint, saját akaratából, és innentől kezdve senki nem emlékeztethette arra, hogy mit tett. Tudhatta volna. Olyan jól átlátták a helyzetet, mintha már hetek óta az aes sedai táborban lettek volna. Bair a földet nézte, nem akarta Egwene szégyenét látni. Amys a tenyerébe támasztotta az állát, és éles tekintetével mintha egyenest a lány szívébe akart volna látni.

– Sokan így látnak. – Még egy mély levegő, és kibökte az igazat. – Egy-két nővér kivételével mindenki azt hiszi, csak bábu vagyok. Egyelőre. De mire befejezzük a háborút, tudni fogják, hogy én vagyok a főnökük, és azt teszik, amit én mondok nekik.

– Gyere vissza hozzánk – mondta Bair –, túlságosan is tisztességes vagy közéjük. Sorilea már vagy egy tucat legényt kiszemelt neked, hogy megismerkedhess velük az izzasztósátorban. Nagyon szeretné már látni, hogy menyasszonyi koszorút kötsz.

– Remélem, ott lesz az esküvőmön, Bair! – Egwene remélte, Gawyn lesz a boldog vőlegény. Azt tudta, hogy a fiú egy napon az őrzője lesz, megálmodta rég, de csak a szerelem biztos tudata és a remény mondatta vele, hogy ő lesz a férje is. – Remélem, mind ott lesztek. De már választottam.

Bair talán tovább vitatkozott volna a dolgon, és Melaine is, de Amys felemelte a kezét, és elégedetlenül elhallgattak.

– Nagy ji van a döntésében. Az akaratára hajlítja az ellenségeit, nem fut el előlük. Sok szerencsét kívánok a táncodhoz, Egwene al'Vere! – Amys egykor a Lándzsa Hajadonja volt, és néha még mindig úgy gondolkozott, mintha az lenne. – Ülj le!

– A saját becsülete csak az ő dolga – Bair görbe pillantást vetett Amysra –, de van más kérdésem is.

A szeme majdnem vízkék volt, de ahogy Egwene-re pillantott, a tekintete majdnem olyan kemény volt, mint Amysé az előbb.

– Elhozod ezeket az aes sedai-okat, hogy letérdeljenek a car'a'carn előtt?

Egwene ijedtében majdnem hanyatt esett ahelyett, hogy leült volna. Egy pillanatig sem habozott.

– Nem tehetem, Bair. És ha megtehetném sem csinálnék ilyet. Mi a Toronynak esküdtünk hűséget, az aes sedai-oknak. Ez még a saját hazánknál is fontosabb. – Ez így is volt, vagy legalábbis így kellett volna lennie, bár nem tudta, a többiek mit gondolnak ez esetben róla és a többi lázadóról. – Az aes sedai-ok még az amyrlinnek sem esküsznek hűséget, és más emberfiának pedig még annyira sem. Az olyan lenne, mintha valamelyikőtök térdet hajtana egy törzsfőnök előtt.

Illusztrálta is a mondanivalóját, épp úgy, mint Melaine tette: Tel'aran'rhiodot hihetetlenül szemléletesen lehetett formálni. A Callandor mögött három Tudós Asszony esett térdre egy aiel törzsfőnök előtt. A férfi erősen hasonlított Rhuarcra, a három asszony pedig a mellette ülőkre. Csak egy pillanatig tartotta meg a képet, de Bair meglátta, és megvetően felszipogott. A jelenet elképzelhetetlen volt.

– Ne hasonlíts minket azokhoz a nőkhöz! – Melaine zöld szemei majdnem olyan élesen ragyogtak, mint régen, a hangjával pedig borotválkozni lehetett volna.

Egwene lenyelte, amit mondani akart. Úgy tűnt, a Tudós Asszonyok lenézik az összes aes sedai-t, épp csak őt nem. Vagy ha nem is nézik őket le, mindenesetre kételkednek a képességeikben. Mielőtt a Csarnok visszarendelte, hogy amyrlinné emelhessék, Sheriam és a barátai gyakran találkoztak a mellette lévő három Tudós Asszonnyal. A dolognak az vetett véget, hogy a Tudós Asszonyok nem titkolták, mennyire nem tetszik nekik, hogy Egwene-t visszahívják az aes sedai-ok. Tel'aran'rhiodban pedig igen vérfagyasztó esemény lehetett szembekerülni valakivel, aki jobban ért az Álmok Világához. Most már Egwene-nel szemben is távolságtartóbbak voltak, és számos dologról nem beszéltek előtte, mint például Rand terveiről. Régebben hozzájuk tartozott, ők tanították az álomjárás fortélyaira. Most már ő is aes sedai volt, már azelőtt is, hogy elmondta volna nekik, mi történt valójában.

– Egwene al'Vere azt teszi, amit tennie kell – mondta Amys. Melaine hosszan ránézett, majd tüntetően megigazította a kendőjét, megcsörgette hosszú elefántcsont és arany nyakláncait, de nem szólt egy szót sem. Amys egyre inkább uralta őket. Eddig Egwene csak Sorilea előtt látott ilyen könnyen meghajolni egy Tudós Asszonyt.

Bair már az előbb odaképzelt közéjük egy kanna teát. A sátrakban is teázni szoktak. Az oroszlánveretes aranykannácska más földről származott, mint az ezüstfonatokkal díszített tálca, vagy a Tengeri Nép törékeny zöld porceláncsészéi. A tea természetesen valódinak tűnt, és úgy is érezték magukat, mintha valóban megitták volna. Bár volt az ízében valami utalásféle egy édes bogyóra vagy gyógyfűre, amit Egwene nem ismert fel, összességében pedig túl keserűnek találta az italt. Képzelt bele egy kis mézet, és megkóstolta. Túl édes. Egy kicsit kevesebb méz. Most pompás volt az íze. Erre az Egyetlen Hatalom nem volt képes. Egwene nem hitte volna, hogy bárki is képes lenne olyan finom szálakat szőni a saidarból, hogy mézet oldjon ki a teából.

Egy ideig a csészéjét bámulta csendesen, a teára gondolt, a mézre és leheletfinom saidar-fonatokra. De nem ezért hallgatott. A Tudós Asszonyok éppúgy irányítani akarták Randet, mint Elaida, Romanda vagy Lelaine, és valószínűleg az összes többi aes sedai. Persze csak annyira akarták befolyásolni a car'a'carnt, hogy az aieleknek minél jobb legyen, de a nővérek pedig csak épp annyira akartak beleszólni az Újjászületett Sárkány ügyeibe, hogy a világ minél kevesebbet szenvedjen miatta. Magát sem kímélte. Segíteni akart Randnek, meg akarta akadályozni, hogy a fiú valami olyasmit tegyen, ami végleg elidegenítené tőle az aes sedai-okat. És ehhez is irányítani kellett. De nekem igazam van, emlékeztette magát. Amit teszek, az neki éppen olyan hasznos, mint mindenki másnak. De nem akarta elfelejteni azt sem, hogy ezek az asszonyok itt nem csupán a barátai és a car'a'carn követői. Senki nem volt csupán csak egy valami. Most kezdett erre rájönni.

– Gondolom, nem csak arról akartál beszámolni, hogy most már főnöknő vagy a vízföldiek között – mondta Amys, és rápillantott a teáscsészéje fölött. – Mi a gondod, Egwene al'Vere?

– Most is ugyanaz a gondom, mint eddig. – Elmosolyodott, hogy kicsit könnyítsen a hangulaton. – Néha azt hiszem, idő előtt fogok megőszülni Rand miatt.

– Ha nem lennének férfiak, egy asszony sem őszülne meg.

Melaine megjegyzésén a legtöbbször csak nevettek volna, Bair talán hozzátette volna még, hogy Melaine aztán sokat tudhat a házasélet örömeiről, hiszen alig pár hónapja fektette csak menyasszonyi koszorúját Bael lába elé, de most senki sem mosolygott. Mindhárman figyelmesen néztek Egwene-re, és vártak.

Nos. Ezek szerint komolyak akartak maradni. Szó mi szó, Rand minden ügye komoly volt. Egwene csupán azt kívánta, bárcsak legalább néhány dologban hasonlóan gondolkoznának a Tudós Asszonyok, mint ő. Az ujjain egyensúlyozta a csészét, és beszámolt nekik mindenről. Randről, legalábbis, és hogy mennyire riadt és tanácstalan, mióta nem kap híreket Caemlynből.

– Nem tudom, Rand mit tett, vagy hogy Merana mire készül. Mindenki azt mondja, hogy tapasztalt tárgyalópartner, de sosem volt még dolga Randhez hasonló emberrel. Mikor az aes sedai-okról van szó, egészen ijesztő. Ha aes sedai lenne ez a csésze, és elrejtenénk egy réten, három lépésen belül eltaposná. Tudom, hogy többet elérhetnék nála, mint Merana, de...

– Visszatérhetnél – javasolta ismét Bair, de Egwene határozottan megrázta a fejét.

– Többet tehetek amyrlinként. És még az Amyrlin Trón hatalmát is korlátozzák törvények. – Egy pillanatra megrándult a szája. Ezt nem ismerte be szívesen, különösen ezek előtt az asszonyok előtt nem. – Még csak meg sem látogathatom a Csarnok engedélye nélkül. Most már aes sedai vagyok, engedelmeskednem kell a Torony törvényeinek.

A kirohanása kicsit harciasabbra sikerült, mint akarta. Feldühítette ez az ostoba törvény, és még mindig nem tudta, hogyan kerülhetné meg. Mindamellett a Tudós Asszonyok olyan kifejezéstelenül nézték, hogy biztos volt benne, belülről csak úgy rázza őket a nevetés. Még egy törzsfőnök sem szólhatott bele abba, mikor és hova megy egy Tudós Asszony.

A három asszony hosszasan összenézett. Aztán Amys letette a teáscsészéjét, és Egwene-hez fordult.

– Merana Ambrey és pár aes sedai a fagyilkosok városába is követte a car'a'carnt. Nem kell attól tartanod, hogy Rand al'Thor felbőszíti őt, vagy bármelyik másik nővéredet. Gondoskodunk róla, hogy ne legyen feszültség köztük.

– Ez nem jellemző Randre – mondta Egwene kétkedve. Ezek szerint Sheriam nem tévedett Meranával kapcsolatban. De akkor miért nem jelentkezett?

Bair halkan nevetett.

– A legtöbb szülőnek több gondja van a gyermekével, mint a car'a'carnnak azokkal a nőkkel, akik Merana Ambrey-jel érkeztek.

– Amíg nem Rand a gyermek... – nevetett Egwene. Megkönnyebbült, hogy valaki más is nevet végre valamin. Ahogy ezek a nők az aes sedai-okról vélekedtek, tüzet okádtak volna dühükben, ha valamelyik nővér túlságosan is befolyásolja a fiút. Másfelől viszont Merana csak jutott valamire Randdel, vagy már rég visszatért volna.

– De Meranának jelentést kellett volna küldenie. Nem értem, eddig miért nem jelentkezett. Biztosak vagytok benne, hogy nincs semmi...?

Nem tudta, hogy fejezze be a mondatot. Biztos volt benne, hogy Rand nem tudná megakadályozni Meranát abban, hogy küldjön Salidarba egy galambot.

– Talán küldött hozzátok egy lovas futárt – fintorgott Amys. Ő sem tartotta többre a lovaglást, mint a legtöbb aiel. Jobban bízott a saját lábában. – Nem hozott magával egy olyan madarat sem, amivel a vízföldiek üzenni szoktak.

– Ez nagy butaság volt – motyogta Egwene.

Ez több volt, mint butaság. Merana biztos védi az álmait, nem lenne semmi értelme itt megpróbálni beszélni vele. Még ha megtalálná, akkor sem. A Fényre, de elkeserítő volt ez az egész! Határozottan előrehajolt.

– Amys, ígérd meg, hogy nem akadályozod meg Randet abban, hogy beszéljen Meranáékkal, és nem dühíted fel annyira az aes sedai-okat, hogy valami ostobaságot csináljanak. – Képesek voltak rá! Sőt több, mint képesek. Művészetté fejlesztették, hogy hogyan lehet őrületbe kergetni egy aes sedai-t. – Csak arról akarjuk meggyőzni Randet, hogy mi nem akarjuk bántani. Biztos vagyok benne, hogy Elaida tervez ellene valamit, de mi nem. – Ő maga látja el annak a baját, aki másképp gondolja. Valahogy megoldja. – Megígéred?

A három Tudós Asszony kiolvashatatlan pillantásokat vetett egymásra. Nem tetszhetett nekik túlzottan, hogy Rand közelébe kell engedniük egy aes sedai-t, különösen akkor, ha előtte nem dolgozhatják meg. Biztos, hogy legalább az egyikük ott akar lenni, mikor Merana találkozik Randdel, de ez önmagában nem zavarta volna, ha tudja, hogy a Tudós Asszonyok nem szólnak bele a dologba.

– Megígérem – mondta végül Amys. A hangja olyan sima volt, mint a csiszolt márvány.

Talán megsértődött azon, hogy Egwene azt kérte, ígérje meg a dolgot, de a lány most úgy érezte, még ez is megérte volna azt a hatalmas könnyebbséget, amelyet érzett. Két okból is. Egyrészt Merana és Rand nem fog egymás torkának ugrani, másrészt pedig mert Merana végre megteheti, amiért odaküldték.

– Tudom, hogy te csak a színtiszta igazat mondanád nekem, Amys. El nem tudod képzelni, mennyire örülök annak, amit most mondtál. Ha bármi baj lenne Rand és Merana között... Köszönöm.

Döbbenten pislogott. Amys egy pillanatra cadin'sort viselt. A kezével is intett valamit. Talán a Hajadonok jelbeszéde. Sem Melaine, sem Bair nem mutatták, hogy észrevették volna a dolgot: elmélyülten kortyolgatták a teájukat. Amys biztos azt kívánta, bárcsak valahol máshol lehetne! Minél messzebbre Randtől, hiszen a fiú mindannyiuk életét a feje tetejére állította. Igencsak zavaró, sőt, szégyenletes dolog volt, ha egy álomjáró Tudós Asszony annyira megfeledkezett magáról, hogy akár csak egy pillanatra is elvesztette az önuralmát itt, Tel'aran'rhiodban. Az aieleknek sokkal jobban fájt a szégyen, mint bármiféle fizikai kín, de a szégyen is csak akkor létezett, ha valaki látta, mi történt. Ha senki sem látta, vagy azok, akik látták, úgy tettek, mintha ott sem lettek volna, akkor az egész meg sem történt. Különös elképzelés, de Egwene-nek eszébe sem jutott volna bármivel megszégyeníteni Amyst. Uralkodott az arcvonásain, és úgy folytatta, mintha valóban nem látott volna semmit sem.

– Még egy szívességet kell kérnem tőletek. Egy nagyon fontos szívességet. Ne mondjátok el Randnek, sem bárki másnak, hogy mi van velem! Mármint, hogy mi lett belőlem. – Meglebbentette a csíkos stólát. A Tudós Asszonyok arckifejezése mellett az aes sedai-ok híres nyugalma hisztérikus rohamnak tűnt volna. A kő lágy volt ehhez képest. – Nem azt akarom, hogy hazudjatok! – tette hozzá sietve. A ji'e'toh szabályai szerint valakit hazugságra kérni talán még annál is rosszabb volt, mintha az illető maga hazudott. – Csak ne meséljétek el neki. Már így is küldött a nyakamra valakit, hogy „mentsen meg”. – És milyen dühös lesz, ha kiderül, hogy Matet elcsempésztem Ebou Darba Nynaeve-vel és Elayne-nel, gondolta. De meg kellett tennie. – Nem kell megmenteni engem. Nincs rá szükségem, de Rand mindig mindenkinél jobban tud mindent. Attól félek, hogy a végén ő maga jön el értem.

A gondolat is halálra rémítette. Rand megjelenhet a táborban egyedül, őrjöngve, körülötte vagy háromszáz aes sedai – vagy hozhat magával asha'maneket is... Mindkét lehetőség katasztrófához vezetne.

– Az valóban nem lenne... túl szerencsés – morogta Melaine, bár nem volt jellemző rá, hogy alulbecsülte volna a dolgokat.

– A car'a'carn makacs. Legalább annyira, mint a legtöbb férfi. És mint jó pár nő – tette hozzá Bair.

– Megbízhatsz bennünk, Egwene al'Vere – mondta Amys. Egwene csak pislogott, hogy ilyen gyorsan egyetértésre jutottak.

Bár talán nem is volt meglepő. A Tudós Asszonyok számára a car'a'carn is csak egy törzsfőnök volt, csak még inkább az, és a törzsfőnököknek sem mondtak el mindent. Nem kellett mindent tudniuk.

Ezek után már nem kellett sok mindent megbeszélniük, bár még jó ideig ücsörögtek ott kellemesen elteázgatva. Szívesen vette volna, ha tanulhat az álomjárásról is valamit, de most, hogy Amys is itt volt, nem kérhette meg őket, hogy tanítsák. Akkor Amys elmenne, és ő még a tanulásnál is jobban vágyott az asszony társaságára. A legtöbbet akkor tudta meg a Tudós Asszonyoktól arról, hogy Rand most mit csinálhat, mikor Melaine elmorogta, hogy a fiúnak most már tényleg végeznie kéne Sevannával és a shaidókkal. Bair és Amys is majdnem felnyársalták a tekintetükkel, mire a fiatalabb asszony elvörösödött és elhallgatott. Végtére is, Sevanna most már Tudós Asszony, gondolta Egwene keserűen. Még a car'a'carn sem nyúlhatott hozzá a shaido Tudós Asszonyokhoz. A saját helyzetéről sem mesélhetett nekik többet. Az, hogy a Tudós Asszonyok egy szempillantás alatt rájöttek, mi a legmegalázóbb a helyzetében, nem könnyítette meg a dolgát. Sőt, még inkább szégyellt volna róla beszélni. Ha köztük volt, nehéz volt nem úgy gondolkodnia és viselkednie, mint ahogy az aielek szoktak. Talán még az is szégyenletes lenne, ha sosem találkozott volna velük. És amúgy is, amilyen véleménnyel a Tudós Asszonyok az aes sedai-okról voltak, a tanácsaikat még Elaida sem merné megfogadni. Bármilyen lehetetlennek hangzott is, akkor biztos kitörne az első nagy aes sedai lázadás. Ráadásul a három nő véleménye az aes sedai-okról így is a lehető legelkeserítőbb volt, és Egwene nem akarta tovább szítani az ellentéteket. Szerette volna, ha egy nap szorosabb lesz a kapcsolat a Tudós Asszonyok és a Fehér Torony között, de ehhez inkább békítenie kéne a két felet, semmint tovább uszítani őket. Ez is egyike volt azoknak a terveknek, melyekről még csak nem is sejtette, hogyan fogja tudni, megvalósítani.

– Mennem kell – mondta végül, és felállt. A teste ugyan a sátorban aludt, de az alvásban sosem volt sok pihenés, ha az elme közben a Tel'aran'rhiodban járt. A többiek is felkeltek. – Remélem, nagyon vigyáztok magatokra. Moghedien gyűlöl, és biztosan megpróbál ártani azoknak, akiket szeretek. Sokat tud az Álmok Világáról. Legalább annyit, mint Lanfear tudott.

Ha ennél nyíltabban célzott volna arra, hogy vigyázzanak, mert Moghedien esetleg többet tud az Álmok Világáról, mint a Tudós Asszonyok, alighanem vérig sérti őket. Az aielek roppant sértődékenyek tudtak lenni. A három asszony azonban komoran bólintott, mint akik értik, mire gondol Egwene.

– Ha az Árnyéklelkűek minket is fenyegetnének – mondta Melaine –, már megtámadtak volna réges-rég. Talán azt hiszik, hogy nem jelenthetünk a számukra semmiféle veszélyt.

– Láttunk pár olyan embert, aki csak álomjáró lehet. Voltak köztük férfiak is. – Bair hitetlenkedve rázta meg a fejét: bármennyit hallott is már a Kitaszítottakról, egy álomjáró férfit éppannyira nem tudott elképzelni, mint egy hatlábú kígyót. – Elkerülnek minket. Mindegyikük.

– Azt hiszem, vagyunk olyan erősek, mint ők – mondta Amys. Az Egyetlen Hatalomban sem ő, sem Melaine nem volt erősebb, mint Theodrin vagy Faolain. Nem éppen gyenge, sőt, a legtöbb aes sedai-nál jóval erősebb, de mi az egy Kitaszított erejéhez képest? De az Álmok Világában a Tel'aran'rhiod ismerete legalább olyan fontos volt, mint hogy ki mennyire uralja a saidart, sőt, általában sokkal fontosabb. Itt Bair, bár nem tudott fókuszálni, bármelyik nővérrel felvette volna a versenyt. – De azért vigyázunk. Aki alábecsüli az ellenségeit, hamar meghal.

Egwene a kezébe fogta Melaine és Amys kezét, és legszívesebben Bairét is megmarkolta volna, ha teheti. Így csak rámosolygott.

– El nem tudom mondani, mit jelent nekem a barátságotok, hogy ti mit jelentetek nekem. – Minden súrlódás dacára ez volt a színtiszta igazság. – Mintha az egész világ a feje tetejére állna, ahányszor csak pislogok egyet. Ti hárman vagytok benne a biztosak.

– A világ valóban változik – mondta Amys szomorúan. – Még a hegyeket is elhordja a szél, és senki sem mászhat fel kétszer ugyanarra a szirtre. Remélem, mindig a barátaidnak fogsz tartani, Egwene al'Vere. Vízben és árnyékban sose legyen hiányod!

Ezzel eltűntek mindannyian. Visszatértek a testükbe, aludni.

Egwene még egy ideig elácsorgott a Callandor mellett, bár nem is látta, hol van. Aztán hirtelen megrázta magát. A végtelen csillagmezőn járt az esze. Ha elég ideig vár, Gawyn álma újra megtalálja és átöleli, éppúgy, mint a fiú karja nem sokkal később. Kellemes lenne így tölteni az éjszakát. És gyerekes időpocsékolás.

Eltökélten lépett vissza a testébe, bár nem azért, hogy rendes alvásba merüljön. Mostanában ezt már nem engedhette meg magának. Az agya egy zuga éber maradt, és folyamatosan válogatta az álmait. Külön eltette azokat, amelyek a jövőt mutatták, vagy legalább szikrákat arról, hogy mi történhet meg egyáltalán. Most már ki tudta választani ezeket az álmokat, bár érteni még mindig csak nagyon keveset értett meg belőlük. Talán csak azt, hogy Gawyn az őrzője lesz. Az aes sedai-ok ezt Álmodásnak hívták, és azt a kevés asszonyt, aki képes volt erre, Álmodónak. Az utolsó Álmodó is rég meghalt Egwene születése előtt. Ennek a képességnek egyébként éppúgy semmi köze nem volt az Egyetlen Hatalomhoz, mint az álomjárásnak.

Talán elkerülhetetlen volt, hogy először Gawynról álmodjon, hiszen olyan sokat gondolt rá.

Egwene egy hatalmas, sötét teremben állt. Minden kivehetetlen volt benne, kivéve Gawynt. A magas, csodaszép férfi felé lépkedett – milyen különös, hogy régebben Gawyn féltestvérét, Galadot szebbnek hitte –, a haja mint a folyékony arany, a szeme a legragyogóbb mélykék. Még messze volt, de már észrevette Egwene-t: a tekintetét egy pillanatra sem vette le róla, úgy leste, mint egy íjász a célpontot. Halk, csikorgó, pattogó hang töltötte be a teret. Egwene lenézett a földre. Sikoltani akart. Gawyn mezítláb jött felé, pedig a padlón mindenütt törött üvegcserepek hevertek. A fiú minden lépésénél még apróbbra hasadtak, a bőrébe fúródtak, a lábába vágtak. Még a félhomályban is látta, hogy Gawyn lépte nyomán csupa vér a föld. Kinyújtotta a kezét, kiáltani akart, hogy álljon meg, de hirtelen már ott sem volt.

Egyenes, hosszú út fölött lebegett, ahogy csak az álmokban lebeg az ember. Füves síkságon vezetett át az út, egy férfi lovagolt rajta. Gawyn. Fekete, büszke lova kényesen lépkedett. Most már a lány is a földön állt, épp a fiú előtt. Gawyn megállította a lovát. Ezúttal nem azért, mert észrevette Egwene-t, hanem mert az eddig egyenes út hirtelen élesen kettéágazott, épp, ahol a lány állt. Magas hegyek közé futott mindkét ösvény, senki sem láthatta, hová vezetnek. De Egwene tudta. Az egyik úton korai, erőszakos halál várt Gawynra, a másikon hosszú békés évek után ágyban, párnák közt szunnyadt örök nyugalomra. Az egyiken összeházasodnak, a másikon nem. Egwene tudta, mi vár a fiúra, de nem tudta, melyik út hová vezet. Hirtelen Gawyn is meglátta – legalábbis úgy tűnt –, rámosolygott, és megindult az egyik út felé... És máris egy újabb álomban volt. Aztán egy még újabban. Egy még újabban. És megint.

Nem mindegyik álom jelezte a jövőt. Amiben Gawynnal csókolóztak, vagy mikor a nővéreivel szaladgált a harmatos, hajnali mezőkön, mint régen, gyerekkorukban, éppúgy nem jelentett semmit, mint azok a rémálmok, amelyekben állig felfegyverkezett aes sedai-ok üldözték egy átláthatatlan labirintusban, ahol minden sarkon formátlan szörnyek lapultak az árnyékban, és Nicola vigyorogva bevádolta a Csarnok előtt, és Thom Merrilin cigánykerekezett elő a semmiből, hogy bizonyítsa a lány szavait. Ezekkel az álmokkal nem törődött, de a többit jól megjegyezte, hogy később majd elgondolkozzon rajtuk, kielemezze őket, hátha rájön, mit is jelentenek.

Egy hatalmas fal előtt állt, karmolta, a puszta kezével akarta ledönteni. Nem téglából vagy kőből épült a fal, hanem ezernyi kis korongból, melyek félig feketék voltak, és félig fehérek. Az aes sedai-ok ősi jelképe. Épp, mint az a hét pecsét, mely egykor lezárta a Sötét Úr börtönét. Néhány pecsét már feltört, pedig a cuendillart még az Egyetlen Hatalom sem törhette össze, és a többi pecsét is gyenge volt már, de a fal még mindig állt, bárhogy próbálta is ledönteni. Meg sem rezdült, hiába ütötte. Talán az aes sedai-okat akarta legyőzni, a Fehér Tornyot. Talán...

Mat az éjszaka ködébe burkolódzó hegycsúcson ült, az illuminátorok legcsodásabb tűzijátékát nézte. Hirtelen felnyúlt az égre, és lerántott egy szétrobbanó fénykévét. Az ökléből tűznyilak reppentek ki. Egwene-t iszonyat és rettegés fogta el. Számtalan ember hal meg még emiatt. Az egész világ megváltozik. De mindig változott a világ, és minden benne változott.

A vállát és a derekát vaskos szíjak fogták le, a feje a tönkön, a hóhér bárdja alázuhant, de Egwene tudta, hogy valahol valaki fut, hogy megmentse, és ha elég gyors, a bárd félúton megáll. Ha nem... Agya éber zuga megdermedt a félelemtől.

Logain nevetve keresztüllépett valamin, és felhágott egy fekete kőre. Mikor lenézett, mintha Rand testét látta volna a másik lába előtt heverni. A fiú egy ravatalon feküdt, a két keze összekulcsolva a mellén. Mikor az arcához ért, széttört, mint egy porceláncsésze.

Egy arany sólyom nyújtotta szárnyát, Egwene-hez ért, összetartoztak. Tudta, hogy a madár tojó. Egy férfi feküdt egy keskeny ágyon, haldoklott, de nem volt szabad meghalnia, az ablak alatt mégis halotti máglyát építettek. Örömkiáltások és zokogás szűrődött be az utcáról. Egy sötét hajú fiatalember fogott valamit a kezében, de bármi volt is az, olyan fényesen ragyogott, hogy Egwene majdnem belevakult.

És egyre jöttek, csak jöttek az álmok, és Egwene fáradhatatlanul válogatta őket, kétségbeesetten próbálta megérteni, melyik mit jelent. Nem pihent még álmában sem, de meg kellett tennie. És amit kellett, azt mindig meg is tette.

Tizenegyedik fejezet

Eskü

– Azt kérte, Anya, hogy napkelte előtt ébresszem fel.

Egwene szeme felpattant – magától épp csak pár perccel ébredt volna később –, és minden erőfeszítése dacára is a párnák közé fúrta a fejét a fölé hajoló arc láttán. Ez a lucskosra izzadt, keserű, kemény arc nem volt épp a leghívogatóbb reggeli látvány. Meri tökéletesen tisztelettudó volt, de hegyes orra, örökké legörbült szája sarka és a legmélyebb megvetéstől éles tekintete, amely mintha azt sugallta volna, hogy még sosem találkozott senkivel, aki legalább fele olyan jól viselte magát, mint kellett volna, vagy mint magáról állította, igencsak elkeserítette Egwene-t.

– Remélem, jól aludt, Anya – mondta, de az arckifejezéséből csakúgy áradt a lenézés Egwene mérhetetlen lustasága láttán. Fekete haját szoros kontyba csavarta, olyan erősen, hogy mintha a haja is tovább húzta volna az arcbőrét. Bármennyire izzadt, mindig ugyanazt az egyszerű, otromba, szürke ruhát viselte. Ettől csak még nyomasztóbb lett.

Milyen kár, hogy valójában semmit sem pihent. Egwene nagyot ásított, felkelt a keskeny tábori ágyról, ledörzsölte sóval a fogait, megmosta az arcát és a kezét. Meri közben kikészítette az aznapi ruháját. Egwene felvette a harisnyáját és a fehérneműjét, aztán elszenvedte, hogy Meri felöltözteti. Az „elszenvedte” ezúttal valóban találó szó volt.

– Tartok tőle, hogy fájni fog, mikor kigubancolom a haját, Anya – morogta a savanyú képű asszonyság, miközben megfésülte Egwene-t. A lány majdnem megmondta neki, hogy nem szándékosan kócolta össze a haját álmában.

– Úgy hallom, ma egész nap itt táborozunk, Anya. – Micsoda lustaság, sütött Meri arcvonásaiból. Egwene jól látta az állótükörben.

– A kéknek ez az árnyalata remekül megy az arcszínéhez, Anya – mondta Meri, miközben begombolta Egwene ruháját. Mozdulatai elárulták, mennyire megveti a kicsinyes hiúságot.

Egwene örömmel nyugtázta, hogy este Chesa segít majd neki. Felkapta a stólát, és szinte kimenekült a sátorból, alig várta meg, hogy Meri végezzen vele.

A napnak még a karimája sem látszott ki a keleti dombok mögül. A talaj egyenetlen volt, hosszú dombláncokban gyűrődött föl és szabálytalan kis halmokat vetett. Némelyik több száz láb magas volt. Az egész úgy nézett ki, mintha egy óriásgyerek gyúrta volna. A tábort ellepő árnyak az alkonyt idézték, de a sosem enyhülő hőségben már mindenki rég talpon volt. A készülő reggeli illata töltötte meg a levegőt, sürögtek-forogtak az emberek, bár közel sem volt olyan hatalmas felfordulás, mint azokon a napokon, mikor valóban meneteltek. Fehérruhás novíciák siettek el mellette szinte futva. Egy okos novícia mindig a lehető leggyorsabban végezte el a dolgát. Az őrzők máskor sem kapkodtak, de most még mintha az aes sedai-ok reggelijét vivő szolgák is lustán sétálgattak volna. Mintha. Talán csak a novíciákhoz képest tűnt úgy. Az egész tábor kiélvezte a pihenőnapot. A kocsik felől hangos csattogás és káromkodás jelezte, hogy a bognárok buzgón javítják a kerekeket. A távolból kalapács csilingelését hordta a szél: a patkolókovácsok is munkába álltak. Pár tucat gyertyaöntő már felállította az olvasztóüstöket, és javában készítette az új gyertyákat a gondosan félretett viaszcseppekből és gyertyacsonkokból, melyeket a sátrakból gyűjtöttek össze reggelente. Nem csak ők gyújtottak tüzeket. Kicsit odébb hatalmas fekete üstökben zubogott már a víz, férfiak és asszonyok a halomba gyűlt szennyes mellett serénykedtek. Egwene nem törődött sokat a munkásokkal.

Az volt a gond, hogy tudta, Meri egyáltalán nem szándékosan bántja meg. Egészen egyszerűen ilyen. Csak hát még így is rosszabb, mintha Romanda maga lenne a szobalánya. A gondolatra majdnem felnevetett. Romanda, mint szobalány! Az úrnője hamar megtanulná, mit hogy kell csinálni, és nem kétséges, ki szaladna a másik kéréseit teljesíteni abban a párosban... Egy őszülő szakács abbahagyta a parázs gereblyézését, és összevigyorgott vele. Egy pillanatra legalábbis. Aztán ráébredt, hogy a mosolyogva siető fiatal nő nem akárki, hanem magára az Amyrlin Trónra nevet, és vigyora ügyetlen grimaszba olvadt. A földig hajolt, és sietve visszafordult a munkájához.

Ha elzavarná Merit, Romanda úgyis küldene egy újabb kémet. És Meri megint az éhhalál szélén vergődne egyik faluból a másikba. Egwene megigazította a ruháját – tényleg elrohant, még mielőtt Meri rendesen felöltöztethette volna –, és az övén aprócska kis zacskót talált. Nem kellett az orrához emelnie, hogy érezze a rózsaszirmok és a hűvös, üde gyógyfüvek illatát. Felsóhajtott. Meri mindig olyan arcot vág, mint egy hóhér, és minden bizonnyal Romandának kémkedik, de igyekszik minél jobban végezni a munkáját. Miért olyan bonyolult mindig minden?

Lassan odaért a dolgozószobájául kijelölt sátorhoz – sokan az amyrlin szobáinak nevezték, mintha csak a Toronyban lennének –, és a Meri miatti aggodalmat komor elégedettség váltotta fel az arcán. Akármikor megálltak egy napra, Sheriam egész köteg beadványt, kérelmet és javaslatot hozott neki már kora hajnalban. Egy mosóasszony, aki kegyelmet kér, pedig megtalálták a ruhájába varrva a lopott ékszereket, egy kovács, aki ajánlólevelet szeretne az amyrlintől, holott annak csak akkor venné a hasznát, ha elhagyná a tábort, és akkor sem biztos, hogy sokra menne vele. Egy bőrműves, aki azt kéri, az amyrlin imádkozzon érte, hogy leánygyermeke szülessen. Bryne nagyúr egyik katonája, aki azt szeretné, hogy az amyrlin áldja meg az esküvőjén őt és a varrónőt, akit itt a táborban ismert meg. Néhány idősebb novícia kérelme, akik szeretnének Tiana elé járulni és külön büntetést kérni vétkeikért. Bárki fordulhatott az amyrlinhez, de általában kevesen éltek ezzel a jogukkal, a Tornyot szolgálók közül pedig szinte senki, és hogy egy novícia fordulna hozzá, az szinte példátlan volt. Egwene gyanította, hogy Sheriam maga ássa elő a kérelmezőket, hogy addig is lekösse, és ne legyen ideje a komolyabb dolgokkal foglalkoznia. Azokkal majd megbirkózik a Krónikaőr maga. Ezúttal, gondolta Egwene morcosan, megeteti Sheriammal az egész köteget. Biztos még úgysem reggelizett.

Mikor azonban belépett a sátorba, Sheriam nem volt ott. Talán nem kellett volna meglepődnie a dolgon, az előző éjszaka eseményei után. A sátor mégsem volt üres.

– A Fény ragyogja be lépteid ma reggel, Anya – mondta Theodrin, és olyan szélesen pukedlizett, hogy barna szegélyű kendője lecsúszott a válláról. Megvolt benne a domani nők minden kecsessége, bár zárt nyakú ruhája kifejezetten szerény és illedelmes volt. A domani nők pedig ritkán voltak szerények és illedelmesek. – A parancsaid szerint jártunk el, de senki nem látott egy teremtett lelket sem Marigan sátra mellett múlt éjszaka.

– Néhányan mintha Halimát látták volna – tette hozzá savanyú képpel Faolain, aki sokkal merevebben hajlott meg Egwene előtt –, de ettől eltekintve senki nem emlékezett semmi érdekesre.

A legtöbb nő nem kedvelte Delana titkárát, de nem ez kedvetlenítette el Faolain kerek arcát.

– Tianával találkoztunk, mialatt odakinn jártunk. Azt mondta, azonnal takarodjunk aludni, és meg ne lásson ilyen későn minket még egyszer.

Öntudatlanul is megsimogatta sálja kék szegélyét. Siuan szerint az új aes sedai-ok szinte mindig többet viselték a kendőjüket, mint szükséges lett volna.

Egwene igyekezett minél kedvesebben rámosolyogni a két lányra, és leült az asztal mellé. Óvatos volt, a szék mégis megindult alatta, de aztán megigazította a kibicsakló lábat, és rendben ült. A kő tintatartó alól egy összehajtogatott levélke csücske lógott ki. Majdnem érte nyúlt, de aztán visszahúzta a kezét. A legtöbb nővér fölöslegesnek gondolta, hogy udvariasan viselkedjen a rangban alatta állókkal. Egwene nem akart ilyen lenni. Mindamellett Theodrinnek és Faolainnek sokkal tartozott.

– Sajnálom, hogy ilyen nehézségekbe kevertelek titeket, leányaim. – Mindkettőjüket az ő rendelete alapján emelték aes sedai-já, és a legtöbb nővér ugyanúgy nem ismerte el, hogy joguk van a kendőre, mint Egwene esetében. De őket nem védte még az amyrlin rangja sem, bármilyen kevésnek bizonyult is az Egwene esetében. A legtöbben még mindig úgy kezelték a két lányt, mintha beavatottak lennének. Senki nem tudta, mi megy végre az ajahokban, de a híresztelések szerint nekik valóban könyörögniük kellett, hogy befogadják őket, és gyámokat rendeltek ki melléjük, hogy minden lépésüket ellenőrizhessék. Senki még csak nem is hallott hasonlóról eddig, de nem kételkedett benne, hogy ezúttal valóban így történt. Nem tett nekik szívességet azzal, hogy megadta nekik a kendőt. De szüksége volt rá.

– Beszélni fogok Tianával. – Talán ez enyhít egy kicsit a helyzetükön. Egy időre legalábbis. Egy napra vagy egy órácskára...

– Köszönjük, Anya – mondta Theodrin –, de nem kell ezzel törődnöd.

Mégis, ő is önkéntelenül a kendőjéhez nyúlt.

– Tiana tudni akarta, mit keresünk odakinn éjszaka – tette hozzá pillanatnyi habozás után –, de persze nem mondtuk meg neki.

– Nem lett volna titok, leányom. – Nagy kár, hogy nem találtak egy szemtanút sem. Moghedien megmentője továbbra is csak arctalan árny marad. És ez sokkal rémisztőbb, mintha bármit is tudnának róla. A levél csücskére pillantott újra. Alig bírta megállni, hogy ne olvasson bele. Talán Siuan talált valamit. – Mindkettőtöknek köszönöm.

Theodrin rájött, hogy elbocsátotta őket, és menni készült, de megállt, mert látta, hogy Faolain nem mozdul a helyéről.

– Azt kívánom, bárcsak már a kezemben tarthattam volna a Fogadalmi Pálcát – mondta Faolain, akinek a hangjában tehetetlen elkeseredettség bujkált –, mert akkor tudná, hogy igazat mondok.

– Nem kéne most az amyrlint zavarnunk – fordult felé Theodrin zavartan, aztán összefonta a karjait, és Egwene-re nézett. Az arcán türelem áradt el, és még valami, amit Egwene nem ismert fel. Egyértelműen ő volt az erősebb a két lány közül az Egyetlen Hatalomban, és Faolain épp ezért elfogadta a vezetését. Most mégis átengedte neki a szót. Egwene nem tudta, mire készülhetnek.

– Nem a Fogadalmi Pálca tesz valakit aes sedai-já, leányaim – bármit gondolt is erről a nővérek nagy része. – Ha az igazat mondod, én elhiszem.

– Nem kedvelem önt. – Faolain vaskos fekete fürtjei csakúgy repkedtek, ahogy megrázta a fejét. – Ezt tudnia kell. Talán azt gondolja, hogy csúnyán bántam önnel, mikor novícia volt, mikor visszatért a Toronyba, ahonnan előtte megszökött, de még mindig úgy gondolom, hogy feleakkora büntetést sem kapott, mint amekkorát érdemelt volna. Talán ha beismerem, hogy ez így van, jobban hisz majd nekem. Nem mintha nem lenne más választásunk. Romanda felajánlotta, hogy a védelmébe vesz, és Lelaine is megkeresett minket. Azt mondták, hogy elintézik, hogy letehessük a próbákat, és rendesen nővérré emeljenek, amint visszaérünk a Toronyba.

Faolain arca egyre dühösebb lett, és Theodrin is elégedetlenkedve nézett maga elé. Végül nem bírta tovább, félbeszakította a másik lányt.

– Anya, Faolain össze-vissza motyog, holott valójában azt akarja mondani, hogy nem azért álltunk anyám mellé, mert nem volt más választásunk. És nem azért tettük, hogy ezzel megháláljuk a kendőt.

Elfintorodott, mintha azt gondolná, hogy azért ugyan nincs sok oka hálásnak lennie, hogy Egwene így tette őket aes sedai-já.

– Akkor miért? – kérdezte Egwene. Hátradőlt a székében, ami majdnem összeroskadt, de végül megtartotta.

Még mielőtt Theodrin meg tudott volna szólalni, Faolain mérgesen rávágta.

– Mert ön az Amyrlin Trón. Látjuk, amit látunk. A nővérek egy része azt hiszi, csak Sheriam bábja, mások szerint pedig Romanda vagy Lelaine szabja meg minden lépését. És ez így nem helyes. – Az arca egészen eltorzult dühében. – Azért hagytam el a Tornyot, mert amit Elaida tett, az helytelen volt. A többiek önt választották amyrlinnek. Így hát az öné vagyok. Ha elfogad. Ha meg tud bennem bízni a Fogadalmi Pálca nélkül is. Hinnie kell nekem.

– És te, Theodrin? – kérdezte Egwene sietve. Nehezen uralkodott a vonásain. Tudta, hogy a nővérek mit tartanak felőle, de mástól hallani ugyanezt... fájt a dolog.

– Én is az öné vagyok – sóhajtott fel Theodrin –, ha elfogad. – Bocsánatkérően tárta szét a két karját. – Tudom, nem vagyunk valami erősek, de úgy tűnik, velünk kell beérnie. Be kell vallanom, hogy sokáig haboztam, Anya. Faolain erősködött, hogy ezt kell tennünk. Őszintén szólva... – Ismét megigazította a kendőjét, bár hibátlanul állt. – Őszintén szólva, nem tudom, hogy fog felülkerekedni Romandán vagy Lelaine-en. De úgy kell viselkednünk, mintha aes sedai-ok lennénk, még ha a valóságban nem is vagyunk azok. Még nem. Bármit is mond Anya, addig nem vagyunk aes sedai-ok, amíg a többi nővér nem fogad el minket, és addig nem fogadnak el, amíg nem álltuk ki a próbákat, és nem tettük le a Három Esküt.

Egwene kihúzta az összehajtogatott levélkét a tintatartó alól, és azzal játszogatott. Faolain erősködött, hogy ezt tegyék? Ez éppolyan hihetetlennek tűnt, mint hogy egy farkas törleszkedjen a pásztor lábaihoz. Úgy gondolta, az meglehetősen enyhe kifejezés, hogy Faolain „nem kedvelte”, és minden bizonnyal a másik nő is érezte, hogy Egwene nem barátkozna vele szívesen. Ha elfogadták akár Romanda, akár Lelaine ajánlatát, ezzel a jelenettel talán csak meg akarják téveszteni.

– Anya – mondta Faolain, majd hirtelen elvörösödött. Még sosem szólította így Egwene-t. Mély levegőt vett, aztán folytatta. – Anya, tudom, hogy minden oka megvan arra, hogy kételkedjen bennünk, különösen, mivel sosem fogtuk a Fogadalmi Pálcát, és...

– Fölösleges ezt ilyen gyakran emlegetned – mondta Egwene. Óvatosnak kell lennie, de nem utasíthat vissza minden segítséget, csak mert összeesküvéstől tart. – Vagy azt hiszed, az emberek csak azért bíznak az aes sedai-okban, mert hallottak a Három Esküről? Akik ismerik az aes sedai-okat, azt is nagyon jól tudják, hogy egy nővér bármikor a feje tetejére állíthatja az igazságot, vagy kiforgathatja, ha akarja. Az Eskük dacára is. Ami azt illeti, szerintem a Három Eskü legalább annyit árt, mint használ. Talán többet is. Hiszek nektek, amíg csak ki nem derül, hogy hazudtatok, és megbízom bennetek, amíg csak ki nem derül, hogy becsaptatok. Éppúgy, mint bárki másban.

Ha jobban belegondolt, az Eskük semmit sem változtattak ezen. A nővéreknek így is sokszor vakon kellett egymásban bízniuk. Az Eskük miatt csak óvatosabbak lettek az emberek, jobban aggasztotta őket, hogy vajon most éppen ki és hogyan próbál túljárni az eszükön.

– És még valami. Ti ketten aes sedai-ok vagytok. Nem akarok még egyszer arról hallani, hogy ehhez át kellene esnetek valamiféle próbákon, vagy le kellene tennetek a Három Esküt, vagy a jó ég tudja, mit kellene tennetek. Épp elég, hogy mástól el kell tűrnötök ezt az ostobaságot, nem kell nektek is hinnetek benne. Megértettétek?

Az asztal túloldalán álló két lány sietve igent suttogott, majd hosszan összenéztek. Ezúttal Faolain tűnt határozatlannak. Végül Theodrin megkerülte az asztalkát, térdre ereszkedett Egwene előtt, és megcsókolta a gyűrűjét.

– A Fényre, a Megváltásra, és az Újjászületésembe vetett reményre esküszöm, hogy én, Theodrin Dabei, hűséges szolgád leszek neked, Egwene al'Vere, engedelmesen szolgállak, tiéd az életem és a becsületem. – Kérdően nézett Egwene-re.

Egwene erejéből csak egy biccentésre telt. Sosem hallott róla, hogy akár csak egyetlen egy aes sedai is ilyen esküt tett volna az amyrlinnek. Így csak a nemesurak fogadtak hűséget a királyaiknak. Sőt, a legtöbb királynak sem fogadtak ilyen erős esküvel hűséget. De amint Theodrin megkönnyebbült mosollyal felemelkedett, Faolain már le is térdelt elé.

– A Fényre, a Megváltásra, és az Újjászületésembe vetett reményre esküszöm, hogy én, Faolain Orande...

Többre nem is vágyhatott volna. A többi nővértől pedig még ennyire sem. Kár, hogy ezt a kettőt a legtöbben egyelőre még csak arra tartották érdemesnek, hogy odahozassák velük a kabátjukat, ha feltámadt a szél.

Mikor Faolain befejezte az esküt, nem kelt fel. Térdelve is dacosan fordult Egwene felé.

– Anya, szeretném megkérdezni, milyen büntetést szán nekem. Azért, amit mondtam, hogy nem kedvelem. Ha gondolja, kitalálom én magam, hogyan kéne bűnhődnöm, de az ön joga, hogy megmondja.

A hangja éppolyan merev volt, mint a tartása, de nem volt benne félelem. Egy oroszlán is elmenekült volna a pillantása láttán. Sóvárgás és vágyakozás volt benne.

Egwene az ajkába harapott, hogy ne nevessen fel. Nehezére esett uralkodnia a vonásain. Remélte, hogy a két lány azt hiszi, csuklik. Bármennyire is erősködtek, hogy még nem aes sedai-ok, Faolain épp az előbb bizonyította be az ellenkezőjét. Néha a nővérek megbüntették magukat, hogy fenntartsák a büszkeség és az alázat közti kényes egyensúlyt – erre az egyensúlyra elméletileg minden aes sedai nagyon odafigyelt, és ha magát büntette, csak ezt adta meg indokul –, bár azt persze egy nővér sem szerette, ha mások büntetik meg. Az ilyen büntetések gyakran kegyetlenek voltak, és az amyrlinnek még keményebben kellett bánnia a bűnösökkel, mint az ajahoknak. A nővérek azonban mindkét esetben lázas örömmel fogadták a büntetést, és hihetetlen gőggel próbálták meg bebizonyítani, hogy ők bármit elviselnek az alázat nevében. Az alázat büszkesége, Siuan szavaival élve. Egwene egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy azt javasolja Faolainnak, egyen meg egy láda szappant, csak hogy lássa a döbbenetet az arcán – meg is érdemelte volna, mocskos szája volt –, de nem tette.

– Nem büntethetlek meg azért, mert igazat mondtál, leányom. Vagy mert nem kedvelsz engem. Mindenkinek a szíve joga a másikat szeretni vagy gyűlölni, egész addig, amíg nem felejti el, mi a kötelessége. Tartsd meg az esküdet, az elég.

Ezt az esküt csak egy árnybarát szegné meg. De persze minden esküt meg lehet kerülni, ha az ember igazán akarja. De ha valaki medvék ellen harcolt, még a gyenge botok is jobbak voltak, mintha csak a két keze lett volna...

Faolain szeme elkerekedett, de Egwene intett neki, hogy álljon fel. Fordított helyzetben Faolain alighanem csúnyán megbüntette volna.

– Két feladatot bízok rátok, leányaim – mondta.

A két nő figyelmesen nézte, Faolain nem is pislogott. Theodrin elgondolkodva a szájára tette az ujját. Mikor Egwene befejezte a mondanivalóját, egyszerre mondták, hogy „úgy lesz, ahogy parancsolja, Anya”, és mélyen meghajoltak.

Egwene jókedve hamar messze tűnt. Épp, mikor Faolain és Theodrin kilépett a sátorból, Meri érkezett meg, tálcán hozva a reggelijét. Egwene megköszönte az illatosított kis csomagot.

– Volt pár szabad percem, Anya.

Az arckifejezése alapján akár azzal is vádolhatta Egwene-t, hogy túl keményen bánik vele. Vagy hogy nem bánik vele elég keményen. Egyik sem valami kellemes gondolat. Az arckifejezésétől még a mentatea is mintha megsavanyodott volna, és az omlós, forró zsemle kővé dermedt a szájában. Egwene kiküldte, mielőtt enni kezdett volna. A tea amúgy is harmatgyenge volt. Nem volt elég tea a táborban, neki is csak kevés jutott.

A tintatartó alatt talált üzenet sem derítette jobb kedvre. „Az álomban nem volt semmi érdekes”, olvashatta Siuan gyöngybetűivel. Ezek szerint Siuan is járt Tel'aran'rhiodban tegnap éjszaka, elég sokat kémkedett arrafelé. Mindegy, hogy vajon Moghedien nyomát kutatta-e, ami meglehetősen ostoba dolog lett volna, vagy valami mást keresett, a semmi az semmi volt.

Egwene elfintorodott, és nem csak a „semmi” miatt. Ha Siuan tegnap Tel'aran'rhiodban járt, Leane nemsoká beesik hozzá, panaszra. Siuannak már senki nem adott álomjáró ter'angrealt, különösen, mióta megpróbálta Tel'aran'rhiod veszélyeire megtanítani pár nővérét. Nem mintha sokkal többet tudott volna náluk, vagy mintha bármelyik nővér azt gondolta volna, hogy tanárra van szüksége akár egy ilyen veszélyes világban is, de Siuan modora néha kifejezetten ocsmány volt, és a türelme... Nos, türelme aztán egy csepp sem volt. Néha ugyan nagy nehezen megtartotta magának a véleményét, de elég volt egyszer-kétszer ráordítania a többiekre, és örülhetett, hogy csak az álomjáró ter'angrealoktól tiltották el, más büntetést nem kapott. Leane-nek viszont szívesen odaadták bármelyiket, ha kérte, és ilyenkor gyakran Siuan használta őket. A két nő ritkán veszett össze valamin valóban is, de ez egyike volt a kényes kérdéseknek. Ha tehették volna, mind a ketten elmennek Tel'aran'rhiodba minden áldott éjszaka.

Egwene elfintorodott, és megidézte a Tűz legapróbb szikráját, hogy lángra lobbantsa a levelet. Óvatosan tartotta, míg csak az ujjáig nem égett a papír. Semmi sem maradt, ami felkelthetné bárki érdeklődését is. Nem volt kétsége afelől, hogy átkutatják a holmijait, és nem akart gyanús nyomokat hagyni maga után.

Már lassan befejezte a reggelijét, de még mindig nem jött senki. Lehet, hogy Sheriam legszívesebben örökre elkerülte volna az előző esti beszélgetésük óta, de Siuannak már itt kellene lennie. Bekapta az utolsó falat zsemlét, és leöblítette egy jó korty teával. Felkelt, hogy megkeresse az asszonyt, de épp, hogy megkerülte az asztalt, kutatása tárgya már beoldalgott a sátorba. Ha Siuannak lett volna farka, csóválta volna.

– Hol voltál? – tudakolta Egwene, és gyorsan védőkört font a hallgatózók ellen.

– Aeldene kora hajnalban kirángatott az ágyamból – morogta Siuan, és fáradtan lerogyott az egyik zsámolyra. – Még mindig azt hiszi, hogy kiszedheti belőlem az amyrlin ügynökeinek a névsorát. De azt senkinek nem árulom el! Senkinek!

Mikor Siuan megérkezett Salidarba, csak egy elcsendesített, menekülő szerencsétlen volt, egy trónfosztott amyrlin, akit az egész világ halottnak hitt, és a nővérek aligha hagyták volna, hogy velük maradjon, ha nem ajánlja fel az amyrlin kémeinek és ügynökeinek hálózatát, no meg a Kék ajahét is. Ő volt a Kékek kémfőnöke, mielőtt amyrlinné emelték volna. Az értesüléseiért cserébe megengedték, hogy Salidarban maradjon, sőt, némi befolyásra is szert tett, éppúgy, mint Leane, akinek magában Tar Valonban voltak ügynökei. Kőhídi Aeldene érkezése azonban mindent megváltoztatott. Ő vette át a Kék ajah ügynökeinek irányítását, mikor Siuan amyrlin lett. Magán kívül volt haragjában, mikor megtudta, hogy Siuan néhány Kék ügynöktől is kapott jelentést. Egy ajahon kívüli nő! Mikor Aeldene megtudta, hogy az is kiderült, ő a Kékek kémfőnöke – ezt amúgy csak két-három nővér tudhatta – majdnem megütötte a guta. Nem csak visszavette Siuantól a Kék hálózat irányítását, nem csak úgy lehordta szerencsétlen asszonyt, hogy egy mérföldre elhallatszott, de kis híján meg is fojtotta a tulajdon két kezével. Aeldene egy andori bányászfaluból származott, valahonnan a Ködhegység szívéből, és állítólag akkor tört be az orra, mikor gyerekkorában összeverekedett a fiúkkal odahaza. Aeldene reakciója többeket is elgondolkodtatott.

Egwene visszaült az ingadozó, összecsukló székbe, és félretolta a reggeliző tálcát.

– Aeldene nem veheti el tőled az ügynökeidet, Siuan. És másnak sem hagyom.

Mikor Aeldene visszavette a Kékek kémhálózatának irányítását, sokan úgy gondolták, hogy túlságosan is megerősödne, ha az amyrlin saját ügynökeit is a kezébe kaparintaná. Persze senki nem akarta Egwene-nek adni őket. A Csarnok magának akarta ezt is. Romanda kifejtette, hogy ez az Ülnökök dolga. Lelaine is egyetértett vele. Természetesen mind a ketten úgy gondolták, hogy ők kapják meg, hogy ők lesznek az elsők, akikhez megérkeznek a hírek, hiszen ez hihetetlen hatalmat jelentett. Aeldene persze úgy vélte, ezek az ügynökök is a Kékek hálózatába tartoznak, hiszen Siuan a Kék ajah tagja volt. Egyedül Sheriam fogadta el, hogy Siuantól kapja az értesüléseket. Siuan legalább szinte mindig neki adta tovább a jelentéseket.

– Nem kényszeríthetnek arra, hogy feladd a hálózatod!

Egwene még töltött teát, és a csészét a kék mázas mézes bödönnel együtt, az asztal Siuanhoz legközelebb eső csücskére tette. A másik asszony nem mozdult, csak bámult maga elé. A düh már elpárolgott belőle. Magába roskadt.

– Sosem gondoltam az erejükre – motyogta, félig csak magának. – Persze az ember tudja, ha erősebb valakinél, de sosem gondolja végig. Annak idején senki sem volt nálam erősebb. Senki, mióta csak... – Pillantása ölében nyugvó kezére esett. – Néha, mikor Romanda ordibál velem, vagy Lelaine, hirtelen fejbe vág a valóság. Most már annyival felettem állnak, hogy meg sem volna szabad szólalnom, ha nem adnak rá engedélyt. Még Aeldene is sokkal erősebb nálam, és ő a legnagyobb jóindulattal is közepes képességű. – Nagy nehezen felemelte a fejét, a szája legörbült, a hangja mérhetetlenül keserű volt. – Azt hiszem, lassan ráébredek a valóságra. Az erő tisztelete bennünk lapul, belénk verik, még mielőtt megkapnánk a kendőt. De nem tetszik a dolog. Nem ám!

Egwene felemelte a tintatartó mellől a tollát és a homokdobozkát. Azokkal játszadozott, miközben Siuannak válaszolt.

– Siuan, pontosan tudod, hogy érzek azok iránt a dolgok iránt, amiket meg kell változtatnom. Túl sok mindent teszünk csak azért, mert az aes sedai-ok így szokták meg. De a dolgok változnak, akkor is, ha sokan azt hiszik, nemsoká minden úgy lesz, ahogy régen volt. Nem hinném, hogy előttem bárki is amyrlin lehetett volna anélkül, hogy egy ideje már megkapta a kendőt. – Egwene szinte várta, hogy Siuan idéz a Fehér Torony titkos irataiból. Ha az ember jobban beléjük nézett, szinte sosem talált olyasmit, ami ne esett volna meg már legalább egyszer a Torony történetében. De az asszony most hallgatott. Úgy ült az alacsony zsámolyon, mint egy zsák. – Siuan, nem csak az aes sedai-ok szokásai léteznek, sőt, néha még csak nem is ezek a legbölcsebb szokások. Én mindent megteszek azért, hogy a lehető legjobb szokások szerint éljünk, és aki nem tudja vagy nem akarja ezt elfogadni, annak is meg kell tanulnia ezzel együtt élni. – Áthajolt az asztal felett, és igyekezett biztatóan Siuanra mosolyogni. – Sosem értettem, hogy a Tudós Asszonyok hogy állapítják meg a saját rangsorukat, de egyértelműen nem az Egyetlen Hatalom alapján. Sokan, akik tudnak fókuszálni, meghajolnak azok előtt, akik nem. Az egyikük például, egy Sorilea nevű asszony, a Toronyban még csak beavatott sem lehetett volna, de mindegyik Tudós Asszony ugrik, ha rájuk szól.

– Vadak – mondta Siuan elutasítóan, de a hangjában nem csendült őszinte meggyőződés.

– Vegyük akkor az aes sedai-okat! Nem azért választottak amyrlinné, mert én vagyok a legerősebb. A Csarnokba, követségbe, vagy tanácsadónak közülünk is a legbölcsebbeket választják, vagy legalábbis a legrátermettebbeket. Nem a legerősebbeket.

Nem lett volna jó ötlet kifejteni, miben rátermettek ezek az asszonyok, különösen, mert Siuanban is megvoltak a képességeik.

– A Csarnok? A Csarnok engem legfeljebb teáért küldene. Vagy rám szólnának, hogy takarítsak fel utánuk, mikor üléseznek.

Egwene visszaült. Ledobta a tollat. Legszívesebben megrázta volna az asszonyt. Akkor sem adta föl, mikor elcsendesítették, és most roskad össze? Egwene már majdnem elmesélte neki, mit tett Theodrin és Faolain – ez Siuannak is tetszene, még meg is dicsérné érte –, de ekkor a sátorajtó előtt megpillantott egy sötétbarna bőrű asszonyt. A nő elmerengve lovagolt át a táboron, széles karimájú szürke kalapja majdnem elfedte az arcát.

– Siuan, ott van Myrelle! – Elengedte a hallgatózás elleni védelmet, és kirohant a sátorból.

– Myrelle! – kiáltott oda a nőnek. Siuannak szüksége volt némi sikerélményre, és ez épp jónak ígérkezett. Myrelle is olyan volt, mint Sheriam: mindig titkolt valamit.

Myrelle megállította a lovát, körbenézett, és összerezzent, mikor meglátta Egwene-t. A Zöld nővér arckifejezése alapján eddig fel sem tűnt neki, a tábor melyik részében járt. Halványszürke lovaglóruháját vékony porköpeny fedte.

– Anya – mondta habozva –, ha megbocsátasz, én...

– Nem bocsátok meg – vágta rá Egwene. A nő arca megrándult. Semmi kétség, Sheriam már mesélt neki az előző esti vitáról. – Beszélni akarok veled. Most.

Siuan is kijött a sátor elé, de ahelyett, hogy a lassan lekászálódó nővért figyelte volna, a távolba nézett. A sátrak között egy köpcös, őszülőfélben lévő férfi közeledett, hatalmas pej ménjét maga után vezette. Meglepő volt, hogy itt bukkan fel. Bryne nagyúr általában csak futárokat küldött a Csarnokhoz, és ha nagy ritkán mégis betette a lábát az aes sedai-ok táborába, általában már azelőtt elment, hogy Egwene-nek szólt volna valaki. Siuan arcán elömlött az aes sedai-ok hírhedt nyugalma. Most az sem látszott, milyen fiatalosak a vonásai.

Bryne kecsesen félrehajtotta a kardját, és meghajolt előttük. Épp csak rápillantott Siuanra. Viharvert férfi volt, alig középmagas, bár amilyen magabiztosan lépkedett, jóval nagyobbnak tűnt. Nem volt rajta semmi hivalkodó. Az arcán csillogó izzadság mutatta, hogy keményen dolgozik.

– Anyám, beszélhetek önnel? Négyszemközt?

Myrelle rosszul titkolt megkönnyebbüléssel fordult meg, hogy végre elmehessen, de Egwene rákiáltott:

– Ott maradsz, ahol vagy! És nem mozdulsz el innen, amíg csak nem lesz rád időm!

Myrelle-nek leesett az álla. A döbbenete legalább annyira annak szólt, hogy habozás nélkül engedelmeskedett, mint Egwene parancsoló hangjának. Igyekezett minél jobban palástolni a keserű belenyugvást, amelyet afelett érzett, hogy maradnia kell. Csak az árulta el, hogy idegesen csavargatta a kezében maradt kötőféket.

Bryne még csak nem is pislogott, bár Egwene nem kételkedett benne, hogy legalább annyira meglepte a dolog, mint Myrelle-t. De nem hitte volna, hogy a férfit bármi is komolyan megdöbbentheti vagy kizökkentheti a nyugalmából. Siuan már a férfi puszta látványától is roppant harcias lett. Mindig összekaptak. Most is már a csípőjére tett kézzel várta, mit tesz Bryne. A tekintete a férfi csontjáig hatolt, még egy aes sedai is csak ritkán nézett ilyen csúnyán. Myrelle alighanem segített volna neki kibelezni a fickót. Talán.

– Magamhoz kérettem volna ma délután, Bryne nagyúr. Addig sajnos nem érek rá. – Nagyon sok mindent meg akart kérdezni tőle. – De akkor beszélhetünk. Ha megbocsát...

A férfi nem hagyta ennyiben.

– Anya, az egyik őrjárat talált valamit ma hajnalban, amit szerintem az Anyának is látnia kellene. Ha szüksége lenne kíséretre, én...

– Nem kell kíséret – szakította félbe Egwene. – Myrelle, te velünk jössz. Siuan, kerítenél valakit, aki idehozza a lovamat most rögtön?

Ha kilovagol Myrelle-lel, az talán még jobb is, mintha itt, a tábor kellős közepén beszélne vele. Siuan legalábbis mintha valami ilyesmire utalt volna. Lovaglás közben Bryne-t is megkérdezheti pár dologról. De nem ezek miatt sietett, hanem mert észrevette, hogy Lelaine közeledik feléjük a sátrak között, Takimával az oldalán. Egyetlen kivétellel az összes olyan Ülnök, aki már Siuan idején is a Csarnok tagja volt, Lelaine vagy Romanda pártjára állt. Az új Ülnökök nem mind követték őket, és ez egy kicsit könnyebbé tette Egwene helyzetét. Egy nagyon kicsit.

Lelaine tartása még ebből a távolságból is elszántságról árulkodott. Bárkit legázol, aki az útjába áll. Siuan is észrevette, és olyan gyorsan elszaladt Egwene lováért, hogy még pukedlizni sem volt ideje. Így sem menekülhettek el Lelaine elől, hacsak nem pattannak fel mind a ketten Bryne nagyúr lovára.

Lelaine elállta Egwene útját, de a tekintete Bryne nagyúron időzött. Láthatóan azt számítgatta, mit kereshet itt a férfi, mi folyik már megint a háta mögött. Aztán úgy döntött, egyelőre van fontosabb dolga is.

– Az amyrlinnel kell beszélnem – mondta fensőbbségesen, majd Myrelle felé intett. – Te megvársz, mert utána beszélni akarok veled is!

Bryne meghajolt, még ha nem is túl mélyen, és odavezette a lovát, ahova Lelaine mutatta. Minden épeszű ember hamar megtanulta, hogy nem érdemes az aes sedai-okkal vitatkozni, és az Ülnökökkel még annyira sem volt jó ujjat húzni, mint a többivel.

Mielőtt Lelaine megszólalhatott volna, Romanda is megérkezett. Egyszer csak ott volt. Jelenléte olyan parancsoló volt, hogy Egwene egy pillanatra észre sem vette mellette Varilint, pedig a vékony, vörös hajú Szürke Ülnök a legmagasabb férfinál is fél fejjel nagyobb volt. Igazából csak az volt meglepő, hogy Romanda nem ért ide előbb. Ő és Lelaine úgy figyelték egymást, mint két sas: egyik sem engedte, hogy a másik négyszemközt beszélhessen Egwene-nel. Ugyanabban a pillanatban ragyogott fel körülöttük a saidar, mind a ketten a hallgatózók ellen vontak védelmet. A szemük összevillant, az arcuk nyugodt volt, és hűvös, most mégis kihívás érződött benne. Egyik sem engedte elfoszlani a saját védelmét.

Egwene az ajkába harapott. Nyilvános helyen a legerősebb nővér dolga volt eldönteni, hogy vajon egy beszélgetés elég fontos és titkos-e ahhoz, hogy így védjék, és a szokásjog alapján, ha az amyrlin is a beszélgetők között volt, neki kellett erről döntenie. Persze nem hiányzottak neki az őszintétlen bocsánatkérések, melyekkel megpróbálnák elütni a kérdést, ha felemlegetné ezt a szokást. Ha erőltetné a dolgot, még hagynák is, hogy ő dönthessen. Mint mikor egy jóságos édesanya enged a követelődző gyermeknek. Egwene az ajkába harapott, és majdnem felrobbant a dühtől. Hol van Siuan? Ez ugyan nem volt tisztességes részéről – a lovakat nem lehet csak úgy egy pillanat alatt felszerszámozni –, de mindkét kézzel a szoknyájába kellett kapaszkodnia, hogy ne kapjon a fejéhez.

Romanda engedte el előbb Lelaine tekintetét, bár egyáltalán nem úgy tűnt, mintha csatát vesztett volna. Olyan hirtelen fordult Egwene-hez, hogy Lelaine egy pillanatig még a hátát bámulta. Nevetséges látvány volt.

– Delana már megint bajt kavar.

Magas hangja szinte vágott, de az élességét csak tovább fokozta, hogy nem használt semmiféle megszólítást. Romanda haja már teljesen ősz volt, csinos kis kontyba fogta a tarkóján, de a kor semmit sem lágyított természetén. Takima haja hosszú volt és fekete, az arca, mint a koros elefántcsont. Már majdnem kilenc éve volt Barna Ülnök. Legalább olyan félelmetes híre volt a Csarnokban, mint az osztálytermekben, de most mégis egy jó lépéssel Romanda mögött állt, kezét lazán összekulcsolva a derekánál. Romanda legalább olyan szigorúan fogta a követőit, mint Sorilea. Számára az erő minden másnál fontosabb volt, bár persze ebben Lelaine sem maradt el sokkal mögötte.

– Egy javaslatot akar beterjeszteni a Csarnok elé – vetette közbe savanyúan Lelaine. Nem volt hajlandó Romandára nézni. Legalább olyan nehezére esett valamiben egyetértenie vele, mint az, hogy csak másodikként szólalhatott meg. Romanda hamar átlátta, hogy előnyhöz jutott, és halványan, pengevékonyan elmosolyodott.

– Miről? – kérdezte Egwene, hogy időt nyerjen. Természetesen tudta, miről van szó. Nehezére esett nem sóhajtani. Nehezére esett nem megmasszírozni lüktető homlokát.

– Hát természetesen a Fekete ajahról, Anya. – Varilin hangjában őszinte döbbenet csendült, nem értette, ezt a kérdést hogyan lehetett egyáltalán feltenni. Igaza is volt. Delana teljesen belebolondult ebbe a dologba. – Azt akarja, hogy a Csarnok hirdesse ki, hogy Elaida a Fekete ajah tagja.

Mikor Lelaine felemelte a karját, hirtelen elhallgatott. Lelaine engedékenyebb volt a híveivel, mint Romanda, vagy csak nem volt olyan erős, mint a másik nő, de azért ő is keményen fogta az övéit.

– Beszélned kell vele, Anya. – Lelaine kifejezetten melegen tudott mosolyogni, ha épp ahhoz volt kedve. Siuan azt mondta, egyszer régen barátok voltak, és valóban, a nő már-már örömmel fogadta, amikor az egykori amyrlin újra az aes sedai-ok közé lépett, de Egwene biztos volt benne, hogy ez a mosoly nem több jól begyakorolt eszköznél.

– És mit mondjak neki? – Alig bírta visszafogni magát, legszívesebben a két tenyere közé szorította volna a fejét. Ez a két nőszemély gondoskodott róla, hogy a Csarnok csak azt szavazza meg, ami nekik is tetszik, és Egwene elképzeléseit egyikük sem tartotta sokra, ami azt jelentette, hogy szinte semmi sem jutott át a Csarnokon. És még ők akarják, hogy beszéljen egy Ülnökkel? Delana valóban támogatta néhány elképzelését – már ha éppen tetszettek neki. Delana igazi szélkakas volt, mindig azt támogatta, akivel a legutóbb beszélt, és bár az utóbbi időben sokszor fogta Egwene pártját, ez sajnos még nem jelentett semmit. Mintha egyedül csak a Fekete ajah izgatta volna. Hol a fenében lehet Siuan?

– Mondd meg neki, hogy felejtse el, Anya! – Lelaine mosolya és hanghordozása az ostoba gyermekét oktató anyáé volt. – Ez az ostobaság, jobban mondva ez... az őrültség, a szakadék peremére sodorhat mindannyiunkat. Néhány nővér már el is hitte, amit összehordott. Nemsoká már a szolgák is ezt fogják hajtogatni, meg a katonák.

Bryne nagyúrra pillantott, és a tekintete kétséggel volt tele. Úgy tűnt, a nagyúr megpróbál csevegni Myrelle-lel, aki azonban egyáltalán nem figyelt rá, hanem csak a védett kis csoportot leste, és idegesen markolászta a lova kantárját vékony, kesztyűs kis ujjaival.

– Ha valaki elhiszi a valóságot, az még nem bolondság – vakkantotta Romanda. – Anya... – az ő szájából ez leginkább „kislánynak” hangzott.

– Delanát azért kell megállítani, mert rosszul teszi, amit tesz, és ez az egész beláthatatlan nagy kárral járhat. Talán Elaida valóban Fekete. Én ugyan kételkedem benne, akármit pletykál is ez a csavargó Halima. Elaida makacs és ostoba, de nem hinném, hogy gonosz. De még ha Fekete is, akkor sem hirdethetjük ezt ki ország-világ előtt. Az emberek attól kezdve nem bíznának meg egyetlen aes sedai-ban sem, a Feketék pedig csak sokkal jobban álcáznák magukat. Van rá mód, hogy kiássuk őket a rejtekeikből, de ehhez szükség van arra, hogy ne riasszuk el őket.

Lelaine szipogása horkantásnak is beillett volna.

– Még ha lenne valami ebben a butaságban, akkor sem menne bele egyetlen magára valamit adó nővér sem abba, hogy a te módszereid szerint átvizsgálják őket, Romanda. A javaslatod nem sokban marad el egy vallatástól.

Egwene zavartan pislogott. Erről sem Siuan, sem pedig Leane nem szólt neki. Szerencsére az Ülnökök egyáltalán nem figyeltek rá. Pillanatnyi döbbenete sem tűnt fel nekik. Ez már csak így ment.

Romanda csípőre tett kézzel nézett Lelaine szemébe.

– Veszélyes időket élünk, veszélyes lépéseket kell tennünk. Sokan megkérdeznék, hogy miért tartja valaki többre a büszkeségét annál, hogy segítsen felfedni a Sötét Úr szolgáit?

– Ez veszedelmesen úgy hangzik, mintha vádolnál valamivel! – Lelaine szeme összeszűkült.

Most Romanda mosolyodott el, jegesen, keményen.

– Én leszek az első, akit átvizsgálhatnak a módszereimmel, ha jelentkezel másodiknak, Lelaine.

Lelaine valósággal felmordult, és elszánt tekintettel közelebb lépett Romandához. A másik nő kihívóan felé hajolt, az állát előreszegezte. Úgy tűnt, mindjárt egymásnak esnek, hogy a porban hemperegve, ököllel döntsék el ezt a vitát, a fene egye meg az aes sedai-ok jó hírnevét. Varilin és Takima úgy meredt egymásra, mint két hűséges szobalány, akinek összeveszett az úrnője. Az egyikük egy hosszúlábú gázlómadárra emlékeztetett, a másik egy kis ökörszemre, de ha egymásnak esnek... Úgy tűnt, Egwene-ről mindenki elfeledkezett.

Siuan szaladt feléjük, széles szalmakalapja csak úgy imbolygott a fején. Fehér lábú, kövérkés kancát vezetett maga mögött. Mikor meglátta a védőkörben álló társaságot, döbbenten megtorpant. Egy lovász sietett utána, magas, nyurga fickó, hosszú, szanaszét feslett mellényben és folt hátán folt ingben. Egwene büszke aranyderesét hozta. Nem látta ugyan a védőkört, de a nővérek arckifejezését a saidar sem rejtette el. Tágra nyitotta a szemét, és idegesen nyalogatni kezdte a száját. A körülöttük járók – az aes sedai-ok, az őrzők és a szolgák egyaránt – igyekeztek arrébb húzódni, és úgy tettek, mintha nem látnának semmi rendkívülit. Csak Bryne ráncolta össze a szemöldökét, és olyan áthatóan nézte őket, mintha a saidar védelme dacára is pontosan tudná, miről van szó. Myrelle a nyeregtáskáját igazgatta, láthatóan úgy döntött, mégis megpróbál elosonni Egwene és Lelaine elől.

– Ha végre eldöntöttétek, mit is kéne Delanának mondanom – jelentette ki Egwene –, szóljatok, és majd eldöntöm, mit teszek.

Tényleg elfelejtették, hogy ott van. Mind a négyen döbbenten néztek rá, ő pedig átsétált Romanda és Lelaine között, át a dupla védőkörön. Nem érzett semmit, ahogy átlépett a fonatokon, de nem is várta, hogy érez bármit is, hiszen nem arra készültek, hogy megállítsák az olyan szilárd dolgokat, mint az emberi test.

Nagy nehezen felkapaszkodott az aranyderesre. Myrelle csalódottan felsóhajtott, és melléléptetett a lovával. A hallgatózók elleni védelem eltűnt, de továbbra is mindkét Ülnököt körülvette a saidar ragyogása. Egyik tehetetlenebbnek tűnt dühében, mint a másik. Csak nézték, ahogy Egwene felszáll a lovára. A lány sietve magára kanyarította a vékony porköpenyt, amely a herélt nyeregkápáján lógott, kiszedte lovaglókesztyűjét a kabát zsebéből, és felhúzta. A nyergen széles karimájú kalap billegett. Sötétkék volt, tökéletesen illett a ruhája színéhez. Elöl hófehér virágcsokor rikított rajta. Chesa műve. Egwene a hőséget még valahogy elviselte, de a tűző napfényt nem. Lefejtette a csokrot a kalapról, és betuszkolta a nyeregtáskába. Felvette a kalapot, és jó szorosan megkötötte az álla alatt.

– Mehetünk, anyám? – kérdezte Bryne. Ő is a lován ült már, a sisak, amely eddig a nyerge mellett lógott, a fején volt, a vaskos fémrács alatt alig látszott valami az arcából. Kifejezetten jól állt neki, mintha csak talpig páncélban született volna.

Egwene bólintott. Senki nem próbálta meg megállítani őket. Lelaine nem alacsonyodik odáig, hogy a tábor közepén kiabálni kezdjen vele, nem is gondolta volna, hogy ilyet tesz, de Romanda... Egwene őszintén megkönnyebbült, mikor arrébb lovagoltak, bár a feje még mindig hasogatott. Mihez kezdjen Delanával? Mihez kezdhetne vele?

A környéken az országút nem volt több széles, koszos földsávnál, amit azonban annyira keményre döngöltek a kocsik és a lovak, hogy egyáltalán nem porzott. Keresztülszelte a katonák táborát, és az aes sedai-ok táborát érintve kanyargott tovább. Bryne keresztülvágott rajta, és a sátrak között vezette őket tovább.

Bár a seregben legalább harmincszor annyi ember volt, mint az aes sedai-ok táborában, alig állítottak több sátrat, mint a nővérek és szolgáik. Ha ritkásan is, de betöltötték a környező dombokat és völgyeket. A legtöbb katona a szabad ég alatt aludt. Nem is meglepő, hiszen lassan már azt is elfeledték, mikor esett utoljára eső, és az égen a legvékonyabb felhőfoszlány sem látszott. Meglepő módon, több nő volt a katonák között, mint a nővérek mellett, bár ez első pillantásra nem tűnt fel a sok férfi között. A szakácsnők épp a reggeli mellett sürögtek-forogtak, a mosónők elszántan támadták meg a hatalmas halmokban heverő szennyest, néhányan a lovaknál vagy a kocsiknál segédkeztek. Nagy részük mintha a férjét követte volna, legalábbis Egwene erre jutott, ahogy a varrogató, kötögető asszonyokat elnézte. Néhányan apró tábortüzek fölött főzték a reggelit. Bárhova nézett, mindenütt fegyverkovácsokat látott, akik fülsiketítő csilingeléssel dolgoztak. A páncélokat javították. Nem sokkal arrébb nyilakat készítettek. Már ilyen korán is kötegekben álltak a frissen készített nyilak a mesteremberek lába mellett. Megint másutt a lovakat vizsgálgatta két patkolókovács. Mindenféle méretű és formájú szekér állt a táborban, több száz, talán több ezer is. A hadsereg mintha magával sodorta volna az összes szekeret, mely útjába akadt. Az élelemszerzők legtöbbje már rég elindult, de még most is kidübörgött néhány magas kerekű szekér vagy hatalmas, ponyvás kocsi a közeli falvak és tanyák felé. A katonák szinte mindenhol felpillantottak a munkájukból, és üdvrivalgással fogadták őket.

– Bryne nagyúr! A Bika! A Bika!

A bika volt Bryne címerállata. Senki nem emlegette az Amyrlin Trónt vagy az aes sedai-okat.

Egwene hátrafordult a nyeregben, hogy ellenőrizze, Myrelle még mindig követi. A Zöld aes sedai ott volt mögötte. Leengedett kézzel ült, hagyta, hogy a lova magától kövesse az előtte menőt. Távoli, beteges kifejezés ült az arcán. Siuan a menet végén lovagolt, mintha csak arra vigyázna, hogy el ne csavarogjon egyetlen bárányuk. De persze az is lehet, hogy csak nem volt kedve előre jönni. Siuan lova ugyan kövér volt és békés, de a nő még egy pónit is úgy kezelt, mint egy csatamént.

Egwene ingerülten pillantott a saját lovára. Daishar volt a neve, avagy Dicsőség, az Ősi Nyelven. Szívesebben ült volna Bela nyergében. A gyapjas kis kanca nem volt sokkal kecsesebb Siuan lovánál, de azóta vele volt, hogy eljött a Folyóközből. Néha úgy érezte magát, mint egy játékbaba, amit egy csataló méretű hatalmas állat nyergébe dobott valaki, de az amyrlin csak rangjához méltó lovon ülhetett. Nem illet volna hozzá egy gyapjas igásló. Ugyan ő maga hozta ezt a szabályt, most mégis úgy érezte, legalább annyira meg van kötve a keze, mint novícia korában volt.

Félrefordult a nyeregben, és megkérdezte:

– Számít bármiféle ellenállásra az úton, Bryne nagyúr?

A férfi visszapislogott rá. Ezt már kérdezte tőle akkor is, mikor elhagyták Salidart, és legalább kétszer felmerült, miközben átvágtak Altarán. Egwene remélte, hogy ennyi kérdezősködés azért még senkinek sem szúr szemet.

– Murandy éppolyan, mint Altara, anyám. Mindenki azzal van elfoglalva, hogy túljárjon a szomszédja eszén, ne adj' isten sereget küldjön rá. Eszükbe sem jutna összefogni ellenünk, de még ha így esne is, nem lennének veszélyesek. – Nagyon száraz volt a hangja. Egykor Andor seregeinek hadseregtábornoka volt, és évekig harcolt a murandyaiak ellen, akik most hűen követték. – Attól tartok, Andorban már nem lesz ilyen egyszerű dolgunk. Nem örülök neki, hogy arra kell mennünk.

Arrébb fordult egy kicsit, egy enyhe emelkedőn vezette fel a lovát, hogy kikerülhesse azt a három lomha szekeret, melyek épp feléjük döcögtek.

Egwene remélte, hogy nem fintorodon el. Andor. Eddig Bryne mindig csak annyit mondott, hogy nem, nem lesz semmi baj. Lassan kiértek a Cumbari dombságból. Nem messze tőlük északra feküdt Lugard, Murandy fővárosa. Bármilyen gyorsan haladnak, Andort leghamarabb tíz nap múlva érhetik el.

– És ha elérünk Tar Valon alá, Bryne nagyúr? Hogy tervezi bevenni a várost?

– Ezt még senki sem kérdezte eddig, Anya. – Eddig csak száraznak tűnt a hangja, de most igazán száraz volt. – Mire Tar Valon alá érünk, ha a Fény is úgy akarja, kétszer vagy háromszor annyi katonám lesz, mint most.

Egwene arca megrándult arra a gondolatra, hogy ennyi ember zsoldját kell majd kigazdálkodnia, de Bryne nem vette észre.

– Ennyi emberrel már megostromolhatom a várost. Az lesz a legnehezebb, hogy találnom kell jó pár hajót, és úgy elsüllyesztenem őket a folyón, hogy elzárják az északi és a déli kikötőt is. A hajóforgalom megbénítása legalább olyan fontos, mint hogy a mi kezünkön legyenek a hídvárosok. Tar Valon nagyobb, mint Cairhien és Caemlyn együttvéve. Ha egyszer elvágjuk az utánpótlásukat... – Megvonta a vállát. – A hadviselés nagyobbik része várakozás vagy menetelés.

– És ha nem lesz annyi embere? – Egwene-nek sosem jutott az eszébe, hogy kiéheztetik Tar Valont, hogy az a rengeteg asszony és gyerek nem kap semmit sem enni... Eddig sosem jutott az eszébe, hogy az aes sedai-okon és a katonákon kívül bárkinek bármi baja eshet. Hogy lehetett ilyen ostoba? Cairhiennél láthatta, mi is a háború. Úgy tűnt, Bryne-t meg sem rázza a dolog. De persze ő katona volt, a halál és a nélkülözés hétköznapinak tűnt számára. – Mi lesz, ha csak... mondjuk... annyi embere lesz, mint most?

– Ostrom? – Úgy tűnt, végre Myrelle-hez is eljutott mindaz, amiről eddig beszéltek. Megsarkantyúzta a lovát, hogy beérje őket. Páran az útjába kerültek, kis híján legázolta őket. Némelyik el is esett. Dühösen a nőre ordítottak volna, de kortalan arcát megpillantva bennük akadt a szó. Myrelle észre sem vette őket, mintha nem is léteztek volna. – Sasszárny Artur húsz évig ostromolta Tar Valont, de nem vette be. – Hirtelen feltűnt neki, hogy hány katona figyeli őket, és halkabban folytatta. – Azt hiszi, van erre húsz évünk?

Gareth Bryne fel sem vette a nő hangjában csendülő maró gúnyt.

– Ön szerint célravezetőbb lenne egy roham, Myrelle sedai? – A hangja alapján akár azt is kérdezhette volna, hogy egy cukorral kéri-e a teáját, vagy kettővel. – Sasszárny számos tábornoka próbálkozott azzal is. Az összes emberüket lemészárolták. Még soha senkinek nem sikerült áttörnie Tar Valon falait.

Egwene tudta, hogy ez így nem teljesen igaz. A Trallok háborúk idején a Rémurak vezette trallokok kifosztották és felégették még a Fehér Torony egyes részeit is. A Második Sárkány háborúja végén pedig szintén a Torony lábáig jutott egy csapat, akik Guaire Amalasant akarták megmenteni, még mielőtt a nővérek megszelídítik. Erről persze Myrelle nem tudhatott, Bryne pedig még annyit sem. A Torony könyvtárában elrejtett titkos történelmi feljegyzéseket olyan törvények védték, amelyek léte is titkos volt, és ha valaki akár ezeknek a törvényeknek, akár a feljegyzéseknek a puszta létéről is említést tett, azt árulásért elcsendesítették. Siuan szerint a figyelmes olvasó arra is rájöhetett, hogy számtalan dolgot még a titkos feljegyzésekbe sem írtak bele. Az aes sedai-ok nagyszerűen el tudták rejteni a titkaikat, ha épp úgy akarták. Még saját maguk elől is örökre elrejtették őket.

– Százezer emberrel vagy csak annyival, amennyim most van – folytatta Bryne –, akár így, akár úgy, én leszek az első. Ha le tudom zárni a kikötőket. Sasszárny tábornokai azt sosem tudták elérni. Az aes sedai-ok mindig időben felhúzták a vasláncokat, hogy ne juthassanak be a hajóik a kikötőkbe, vagy elsüllyesztették a partról, mielőtt úgy lehetett volna kormányozni, hogy a roncsaikkal elzárják a hajóforgalmat. A városba zavartalanul bejutott az élelem és az egyéb ellátmányok. Meg fogom rohamozni Tar Valont, de csak ha már legyengült egy kicsit. Már ha nem szólnak bele, mit teszek. – A hangja még mindig olyan... érzelemmentes volt. Mintha csak a reggeli sétájáról beszélne. Myrelle felé fordult, és bár a hanghordozása mit sem változott, és az arcvonásai sem rezdültek, a szemében vad tűz lobogott. – És mind megígérték, hogy nem szólnak bele, hogyan vezetem a hadseregemet. Nem pocsékolom el az embereimet.

Myrelle szóra nyitotta a száját, aztán inkább mégis becsukta nagy lassan. Láthatóan vissza akart vágni a férfinek, de nem tudott mivel. Megígérték Bryne nagyúrnak, hogy nem szólnak bele a hadsereg irányításába. Ő maga, Sheriam és azok a nővérek megígérték, akik akkor vezették a menekült aes sedai-okat, mikor Bryne felbukkant Salidarban. Megígérték, bármennyire a nehezükre esett is. Bárhogy próbáltak is azóta kibújni alóla az Ülnökök. Ők nem ígértek semmit. Bryne azonban úgy tett, mintha az ígéret őket is kötné, és egyelőre senki sem szegült ellene. Egyelőre.

Egwene rosszul volt. Már látott háborút. Képek kavarogtak a fejében: vadul harcoló férfiak, amint utat törnek maguknak Tar Valon utcáin... Haldoklók fekszenek mindenütt, és halottak. A pillantása egy szögletes állkapcsú fickóra esett, aki épp előttük ücsörgött, és egy lándzsahegyet illesztett a helyére. Talán ő is ott hal majd meg az első nagy rohamban? És az a kopaszodó, őszes férfi ott, aki olyan nagy gonddal simít végig minden nyílvesszőn, mielőtt a tegezbe teszi...? És ott, az a fiatal fickó, akinek szokatlan még a magas szárú lovaglócsizma, szinte tántorogva jár benne. Talán még ahhoz is túl fiatal, hogy borotválkozzon. A Fényre, a katonák egy része még gyerek volt! Hányan halnak meg érte? Az igazság, a jog, a világ miatt – de valahol mélyen egyes-egyedül csak miatta. Siuan felemelte a kezét, de nem fejezte be a mozdulatot. Még ha elég közel lett volna hozzá, akkor sem simogathatta meg az amyrlin vállát ennyi ember előtt.

Egwene kihúzta magát.

– Bryne nagyúr – kérdezte feszült hangon –, mit akart megmutatni nekem?

A férfi mintha Myrelle-re pillantott volna, mielőtt válaszolt.

– Jobb, ha maga látja, Anya.

Egwene azt hitte, mindjárt kettéhasad a feje, mint egy érett dinnye. Ha Siuan nem tévedett, és Myrelle rosszban sántikál, megnyúzza azt a nőt. Ha tévedett, akkor Siuant nyúzza meg. És ha már úgyis benne van, Gareth Bryne-t sem hagyja ki.

Tizenkettedik fejezet

A győzelem reggele

A tábort körülölelő gyűrött hegyeken jól látszottak a szárazság és az évszakhoz képest elviselhetetlen forróság nyomai. Szó szerint pokoli volt ez a forróság. Még a legostobább konyhalány is, aki csak a koszos fazekak súrolásához értett, pontosan tudta, hogy ez a Sötét Úr műve. Itt nem láttak rendes erdőt, az messze volt tőlük nyugatra, de a meredek lejtőkre azért itt is, ott is felkapaszkodott pár töpörödött, öreg tölgy vagy különös alakú fenyő. Egwene jó néhány fának nem is tudta a nevét. Mindegyik barna volt, aszott, az ágaikon nem volt egy levél sem. De ez nem a tél kopársága volt. A fák szomjaztak a vízre, szomjaztak a hűvös levegőre. Mindegyik haldoklott. És el is pusztul, ha nem változik meg az időjárás, méghozzá igen hamar. A katonákon túl, délnyugatra egy folyó futott. A Reisendrelle vagy húsz lépés széles volt, és mindkét oldalát keményre száradt sár szegélyezte. Itt-ott kövek álltak ki belőle. Máskor talán nehéz lett volna átkelni rajta, de most túl alacsony volt ahhoz a víz, hogy örvényt vessen a kövek közé. Épp hogy csak a lovak térdéig ért. Egwene hirtelen úgy érezte, az ő gondjai csak jelentéktelen semmiségek. Bármennyire fájt is a feje, Elayne-ért és Nynaeve-ért imádkozott. Sikerrel kellett járniuk. Ez legalább olyan fontos volt, mint hogy ő megállja a helyét. Fontosabb. A világ továbbmegy, ha ő elbukik, de nekik győzniük kell.

Kényelmes tempóban lovagoltak dél felé. Kicsit lelassultak, ahogy az emelkedő egyre meredekebb lett, máskor pedig azért kellett lassítaniuk, mert olyan sűrű volt a bozót, hogy azon még a legmerészebb lovas is csak óvatosan vágott át. Persze igyekeztek az effajta nehezebb terepet minél inkább elkerülni, és gyorsan haladni. Bryne nagyorrú, széleslábú, erős heréltjét mintha nem zavarta volna. Bármilyen egyenetlen volt is a talaj, szerencsére Daishar könnyen tartotta vele a lépést, Siuan kövérkés kancája már jobban megszenvedte a terepet, bár persze az is lehet, hogy csak lovasa idegességét vette át. Bármennyit ült már életében nyeregben, Siuan pocsék lovas volt. Felfelé menet két kézzel kapaszkodott az állat nyakába, lefelé pedig majdnem kiesett a nyeregből. Olyan esetlen volt, mint egy frissen kikelt kiskacsa, és majdnem olyan riadt, mint a tulajdon lova. Myrelle jókedve láthatóan visszatért most, hogy Siuan szerencsétlenkedését nézhette. Az ő fehérlábú hátasa könnyedén mozgott, mint egy fecske, és Myrelle olyan finom eleganciával lovagolt, hogy mellette még Gareth Bryne is esetlennek és parasztosnak tűnt.

Még nem jutottak messzire a tábortól, mikor hirtelen lovasok jelentek meg – mintegy százan – az egyik dombtetőn, kevéssel nyugatra. A felkelő nap megcsillant a mellvérteken, a lándzsahegyeken, a sisakokon. A fejük fölött fehér lobogó csapkodott. Egwene nem tudta kivenni a mintáját, de biztos volt benne, hogy a Vörös Kezet látná rajta. Nem gondolta volna, hogy ilyen közel merészkednek az aes sedai-ok táborához.

– Sárkány követő barmok – figyelte Myrelle morogva, ahogy a lovasok a távolból követni kezdték őket. Erősen megszorította a gyeplőt, de nem azért, mert félt, hanem mert dühös volt.

– A Vörös Kéz Bandája is kiküld őrjáratokat – mondta Bryne nyugodtan. Egwene-re pillantott, majd hozzátette: – Talmanes nagyúr igencsak aggódott az Anya miatt, mikor legutóbb beszéltem vele.

Ezt sem hangsúlyozta ki jobban, mint a többi szavát.

– Beszélt vele? – Myrelle nyugalma a semmibe foszlott. Egwene-re nem kiabálhatott rá dühösen, bárhogy szerette is volna, de Bryne-nek azt mondott, ami csak jólesett. – Ez már majdnem árulás, Bryne nagyúr. Vagy ha jobban belegondolok, ez akár árulás is lehet!

Siuan figyelmét leginkább a lova kötötte le, a távoli lovasokra is csak épp, hogy felfigyelt. Most mégis megdermedt. Eddig még senki nem emlegette egy lapon a Bandát az árulással.

A keskeny völgy elkanyarodott. A domboldalon fölöttük egy tanya lapult. Egykor legalábbis tanya lehetett a kormos, romos épület. Az apró kőházacska egyik fala kidőlt, a berogyott kémény mellett pár elszenesedett gerenda mutatott az égre, mint megannyi vádló ujj. Az istállónak egyáltalán nem volt teteje, a kő is feketére égett a tűzben. A fészer helyét csak hamufolt mutatta. Ahogy átvágtak Altarán, mindenütt ilyen látvány fogadta őket, vagy még ennél is rosszabb: a felégetett falvakban az utcán hevertek a holtak; rókák és hollók lakmároztak belőlük, és elvadult kutyák, amik az ember láttára vonítva menekültek. A taraboni és arad domani rémmesék a fejetlenségről és a pusztulásról hirtelen testet öltöttek előttük is. Sokan voltak, akik kihasználták a rend felbomlását, és felcsaptak banditának, vagy véres bosszút álltak végre régi sérelmeikért – Egwene legalábbis remélte, hogy csak ez történt –, de a túlélők mind ugyanazt emlegették. A Sárkány követői. A nővérek éppúgy Randre fogták a pusztítást, mintha a fiú maga tartotta volna a zsúptetőhöz az égő fáklyát. Persze így is használnák, ha tudnák, irányítanák, ha a kezük közé kaparinthatnák. Nem Egwene volt az egyetlen aes sedai, aki úgy gondolta, hogy a kötelességét befogott orral is el kell végeznie.

Myrelle dühe éppannyira nem hatott Bryne-re, mint egy lanyha nyári eső egy kősziklára. Egwene hirtelen látta, ahogy a férfi a legnagyobb viharban, áradó folyókon átgázolva tör célja felé.

– Myrelle sedai – mondta kedélyes nyugalommal –, ha több, mint tízezer katona követ, szeretem tudni, mik a szándékaik. Különösen ennek a tízezernek az esetében.

Veszedelmes vizekre evezett. Egwene bármennyire örült is, hogy most már nem azt fejtegeti, Talmanes mennyire aggódik érte – így is épp elég dühös volt, hogy a férfi egyáltalán felhozta a dolgot –, most azonban döbbenten húzta ki magát a nyeregben.

– Tízezer? Ebben biztos?

A Banda alig feleannyi embert számolt, mikor Mat Salidarba hozta őket, hogy „kiszabadítsa” Egwene-t és Elayne-t. Bryne csak megvonta a vállát.

– Ő is éppúgy gyűjt maga köré embereket menet közben, mint én. Nem olyan sokat, de épp elegen vannak, akik szeretnének harcolni, viszont az aes sedai-okat ki nem állhatják. – A legtöbb embert kifejezetten kínosan érintette volna, hogy három nővér előtt mondjon ilyesmit, de Bryne nyugodtan rájuk mosolygott. – És a Banda nagy hírnevet szerzett magának a Cairhien körüli harcokban. Azt mesélik, a Shen an Calhar sosem veszít, még ha minden ellenük fordul, akkor sem.

Itt is azért csatlakoztak hozzájuk az emberek, mert azt hitték, két hadsereg ilyen közel egymáshoz mindenképp csatát jelent. Ha az ember félreáll, az épp olyan veszélyes lehet, mint ha a rossz oldalt választja. A kívülállóknak semmiképp sem jut a zsákmányból.

– Néhányan átszöktek hozzám Talmanes újoncai közül. Úgy gondolják, a Banda szerencséjét Mat Cauthon hordozza, és ha ő nincs itt, a szerencse sincs velük.

Myrelle arca vicsorba torzult.

– Ezek az ostoba murandyi félelmek természetesen hasznunkra lehetnek, de nem gondoltam volna, hogy ön is ilyen ostoba. Talmanes csak azért követ, mert attól tart, hogy a drágalátos Sárkány nagyura ellen fordulunk. Ha meg akarna támadni minket, már rég megtette volna, nem? Ezekkel a Sárkány követőivel is le kell majd számolnunk, ha a Tornyot bevettük. De hogy szóba áll velük...! – Megrázta magát, és nagy nehezen újra felöltötte az aes sedai-ok közmondásos nyugalmát. Legalábbis látszólag. A hangjával még mindig lángra lehetett volna lobbantani a nedves fát is. – Hát ide figyeljen rám, Bryne nagyúr...

Egwene egyáltalán nem figyelt oda a másik nő szavaira. Bryne ránézett, mikor Matet említette. A nővérek azt hitték, mindent tudnak Matről és a Bandáról, és egyáltalán nem gondolták tovább, miért jöhettek. Nem úgy Bryne. Egwene megbillentette a fejét, hogy az arcát eltakarja a széles karimájú kalap, és szeme sarkából Bryne-t tanulmányozta. A férfit a legerősebb eskü kötötte, hogy hadsereget toboroz, és megdönti Elaida hatalmát, de miért tett ilyen esküt az aes sedai-oknak? Biztos beérték volna egyszerű ígérettel is, különösen, hiszen a nővérek csak ijesztgetni akarták Elaidát a hadsereggel, és eszükbe sem jutott, hogy valóban szükségük lenne katonákra ahhoz, hogy elűzzék. Persze megnyugtató volt egy ekkora sereggel együtt vonulni. Ezt még az aes sedai-ok is átérezték. Egwene úgy érezte, hogy Bryne éppúgy meg tudja nyugtatni az embereket, hogy nincs ok riadalomra, mint az apja Emondmezőn. Még akkor is, ha épp ég a fejük fölött a tető. Ha össze kellene vesznie vele valamiért, az legalább olyan rossz lenne, mintha az egész Csarnok ellene fordulna. És nem a hadsereg miatt. Siuan kevésszer dicsérte a férfit, de annyit még ő is elismert, hogy Bryne figyelemreméltó, igaz, azon nyomban hozzátett még valamit, nehogy véletlenül dicséretnek vegye bárki is a szavait. Ha valakit még Siuan Sanche is figyelemreméltónak talált, arra jobb volt odafigyelni.

Keskeny patakocskán vágtak át, a víz alig nedvesítette be a lovak patáját. A patak már túl sekély volt ahhoz, hogy a halak úszhassanak benne, félig szárazra kerültek, úgy vergődtek. Egy megtépázott varjú lakmározott rajtuk, megrebbent, majdnem otthagyta a reggelijét, de végül nem törődött a lovasokkal.

Siuan is Bryne-t nézte. A lova sokkal egyenletesebben haladt most, hogy nem vágta a véknyába a sarkát a legváratlanabb pillanatokban, és a gyeplőt is elfelejtette össze-vissza rángatni. Egwene már nem egyszer faggatta a nőt Bryne nagyúr szándékairól, de köszönhetően a Siuan és Bryne közti nem éppen egyszerű viszonynak, nem szedett ki belőle sok értelmeset. Vagy a csizmatalpáig utálta azt az embert, vagy fülig szerelmes volt belé. És elképzelni, amint Siuan Sanche szerelmes... Nos, az a varjú is előbb tanulna meg úszni.

A dombtetőn, ahol az előbb a Banda tagjait látták, most már csak pár kiszáradt fenyő árválkodott. Egwene észre sem vette, mikor tűntek el a katonák. Matet mindenki nagy hadvezérként tartotta számon? Ez még annál is váratlanabb lett volna, mint hogy a varjak ússzanak, vagy... Eddig azt hitte, csak azért van saját serege, mert Rand rátukmálta a katonákra, és már ezt is épp elég nehéz volt lenyelnie. Elhinni, csak mert tudod, hogy veszélyes, emlékeztette magát, és Bryne-re sandított.

– ...meg kellene korbácsolni! – Myrelle hangja még mindig lángolt. – Figyelmeztetem, ha még egyszer a tudomásomra jut, hogy találkozott azzal a Sárkány követőjével, én...!

Lanyha nyári eső a kősziklán, Bryne legalábbis nem törődött jobban a nő szidalmaival. Könnyedén lovagolt, időnként közbevetett egy „igen, Myrelle sedai”-t, vagy egy „nem, Myrelle sedai”-t, de egyáltalán nem tűnt riadtnak, és ugyanolyan figyelmesen szemlélte a tájat is, mint eddig. Egwene nem kételkedett benne, hogy Bryne időben észrevette, hogy Talmanes emberei eltűntek. De bármilyen birkatürelme volt is a férfinek – Egwene-nek eszébe sem jutott, hogy azért hallgatna, mert fél –, a lány már nagyon unta Myrelle kirohanását.

– Hallgass, Myrelle! Senki nem nyúlhat Bryne nagyúrhoz egy ujjal sem.

Megmasszírozta a homlokát. Arra gondolt, ha visszaérnek, mégiscsak megkér valakit, hogy Gyógyítsa meg a fejfájását. Sem Siuan, sem pedig Myrelle nem volt jó Gyógyító. Persze a fejfájást csak akkor mulaszthatta volna el a Gyógyítás, ha nem a kimerültség és a feszültség okozza, de talán... Nem mintha azt akarta volna, hogy úgy gondolják, legyűrik a gondok. És talán volt más módja is a fejfájás elűzésének, mint a Gyógyítás, bár itt az éppolyan elérhetetlennek tűnt.

Myrelle szája egy pillanatra megfeszült. Hátradobta a haját, elvörösödött dühében, és elfordult Egwene-től. Bryne hirtelen minden figyelmét egy vörösszárnyú héjának szentelte, ami épp akkor csapott le a baljukon. Behúzta a szárnyait és szinte rázuhant a magyalbokrok között várakozó, láthatatlan prédára. Egwene úgy érezte magát, mintha ő is héja lenne, és láthatatlan zsákmányra kéne rázuhannia vakon, csak remélve, hogy valóban a jó zsákmányt választotta, hogy egyáltalán van ott valami.

Nagy levegőt vett. Arra gondolt, bárcsak erősebb lenne.

– Ennek ellenére, Bryne nagyúr, úgy gondolom, hogy jobb lenne, ha nem találkozna többet Talmanesszel. Mostanra már biztos kellően ismeri a szándékait.

A Fény adja, hogy Talmanes nem mondott el neki többet a kelleténél! Milyen kár, hogy nem küldheti át Leane-t vagy Siuant, hogy figyelmeztesse a férfit – már ha az egyáltalán hallgatna a jó tanácsra –, de ahogy a nővéreket ismeri, ez még annál is rosszabb lenne, mintha meglátogatná Randet.

Bryne meghajolt a nyeregben.

– Ahogy parancsolja, Anya.

A hangjában nyoma sem volt a gúnynak. Mindig uralkodott az érzelmein. Alighanem már rég megtanulta, hogyan érdemes az aes sedai-ok körül viselkednie. Siuan lemaradt egy kicsit, összehúzott szemöldökkel méregette. Talán egyszer majd rájön, kihez húz a férfi. Bármennyire ellenségesen viselkedett is vele néha, Siuan rengeteg időt töltött a férfi közelében. Sokkal többet, mint amennyit feltétlenül kellett volna.

Egwene-nek minden önuralmára szüksége volt, hogy Daishar kantárján tartsa a kezét, és ne a fejét fogja.

– Meddig megyünk még, Bryne nagyúr? – Még ennél is nehezebb volt a türelmetlenséget száműznie a hangjából.

– Már mindjárt ott vagyunk, Anya. – A férfi meglepő módon félrefordult, és Myrelle-t nézte merően. – Mindjárt ott vagyunk.

Egyre több tanyát láttak. Néhányat a dombtetőkre építettek, néhányat a völgyek mélyére, bár Egwene folyóközi gondolkozásának ez utóbbi érthetetlen volt. Alacsony, hosszú kőházak bújtak össze nagy, szürke pajtákkal. Az elkerítetlen legelőkön csontsovány tehenek és szomorú, fekete farkú birkák legeltek. Néhány tanya még ép volt, csak egyet-egyet égettek fel. Feltehetően a gyújtogatásokat intő példaként szánták a többieknek, hogy jól lássák, mi történik azzal, aki nem esküszik fel az Újjászületett Sárkányra.

Az egyik tanyánál Bryne emberei álltak egy jókora szekérrel. Hogy az ő seregébe tartoznak, azt éppolyan jól lehetett látni az elégedett kis bólintásból, amellyel szemlélte őket, mint abból, hogy nem lobogott a fejük fölött a Banda fehér zászlója. A Banda tagjai mindenüvé magukkal vitték a lobogót, és néhányan arra is rákaptak az utóbbi időben, hogy vörös karszalagot viseljenek. Fél tucat marha és vagy két tucat birka állt félreterelve pár állig felfegyverzett lovas felügyelete alatt. Mások zsákokat hordtak a szekérre. A megroggyant vállú gazda és a családja az udvaron álltak, nézték, ahogy a katonák majdnem mindent elhordanak a pajtákból. Szomorú, sötét gyapjúruhás kis család volt. Az egyik kislány, akinek éppolyan magas kalapja volt, mint a többinek, az anyja szoknyájába rejtette az arcát, alighanem sírt. Pár fiú ökölbe szorította a kezét, mintha harcba akarna szállni a katonákkal. Bryne emberei mindig fizettek azért, amit elvittek, de ha a gazdának nem volt több állata... Még ha eszébe jutott volna is, hogy szembeszegüljön húsz páncélos, fegyveres katonával, a leégett tanyák bizonyára jobb belátásra térítik. A katonák gyakran találtak elszenesedett holttesteket a romok között, férfiakat, asszonyokat, kisgyerekeket, akik megpróbáltak kitörni az égő házból. Az ajtókat és az ablakokat sokszor bedeszkázták, mielőtt meggyújtották volna az épületet.

Egwene egyre csak azon gondolkozott, hogyan lehetne meggyőzni a gazdákat, hogy az ő katonáik nem olyanok, mint a környéken fosztogató zsiványok. Meg akarta őket győzni, de nem jutott más az eszébe, mint hogy a saját embereit hagyja éhezni, amíg csak el nem szöknek tőle. Ha a nővérek sem tudtak különbséget tenni a Banda és a zsiványok között, hogyan várhatná el ezt a környékbéli gazdáktól? Ahogy lassan maguk mögött hagyták a tanyát, legszívesebben hátrafordult volna, hogy megnézze, hogyan folytatódik a történet. De még ha látja is, változtatni nem tudott rajta.

Bryne nagyúr nem hazudott. A tábortól három vagy négy mérföldnyire – légvonalban három vagy négy mérföldnyire; a dombok között legalább kétszer ilyen hosszú volt az út – megkerültek egy fákkal és bokrokkal tarkított dombocskát, és megálljt intett. A nap mostanra már majdnem a domb feléig emelkedett. A domb alatt egy út kanyargott, amely keskenyebb és meredekebb volt, mint ami átvitt a táboron.

– Úgy gondolták, ha éjszaka utaznak, talán elkerülhetik a banditákat – mondta a férfi. – Nem tűnt rossz elképzelésnek. Vagy csak a Sötét Úr szerencséje kísérte őket. Caemlynből jöttek.

Egy kereskedőkaraván vesztegelt az úton. Legalább ötven szekér volt, mindegyiket tíz ló húzta. Bryne emberei vették őket körbe. Némelyik katona a szekerek között járkálva ellenőrizte, ahogy a kereskedők szekeréről a sajátjaikra rakodták át az árut. Egy egyszerű, sötét ruhás asszony széles mozdulatokkal hol erre, hol arra a szekérre mutatott, mintha csak tiltakozna vagy alkudozna, de a társai sötét arckifejezéssel, szótlanul álltak a katonák között. Nem sokkal arrébb az út mentén komor gyümölcsök lógtak egy tölgyfa erős ágairól: akasztott emberek. A kopár ágakon csak úgy hemzsegtek a varjak, mintha hirtelen hatalmas, fekete levelei nőttek volna a fának. Most már a vergődő halaknál is húsosabb falat jutott nekik. A látvány még ilyen messziről is megrázta Egwene-t. Nem tett jót sem a fejének, sem a gyomrának.

– Ezért rángatott el idáig? Hogy megnézzem a kereskedőket és a banditákat?

Nem látott semmiféle ruhát a holttesteken, de a zsiványok a gyerekeket és az asszonyokat is felkötötték volna. Bárki felakaszthatta ezeket az embereket. Bryne emberei éppúgy, mint a Banda – az, hogy a Banda tagjai tűzzel-vassal irtották a félőrült Sárkány követőit, valamiért nem jutott el a nővérek tudatáig –, vagy akár a helyi uraság is. Ha a murandyi nemesek képesek lettek volna együttműködni, minden bandita erre a sorsra juthatott volna. No de előbb tanulnak meg a macskák táncolni... Mit is mondott, Caemlynből?

– Randről hoztak híreket? Vagy az asha'manekről?

Ezúttal Bryne nyíltan ránézett, majd Myrelle-re, majd ismét rá. Myrelle arckifejezését nem láthatta a széles karimájú kalap alatt. Úgy tűnt, rosszkedvűen magába roskadt, szinte lógott a nyeregben, egyáltalán nem volt már az a kecses, elegáns lovas, mint az út elején. Bryne végre döntésre jutott.

– Úgy gondoltam, először önnek mondom el, Anya, még mielőtt bárki más hallhatna róla, de talán félreértettem...

Ismét Myrelle-re nézett.

– Miről hallhatna, maga szőrös fülű gazfickó? – hördült fel Siuan, és a kanca oldalába rúgott.

Egwene intett neki, hogy higgadjon le egy kicsit.

– Myrelle bármit hallhat, amit nekem kíván mondani, Bryne nagyúr. A teljes bizalmamat élvezi.

A Zöld nővér riadtan kapta fel erre a fejét. Döbbent tekintetét látva mindenki kételkedett volna abban, hogy jól hallotta, amit Egwene épp mondott, de Bryne rövid mérlegelés után rábólintott a dologra.

– Úgy látom, a dolgok... megváltoztak, Anya. – Bryne levette a sisakját, és a nyeregkápára akasztotta. Még mindig mintha vonakodott volna, óvatosan válogatta meg a szavait. – A kereskedők úgy hordják a pletykákat, mint a kutya a bolhát. Ezek odalenn egész vad dolgokat mesélnek. Nem mondom, hogy igaz, amit híresztelnek, de... – Különös volt látni, hogy ennyire habozik. – Anyám, azt hallották útközben, hogy Rand al'Thor a Fehér Toronyba ment, és hűséget esküdött Elaidának.

Egy pillanatra Siuan és Myrelle mintha ikrek lettek volna. Mindkettejük arcából kifutott a vér, a szájuk elnyílt, ahogy végiggondolták, ez miféle katasztrófához vezet. Myrelle majdnem leszédült a nyeregből. Egwene csak szótlanul bámult a férfire. Aztán saját maga és társai legnagyobb megdöbbenésére harsány nevetésben tört ki. Daishar idegesen arrébb táncolt. Egwene maga is lehiggadt kissé, miközben a lovat csitítgatta.

– Bryne nagyúr – mondta, miközben a herélt nyakát veregette –, ebből egy szó sem igaz, higgye el nekem! Tudom, hogy nem igaz. Múlt éjszaka óta biztosan tudom.

Siuan megkönnyebbülten felsóhajtott, Myrelle csak egy szempillantással maradt le mögötte. Egwene a legszívesebben újra nevetett volna. Olyan mulatságos arcot vágtak. Olyan gyerekesen megkönnyebbült, tágra nyílt szemű, riadt arcot... Mint a kiskölykök, akiknek megmondták, hogy a mumus nem lapul ott az ágyuk alatt. Az aes sedai-ok híres nyugalma. Bizony.

– Jó hallani – mondta Bryne szenvtelenül –, de még ha ezeket a kereskedőket el is zavarom, a meséjük eljut az embereim fülébe is. Úgy fut majd keresztül a seregen, mint egy bozóttűz ezen a száraz pusztán.

Egwene jókedve elpárolgott. Ez önmagában is katasztrófa lehet.

– Holnap pár nővér bejelenti a katonák előtt, hogy ez nem igaz. Elég lesz hat komoly, megbízható aes sedai? Myrelle, itt mellettünk, és Sheriam. Carlinya, Beonin, Anaiya és Morvrin.

Ezeknek a nővéreknek aligha lesz sok kedve a Tudós Asszonyokkal találkozni, de nem utasíthatják vissza, ha ő kéri tőlük. Nem is akarhatják visszautasítani, hiszen másképp nem állíthatják meg ezt a pletykát. Myrelle apró kis fintorát beletörődő bólintás követte.

Bryne a sisakra könyökölve figyelte Egwene-t és Myrelle-t. Siuanra rá sem pillantott. Pej lova türelmetlenül toporgott a köveken, pár lépéssel arrébb egy nagy csapat galambféle madár szállt fel a bokrok közül. Daishar és Myrelle lova idegesen kapkodták a fejüket. Bryne hátasa észre sem vette őket. A férfi biztosan hallott már a Kapukról, bár azt aligha tudta, pontosan mik is azok és hogyan működnek – az aes sedai-ok már csak megszokásból sem meséltek másnak az új felfedezéseikről, és ezt többen is el akarták titkolni Elaida kémei elől –, és semmit sem sejthetett a Tel'aran'rhiodról – ezt a titkot könnyebben meg lehetett őrizni, hiszen nem volt látható része –, mégsem kérdezte meg, Egwene honnan tudja ilyen biztosan. Talán mostanra már hozzászokott az aes sedai-okhoz és az őket övező titkokhoz is.

– Amennyiben egyértelműen és nyíltan mondják – mondta végül. – Ha csak egy egész kicsit haboznak is...

A tekintetéből sugárzó keménységgel nem ijesztgetni akart, hanem azt próbálta elérni, hogy még egy aes sedai is komolyan vegye a mondanivalóját. Egwene arckifejezését látva elégedetten bólintott.

– Úgy tűnik, nagyon jól boldogul, Anya. Remélem, továbbra is ilyen sikeres marad. Mondja meg, délután mikor akar látni, és ott leszek. Rendszeresen meg kellene beszélnünk a dolgokat. Bármikor szívesen jövök, ha küldet értem. Lassan azt is ki kellene találni, pontosan hogyan akarjuk majd az Amyrlin Trónra ültetni, ha bevettük Tar Valont.

Bryne hangja ugyanolyan kifejezéstelen volt, mint mindig – valószínűleg még mindig nem tudta teljes bizonyossággal, mi a helyzet, és mennyire bízhat meg Myrelle-ben –, és Egwene csak egy pillanatnyi késéssel fogta fel, mit is mondott. Elakadt a lélegzete. Talán már túlságosan hozzászokott ahhoz, hogy az aes sedai-oknál minden szónak jelentősége van, de... Bryne azt mondta, hogy a hadsereg az övé. Ebben biztos volt. Nem a Csarnoké, nem Sheriamé. Az övé.

– Köszönöm, Bryne nagyúr.

Ez nem tűnt túl soknak, különösen, mikor a férfi kurta biccentése és kutató tekintete nyilvánvalóvá tette Egwene előtt, hogy az előbb jól értelmezte a szavait. Hirtelen ezernyi újabb kérdés jutott az eszébe. Aminek a nagy részét akkor sem kérdezheti majd meg, ha kettesben lesznek. Milyen kár, hogy nem bízhat meg benne teljesen. Csak óvatosan, míg biztos nem lehetsz a dolgodban, utána meg kétszer olyan óvatosan, mint addig. Régi bölcsesség. És mennyire igaz az aes sedai-ok dolgaira! Még a legkiválóbb ember is megbeszéli a dolgait a barátaival, leginkább akkor, ha titokban kellene őket tartania.

– Gondolom, van még vagy ezer apróság, amit ellenőriznie kéne még ma reggel – mondta és megmarkolta Daishar kantárját. – Nyugodtan menjen vissza a táborba! Mi még tovább lovagolunk egy keveset.

Bryne természetesen tiltakozott. Majdnem olyan makacs volt, mint egy őrző, azzal próbálta meggyőzni Egwene-t, hogy nem tudnak egyszerre mindenfelé figyelni, és hogy egy orvul kilőtt nyílvessző éppúgy megöli az aes sedai-okat is, mint bárki mást. Egwene elhatározta, hogy a legközelebbi fickót, aki ezzel a kifogással jön, keményen megbünteti. Három aes sedai felért háromszáz fegyveressel. Végül persze Bryne engedelmeskedett, még ha morogva és elégedetlenkedve tette is. Felvette a sisakját, és ahelyett, hogy visszatért volna a táborba, levágtatott a meredek domboldalon a kereskedőkaraván felé. Egwene-nek ez még inkább kapóra jött.

– Vezess minket, Siuan! – mondta, mikor már Bryne vagy húsz lépésre volt tőlük.

Siuan úgy nézett a férfi után, mintha az egész idő alatt csak őt piszkálta volna. Sértett, dühös arccal megigazgatta szalmakalapját, körbefordította kövérkés kancáját – ez beletelt némi időbe –, és lassú ügetésbe rugdalta az állatot. Egwene intett Myrelle-nek, hogy kövesse. A nő éppúgy kénytelen volt a parancsainak engedelmeskedni, mint Bryne.

Myrelle eleinte lopva oda-odapislogott Egwene-re, láthatóan várta, hogy az amyrlin mikor hozza fel a Fehér Toronyba küldött nővérek ügyét. Alighanem számos meggyőzőnél meggyőzőbb módon meg tudta magyarázni, miért kellett még a Torony előtt is titokban tartani a küldetésüket. Egwene azonban hallgatott. Minél tovább tartott a csend, Myrelle annál idegesebbnek tűnt. Egyre gyakrabban nyalta meg a szája szélét, az aes sedai-ok híres nyugalma lassan lepergett róla. A csend nagyon hasznos fegyvernek bizonyult.

Hosszú ideig nem hallottak mást, csak a lovak halk dobogását. Néha felrikoltott egy madár. Ahogy Siuan útvonala egyre határozottabban kirajzolódott – kicsit nyugatra vitte őket a tábortól –, Myrelle egyre nyugtalanabbá vált, nemsoká már úgy fészkelődött a nyergében, mintha csalánban ülne. Talán Siuan információi mégis hasznosak voltak.

Siuan ismét nyugatnak fordult, két furcsa formájú domb közé, amelyek úgy hajoltak egymás felé, mintha részegek volnának. Myrelle megállította a lovát.

– Arra... Arrafelé van egy kis vízesés – mutatott keletre –, nem túl nagy, még ha nincs szárazság, akkor sem, de még most is gyönyörű.

Siuan is megállt, és kegyetlen kis mosollyal figyelte a másikat.

Mit rejtegethet Myrelle? Egwene egyre kíváncsibb lett. A Zöld nővérre pillantott, és riadtan hőkölt vissza. Myrelle homlokán izzadság csillogott, jól látszott még a széles karimájú szürke kalap alatt is. Mi rázhatta meg annyira az aes sedai-t, hogy izzadjon? Mindenképp tudnia kellett a választ.

– Azt hiszem, Siuan útvonala még annál is érdekesebb helyre vezet, vagy nem? – Egwene körbetáncoltatta Daishart. Myrelle teljesen magába roskadt. – Gyere!

– Mindent tud, ugye? – motyogta Myrelle zavartan, miközben átlovagoltak az összehajló hegyek között. Most már egyre jobban izzadt. Teljesen összetört. – Mindent. De hát hogyan...? – Hirtelen felegyenesedett a nyeregben, és döbbenten Siuanra nézett. – Ő volt az! Siuan a kezdetektől fogva neked kémkedett! – Szinte dühös volt a hangja. – Hogy lehettünk ennyire ostobák? De még mindig nem értem. Annyira óvatosak voltunk.

– Ha valamit titokban akarsz tartani – pillantott hátra megvetően Siuan –, ne próbálj érmeborsot venni itt délen.

Mi a fene lehetett az érmebors? És egyáltalán, miről beszélnek ezek? Myrelle megremegett. Abból is látszott, mennyire meg van ijedve, hogy nem torkolta le Siuant azért, amiért ilyen sértően beszélt vele. Inkább megnyalta az ajkát, mintha nyelni sem tudna, olyan száraz volna a szája.

– Anyám, meg kell értenie, miért tettem, miért tettük! – Akkor sem lehetett volna riadtabb, ha hirtelen tíz Kitaszított tűnik fel a semmiből, rajta pedig csak alsónemű van. – Nem csak azért, mert Moiraine megkért rá, nem csak azért, mert Moiraine a legjobb barátnőm volt. Nem tudom elviselni, mikor meghalnak. Nem tudom elviselni! Néha nekünk is nagyon nehéz ez az egész, de nekik sokkal, sokkal nehezebb. Meg kell értenie. Meg kell értenie!

Egwene már várta, hogy Myrelle mindent bevall, de ekkor Siuan megállt, hátrafordult és rájuk meredt. Egwene a legszívesebben felpofozta volna.

– Talán elnézőbb lesz veled, Myrelle, ha te vezetsz minket tovább – mondta hidegen. Undor csendült a hangjában. – Az együttműködés talán enyhítő körülménynek számít. Talán. Egy kicsit.

– Igen – bólintott Myrelle, öntudatlanul is a lova kantárját babrálva. – Igen, persze.

Majdnem elsírta magát, ahogy átvette a vezetést. Siuan mögé léptetett és egy pillanatra szinte megkönnyebbültnek tűnt. Egwene azt hitte, mindjárt felrobban. Miről van itt szó? Kinek nehezebb? Kik halnak meg? És kicsoda ez a „mi”? Sheriam társasága? Myrelle hallotta volna, ha megkérdezi Siuant, és nem lett volna bölcs dolog felfedni előtte, milyen keveset tud. A közmondás szerint ha hallgattál volna, bölcs maradtál volna, és ő megfogadta, hogy elébe megy ennek a dolognak. Még egy szólás az eszébe jutott. Egy titok – száz titok. Nem tehetett mást, mint hogy követi a többieket, és bölcsen hallgat. Siuant majd még később előveszi. Neki nem lett volna szabad bármit is eltitkolnia előle. A fogát csikorgatta, de megpróbált nyugodtnak és mindentudónak tűnni. Bölcsnek.

Már majdnem visszaértek arra az útra, amely a tábort is átszelte, bár egy pár mérfölddel északabbra voltak. Myrelle felvezette őket egy kis dombra. Fenyők és hatalmas magyalbokrok között kellett átvágniuk. A dombtetőt két hatalmas tölgy árnyékolta be, alattuk kis tisztás volt. Három hegyes kis vászonsátor, meg egy szekér állt a bokrok között, kicsit arrébb egy sor ló volt kikötve, és öt erős csatamén várakozott, egyesével kipányvázva. Nisao Dachen egyszerű szabású, bronzszínű lovaglóruhában állt az egyik sátor bejárata előtt, mintha csak vendégeket várna. Sarin Hoigan, az őrzője, mellette állt. Jó néhány más gaidinhez hasonlóan ő is olajzöld köpenyt viselt. A kopasz, sűrű, fekete szakállú, tölgyderekú férfi jóval Nisao fölé magasodott. Pár lépésre tőlük ketten várakoztak Myrelle három őrzője közül: a karcsú, szőke Croi Makin és a sötét hajú, nagydarab Nuhel Dromand, aki gondosan leborotválta a felső ajka fölül a bajuszát. Feszülten figyelték, ahogy Egwene-ék belovagolnak a kis táborba. Senki sem tűnt meglepettnek. Alighanem az egyik őrző figyelte az utat, és jó előre figyelmeztette a többieket is. Egwene semmit nem látott, ami ekkora titkolódzásra adhatott volna okot, de Myrelle még mindig zavartan nyalogatta a szája szélét. És ha már itt tartunk, gondolta, ha Nisao csak azért jött elő, hogy illően köszöntse őket, miért gyűrögeti ilyen riadtan a szoknyáját? Olyan arcot vágott, mint aki még Elaidával is szívesebben szembenézne most, akár leárnyékolva is.

Az egyik sátor mögül két nő pislogott ki félve, aztán riadtan elbújtak újra. Egwene egy szempillantás alatt felismerte őket. Nicola és Areina. Hirtelen ő maga is zavarba jött. Hova hozta Siuan?

Siuan egyáltalán nem tűnt idegesnek. Látható megkönnyebbüléssel szállt le a lóról.

– Hozd ki, Myrelle! Most! – Ezúttal minden megaláztatásért megfizetett, a hangja olyan éles volt, mint a borotva. – Nem rejtegetheted tovább.

Myrelle-nek ahhoz sem volt ereje, hogy rápirítson Siuanra a tiszteletlen megszólítás miatt, még a dühös kis grimasz is erőltetettnek tűnt. Nagy nehezen összeszedte magát, lerángatta a fejéről a kalapot és egy szó nélkül lekászálódott a nyeregből. Besietett az egyik sátorba. Nisao tágra nyílt szemmel figyelte. Egyre riadtabbnak tűnt. A félelem egészen megdermesztette.

Siuan egész közel állt Egwene-hez, csak ő hallhatta, mit mond.

– Miért szakítottad félbe? – kérte halkan számon. – Mindent bevallott volna... bármiről van is szó... és én még mindig nem értem az egész helyzetet. Mi az az érmebors?

– Népszerű fűszer Shienarban és Malkierben – mondta Siuan éppolyan halkan. – Ma reggel hallottam, hogy azt keresnek, miután eljöttem Aeldene-től. Rá kellett vennem, hogy ő vezessen ide, nem tudtam pontosan, hol rejtőznek. Nem lett volna jó, ha rájön, hogy nem tudunk mindent, nem igaz? Nisaóról sem tudtam. Azt hittem, nem állnak szóba egymással. – A Sárga nővérre pillantott, és helytelenítően megrázta a fejét. Siuan nehezen viselte el, ha valaki nem tud mindent; önmagával szemben pedig különösen kemény volt. – Hacsak nem vagyok teljesen vak és bolond, ezek ketten... – Olyan arcot vágott, mint akivel egy rohadt almát etettek meg éppen. Láthatóan még ő is nehezen talált rá szavakat, hogy milyen undorító a dolog. Aztán hirtelen megragadta Egwene karját. – De már jönnek is. Most majd magad is megérted, miről van szó.

Myrelle jött ki elsőnek a sátorból, majd egy férfi követte. Csak csizma és nadrág volt rajta, és le kellett hajolnia, hogy kiférjen a bejáraton. A kezében meztelen penge, enyhén szőrös mellkasán számtalan sebhely. Két fejjel magasabb volt a nőnél, a többi őrző is alacsonynak és törékenynek tűnt mellette. Hosszú, fekete haját egy vékony bőrpánt fogta vissza a homlokánál, és már jóval több ősz szál vegyült belé, mint amikor Egwene utoljára látta, de Lan Mandragoranon láthatóan nem fogott a kor. A kirakós játék néhány újabb darabja hirtelen összeállt, de Egwene még mindig nem látta át a teljes képet. Lan Moiraine őrzője volt. Ő volt az az aes sedai, aki elhozta őket Folyóközből. De régen volt az! Mintha Korok teltek volna el azóta. Moiraine meghalt, mikor megölte Lanfeart, és Lan rögtön utána eltűnt Cairhienből. Talán Siuan értette miről van szó, de Egwene még mindig nem tudta, miért kellett eltitkolni a férfi jelenlétét.

Myrelle valamit Lan fülébe súgott, és megsimogatta a vállát. A férfi egy pillanatra felkapta a fejét, mint valami ideges ló, de kemény vonású arca egy pillanatra sem fordult Egwene felé. Végül aztán bólintott, és sarkon fordult. A hatalmas tölgyek alá ballagott, két kezébe fogta a kard markolatát, a pengét a földre szegezte, lábujjhegyre emelkedett, és mozdulatlanul várt.

Nisao egy pillanatig úgy nézte a férfit, mint aki maga sincs tisztában azzal, miféle érdekes rejtélyt lát. Aztán összenéztek Myrelle-lel, és mindketten Egwene-hez fordultak. Nem mentek hozzá közelebb, egymáshoz léptek, és halkan suttogni kezdtek. Eleinte mind a ketten beszéltek, aztán Nisao elhallgatott, és csak rázta a fejét tagadóan, hitetlenkedve.

– Te rángattál bele ebbe az egészbe! – nyögte végül hangosan. – Hogy lehettem olyan ostoba, hogy hallgattam rád?!

– Ez kifejezetten... érdekes lesz – mondta Siuan, mikor a két nő végre eléjük lépett. Megjegyzésének egészen vérfagyasztó hangulatot kölcsönzött az, ahogy külön kihangsúlyozta a szót.

Myrelle és Nisao sietve megigazították a hajukat és a ruhájukat, míg odaértek hozzájuk, nehogy bármi is csálén álljon rajtuk. Talán rajtakapták őket, amint... Mit is csináltak? kérdezte magától Egwene. De láthatóan nem akarták, hogy úgy tűnjön, mintha teljesen elvesztették volna a fejüket.

– Ha bejönne, Anya – mondta Myrelle, és a legközelebbi sátor felé intett. Az arca nyugodt volt, a hangja is épp hogy csak megremegett. Az izzadságcseppek eltűntek a homlokáról. Letörölte őket, persze, de most már nem verejtékezett félelmében.

– Köszönöm nem, lányom.

– Egy kis borpuncsot? – kérdezte mosolyogva Nisao. A kezét a mellére helyezte,és roppant idegesnek tűnt. – Siuan, kérd meg Nicolát, hogy hozzon puncsot!

Siuan nem mozdult, és Nisao döbbenten nézte. A szája elkeskenyedett haragjában. Egy szempillantással később már újra mosolygott, és egy kicsit megemelte a hangját.

– Nicola! Hozz nekünk puncsot, gyermekem!

– Azt hiszem, szárított szederrel készült, nem friss gyümölccsel – fordult aztán Egwene-hez –, de kiváló frissítő.

– Nem kérek puncsot – mondta Egwene kurtán. Nicola előbukkant az egyik sátor mögül, de egyáltalán nem tűnt úgy, mintha különösebben sietne, hogy teljesíthesse Nisao kérését. Megállt, elgondolkozva nézte a négy aes sedai-t, és a száját rágcsálta közben. Nisao látható nemtetszéssel méregette, de nem szólt semmit. Egwene fejében újabb részlet került a helyére, és kicsit könnyebben vette a levegőt.

– Amit viszont szeretnék, amit követelek, leányom, az némi magyarázat.

Nisao és Myrelle bármennyire próbált is úgy tenni, mint akik nem vesztették el teljesen a fejüket, nem volt könnyű dolguk. Myrelle könyörögve nyújtotta Egwene felé a kezét.

– Anya, Moiraine nem csak azért választott engem, mert jó barátnők voltunk. A három őrzőm közül ketten is elvesztették az aes sedai-ukat, mielőtt hozzám kerültek. Avar és Nuhel első nővére is meghalt. Évszázadok óta nem volt senki, aki egynél több ilyen őrzőt meg tudott volna menteni.

– Én csak az elmeállapota miatt mentem bele – tette hozzá sietve Nisao. – Érdekelnek az elme betegségei, és ez mindenképp azok közé tartozik. Myrelle szinte kényszerített, hogy segítsek neki.

Myrelle lesimította a szoknyáját, és sötéten végigmérte a Sárga nővért. Nisao udvarias érdeklődéssel viszonozta a pillantást.

– Anya, mikor egy őrző aes sedai-a meghal, olyan, mintha a halál beköltözne a férfi szívébe, és belülről emészti el. Olyankor...

– Tudom, Myrelle.

Egwene élesen félbeszakította a nőt. Siuan és Leane sokat meséltek erről, bár persze azt nem tudták, hogy azért kérdezi, mert tudni akarja, mit várhat el Gawyn esetében. Nehéz dolog, épp ahogy Myrelle mondta, talán még annál is nehezebb. Ha egy nővér elvesztette az őrzőjét, a fájdalom teljesen elborította. Valamennyire ugyan tudott uralkodni a bánatán, elfojthatta ideig-óráig, de végül úgyis előtört. Bármilyen büszkén tartotta is magát Siuan a többiek előtt, még mindig átsírta a magányos éjszakákat Alric után, akit aznap öltek meg, mikor Siuant letaszították és elcsendesítették. De még az átsírt hónapok is milyen csekélységnek tűntek a halálhoz képest! Ezernyi történet keringett azokról az őrzőkről, akik elvesztették az aes sedai-ukat, és elpusztultak, miközben megpróbálták megbosszulni a halálát. Szinte mind igaz volt. Aki meg akart halni, aki egyre csak a halált kereste, az még akkor is elpusztult előbb-utóbb, ha olyan ügyes és szívós volt, mint az őrzők. Egwene számára az tűnt a legborzasztóbbnak az egészben, hogy az őrzők tudták, mi vár rájuk. Tudták, mi lesz velük, ha meghal az aes sedai, akihez hozzákötötték őket, tudták, hogy mi hajtja őket a halálba, ha végül elvesztették a nővért, és tudták, hogy semmit sem tehetnek ellene. El nem tudta képzelni, micsoda bátorság kell ahhoz, hogy valaki így is vállalja ezt a kötést. Így, hogy mindent tud róla.

Arrébb lépett, hogy jobban láthassa Lant. A férfi még mindig mozdulatlanul állt, mintha levegőt sem vett volna azóta. Nicola láthatóan elfeledkezett a puncsról, törökülésben lekuporodott a férfi elé, és ámultan nézte. Areina Nicola mellett guggolt, a hajfonata átbukott a vállán, és még odaadóbban leste Lant, mint a másik lány. Sokkal odaadóbban. Ő le sem vette róla a tekintetét, de Nicola néha-néha odapillantott Egwene-re és a többi aes sedai-ra is. A többi őrző kis csoportban álldogált mellette. Úgy tettek, mintha ők is Lant néznék, de a szemük sarkából a saját aes sedai-ukat figyelték.

Tűzforró szellő libbent végig a dombtetőn, felkavarva a vastag, taplószáraz avart, mire döbbenetes hirtelenséggel Lan is mozgásba lendült.

Egyik vívóállásból a másikba pördült, és közben olyan gyorsan forgatta a pengét, hogy egészen elmosódott. Egyre gyorsabban és gyorsabban járta, míg Egwene már azt hitte, ember ilyen gyorsan nem is mozdulhat, de ugyanolyan pontos és kidolgozott volt minden mozdulata, mint az elején. Várta, hogy mikor hagyja végre abba, vagy mikor lassul le egy kicsit, de Lan egyre csak gyorsított a tempón. Gyorsabban. Még gyorsabban. Areina lassan eltátotta a száját, a szeme egészen elnyílt bámulatában. Ami azt illeti, Nicola is épp ilyen látványos csodálattal nézte. Előrehajoltak, mint a kisgyerekek, akik az elérhetetlenül magas konyhaasztalon hagyott cukorkát lesik. Az őrzők is egyre inkább Lant figyelték, és kevesebbet pislogtak az aes sedai-ok felé, bár a tekintetükben nem annyira a csodálat, mint az őrült, bármikor ölni képes vad miatti aggodalom látszott.

– Úgy látom, keményen megdolgoztatod – mondta Egwene. Ez volt az egyik módszer, amellyel ilyenkor megpróbálták megmenteni az őrzőket. Kevesen vállalták azt a kockázatot, amit egy ilyen férfi kezelése jelentett, hiszen nagyon ritkán koronázta csak siker a dolgot, és ha elbuktak, nekik is el kellett viselniük az őrző halálával járó fájdalmat. Elsősorban megpróbálták távol tartani a veszélytől. És persze létfontosságú volt, hogy újra megkösse egy nővér. Erről Myrelle egészen biztosan már rég gondoskodott. Szegény Nynaeve. Alighanem megfojtja Myrelle-t, ha rájön a dologra. De persze az is lehet, hogy bármibe belemenne, ami életben tarthatja Lant. Talán. Ami pedig Lant illeti, hát megérdemli a sorsát, sőt, még ennél is több járna neki, ha hagyta, hogy megkösse bárki is, miközben nagyon jól tudja, hogy Nynaeve csak érte epedezik.

Azt hitte, sikerült a hangjából száműzni mindezt, de alighanem tévedett, és mégis átszűrődtek az érzelmei, mert Myrelle rögtön mentegetőzni kezdett.

– Anya, nem olyan rossz átadni egy kötést. Egyáltalán nem rosszabb, mint mikor valaki elhatározza, kit vesz majd feleségül a férje a halála után, hogy biztosan jó kezekben tudhassa a férfit.

Egwene olyan élesen nézett rá, hogy Myrelle önkéntelenül hátralépett, és majdnem elesett a tulajdon szoknyájában. Pedig a lány csak meg volt döbbenve. Ahányszor úgy hitte, ennél vagy annál a szokásnál vadabbról nem fog már hallani, mindig rácáfolt az élet.

– Mi nem vagyunk ebou dariak, Myrelle – mondta Siuan szárazon –, és az őrzőink nem a férjeink. A legtöbbünknek legalábbis nem a férjünk.

Myrelle dacosan szegte fel a fejét. Néhány aes sedai hozzáment az őrzőjéhez, de talán egy tucatnyi ilyen eset volt. A legtöbb nővér sosem ment férjhez. Myrelle dolgát senki nem firtatta, de a pletykák szerint mind a három őrző feleségül vette, és ez alighanem még Ebou Darban is minden szokással és törvénnyel ellenkezett.

– Nem olyan rossz, azt mondod, Myrelle? Nem olyan rossz? – Siuan arckifejezése jól illett a hangjához: olyan volt, mint akinek tiszta ecetet adtak inni.

– Egyetlen törvény sem tiltja – vetette közbe Nisao. Egwene-nek mondta, nem Siuannak. – Egyetlen törvény sem tiltja a kötés átadását.

Siuanra meredt, mint aki azt várja, hogy a nő elhallgat és visszaballag a helyére. De Siuan nem mozdult.

– Nem is ez a gond, ugye? – kérdezte keményen. – Még ha nem is adtak tovább ilyen kötést az elmúlt jó négyszáz évben, még ha meg is változtak a szokások... Legfeljebb pár keresetlen megjegyzés és egy apró kis büntetés várt volna rátok, ha te és Moiraine megelégszetek azzal, hogy egyszerűen csak átadja neked a kötést. De nem kértétek a beleegyezését, ugye? Nem volt szava a dologban. Ez éppolyan, mintha az akarata ellenére kötötted volna meg. Ami azt illeti, pontosan ez is történt!

Egwene végre átlátta a helyzetet. Tudta, hogy legalább annyira fel kellene háborodnia, mint Siuan tette. Ha egy aes sedai a beleegyezése nélkül kötött meg valakit, az legalább olyan szörnyű volt, mint ha megerőszakolta volna. Még annyi esélye sem volt ellene, mint egy parasztlánynak, ha egy Lan méretű fickó sarokba szorítja egy eldugott pajtában. Vagy ha három akkora fickó. A nővérek persze nem voltak mindig ilyen finnyásak – ezer évvel ezelőtt ez teljesen elfogadott dolog volt –, és még ma is sokan vitatkoztak azzal, hogy vajon aki beleegyezik, az felmérheti-e a kötés teljes súlyát, és ha nem, mennyire etikus megkötni bárkit is. A képmutatás igen elterjedt volt az aes sedai-ok között, legalább annyira, mint a titkolódzás vagy a cselszövés. A gond csak az volt, hogy Egwene egészen pontosan emlékezett arra, Lan mennyit küzdött saját magával, mire beismerte, hogy szereti Nynaeve-et. Összehordott hetet-havat arról, hogy egy nőt sem akar azzal boldogtalanná tenni, hogy elmegy és meghal, márpedig neki az a sorsa. A férfiak mindig olyan ostobaságokat beszéltek, mikor logikusak és ésszerűek akartak lenni. Vajon Nynaeve nem kötötte volna meg Lant, ha alkalma akad rá, hiába beszél a férfi? Vajon ő maga elengedné Gawynt? A fiú azt mondta, hogy szívesen lesz az őrzője, de mi lenne, ha meggondolná magát?

Nisao szája megrezdült, de nem találta a szavakat. Úgy meredt Siuanra, mintha mindez csak az ő hibája lenne, de Myrelle-re még sokkal csúnyábban nézett.

– Soha nem lett volna szabad belemennem ebbe! – hörögte. – Teljesen őrült voltam!

Meglepő módon Myrelle arcán még mindig édes nyugalom honolt, bár a tartása megingott. Majdnem összeesett.

– Nem magamért tettem, Anya. El kell hinnie. Csak meg akartam menteni. Amint elég jól lesz, átadom a kötést Nynaeve-nek, épp, ahogy Moiraine akarta, amint ő is...

Egwene felemelte a kezét, mire Myrelle olyan hirtelen hallgatott el, mintha szájon vágta volna.

– Tovább akarod adni a kötést Nynaeve-nek?

Myrelle zavartan biccentett. Nisao sokkal lelkesebben bólogatott. Siuan azon morgott, hogy aki kétszer elköveti ugyanazt a hibát, az háromszor olyan bűnös. Lan még mindig nem lassult egy cseppet sem. Két szöcske ugrott fel a háta mögül a fűben, megpördült, és egy pillanatnyi habozás nélkül kettészelte őket.

– És haladsz vele egyáltalán? Jobban van legalább egy kicsit? Mennyi ideje van egyáltalán veled?

– Csak két hete – válaszolta Myrelle. – Ma huszadik napja. Anya, hónapokba is telhet, és az sem biztos, hogy egyáltalán sikerül.

– Talán itt az ideje valami mással próbálkozni – mondta Egwene, leginkább saját magának. Leginkább saját magát akarta meggyőzni arról, hogy amire készül, az úgy helyes. A jelen körülmények között Lant bárkinek nehéz lett volna meggyógyítani, de akárki kötötte meg, a férfi Nynaeve-hez tartozott és nem Myrelle-hez.

Ahogy átvágott a dombon, és a férfi felé sietett, elfogta a kétség. Lan feléje pördült, a kard széles ívben söpört végig a levegőben, és csak pár ujjnyira Egwene arcától állt meg. Valaki felhördült ijedtében. Egwene örült neki, hogy nem ő maga volt az.

Ragyogó kék szempár meredt rá áthatóan az összehúzott szemöldök alól. A szögletes arcvonások olyan rezzenetlenek voltak, mint egy kőszoboré. Lan lassan leeresztette a kardját. Megizzadt a nagy gyakorlásban, de a lélegzete egyenletes volt, és lassú.

– Szóval amyrlin lett belőled. Myrelle mondta, hogy új amyrlint választottak, de azt nem, hogy kicsodát. Úgy tűnik, sok köztünk a hasonlóság.

A mosolya éppolyan hideg volt, mint a hangja, éppolyan hideg, mint a tekintete.

Egwene nagy nehezen megállta, hogy ne igazítsa meg a stólát. Végtére is, ő az amyrlin, és teljes jogú aes sedai nővér. De legszívesebben magához ölelte volna a saidart. Eddig a pillanatig sosem mérte föl, milyen veszélyes a férfi.

– Nynaeve is aes sedai már, éppúgy, mint én. Szüksége lenne egy jó őrzőre.

– Remélem, talál magának valami mesebeli hőst. – Lan ugatva felnevetett. – Már ahhoz is kész hősnek kell lenni, hogy valaki elviselje a dühkitöréseit.

Bármilyen jeges volt is a férfi nevetése, Egwene-t meggyőzte arról, hogy jó nyomon jár.

– Nynaeve Ebou Darban van, Lan. Tudod, milyen veszélyes az a város. Valami olyasmit keres, amire az egész világnak nagy szüksége van. Ha a Fekete ajah tudomást szerez a dologról, attól sem riadnak vissza, hogy megöljék, ha úgy megszerezhetik. Ha a Kitaszítottak rájönnek... – Eddig kifejezéstelennek látta a férfi arcát, de most, hogy a Nynaeve-et fenyegető veszélyekről hallott, Lan szeme fájdalmasan összehúzódott. Egwene tudta, hogy a terve helyes. Lan Nynaeve-hez tartozik, nem Myrelle-hez. – Hozzá küldelek, hogy védd úgy, mintha az ő őrzője lennél.

– Anya – vágott közbe sürgetően Myrelle. Egwene csendre intette.

– Nynaeve biztonsága a te kezedben lesz, Lan.

A férfi egy pillanatig sem habozott. Myrelle-re rá sem pillantott.

– Legalább egy hónap, amíg eljutok Ebou Darba. Areina, nyergeld fel Mandarbot! – Mielőtt elindult volna, egy pillanatra Egwene felé fordult, felemelte a kezét, mintha a stólát akarná megfogni. – Bocsánatot kérek, hogy segítettem Moiraine-nek kihozni titeket a Folyóközből. Téged és Nynaeve-et.

Elsietett, majd eltűnt abban a sátorban, ahonnan Myrelle elővezette. Még nem járt félúton sem, mikor Myrelle, Nisao és Siuan már Egwene körül csoportosultak.

– Anya, nem tudja, mit ajánlott fel neki – mondta Myrelle levegő után kapkodva. – Ennyi erővel akár egy égő lámpást is odaadhatott volna egy kisgyereknek, hogy menjen, játsszon egy kicsit a szénapadláson. Amint megéreztem, hogy Lan kötése rám szállt, elkezdtem felkészíteni Nynaeve-et a feladatra. Azt hittem, lesz elég időm, hogy megtanítsam neki mindazt, amire szüksége lehet. De aztán egy szempillantás alatt megkapta a kendőt. Még nem készült fel erre a feladatra, Anya. Nem bírna el Lannal, most különösen nem.

Egwene-nek nagy erőfeszítésébe telt, hogy türelmes maradjon. Még mindig nem értették.

– Myrelle, még ha Nynaeve egyáltalán nem tudna fókuszálni – mint ahogy nem is tudott, kivéve, ha dühös volt valamiért –, az sem számítana, és ezt te is jól tudod. Nem ettől függ, hogy meg tud-e birkózni ezzel a feladattal. Van valami, amire te nem voltál képes. Nem tudtad olyan feladat elé állítani, ami annyira fontos lenne neki, hogy életben maradjon érte. – Ez volt a legfontosabb. És a leghatásosabb. – Számára Nynaeve biztonsága ilyen fontos. Lan szerelmes belé, és Nynaeve is szereti őt.

– Ez megmagyarázza... – kezdte Myrelle halkan, de Nisao döbbenten tört ki.

– Ó, azt nem hiszem. Lan biztos nem. Nynaeve lehet, hogy szerelmes Lanba, vagy legalábbis úgy gondolja, de Lant már azelőtt is a szerelmükkel üldözték az asszonyok, hogy pelyhedzett volna az álla. Néhányan el is kapták, egy napra vagy egy hétre. Gyönyörű fiú volt, bármilyen nehéz is ezt most elképzelni. Persze láthatóan még mindig sokan vonzónak találják. – Myrelle-re pillantott. A Zöld nővér enyhén összeráncolta a homlokát, és mélyen elvörösödött. Egy szót sem szólt, de Egwene-nek ennyi is elég volt. – Nem, anyám. Bárki, aki azt hiszi, hogy most elkapta Lan Mandragorant, hamar ráébred, hogy az egész csak álom volt.

Egwene önkéntelenül is felsóhajtott. Pár nővér úgy vélte, hogy az őrző megmentésének még egy hatásos módszere van: ha egy asszony karjai közt találja magát. Az elképzelések szerint ilyenkor egy férfi sem tud a halálra figyelni. Úgy tűnt, Myrelle maga vette kézbe ezt az ügyet is. Legalább nem ment hozzá feleségül, hiszen tovább akarta adni Nynaeve-nek. Azért jobb lenne, ha a másik nő sosem jönne rá, mi történt...

– Ahogy lesz, úgy lesz – mondta félig odafigyelve Nisaónak. Areina gyors, hozzáértő mozdulatokkal nyergelte fel Mandarbot. A hatalmas fekete csődör felemelte a fejét, de amúgy nyugodtan tűrte. Láthatóan hozzászokott már a lányhoz. Nicola nem sokkal arrébb az egyik tölgy hatalmas ágai alatt bújt meg, a két karját fázósan összefonta a melle előtt, és úgy nézett Egwene-re és a többiekre, mint aki bármelyik pillanatban kész elszaladni. – Nem tudom, Areina mit szedett ki belőletek – mondta Egwene halkan –, de Nicola különóráinak egyszer s mindenkorra vége.

Myrelle és Nisao megugrott. Egyformán döbbentek voltak. Siuan szeme is akkorára nyílt, mint egy teáscsésze, de szerencsére visszanyerte az önuralmát, még mielőtt bárki más is észrevette volna.

– Tényleg mindent tud, Anya – suttogta Myrelle. – Areina csak Lan közelében akart lenni. Azt hiszem, abban bízott, hogy Lan majd megtanítja pár dologra, amit Kürtvadászként majd jól hasznosíthat. Vagy hogy el is kíséri a Hajtóvadászatra.

– Nicola azt hiszi, hogy ő lesz majd az új Caraighan – morogta Nisao megvetően –, vagy az új Moiraine. Azt hiszem, arra akarta rávenni Myrelle-t, hogy majd adja át neki Lan kötését. Nos! Végre legalább ezzel a kettővel elbánhatunk az érdemeik szerint. Nem tudom, velünk mi lesz, de azért annak örülök, hogy ők ketten még jövő ilyenkor is vinnyogni fognak.

Siuan csak most jött rá, mi is történt valójában, és az arcán felháborodás hullámzott végig, miközben csodálkozva Egwene-re pillantott. Az, hogy valaki nála is hamarabb átlátta a helyzetet, legalább annyira megdöbbentette, mint az, hogy Nicola és Areina meg mertek zsarolni egy aes sedai-t. Vagy talán mégsem. Végül is Nicola és Areina nem voltak aes sedai-ok. És ez Siuan szemében nagy különbséget jelentett. Nekik sokkal kevesebbet nézett el. És ezzel természetesen az összes többi nővér is így lett volna.

Nicola megérezte, hogy mindenki őt nézi, és egyikük tekintete sem túl barátságos. Ijedten a tölgyfáig hátrált, és ha nincs a háta mögött a fa széles törzse, talán tovább is menekült volna. Ha visszaér a táborba, Tiana megnyúzza, hogy összekoszolta a fehér ruháját. Areina még mindig Lan lovával volt elfoglalva, nem vette észre, mi történik körülötte.

– Az lenne az igazságos – bólintott rá Egwene –, de őket csak akkor lehetne megbüntetni, ha veletek már végeztek.

Most már senki sem figyelt Nicolára. Myrelle szeme úgy kitágult, hogy szinte elnyelte az egész arcát, és Nisao tekintete is rémült döbbenetet tükrözött. Még levegőt sem mertek venni. Siuan arcát teljesen átragyogta a komor elégedettség. Szerinte egyikük sem érdemelt volna kegyelmet. Nem mintha Egwene túlzottan nagylelkű akart volna lenni velük szemben.

– Majd megbeszéljük, mi legyen, mikor visszaértem – mondta nekik. Lan tűnt föl, a kardja az övén függött. Zöld kabátja alól kibukkant a sietve felrántott ing: nem vesztegette arra az időt, hogy begombolja. A vállán tömött nyeregtáskák fityegtek. A hátán ott lógott az őrzők jellegzetes színváltó köpenye. Egwene-nek belefájdult a szeme, ahogy a köpeny meg-meglobogott a férfi lépteinek ütemére.

Hagyta, hogy Myrelle és Nisao hadd főjön a saját levében. Lanhoz lépett. Siuan majd tovább puhítja a nővéreket, nem hagyja, hogy összeszedjék magukat.

– El tudlak vinni egy darabon – mondta halkan. – Nem kell egy egész hónap ahhoz, hogy Ebou Darba érj.

Lan türelmetlenül bólintott, és odakiáltott Areinának, hogy hozza a lovát. Ijesztő volt az elszántsága: mint egy kőlavina, melyet csak egy facsemete gyökere tart még a helyén.

Egwene kaput nyitott ott, ahol Lan az előbb még a karddal gyakorolt. Jó nyolc lábszor nyolc lábas nyílás volt. A végtelen sötétségben egy kis komp ringott, Egwene rálépett. A Suhanáshoz kellett valamiféle utazófelület, és bár akármit meg lehetett formálni, mindegyik nővérnek volt egy kedvence. Egwene ezt a magas korlátú fabárkát szerette a legjobban. Ha leesne róla, könnyen tudna magának új bárkát szőni, bár hogy hol lyukadna ki vele, azt egyáltalán nem tudta, de ha valaki nem tudott fókuszálni, és mégis leesett Suhanás közben, az az örökkévalóságig zuhant és csak zuhant a végeérhetetlen sötétségben. Csak a bárka közelebbi végén volt némi fény, a kapun át be lehetett látni az ürességbe. A fény nem hatolt át a sötétségen, de azért volt egy kis világosság. Egwene legalábbis tisztán látott mindent, éppúgy, mint Tel'aran'rhiodban. Ismét elgondolkozott azon, hogy vajon az űr, amelyen Átsuhannak, az Álmok Világának valamelyik része-e.

Lannak nem kellett külön szólni, hogy kövesse. Már fel is vezette Mandarbot a bárkára. Alaposan megnézte a kaput, belekémlelt a sötétbe is, miközben a csizmája és a ló dobogása egyre közeledett Egwene-hez. Csak egyetlenegy kérdése volt.

– Így milyen gyorsan jutunk el Ebou Darba?

– Nem Ebou Darba megyünk – mondta Egwene, és fókuszálva először bezárta a kaput, majd elindította a bárkát. – Nem egyenest a városba.

Semmiféle mozgást nem érzékelt, nem volt sem szél, sem szellő. Semmi. Ennek ellenére haladtak. Méghozzá igen gyorsan. Sokkal gyorsabban, mint bármi, amit Egwene el tudott volna képzelni. Legalább hatszáz mérföldet kellett megtenniük.

– Ha megérkezünk, öt vagy hat napi járóföldre leszel Ebou Dartól. Odáig tudlak elvinni.

Látta azt a kaput, amelyet Elayne és Nynaeve nyitottak Ebou Darba Utaztukban, és épp elég jól emlékezett a helyre ahhoz, hogy Suhanással eljuthasson oda.

Lan bólintott, és előre szegezte a tekintetét, mintha pontosan tudná, hova mennek. Egy nyílvesszőre emlékeztette Egwene-t, egy kifeszített íj húrján.

– Lan, Nynaeve a Tarasin Palotában szállt meg, Tylin királynő vendége. Alighanem tagadni fogja, hogy veszélyben forogna az élete. – Egwene egészen biztos volt benne, hogy így lesz. Sőt, Nynaeve nagy valószínűséggel már a puszta feltételezéstől, hogy valaki meg akarja védeni, dührohamot kap majd. – Ne várd, hogy ezért hálás legyen! Tudod, milyen makacs. És ne törődj a zsörtölődésével! Csak védd meg, akkor is, ha ő nem akarja. Nem is kell, hogy tudjon róla.

Lan nem válaszolt. Rá sem nézett a lányra. Egwene legalább száz kérdést tett volna fel a helyében.

– Lan, ha megtaláltad, mondd meg neki, hogy Myrelle azon nyomban átadja neki a kötést, ha mind a hárman együtt lesztek.

Először úgy vélte, az lesz a legjobb, ha ő maga mondja meg Nynaeve-nek a jó hírt, de aztán arra jutott, hogy okosabb lenne, ha a nő nem tudna Lan érkezéséről. Annyira bele volt bolondulva a fickóba, mint... Mint én bele vagyok bolondulva Gawynba, gondolta szomorkásan. Ha Nynaeve tudná, hogy Lan Ebou Darba tart, csak ezen járna az esze. Minden rosszakarat nélkül, de mégis csak magára hagyná Elayne-t a kutatás kellős közepén. No nem feküdne az ágyában álmodozva naphosszat, de hiába járná a várost, semmit sem látna az ábrándjaitól.

– Lan, figyelsz egyáltalán?

– Tarasin Palota – válaszolta a férfi gépiesen. Még mindig meredten előre nézett. – Tylin királynő vendége. Letagadja, hogy veszélyben van. Makacs. Mintha nem tudnám...

Hirtelen Egwene-re nézett. A lány azt kívánta, bárcsak ne tette volna. Ő tele volt saidarral, ott lüktetett benne a legteljesebb élet, az öröm, a melegség, a hatalom... A férfi szemében pedig a legkeményebb fagy honolt, az élet teljes tagadása. Iszonyatos volt a tekintete. Egwene elborzadt.

– Mindent elmondok, amit tudnia kell. Figyelek.

Egwene nagy nehezen állta a tekintetét. Lan elfordult újra. A nyakán volt valami, valami kis zúzódás. Talán – alighanem – egy harapás nyoma. Esetleg figyelmeztetnie kéne, hogy azért Nynaeve-et nem kellene túlságosan is beavatnia a... részletekbe. Hogy Myrelle mit tett és mit nem tett meg érte. A puszta gondolattól is elvörösödött. Igyekezett nem nézni a harapásra, de most, hogy észrevette, nem tudott másra figyelni. Lan különben sem lenne ennyire ostoba. A férfiak elég bután tudnak viselkedni, de azért még ők sem teljesen gyengeelméjűek.

Suhantak a csendben, száguldottak, bár nem érezték a mozgást. Egwene nem tartott tőle, hogy bármelyik Kitaszított feltűnhet. Ami azt illeti, nem hitte, hogy bárki megláthatná őket Suhanás közben. A dolognak voltak különleges tulajdonságai, és ezek egy része az utazás biztonsága mellett a titkosságot is szavatolta. Ha két nővér ugyanazon a helyen csak pár pillanat eltéréssel nyitott kaput, és ugyanoda akartak Suhanni, akkor sem látták Suhanás közben a másikat. Kivéve, hogyha teljesen ugyanonnan, teljesen ugyanoda utaztak, és teljesen ugyanúgy fonták meg a saidar szálait. Márpedig kevesen lettek volna képesek ilyen pontosan irányítani az Egyetlen Hatalmat.

Egy idő után – Egwene nem tudta pontosan, mennyi idő telhetett el, de valószínűleg még fél óra sem volt az út – a bárka hirtelen megállt. Bár ezt éppúgy nem érezték, mint a mozgást, és Egwene sem érzett semmi változást a fonatokban, tudta, hogy az egyik pillanatban még szédítő sebességgel robogtak a semmiben, a másikban pedig mozdulatlanul álltak. A bárka orránál megnyitott egy kaput – nem lett volna különösebben kíváncsi arra, hogy mi történne, ha a bárka tatjánál próbálkozna ugyanezzel; Moghedien a puszta gondolattól is rosszul lett, és ez kellően meggyőzte Egwene-t –, és intett Lannak, hogy szálljon ki. A bárka csak addig létezett, amíg Egwene is benne volt. Ebben is emlékeztetett Tel'aran'rhiodra.

Lan félrelökte a komp orrát lezáró korlátot, és kivezette Mandarbot a napfényre. Mire Egwene is kiért, a férfi már a nyeregben ült. A lány nem zárta be a kaput, hiszen minél hamarabb vissza akart érni Myrelle-ékhez. Alacsony, lágyan hullámzó dombokat látott. Száraz, ritkás fű borította a földet. Sehol egy fa. Csak aszott, kiégett bokrok satnya csoportjai tapadtak a domboldalakra. A fekete csődör patái léptében is porfelhőt vertek fel. A nap vakítóan tűzött, az égen nyoma sem volt a felhőknek. Itt még sokkal nagyobb volt a forróság, mint Murandyban. Hosszú szárnyú keselyűk köröztek valami felett tőlük délre, és kicsit messzebb nyugatra is.

– Lan – vágott bele Egwene. Még egyszer el akarta magyarázni a férfinek, mit is mondjon Nynaeve-nek, ha megtalálja, de Lan megelőzte.

– Öt vagy hat napról volt szó – mondta, miközben hunyorítva fürkészte a messzeséget –, de alighanem hamarabb odaérek. Nynaeve-nek nem lesz semmi baja. Megígérem.

Mandarb körbetáncolt. Éppolyan türelmetlen volt, mint a lovasa, de Lan még visszatartotta egy kicsit.

– Nagy utat tettél meg Emondmező óta. – Egwene-re pillantott, és elmosolyodott, de minden érzelmet kioltott fagyott tekintete. – Myrelle és Nisao a kezedben vannak. Ne hagyd, hogy még egyszer ellened szegüljenek. Az engedelmével, Anya. Az őrségnek nincs vége.

Meghajolt, és megsarkantyúzta Mandarbot. Egy ideig még nem kapta vágtába, csak mikor már elég messze volt ahhoz, hogy a fölvert por ne vakítsa el Egwene-t.

Egwene nézte, ahogy a férfi eltűnik a déli dombok között, és lassan becsukta a száját. Nos. Még a kardgyakorlatok közben is figyelt, és helyesen mérte föl a helyzetet. És azt is beleszámolta, amit pedig nem tudhatott előre. Hogy Egwene az amyrlin. Jobb lesz, ha Nynaeve vigyáz magára. Mindig is ostobábbnak tartotta a férfiakat, mint amilyenek valójában voltak.

– Legalább semmi komoly bajba nem keveredhetnek – mondta magának. Lan végleg eltűnt az egyik domb mögött. Ha valóban komoly veszély fenyegette volna Nynaeve-et és Elayne-t Ebou Darban, biztos szóltak volna. Nem találkoztak túl gyakran – Egwene-nek túl sok dolga volt –, de rájöttek, hogy ha szükségük van rá, hogyan hagyhatnak egymásnak üzenetet Salidar Tel'aran'rhiodi másában.

Forró szél kavarta fel a port. Olyan meleg volt, hogy akár egy nyitott kemencéből is jöhetett volna. Egwene köhögni kezdett, az amyrlin csíkos stóláját a szája és az orra elé szorította, és sietve visszalépett a kapun keresztül a bárkára. A visszaút csendes volt, és unalmas, egyfolytában azon gondolkozott közben, hogy vajon jól tette-e, hogy elküldte Lant, és vajon nem kellett-e volna szólnia Nynaeve-nek a dologról. Most már késő, mondogatta magának, de ez nem javított sokat a helyzeten.

Mikor ismét kilépett a két tölgyfa között a dombtetőn, már Myrelle harmadik őrzője is előkerült. Avar Hachami karvalyorrú, sötét hajú ember volt, vaskos bajsza az álláig lógott. Mind a négy gaidin keményen dolgozott. A sátrakat már leszedték, és szépen összehajtogatva a szekérre hordták. Nicola és Areina fel-alá szaladtak, tábori kellékekkel a kezükben. Takarókat, főzőedényeket, mosdóüstöket halmoztak a szekér mellé. Tényleg szaladtak, egy pillanatra sem mertek megállni, de a figyelmüket leginkább a fák mellett ácsorgó Siuan és a két másik aes sedai kötötte le. Ami azt illeti, az őrzők még csomagolás közben is mintha csak a nővérekre figyeltek volna. Ha kutyák lettek volna, hegyezik a fülüket. Egwene már csak azt nem tudta eldönteni, az őrzők idegessége ragadt-e át a nővérekre, vagy pont fordítva.

– Nem beszélhetsz velem ilyen hangon, Siuan – mondta Myrelle. Halk volt, így az őrzők nem hallhatták meg, de olyan jeges volt a hangja, hogy Egwene még a forróság dacára is megborzongott. A Zöld nővér szorosan keresztbe fonta a karját, parancsolóan kihúzta magát, láthatóan majdnem felrobbant dühében. – Hallottad? Nem beszélhetsz velem így!

– Elment az eszed, Siuan? – Nisao a szoknyáját markolta szorosan, de így is egész testében remegett. A hangjában lobogó indulat méltó párja volt Myrelle fagyosságának. – Ha elfelejtetted már az alapvető illemszabályokat is, sokat kell újra tanulnod!

Siuan csípőre tett kézzel nézte őket, a fejét ide-oda forgatta. Nehéz volt egyszerre sakkban tartania mind a két nőt.

– Én csupán... – amint meglátta Egwene-t, kirobbant belőle a megkönnyebbülés. – Anya!

Szinte felsóhajtott örömében.

– A lehetséges büntetéseket soroltam fel. – Nagy levegőt vett, és jóval határozottabban folytatta. – Természetesen a Csarnoknak menet közben kell kitalálnia, mit tegyenek velük, de gondolom kezdetnek az is megteszi, ha átadják másoknak az őrzőiket. Túlságosan is kötődnek hozzájuk.

Myrelle szorosan behunyta a szemét, és Nisao az őrzők felé fordult. Az arckifejezése nem változott, éppolyan nyugodt volt, mint máskor, de Sarin megbotlott és felé indult. Már félúton járt, mikor Nisao intett neki, hogy forduljon vissza. Az őrzők érezték az őket megkötő nővér jelenlétét, fájdalmát, félelmét és dühét, legalább olyan élesen, mint ahogy Egwene érezte Moghedien rettegését, mikor a kezén volt az a'dam. Nem csoda, hogy az őrzők lábujjhegyen közlekedtek és bárminek nekimentek volna. Azt nem tudhatták, mi keserítette el ennyire a nővéreket, de mindannyian érezték, hogy a két nő komoly bajban van.

És Egwene épp ezt akarta elérni. Nem szerette ezt csinálni, de... Eddig az egész csak olyan volt mint valami játék. Most azonban... Csak azt teszem, amit tennem kell, gondolta, és nem tudta eldönteni, vajon ezzel most saját magát biztatja, vagy csak megpróbálja megmagyarázni, miért kezd bele olyasmibe, amiről érzi, hogy nem helyes.

– Siuan, kérlek, küldd vissza Nicolát és Areinát a táborba. – Amit nem láttak, arról nem beszélhettek. – Nem hagyhatjuk, hogy fecsegjenek. Mondd el nekik, mi lesz velük, ha mégis beszélnek! Mondd meg nekik, hogy most utoljára még futni hagyjuk őket, mert az amyrlin kegyes, de legközelebb azt fogják kívánni, bárcsak meg sem születtek volna.

– Azt hiszem, ez menni fog – mondta Siuan. Felemelte a szoknyáját, és megindult a két lány felé. Senki nem tudott olyan határozottan nekiindulni egy ilyen feladatnak, mint Siuan, de Egwene gyanította, hogy ezúttal azért olyan lelkes, mert szeretne minél messzebbre kerülni Nisaótól és Myrelle-től.

– Anya – Nisao láthatóan jól átgondolt minden egyes szót –, mielőtt elment, azt mondta... Arra utalt, hogy... Talán lenne arra mód, hogy... Hogy elkerüljük azt, hogy... Ne kelljen szembenéznünk...

Újra Sarinre nézett. Myrelle-ről meg lehetett volna mintázni az aes sedai-ok híres nyugalmának szobrát, olyan békésen nézett Egwene-re, de úgy szorította a két kezét, hogy majdnem szétszakadt finom lovaglókesztyűje. Egwene várakozásra intette őket.

Nicola és Areina lepakolták a kezükben tartott holmikat a szekérre. Most pillantották meg Siuant. Mind a ketten megdermedtek. Ez nem volt meglepő, hiszen Siuan úgy lépdelt feléjük, mint aki el akarja taposni őket és a szekeret is. Areina riadtan körbenézett, azt figyelte, merre fusson. Mielőtt azonban megmozdulhatott volna, Siuan kinyúlt, és mind a kettejüket elkapta a fülénél fogva. Nem hallatszott, mit mondott nekik, de Areina is hamar felhagyott azzal, hogy megpróbáljon kiszabadulni a szorításából. Az egyik keze még mindig Siuan csípőjén volt, de már nem azért, hogy ellökje az asszonyt, hanem hogy legyen mibe kapaszkodnia. Nicola arcán olyan rémület ömlött szét, hogy Egwene egy pillanatra attól félt, Siuan túl messzire ment. De a jelen esetben aligha mehetett volna túl messzire. Bármennyire megijesztették is most a két lányt, végül is senki nem bünteti meg őket azért, amit tettek. Milyen kár, hogy nem tudja kihasználni, hogy Nicoláék minden titkot könnyedén kiszagolnak. Hogy nem tudja a saját céljaira kihasználni.

Bármit mondott is Siuan, abban a pillanatban, hogy elengedte a fülüket, a két lány Egwene felé fordult, és majd' összecsuklott az igyekezettől, hogy minél mélyebb és tisztelettudóbb pukedlivel búcsúzhasson tőle. Nicola arca majdnem a földet súrolta, és Areina is kis híján orra esett. Siuan élesen tapsolt kettőt, a két nő feltápászkodott, és gyorsan elkötött két loboncos igáslovat a szekér mellől. Felpattantak a lovak csupasz hátára, és olyan gyorsan kivágtáztak a tisztásról, mintha csak szárnyuk nőtt volna.

– Álmukban sem fognak beszélni – mondta Siuan keserűen, mikor végre visszaért hozzájuk. – Úgy látszik, legalább a novíciákhoz és a gazfickókhoz még értek.

Egwene szemébe nézett. A másik két nővérre rá sem pillantott.

Egwene nagy nehezen elnyomott egy sóhajt, majd Myrelle-hez és Nisaóhoz fordult. Siuannal is kezdenie kell majd valamit, de először ezzel a két nővel kell elbánnia. A Zöld és a Barna nővér riadtan nézték.

– Nagyon egyszerű a dolog – mondta határozott hangon. – Ha én nem állok ki mellettetek, alighanem elvesztitek az őrzőiteket, és mire a Csarnok végez veletek, egész biztosan irigyelni fogjátok az elevenen megnyúzott haramiákat is. A saját ajahjaitoknak is alighanem lesz hozzátok pár keresetlen szava. Hosszú évekig nem járhattok emelt fővel a nővérek között, és még akkor is minden lépéseteket figyelni fogják a többiek. De miért védenélek meg titeket az igazságos büntetéstől? Hiszen ha megteszem, azt kockáztatom, hogy legközelebb sem tartjátok be a törvényeket. Sőt, talán még ennél a mostani esetnél is rosszabbat tesztek. – A Tudós Asszonyok tanítása most a hasznára vált, bár ez nem felelt meg teljesen a ji'e'toh szabályainak. – Ha én vállalom ezt a kockázatot, biztosítanotok kell arról, hogy nem hagytok cserben. Meg kell bennetek bíznom. Teljesen. És ennek csak egy módja van. – A Tudós Asszonyok, és most Theodrin és Faolain. – Hűséget kell nekem esküdnötök.

Eddig összeráncolt homlokkal figyelték, hova lyukad majd ki, de bármire számítottak is, Egwene egészen mást akart. Érdemes volt megfigyelni az arcukat. Nisao álla leesett, és Myrelle úgy nézett ki, mint akit szemközt kaptak egy kalapáccsal. Még Siuan is hitetlenkedve tátogott.

– E-ez lehetetlen – dadogta Myrelle –, még soha egy nővér sem...! Egyetlen amyrlin sem...! Nem gondolhatja komolyan...!

– Fogd be a szád, Myrelle! – kiáltott rá Nisao. – Ez mind a te bűnöd. Nem lett volna szabad rád hallgatnom! Mindegy. Ami megtörtént, az megtörtént. És szembe kell néznünk vele! – Ellenségesen végigmérte Egwene-t. – Ön egy nagyon veszélyes fiatal nő, Anya. Nagyon veszélyes. Még jobban szétszakíthatja a Tornyot, még mielőtt Tar Valon alá érnénk. Ha biztos lennék abban, hogy ez a célja, ha elég bátor lennék ahhoz, hogy felvállaljam a hibámat, és szembenézzek a büntetéssel...

Aztán kecsesen letérdelt, és Egwene kígyós gyűrűjére szorította az ajkát.

– A Fény színe előtt esküszöm, az újjászületésbe és a megváltásba vetett hitemre...

Nem szóról szóra ugyanaz, mint amit Theodrin és Faolain fogadtak, de semmivel sem gyengébb. A Három Eskü miatt minden aes sedai csak arra esküdhetett meg, amit valóban vállalt is. Kivéve persze a Fekete ajah tagjait. Ők valahogy kikerülték a Három Esküt, és tudtak hazudni. De most nem lett volna értelme amiatt aggódni, hogy esetleg kettejük közül valamelyik Fekete. Ezt ráér később kideríteni. Siuan kidülledt szemmel nézte, és önkéntelenül is tátogott. Olyan volt, mint egy partra vetett hal.

Myrelle még tiltakozott, de mikor Egwene feléje lökte gyűrűs jobb kezét, ő is térdre rogyott. Keserű hangon mondta fel az esküt, aztán Egwene-re nézett.

– Soha senki nem tett még ilyet, anyám. Ez nagyon veszélyes dolog.

– Nem most tettem ezt utoljára – mondta Egwene. – Ami azt illeti... Az első parancsom az, hogy senkinek sem mondhatjátok el, hogy Siuan valójában nekem dolgozik. A második pedig, hogy engedelmeskedtek minden kérésének, éppúgy, mintha én adnám parancsba.

Egyszerre néztek Siuanra, és arcuk most már nyugodt volt.

– Ahogy Anyám parancsolja – mormolták. Siuan láthatóan az ájulás szélén volt.

Mikor ráfordultak az útra, és keletre fordították a lovaikat, az aes sedai-ok és a hadsereg tábora felé, Siuan még mindig szótlanul meredt a semmibe. A nap még mindig messze volt a déltől, az árnyékuk még mindig hosszan nyúlt el mögöttük. Pedig már ilyen korán több minden történt, mint máskor napok alatt. Vagy akár hetek alatt. Egwene hagyta, Daishar hadd lépkedjen a saját tempójában.

– Myrelle-nek igaza volt – motyogta végül Siuan. Most, hogy nem figyelt a lovára, az szinte büszkén, egyenletesen lépkedhetett. A nő kivételesen tűrhető lovasnak tűnt. – Hűségeskü. Senki sem kért még hasonlót. Soha senki. Még a titkos dokumentumokban sincs szó ilyesmiről. Még csak a legkisebb utalást sem lehet találni ilyesmire. És hogy nekem engedelmeskedjenek! Nem csak egy pár lényegtelen dolgon változtattál most, hanem egy vihar kellős közepén nekiálltál átépíteni a csónakod! Minden megváltozik. És Nicola! Az én időmben egy novícia összepiszkította volna magát ijedtében, ha eszébe jut, hogy megzsarolhatna egy nővért!

– Nem ez volt az első próbálkozásuk – mondta Egwene, és amilyen röviden csak lehetett, beszámolt az előző esti eseményekről.

Azt hitte, Siuan felrobban dühében, ha meghallja, hogy Nicola és Areina mire vetemedett, de a nő ehelyett csak nyugodtan biccentett egyet.

– Azt hiszem, kalandvágyó ifjú leányainkra különféle balesetek várnak.

– Nem! – Egwene olyan hirtelen rántotta vissza Daishart, hogy Siuan jó pár lépéssel megelőzte, mire a nőnek ékes szitokzápor közepette sikerült megfordítania és visszakormányoznia a lovát. Aztán csak békésen ült a nyeregben, és olyan áldott türelemmel nézte Egwene-t, hogy amellett még Lelaine anyáskodó mosolyai is tisztelettudónak tűntek.

– Anyám, ezzel bármikor lecsaphatnak rád, csak az kell, hogy egyszer rájöjjenek, hogyan tudják úgy véghez vinni, hogy őket senki ne büntesse meg. Még ha megúszod is, hogy a Csarnok büntetést szabjon ki rád, az összes reményed és minden szabadságod füstbe megy! – Undorodva rázta meg a fejét. – Már mikor elküldtelek titeket a Toronyból, akkor tudtam, hogy teljes jogú nővérnek fogjátok kiadni magatokat. Elkerülhetetlennek tűnt. De azt nem gondoltam volna, hogy Elayne és Nynaeve annyira ostoba, hogy önszántukból a táborba hoznak valakit, aki tud a dologról. Ők ketten meg is érdemlik, amit akkor kapnak, ha ez kiderül. De te nem hagyhatod, hogy híre menjen a dolognak.

– Siuan, nem hagyom, hogy Nicolának és Areinának bármi baja essen! Ha belemegyek abba, hogy megöljék őket, mert tudnak rólam valami kellemetlent, akkor ki lesz a következő? Romanda és Lelaine, csak mert nem értenek egyet velem? Hol húzzuk meg a határt? – Valahol mélyen undorodott magától. Régebben meg sem értette volna, mire céloz Siuan. Persze mindig jobb volt, ha az ember tudta, miről van szó, a tudatlanság sosem használt senkinek, de néha nagyon kényelmes volt. Ügetésre fogta Daishart, és folytatta: – Nem akarom, hogy egy ilyen pompás napon gyilkosságról essen szó. Még csak nem is Myrelle-lel kezdődött a dolog, Siuan. Ma reggel Theodrin és Faolain vártak rám a sátramnál.

Siuan közelebb nógatta a kövér kancát, hogy jobban hallja Egwene szavait.

Egwene meséje mit sem csökkentett a Nicola és Areina miatt érzett aggodalmán, de ahogy meghallotta a lány terveit, felcsillant az ő szeme is, és várakozóan elmosolyodott. Mire az aes sedai-ok táborába értek, már türelmetlenül várta, hogy nekiláthasson a soron következő feladatnak. Szólnia kellett Sheriamnak és Myrelle többi barátjának, hogy délben várja őket az amyrlin a dolgozósátrában. Még azt is teljes őszinteséggel megmondhatta nekik, hogy semmi olyat nem várnak tőlük, amit más nővérek ne tettek volna meg.

Bármennyit beszéltek is a reggeli győzelemről, Egwene cseppet sem érezte édesnek a diadalt. Szinte meg sem hallotta, ahogy a szolganép az áldását kéri, vagy a nevét áldja, és biztos volt benne, hogy jó pár embernek nem köszönt vissza. Nem bírta elviselni a gondolatot, hogy meg kellene öletnie Nicolát és Areinát, de mindenképp figyeltetnie kell őket. Lesz-e valaha olyan, mikor nem torlódnak egymásra a gondjaim? – kérdezte magától. Valamikor azt hitte, a győzelem nem hord magában újabb és újabb veszedelmeket.

Mikor belépett a sátorba, a hangulata még tovább romlott. A feje majd' szétesett. Kezdte azt hinni, hogy az egésznek a sátor az oka, és sokkal jobban lenne, ha nem kellene idejönnie.

Két takarosan összehajtogatott levélke feküdt katonás rendben az asztal tetején. Mindkettőt viasszal pecsételték le nagy gondosan, és nagy gömbölyű betűkkel ráírták, hogy a „Láng pecsétje”. Ha az amyrlinen kívül bárki feltöri ezt a pecsétet, az éppolyan súlyos bűnt követ el, mintha bántalmazná az amyrlint. Egwene egy pillanatra azt kívánta, bárcsak neki sem kellene felnyitnia. Pontosan tudta, melyiket ki írta. Balszerencséjére igaza volt.

Romanda azt ajánlotta – bár a „követelte” szó jobban kifejezte volna a levél hangnemét –, hogy az amyrlin adjon ki egy közleményt, melynek tartalmát a „Csarnok pecsétje” miatt csak az Ülnökök ismerhetik. A nővéreket hívassák maguk elé egyesével, és aki ezt visszautasítja, azt zárják el az Egyetlen Hatalomtól, és mint a Fekete ajah feltételezett tagját, vegyék őrizetbe. Hogy mi történik azokkal, akik engedelmeskednek az idézésnek, arról nem szólt a levélke, de Lelaine reggeli megjegyzései alapján Egwene sejteni vélte. Lelaine levele a nővér szokásos kioktató, anyáskodó stílusában íródott. Leginkább arról szólt, hogy Egwene-nek mit kellene a saját és az aes sedai-ok jól felfogott érdekében cselekednie. A kiáltványt csak a „Gyűrű pecsétje” védte volna, így minden nővér ismerhette volna a tartalmát. Ami azt illeti, Lelaine tervei szerint ismerniük is kellett. A Torony egyik legerősebb törvényeként meg kell tiltani a Fekete ajah említését is, minthogy az bomlasztja a nővérek egységét. Aki megszegi, azt súlyosan meg kell büntetni.

Egwene nyögve rogyott le az összecsukható tábori székre, amelynek persze szétcsúsztak a lábai, és ő maga majdnem a földre pottyant. Halogathatja a döntést, kitérhet a két nő útjából ideig-óráig, de sosem adják fel ezeket az őrült terveket. Előbb vagy utóbb valamelyikük a Csarnok elé terjeszti az elképzeléseit, és akkor minden borul. Hát teljesen meghibbantak? Bomlasztja a nővérek egységét? Lelaine nem csak arról győzné meg egy csapásra a többi aes sedai-t, hogy a Fekete ajah igenis létezik, hanem a tetejébe arról is, hogy Egwene a feje! A nővérek fejvesztve menekülnének vissza Tar Valonba, Elaida lábaihoz. Romanda ehhez képest csak lázadást szítana. Hat ilyen esetről is megemlékeztek a titkos krónikák. Alig fél tucat az elmúlt háromezer esztendőben – ez ugyan nem tűnt túl soknak, de mindegyik esetben le kellett mondania az amyrlinnek és az egész Csarnoknak is. Ezt Lelaine is tudta és Romanda is. Lelaine már negyven éve volt Ülnök, és hozzáfért bármilyen titkos feljegyzéshez. Romanda pedig olyan sokáig volt a Sárgák Ülnöke, mielőtt visszavonult volna, hogy sok más nővérhez hasonlóan ő is vidéki magányban fejezze be a pályafutását, hogy sokan azt rebesgették, több hatalma volt, mint bármelyik amyrlinnek, akit szolgált. Szinte hallatlan volt, hogy valakit másodjára is beválasszanak a Csarnokba, de Romanda ritkán hagyta, hogy ne az ő kezében összpontosuljon a hatalom.

Nem, nem hibbantak meg, csak ennyire rettegtek. Mindenki félt, még Egwene maga is, és még az aes sedai-ok eszét is elvehette olykor a félelem. Összehajtogatta a leveleket, bár a legszívesebben apró kis cafatokra tépte volna őket. Fel fog robbanni a feje.

– Bejöhetek, Anya? – Halima Saranov nem várta meg a választ, helyette belibbent a sátorba. A lány mozgása minden férfi tekintetét magára vonta tizenkét éves kortól a frissen eltemetettekig, de persze ha a legdurvább köpenybe burkolódzott volna, akkor is megbámulják. Hosszú, fekete haja, amely úgy csillogott, mintha minden nap friss esővízben mosta volna meg, olyan arcot keretezett, melyet nem lehetett nem csodálni. – Delana sedai úgy gondolta, ezt biztos Anyám is látni szeretné. Ma reggel terjeszti a Csarnok elé.

A Csarnok összeült, anélkül hogy neki egyáltalán szóltak volna? Persze, nem volt a táborban, de a kis híján törvény erejű szokás szerint a Csarnok össze sem ülhetett anélkül, hogy az amyrlint ne tájékoztatták volna jó előre. Kivéve persze, ha azért ültek össze, hogy leváltsák. Ebben a pillanatban szinte örült volna neki. Úgy nézte az összehajtogatott kis levélkét, amelyet Halima hozott, mintha egy ingerült vipera heverne az asztalán. Nem volt lepecsételve, így még a legújabb novícia is elolvashatta volna. Delana csak örült volna neki. A bejelentés, hogy Elaida árnybarát. Mi más volna. Annyira nem drámai, mint Romanda vagy Lelaine terve, de ha azt hallaná, hogy a Csarnok minden egyes tagja belső összetűzés áldozata lett, nem lepődne meg.

– Halima, bárcsak hazamentél volna, mikor Cabriana meghalt. Vagy legalább Delanának lett volna annyi esze, hogy a nő híreit a Csarnok pecsétjével védje. Vagy még inkább a Lángéval. Ahelyett, hogy minden szembejövő nővérnek ezt meséli.

– Hogy tehettem volna ilyet? – Halima zöld szemében dac csillant, de ő csak kétféleképp tudott az emberekre nézni: nagy, ártatlanul is kihívó szemmel, vagy félig hunyt nemtetszéssel. A szeme sok félreértést okozott már. – Azok után, hogy Cabriana sedai elmesélte nekem mindazt, amit Elaidáról megtudott? A terveit? Cabriana a barátom volt, és Anyáméknak is mind. Mindenkinek a barátja volt, aki szembe mert szegülni Elaidával. Nem volt más választásom. Hálás vagyok a Fénynek, hogy megemlítette Salidart, így tudtam, hova kell jönnöm.

A derekára tette a kezét. Éppolyan karcsú volt, mint Egwene Tel'aran'rhiodban. Félrebillentette a fejét, és végigmérte Egwene-t.

– Már megint fáj a feje, ugye? Cabrianának is sokszor fájt a feje, néha annyira, hogy a lábujjai is begörcsöltek tőle. Olyankor addig kellett forró fürdőben hevernie, amíg csak el nem lazult annyira, hogy képes legyen felkelni és felöltözni. Néha napokig is eltartott. Ha nem jöttem volna, idővel Anyámé is ilyen rossz lett volna. – Fürgén megkerülte az asztalt, és masszírozni kezdte Egwene fejét. Halima ujjai varázsosak voltak; pillanatok alatt kioldották Egwene-ből a fájdalmat. – Aligha kérhetne meg egy nővért arra, hogy olyan gyakran Gyógyítsa, mint amilyen gyakran fáj a feje. Különben is, az egész csak egy kis feszültség. Érzem is.

– Aligha tehetném, valóban – motyogta Egwene. Bárki bármit mondott, ő kedvelte a lányt, és nem csak azért, mert könnyen el tudta mulasztani a fejgörcseit. Halima természetes volt, és nyitott, igazi vidéki lány, bármennyi időt töltött is el a kifinomult nagyvárosi társaságban. Az amyrlin iránti tiszteletét áthatotta valami szomszédias kedélyesség, és ez kifejezetten üdítően hatott Egwene-re. Néha ugyan ijesztő volt, de azért jól esett neki. Még Chesa sem volt ennyire jó társaság, de hát Chesa bármilyen barátságos és segítőkész volt, úgy viselkedett, mint egy szolga. Halimából pedig hiányzott a megalázkodás. Ennek ellenére Egwene tiszta szívéből azt kívánta, bárcsak hazament volna, miután Cabriana leesett a lováról és kitörte a nyakát.

Talán hasznos lehetett volna a jelenléte, ha a nővérek elhiszik, amit Cabriana mesélt, hogy Elaida a lázadók felét el akarja csendesíttetni, a többit pedig száműzi, de sajnos ezt egyetlen aes sedai sem vette komolyan. Meg voltak győződve arról, hogy Halima összekeverte a dolgokat. De a Fekete ajah mindenki képzeletét megfogta. Eddig egyikük sem félt semmitől. Most pedig egy olyan rémség bizonyult igaznak, amit egész életükben tagadtak, és hagyták, hogy a rettegés teljesen elvegye az eszüket. Hogyan irthatná ki az árnybarátokat az aes sedai-ok közül anélkül, hogy az összes többit is szétkergetné? Hogyan akadályozhatná meg, hogy előbb vagy utóbb így is szétfussanak? A Fényre, hát hogy?

– Gondoljon arra, hogy ellazul – mondta Halima halkan. – Az arca ellazul. A nyaka ellazul. A válla...

A hangja szinte hipnotizálta Egwene-t. A lány érezte, ahogy valóban minden egyes izma elernyed a simogató szavak hatására.

Néhányan csak azért utálták Halimát, mert úgy nézett ki, mint aki egy különösen kéjsóvár ember álmaiból lépett elő. Sokan úgy vélték, minden nadrág után fut, és ha ez így lett volna, azt Egwene sem tűrte volna el. Halima elismerte ugyan, hogy szereti megbámulni a férfiakat, de nagyon felháborodott, ha bárki is azt állította, hogy a puszta szemezésnél messzebbre menne. Ezt még a legkeserűbb ellenségei sem merték mondani. Nem volt ostoba – ezt Egwene már az első találkozásukon megállapította, a Logain szökését követő napon, mikor a hasogató fejfájások elkezdődtek –, és egyáltalán nem volt könnyelmű vagy léha. Egwene úgy vélte, éppúgy nem tehet arról, hogy ilyen, mint Meri. Halima nem tehetett arról, hogy milyen arccal született vagy hogyan mozgott. A mosolya hívogatónak vagy csúfondárosnak tűnt, de ez csak azért volt így, mert ilyen alakú volt a szája. Ugyanúgy mosolygott a nőkre és a férfiakra is, mint a kisgyerekekre. Nem tehetett róla, hogy az emberek kihívásnak vették, ha csak megnézte őket. És senkinek nem szólt Egwene fejgörcseiről. Ha szólt volna, mostanra már minden Sárga nővér Egwene-t ostromolná. Ez igen barátságos lépés volt. Persze nem jelentette azt, hogy feltétlenül megbízhatna a lányban.

Egwene az asztalán heverő levelekre pillantott, és hagyta, hogy a gondolatai elkalandozzanak, míg Halima a fejét masszírozta. Három égő fáklya, és egy száraz szénakazal. Még legalább tíz nap, mire Andorba érnek, hacsak Bryne nagyúr nem hajlandó mindenféle magyarázat nélkül hajtani az embereit. És előtte nem találkoznak ellenállással. Hogy tartsa távol még tíz napig a fáklyákat a kazaltól? Az északi és a déli kikötő. Tar Valon kulcsai. Hogy vehetné biztosra, hogy Nicola és Areina hallgatnak, hacsak nem fogadja el Siuan javaslatát? Minden nővért le kellene ellenőriztetnie, mielőtt Andorba érnek. Neki megvolt az a ritka Képessége, hogy megérezze a fémeket és az érceket, de kevés más nővér értett az ilyesmihez. Nicola, Areina. A Fekete ajah.

– Megint megfeszíti magát. Ne törődjön a Csarnok dolgaival! – Halima ujjai egy pillanatra megálltak, aztán újra gyengéden simogatni kezdték Egwene homlokát. – Este, egy jó forró fürdő után még több haszna lesz. Megmasszírozhatnám a nyakát és a hátát is, mindenütt. Azt még nem próbáltuk meg. Olyan merev, mint egy vaskaró. Elég hajlékonynak kéne lennie ahhoz, hogy hátrahajolva a bokája közé tegye a fejét. Testben és lélekben egyaránt. Az egyik nem lehet erős, ha a másik gyenge. Csak bízza rám magát!

Egwene majdnem elaludt. Nem az Álomjárók éber alvásába süppedt, tényleg aludt. Mióta nem ért rá ilyesmire? A tábor bizonyára felzúdul, ha híre kel Delana javaslatának. És erre aligha kell már sokat várnia. Utána pedig meg kell mondania Romandának és Lelaine-nek, hogy semmiképp sem fogadja el a határozataikat. De a mai nap is tartogatott még a számára valamit. Valamit, amiért érdemes lett volna ébren maradnia.

– Az jó lesz – motyogta álmosan, és nem csak az esti masszázsra értette. Egyszer régen megfogadta, hogy Sheriamot betöri, és ma eléri a célját. Végre valóban ő lesz az amyrlin, nem csak névleg, de ténylegesen is. – Az nagyon jó lesz.

Tizenharmadik fejezet

A viharok tálja

Aviendha a legszívesebben a padlón ült volna, de a csónakban ülő három nő szoknyáitól nem fért volna el. Így felkuporodott az egyik faragott padra és maga alá húzta a lábát. Még ez is jobb érzés volt, mintha egy rendes széken kellett volna ülnie. Legalább az ajtó be volt csukva, és szerencsére ablakok sem voltak, csak a tető alatt eresztett be egy kevés fényt az áttört faragás. Nem látta a vizet, de a levegőben érezni lehetett a só kesernyés illatát és jól hallotta a csónaknak csapódó hullámok zaját is, meg az evezők ütemes csobbanásait. Még a madarak éles, üres rikoltása is a hatalmas, beláthatatlan víztükörről regélt. Hány embert látott már meghalni olyan kis medencécskékért, amelyeket egy gyerek is átléphetett volna? De ez a rengeteg víz itt ihatatlan volt. Olvasott már róla, persze, de nem tudta elhinni, amíg ő maga meg nem kóstolta. A folyó legalább fél mérföld széles volt ott, ahol felfogadták a két furcsán dülöngélő csónakost. Fél mérföldnyi víz, és egy cseppje sem iható. Sosem hitte volna, hogy ilyen haszontalanságok is léteznek.

A csónak mozgása megváltozott, előre-hátra kezdett dülöngélni. Kijutottak volna a tengerre? Abba az „öböl” nevű képződménybe? Az még a folyónál is szélesebb volt, jóval, jóval szélesebb. Legalábbis Elayne ezt mondta neki. Aviendha összekulcsolta a kezét a térdén, és elszántan próbált valami másra gondolni. Egész életében nem mossa le magáról azt a szégyent, ha a többiek észreveszik, mennyire fél. A legrosszabb az volt, hogy ő maga javasolta ezt az utat Elayne-nek és Nynaeve-nek, miután meghallotta, hogy a Tengeri Népről beszélnek. Honnan tudhatta volna, hogy ilyen pokoli lesz a csónakázás?

Kék selyemruhája hihetetlenül simának tűnt. Ezen merengett. Még mindig nem szokta meg, hogy szoknyát kell hordania – hogy vágyott a régi cadin'sora után, amit a Tudós Asszonyok elégetettek vele, mikor a tanítványukul fogadták –, és most selyemruhát kellett hordania – már négy selyemruhája is volt! –, és a finom selyemharisnyák is furcsák voltak neki. Ő a vaskos, puha gyapjúhoz szokott, no meg a selyem alsónemű, amiben úgy érezte a bőrét, mint még soha. Nem tagadhatta, hogy a ruha gyönyörű, de olyan furcsa volt, hogy ez az ő ruhája. A selyem ritka volt, és drága. Egy asszonynak lehetett egy selyemkendője, amit csak ünnepnapokon hordott, és mindenki irigyelte érte. Volt, akinek két selyemkendőre is tellett. De ezek a vízföldiek... Náluk máshogy ment a dolog. Nem mindenki hordott ugyan selyemruhát, de errefelé minden második nőn azt látott. Hatalmas tekercsekben és bálákban hajózták be őket valahonnan a Háromszoros Földön is túlról. Hajón hozták ide. A tengeren át. Azon a hatalmas víztükrön, amely jóval a látóhatár mögé nyúlt, és ha elég messze hajózott rajta az ember – már ha Aviendha jól értette Elayne szavait –, előbb-utóbb olyan helyre jutott, ahonnan egyáltalán nem látta a szárazföldet. Szinte beleremegett ebbe a lehetetlen gondolatba.

A többiek sem tűntek úgy, mintha beszélgetni akarnának. Elayne elgondolkozva csavargatta jobb kezén a kígyós gyűrűt, és úgy bámult a messzeségbe, mint aki átlát a kis fakabin falain. Gyakran nézett maga elé kétkedve. Két kötelessége is volt, és a kettő élesen ütközött. Bár az egyik közelebb állt a szívéhez, a másikat érezte fontosabbnak, és azt követte. Joga és kötelessége volt elvállalni Andor vezetését, mint törzsfő, mint királynő, de ő mégis itt maradt, és a tálat kereste. Bármilyen fontos volt is a tál, Aviendha furcsállotta a dolgot. Hiszen ez olyan, mintha valaki a törzse és a harcostársasága fölé helyezne valamit. Azért persze büszke volt Elayne-re. Bármilyen furcsán értelmezte is a vízföldi lány a tisztességet néha, és bármilyen furcsa volt is az, hogy egy nő főnök lehessen – és hogy azért lehessen főnök, mert előtte az anyja is az volt –, Elayne egy pillanatig sem tért le a becsület útjáról. Birgitte derékig érő aranyhaját babrálta. Bő, vörös nadrágot és kurta sárga kabátkát viselt. Aviendha irigyelte a ruháit. Persze az is lehet, hogy Birgitte nem csak a haját igazgatja, hanem őt is Elayne rosszkedve nyomasztja. Birgitte volt a lány első őrzője. A Tarasin Palotában lakó nővérek ezt hihetetlenül felháborítónak vélték, bár a többi gaidin teljesen természetesnek vette a lány társaságát. A vízföldiek szokásai néha nagyon különösek voltak. Aviendha akármennyit törte rajtuk a fejét, nem értette őket.

Ha Elayne és Birgitte nem tűntek túl beszédesnek, az Aviendhával szemközt, az ajtó mellett ülő Nynaeve al'Meara egyenest elutasító volt. Nynaeve, és nem Nynaeve al'Meara. A vízföldiek általában csak a nevük felét használták. Aviendha igyekezett megjegyezni ezt a szokást is, bár néha olybá tűnt neki, mintha ész nélkül becézgetnék egymást. Rand al'Thor volt az egyetlen szeretője, és még őt sem szólította volna csak a fele nevén. De fel kellett vennie a szokásaikat, ha már egy vízföldihez készült feleségül menni.

Nynaeve nagy barna szeme keresztülnézett rajta. Az ujjai egész elfehéredtek, olyan erősen markolta vastag, fekete hajfonatát, és az arca egészen zöldesre sápadt. Időnként halkan, elhalóan nyöszörgött. Általában nem izzadt, hiszen épp ő és Elayne tanították meg Aviendhának is ezt a trükköt. Nynaeve néha nagyon furcsa volt. Őrülten bátor tudott lenni, mégis egyfolytában a tulajdon gyávaságán siránkozott, és most pedig gondolkodás nélkül kimutatta a szégyenét mindenki előtt. Hogy a fenébe zavarhatta ennyire a mozgás, ha az a rengeteg víz önmagában meg sem döbbentette?

És ismét a víz. Aviendha behunyta a szemét, hogy ne kelljen Nynaeve arcát látnia, de akkor meg a vízimadarak rikácsolása és a hullámok locsogása töltötte meg a gondolatait.

– Gondolkoztam – mondta Elayne hirtelen, aztán elhallgatott. – Minden rendben, Aviendha? Mintha...

Aviendha elvörösödött, de szerencsére Elayne nem mondta ki, hogy mikor az előbb hirtelen megszólalt, olyat ugrott, mint egy kisnyúl. Úgy tűnt, Elayne felmérte, milyen közel járt ahhoz, hogy megszégyenítse Aviendhát. Ő maga is elvörösödött, úgy folytatta.

– Nicolán és Areinán járt az eszem. Azon, amit Egwene mondott róluk a múlt éjszaka. Ugye szerintetek sem lehet neki bármi baja a dologból? Mit fog tenni?

– Megszabadul tőlük – mondta Aviendha, és elhúzta a hüvelykujját a nyaka előtt. Majdnem felsóhajtott megkönnyebbülésében, hogy végre valaki megtörte a hullámok monoton csapkodását, és beszélni kezdett. Elayne döbbenten nézett rá. Néha érthetetlenül lágyszívű volt.

– Az lenne a legjobb – mondta Birgitte is. Neki nem volt másik neve. Aviendha gyanította, hogy sötét titkok lappanghatnak a múltjában. – Areina idővel sokra vihette volna, de... Elayne, ne nézz rám ilyen riadtan, és ne legyél ilyen sértett és dühös a fejedben!

Birgitte gyakran összekeverte az engedelmes őrző szerepét az idősebb nővérével, aki akkor is kioktatja az embert, ha az épp nem akarja.

Most, ahogy feddően felemelte az ujját, Elayne egyértelműen nővéreként beszélt.

– Az amyrlin nem mondta volna, hogy maradjatok itt, ha el lehetne annyival intézni a dolgot, hogy a mosodába küldi őket, vagy a konyhára.

Elayne sértetten szipákolt. Ő sem tagadhatta, hogy Birgittének igaza van. Megigazította zöld selyemszoknyáját. A szoknya elöl fel volt hasítva, ami kék és fehér alsószoknyák gondosan elrendezett sorát villantotta ki. Helyi divat szerint öltözködött: a csuklóján és a nyakánál tejszínű, dús csipke díszelgett. Tylin Quintarától kapta, éppúgy, mint a szűk, szőtt arany nyakéket. Aviendhának nem tetszett az egész. A ruha felsőrésze éppolyan szoros volt, mint az a nyaklánc, és középen egy ovális kivágás megmutatta Elayne keblének belső oldalát. Hogy valaki így mászkáljon az utcán, ahol mindenki láthatja! Ez egyáltalán nem volt ugyanaz, mint az izzasztósátrak, és az utca népe sem volt gai'shain. Ő maga zárt ruhát viselt, a nyakfodor majdnem az állát súrolta, és sehol sem volt rajta ilyen szemérmetlen kivágás.

– Különben is – folytatta Birgitte –, azt hittem, Marigan jobban aggaszt titeket. Én iszonyúan félek tőle.

Erre a névre még Nynaeve is magához tért egy pillanatra. Hangosabban nyöszörgött, és kihúzta magát ültében.

– Ha utánunk jön, megint elbánunk vele. Majd... majd... – Mély levegőt vett, és úgy nézett rájuk, mintha vitatkoztak volna vele. Aztán elhaló hangon csak annyit kérdezett. – Szerintetek követ minket?

– Semmi értelme sincs ezen rágódnunk – válaszolta Elayne. Sokkal nyugodtabb volt, mint Aviendha lett volna, ha őt üldözi az egyik Árnyéklelkű. – Nem tehetünk többet, mint amit Egwene is tanácsolt. Óvatosak leszünk.

Nynaeve morgott magában valamit. Szerencsére senki nem hallotta tisztán, mit is mond.

Újra közéjük ereszkedett a csend. Elayne még komorabban nézett maga elé, mint eddig. Birgitte a tenyerébe támasztotta az állát. Nagy dühösen meredt a semmibe. Nynaeve folyamatosan motyogott. Most már mindkét kezét a gyomrára szorította, és időnként riadtan nyelt egy nagyot. A hullámok locsogása egyre hangosabb volt. A madarak most már fülsértően rikoltoztak.

– Én is gondolkoztam, vérnővér. – Aviendha még nem került olyan szoros kapcsolatba Elayne-nel, hogy anyavérré fogadják egymást, de egyre biztosabb volt benne, hogy idővel megteszik. Már most is megfésülték a másik haját, és minden éjjel sokáig beszélgettek. Rengeteg olyan titkuk volt, amit másnak nem mondhattak el. Az a Min némber persze más tészta... De erről majd kettesben beszélnek.

– És mire jutottál? – kérdezte Elayne félig oda sem figyelve.

– A kutatáson. Úgy jöttünk ide, hogy pár nap alatt megtaláljuk a tálat, de semmit sem haladtunk. Miért nem használunk minden elérhető fegyvert? Mat Cauthon ta'veren, mi mégis mindent megteszünk, hogy elkerüljük. Miért nem visszük magunkkal? Vele sokkal könnyebben megtalálhatnánk a tálat.

– Mattel? – kérdezte Nynaeve hitetlenkedve. – Ennyi erővel csalánt is tömködhetnénk az alsóneműnkbe. Akkor sem állnék vele szóba, ha a zsebében lenne az az átkozott tál.

– Hallgass már el, Nynaeve! – sóhajtott fel Elayne fásultan. Elgondolkozva megrázta a fejét. Észre sem vette, hogy a másik nő milyen gyilkos pillantásokkal méregeti. Nynaeve természete nem egyszerűen nehéz volt, hanem egyenest elviselhetetlen, de már mindannyian megszokták, hogy ilyen. – Miért nem jutott eddig az eszünkbe? Olyan egyértelmű.

– Talán annyira csak a csirkefogót láttátok Matben – vetette fel Birgitte szárazon –, hogy eszetekbe sem jutott, hogy akár hasznos is lehet.

Elayne jeges pillantással mérte végig az őrzőt, aztán elfintorodott, és vonakodva bólintott. Nehezen viselte a kritikát.

– Nem – nyögte Nynaeve. A hangja egyszerre volt éles és elhaló. Beteges sápadtsága csak még tovább mélyült, de ezúttal mintha nem a csónak ringása zavarta volna ennyire. – Ezt nem gondolhatjátok komolyan! Elayne, tudod, milyen elviselhetetlen, tudod, milyen makacs! Mindenáron magával akarja majd hozni azokat a parádézó majom katonákat is! Mintha katonákkal a hátad mögött jobban boldogulnál a Rahadban! Micsoda ötlet! És rögtön megpróbálja majd átvenni az irányítást, és egyfolytában a ter'angreallal fog zsarolni minket! Ezerszer rosszabb, mint Vandene vagy Adeleas. Még Merilille-nél is borzalmasabb! Úgy viselkedik, mint egy... Mint egy... Szóval képes lenne csak azért besétálni egy oroszlánbarlangba, hogy megnézze az oroszlánt.

Birgitte köhögni kezdett, de az is lehet, hogy nevetett. Nynaeve sértetten bámult rá. A szőke őrző olyan ártatlan, tágra nyílt szemekkel pislogott vissza, hogy Nynaeve majdnem bebújt zavarában a pad alá.

Elayne sokkal diplomatikusabb volt. Aviendha szerint a lány még egy vízháborúban is megpróbált volna békét teremteni.

– Nynaeve, Mat ta'veren. A puszta jelenlétével megváltoztatja a Mintát, megváltoztatja az esélyeket. Neked is el kell ismerned, hogy hihetetlen nagy szerencsére van szükségünk ahhoz, hogy megtaláljuk a tálat, és egy ta'veren több, mint szerencse. Mindemellett két legyet üthetünk egy csapásra. Nem lett volna szabad hagynunk, hogy így elkanászodjon, akármilyen elfoglaltak voltunk is. Az senkinek nem tesz jót, Matnek pedig különösen nem. Sokat kell még nevelni, hogy úri társaságba mehessen. Mostantól rövid pórázon kell tartanunk.

Nynaeve látható elszántsággal rendezte el a szoknyáját. Saját bevallása szerint még annyira sem érdekelték a ruhák, mint Aviendhát – legalábbis ami a külsejüket illeti; egyfolytában azon morgott, hogy az egyszerű, puha gyapjú a legnemesebb úrnőnek is épp elég jó kéne, hogy legyen –, de kék selyemruhájának ujját és szoknyáját aranysárga betoldások díszítették, és ő maga választotta ki az aprólékos mintát is. Minden holmija selyem, vagy dúsan hímzett volt – leginkább mindkettő. És azt még Aviendha is észrevette, milyen kiváló szabású, jó minőségű darabok.

Ezúttal úgy tűnt, Nynaeve is felméri, hogy nem neki van igaza. Néha döbbenetesen nagy cirkuszt csapott – no persze ő sosem ismerte volna be, hogy ő cirkuszol –, mielőtt belátta volna, hogy butaságot beszél. Haragos arckifejezése elégedetlen utálkozásba váltott.

– Ki kéri meg? Bárki lesz az, készüljön föl arra, hogy majd könyörögnie kell. Ti is pontosan tudjátok, hogy ez lesz a vége. Úgy viselkedik majd, mintha kegyet osztana. Előbb mennék hozzá feleségül!

Elayne habozott egy pillanatig, aztán határozottan rávágta.

– Majd Birgitte kéri meg. És nem könyörög, hanem egész egyszerűen elmagyarázza neki, hogy ezt kell tennie. A legtöbb férfi azt teszi, amit csak mondasz neki, feltéve, hogy meg tudod őrizni az önuralmadat és a határozottságodat.

Nynaeve kétkedve nézett a lányra. Birgitte mereven, dühösen húzta ki magát. Most először tűnt őszintén döbbentnek, pedig Aviendha már ismerte egy ideje. Bárki másról elhitte volna, hogy fél is a feladattól, de Birgittét nem ilyen fából faragták. Egész jó Far Dareis Mai lett volna belőle, pedig csak egy vízföldi nő volt. Hihetetlenül jól bánt az íjjal.

– Te vagy a legjobb választás, Birgitte – folytatta sietve Elayne. – Nynaeve és én aes sedai-ok vagyunk, és Mat felől akár Aviendha is az lehetne. Mi egyszerűen nem kérhetjük meg. Teljesen lerombolná a tekintélyünket. Ismered Matet. Tudod, milyen tud lenni.

Ennyit a higgadtságról és a magabiztosságról... Aviendha persze még sosem találkozott senkivel, akinél ez valóban bevált volna – kivéve persze Sorileát; vele aztán nem mert senki sem ellenkezni! –, és amennyit eddig Mat Cauthonból látott... Arra a fiúra aligha hatna bármi is.

– Birgitte, nem ismerhetett fel. Ha felismert volna, már rég elárulta volna magát.

Bármit is jelentett ez, Birgitte hátradőlt, a falnak támaszkodott, és a hasára szorította a kezét.

– Tudtam, hogy megbosszulod még, hogy reggel azt mondtam, a feneked nem elég...

Elhallgatott, és elégedetten elmosolyodott. Elayne arckifejezése nem változott, de Birgitte alighanem érezte a dühét az őrzőt és aes sedai-t összekötő kapcson át, és kiélvezte a bosszú minden pillanatát. Bár Aviendha fel nem foghatta, az egésznek mi köze van Elayne fenekéhez. A vízföldiek néha olyan... furcsák... voltak. Birgitte még mindig győzedelmesen somolygott.

– Én csak azt nem értem, hogy miért lesz ideges, amint meglát titeket. Nem hinném, hogy csak azért, mert ide rángattátok. Abban Egwene is éppúgy benne volt, de őt mégis tiszteletteljesen kezelte. Ami azt illeti, sokkal tiszteletteljesebben, mint a legtöbb nővér. Különben is, ahányszor csak találkoztam vele A Vándorló Nőhöz kapujában, mindig egész jókedvűnek tűnt.

Birgitte most már szemtelenül vigyorgott. Elayne sértetten szipákolt.

– Ezen is változtatnunk kell. Egyetlen tisztességes asszony sem lehet vele egy szobában. Ne mosolyogj ilyen kétértelműen, Birgitte! Néha éppolyan kiállhatatlan vagy, mint Mat.

– Az a fickó csak azért született, hogy kitoljon velünk – morogta Nynaeve savanyúan.

Hirtelen minden megindult, és imbolyogva körülfordult. Aviendhának eszébe jutott, hogy egy csónakon vannak, a nyílt víz kellős közepén. Alighanem megérkeztek az úti céljukhoz. Felálltak, lesimították a ruháikat, és magukra öltötték könnyű nyári köpenyeiket. Aviendha nem vette fel a köpenyét, a napfény nem volt olyan éles, hogy csuklyával kellett volna védenie a szemét. Birgitte sem fedte be a fejét, csak lazán a vállára terítette a köpenyt, és kinyitotta az ajtót. Nynaeve félrelökte, és a szájára szorított kézzel kirohant a kabinból. Birgitte lassan követte.

Elayne még várt egy pillanatot. Széles, fodros masnit kötött a köpenyre, és elrendezte az arca körül a csuklyát, hogy dús arany-vörös fürtjei a lehető legcsábosabban bukjanak ki alóla.

– Nem mondtál sokat, vérnővér.

– Csak annyit mondtam, amennyit kellett. A ti dolgotok volt dönteni.

– De te juttattad eszünkbe ezt a lehetőséget. Néha azt hiszem, mi hárman már teljesen meggárgyultunk. Mindegy. – Elayne már elindult kifelé, de most megállt egy pillanatra. Nem nézett vissza Aviendhára, de még hozzátette: – A távolság néha megzavar, különösen a vízen. Azt hiszem, én csak megnézem ezt a hajót, nem teszek semmi többet.

Aviendha bólintott – a vérnővérének igen kifinomult stílusérzéke volt –, és mindketten felmentek a fedélzetre.

Nynaeve épp elvörösödő fejjel utasította vissza Birgitte segítségét. Nagy nehezen felegyenesedett a korlátról, és a keze hátával megtörölte a száját. A két evezős mulatva nézte. Mindketten félmeztelenek voltak, a fülükben rézkarikák csilingeltek, és alighanem tudták, hogy kell az övükre tűzött görbe késsel bánni. Leginkább persze arra figyeltek, hogy azonos ütemben evezzenek. Hosszú, egyenletes mozdulatokkal húzták a lapátot. Fel-alá járkálva igyekeztek a csónakot egy hatalmas hajó mellett tartani. Aviendha levegő után kapkodott. A hajó óriási volt. Még ez a csónak is aprónak tűnt mellette. Három hatalmas árboca magasabb volt, mint bármelyik fa, amit a vízföldeken látott. Azért ide jöttek, mert a Tengeri Nép kikötőben horgonyzó száz hajója közül ez volt a legnagyobb. Egy ekkora hajón biztos sikerül majd elfelednie, hogy körülötte mindenhol víz van. Hacsak nem...

Elayne nem törődött a szégyenével, és még ha fel is fogta volna, akkor sem olyan nagy baj, ha egy vérnővér a tanúja az ember gyöngeségének, de... Amys szerint Aviendha túl büszke volt. Nagy nehezen rávette magát, hogy elforduljon, és ne csak a hajót nézze.

Még sosem látott ennyi vizet. Ha minden cseppjét összegyűjtötték volna annak, amit eddig látott, az sem lett volna elég. Zöldesszürkén hullámzott körülötte, fehér tajtékot vetett. A tekintete össze-vissza ugrált, nem akarta felfogni, amit lát. Még az ég is nagyobbnak tűnt, hatalmasnak, a nap pedig, mint valami olvadt aranygolyó, lassan kúszott fel keleten az égre. Enyhe szél fújt, ami valamivel hűvösebb volt, mint a szárazföldön, és sosem ült el a szellő. Feketével pettyezett szürke és fehér madárfelhők kavarogtak az égen, és fülsiketítően rikoltoztak. Az egyik a fejét kivéve koromfekete volt, szinte hason csúszott a víz színén, csőrének alsó része a vízbe ért. Pár jellegtelen barna madár – Elayne pelikánoknak hívta őket – hirtelen összecsukta a szárnyát és a vízbe zuhant, majd hírtelen a felszínre pattant újra, és a hullámokon ringatózott. Irdatlan nagy csőrük volt. Mindenütt hajók horgonyoztak, némelyik akkora volt, mint ez itt. Nem mindegyik tartozott az Atha'an Miere-hez. Voltak kisebb hajók is, egy- és kétárbocosak, és olyanok is, amelyiknek háromszög alakú vitorlái voltak, nem négyszögletesek. Még kisebb hajókat is látott Azoknak éppúgy nem volt árbocuk, mint az övéknek, az orruk magasra görbült fel, a tatjukra lapos kis házakat építettek. Egy, két, vagy három pár evezős hajtotta őket, fürgén cikáztak a nagyobb hajók között. Az egyik hosszú, keskeny csónakban húszan is elfértek egy oldalon, úgy nézett ki, mint egy sietős százlábú. És ott volt a föld. Hét vagy nyolc mérföldnyire a hátuk mögött fehéren csillantak a város falai. Hét vagy nyolc mérföldnyi víz.

Nyelt egy nagyot, és sokkal gyorsabban fordult vissza a többiekhez, mint ahogy az előbb a vizet kezdte nézni. Úgy vélte, az arca még Nynaeve-énél is zöldebb lehet. Elayne aggódva figyelte. Igyekezett nem mutatni, de a vízföldiek egyáltalán nem tudtak uralkodni az arcvonásaikon. Aviendha tudta, hogy a másik lány félti.

– Teljesen megbolondultam, Elayne. – Aviendha még a vérnővérével kapcsolatban is furcsának érezte, hogy csak a neve felét használja. Majd ha elsővérek lesznek, vagy asszonytársak, biztos könnyebb lesz ez is. – A bölcs asszony hallgat a bölcs tanácsra.

– Bátrabb vagy, mint én valaha is leszek – mondta Elayne. Látszott rajta, hogy komolyan gondolja. Ő is egyfolytában tagadta, hogy bátor lenne. Talán ez is valamiféle vízföldi szokás volt? Nem, Aviendha már épp elég hencegő vízföldivel találkozott. Ezek például, itt Ebou Darban, három szót sem tudtak kimondani kérkedés nélkül. Elayne mély levegőt vett, és igyekezett tartani magát. – Ma éjjel beszélnünk kell Randről.

Aviendha bólintott, bár nem értette, ez hogy következett a bátorságból és a víziszonyból. Hogy viselhetnék el az asszonytársak a férjüket, ha nem beszélhetnék ki jó alaposan egymás között? Az idősebb asszonyok legalábbis ezt mondták neki, még a Tudós Asszonyok is. Persze nem mindig beszéltek ilyen egyértelműen. Mikor arról panaszkodott Amysnak és Bairnek, hogy alighanem beteg, mert úgy érzi, hogy Rand al'Thor mindig elviszi egy részét, ha otthagyja, majdnem összecsuklottak a nevetéstől. Majd rájössz, mondták vihogva, és hogy, sokkal hamarabb rájöttél volna, ha szoknyában nősz föl. Mintha valaha is ott akarta volna hagyni a Hajadonokat, és nem akart volna tovább futni a lándzsanővérekkel... Talán Elayne is ezt az ürességet érezte. Ha beszéltek róla, az csak még nagyobbá tette ezt az űrt, miközben megpróbálták betölteni.

A vita mellette egyre mérgesebbé vált, most már a szavakat is ki tudta venni.

– Te fülbevalós idióta! – Nynaeve az öklét rázta a hajó korlátján átkukucskáló sötét bőrű férfi felé. Higgadtnak tűnt, de alighanem csak azért, mert nem látta az asszony körül a saidar ragyogását. – Nem az utazás adományát kértük, szóval édes mindegy, hogy azt megtagadjátok-e az aes sedai-októl vagy sem! Azonnal ereszd le azt a létrát!

Az evezősök most már nem vigyorogtak. Alighanem a kőrakparton nem vették észre a gyűrűiket, és láthatóan kényelmetlenül érezték magukat az aes sedai-okkal egy hajóban.

– Ó, szent ég – sóhajtott fel Elayne. – Ezt abba kell hagyatnom vele, Aviendha, vagy különben az egész úttal csak annyit értünk el, hogy Nynaeve megszabadult a reggeli zabkásájától.

Váratlanul keresztülsiklott a fedélzeten – Aviendha nagyon büszke volt rá, hogy ismeri a csónak részeinek a nevét –, és megszólította a hajón ácsorgó férfit.

– Elayne Trakand vagyok, Andor leányörököse, és aes sedai a Zöld ajahból. A társam az igazat mondja. Nem az utazás adományát kérjük. De sürgős ügyben kell beszélnünk a hajó szélkeresőjével. Mondja meg neki, hogy tudunk a Szélszövésről is. Mondja meg neki, hogy mindent tudunk a szélkeresőkről.

A férfi összeráncolta a szemöldökét, aztán egy szó nélkül eltűnt a hajóban.

– Azt fogja hinni, hogy ki akarod fecsegni a titkait – morogta Nynaeve sötét arccal, és helyrerángatta a köpenyét. Szaggatott, dühös mozdulatokkal megkötötte a torkánál a masnit. – Tudod, mennyire félnek attól, hogy az aes sedai-ok a Toronyba hurcolják őket, ha rájönnek, hogy a legtöbbjük tud fókuszálni. Csak egy bolond hiszi azt, hogy a fenyegetéssel bármit is elérhet, Elayne.

Aviendha harsány nevetésben tört ki. Nynaeve döbbent arckifejezését látva rá kellett ébrednie, hogy az asszony nem érti, milyen találó tréfát űzött – saját magából. Elayne ajka azért megremegett, bármennyire is próbált magán uralkodni. Persze sosem tudhatta, a vízföldiek mit találnak humorosnak, és mit nem. Néha egész furcsa dolgokon nevettek, a legviccesebb jeleneteket pedig észre sem vették.

Nem tudni, a szélkereső vajon fenyegetésnek vette-e Elayne üzenetét vagy sem, az viszont bizonyos, hogy mire kifizették az evezősöket, és rábeszélték őket, hogy itt, a Tengeri Nép hajója mellett várják meg őket – Nynaeve mindeközben folyamatosan azon nyavalygott, hogy miért kell így szórni a pénzt, és ha majd visszaérnek, mindegyiküknek letépi a fülét, és hogy majd ő elrendezi a dolgokat; Aviendha kis híján megint elnevette magát –, egyszóval, mire mindezzel végeztek, a hajón is úgy döntöttek, hogy felengedik őket a fedélzetre. Nem létrát eresztettek le, hanem egy lapos fapallót, amely két kötélen függött. A kötelek egy vaskos póznán futottak össze, amelyet az egyik árbocról löktek ki a hajó mellé. Nynaeve morcosan ült fel rá, egyfolytában halálos fenyegetéseket vágott az evezősök fejéhez, ha azok a szoknyája alá mernének nézni. Elayne csak elpirult, és szorosan a lába köré csavarta a ruháját. Olyan görnyedten ült, hogy Aviendha attól félt, fejjel előre beleesik a tengerbe, mikor elkezdik emelni a pallót. Aztán átemelték a hajó korlátja felett, és nem látta, mi történt vele. Az egyik fickó a fenyegetések ellenére is felnézett, de Birgitte gyorsan beverte az orrát. Arra már ezek után egyáltalán nem voltak kíváncsiak, hogy őt hogy emelik fel.

Aviendha övkése kicsi volt, még fél lábnyi sem volt a pengéje, de az evezősök aggódva pillantottak össze, mikor előhúzta. Hátralendült a keze, és a két fickó az orrára esett ijedtében, mikor a penge surrogva átszelte a fejük fölött a levegőt, és szinte markolatig beleállt a hajó túlsó végén álló faoszlopok egyikébe. A karjára tekerte a köpenyt, mint valami kendőt, és jóval a térde fölé húzta a szoknyáit, hogy keresztülbotorkálhasson a szétdobált evezőkön és visszaszerezhesse a kését, majd elégedett mosollyal ült rá az imbolygó fapallóra. A két fickó némileg értetlenül pislogott egymásra, de egyikük sem kukucskált a szoknyája alá, miközben felemelték. Aviendha úgy érezte, talán lassan kezd ráérezni a vízföldi szokásokra.

Mikor felért a hajó fedélzetére, egy pillanatra elállt a lélegzete. Szinte még a pallóról is elfelejtett lekecmeregni. Olvasott már az Atha'an Miere-ről, de az olvasmányélmények és a látvány között legalább akkora volt a különbség, mint a sós víz gondolata és íze közt. Először is, sötét volt a bőrük. Még az ebou dariaknál is jóval sötétebb, sőt, a teariek is sápadtnak tűntek hozzájuk képest. A hajuk fekete volt, és egyenes, a szemük, mint a korom, és mindegyikük bőrét számtalan tetoválás díszítette. Félmeztelen, mezítlábas férfiak szaladgáltak fel-alá, sötét, olajos fényű buggyos nadrágjaikat káprázatos színű övvel kötötték a derekukra. Az asszonyok blúzai ezernyi vakító színben pompáztak. Mindegyikük hihetetlen könnyedséggel, a hajó ringásának ütemére siklott át a fedélzeten. A Tengeri Nép asszonyainak volt jó pár különös szokása, legalábbis a könyvek szerint. Például rendszeresen táncoltak egy aprócska kendőbe burkolódzva, és hasonlók, de Aviendha figyelmét leginkább a fülbevalók kötötték le. A legtöbbjüknek három vagy négy is fityegett a fülében, csiszolt, fényes kövekkel kirakva, és volt, akinek kicsi karika lógott az orrában is! A férfiaknak is volt fülbevalójuk, néhányan vastag ezüst és arany nyakláncot is viseltek. A férfiak! Néhány vízföldi férfinak is látott ugyan fülbevalót a fülében – itt, Ebou Darban például ez nagy divat volt –, de ennyit még soha! És nyakláncok! A vízföldiek igazán furcsák voltak. A Tengeri Nép sosem hagyta el a hajóit – soha –, Aviendha legalábbis így hallotta. És megették a halottaikat. Ezt nehezen tudta ugyan elképzelni, de ha a férfiak nyakláncot hordtak, akkor bármire képesek lehettek!

Az a nő, aki értük jött, ugyanolyan blúzt, nadrágot és színes övet viselt, mint a többiek, de az ő ruhája hímzett sárga selyembrokátból készült, és az öve vége olyan pazarul volt eldolgozva, hogy a térdéig lógtak róla a díszek. Egyik aranyláncán hihetetlen finoman áttört kis dobozka csüngött. Édes pézsmaillat lengte körül. A haja már őszbe fordult, az arca komor volt. Mindegyik fülében öt vaskos aranykarika csillogott. Az orrában is volt egy, amit aranylánc kötött össze az egyik fülével. A láncról apró kis aranymedálok lógtak, meg-megvillantak a szikrázó napsütésben, ahogy végigmérte őket.

Aviendha sietve elhúzta a kezét az orrától – milyen lehet egy karika az ember orrában, mindig húzza! –, és majdnem felnevetett. A vízföldiek hihetetlenül furcsák voltak, és a Tengeri Népnél senki nem érdemelte ki jobban ezt a nevet.

– Malin din Toral Törőhullám vagyok – mondta az asszony. – Somarin nemzetségbéli hullámúrnő vagyok, a Szélfutó hullámúrnője.

A hullámúrnő fontos személy volt, majdnem olyan, mint egy törzs főnöke, de most láthatóan nem tudta, mit kellene tennie. A tekintete az egyikükről a másikra siklott, míg végül meg nem állapodott Elayne és Nynaeve kígyós gyűrűjén. Lemondóan sóhajtott.

– Ha lennének szívesek követni, aes sedai! – fordult Nynaeve-hez.

A hajó hátulját megemelték, az asszony oda vezette be őket egy ajtón keresztül. Az előszobából egy hatalmas szobába – egy kabinba léptek –, amelynek igen alacsony volt a mennyezete. Aviendha biztos volt benne, hogy Rand al'Thor nem tudná kihúzni magát a vaskos gerendák alatt. Pár lakkozott láda kivételével mindent a helység falaihoz és padlójához rögzítettek. A falakat beépített szekrények szegélyezték, a fele kabint elfoglaló hatalmas asztalt és a körülötte lévő karosszékeket pedig lecsavarozták. Nehéz volt felfognia, hogy egy ekkora dolgot, mint ez a hajó, fából építhettek, és hiába töltött már hosszú hónapokat a vízföldeken, elakadt a lélegzete, mikor egyszerre ennyi szépen csiszolt, gondosan fényezett fabútort látott. Majdnem olyan fényesen csillogtak, mint a mennyezetről lógó aranyozott lámpa. Reggel volt, így a lámpa nem égett, és valamiféle ketrecben lógott le, és együtt mozgott a hajóval. A hajó mintha csak állt volna, vagy legalábbis messze nem ugrált olyan vadul, mint a csónak, amellyel idejöttek. Aviendha legnagyobb bánatára azonban a szoba hátsó részében egy sor ablak volt, és mindegyik festett és aranyozott zsalu tárva-nyitva állt. Az öbölre néztek. És ami még rosszabb, innen nem látszott a szárazföld! Sehol sem látta a földet! Kiszáradt a torka. Egy szót sem tudott volna kinyögni. Sikoltani sem bírt, pedig a legszívesebben azt tette volna.

Az ablakok és amit látott – és legfőképp amit nem látott –, olyannyira lekötötték a figyelmét, hogy csak jóval később vette észre, hogy mások is vannak a szobában. Szép kis dolog! Könnyen megölhették volna, még mielőtt felocsúdik, már ha ezt akarták volna tenni. Nem mintha bármiféle ellenséges szándékot mutattak volna, de a vízföldieknél sosem lehetett tudni.

Inas öregember ült meglepő könnyedséggel az egyik ládán. Az a kevés haja, ami még megmaradt, már fehér volt, a szeme mélyen ült. Sötét arcán barátságos mosoly ült, bár a kerek tucat fülbevaló és az a jó pár ujjnyi vastag aranylánc, melyet viselt, némileg megváltoztatta ezt a kedves benyomást. A fedélzeten járkáló férfiakhoz hasonlóan az öregember is félmeztelen volt, és nem hordott cipőt, de a nadrágja a legfinomabb sötétkék selyemből készült, és hosszú öve ragyogó vörös volt. Aviendha rosszul leplezett nemtetszéssel szemlélte az övébe tűzött elefántcsont markolatú kardot és a hozzá illő két görbe kést.

Nem sokkal arrébb vékony, csinos nő állt, keresztbe font karral, és helytelenítő fintorral nézett a belépőkre. Érdekesebbnek tűnt, mint az öreg. Csak négy-négy fülbevaló csilingelt a fülében, és az orrláncán is kevesebb medál volt, mint Malin din Toralnak, és vöröses-sárga selyembe öltözött. Tudott fókuszálni. Ilyen közelről Aviendha már tisztán érezte. Alighanem miatta jöttek ide. Ő lesz a szélkereső. Mégsem rá irányult Aviendha figyelme. Ami azt illeti, Elayne, Nynaeve és Birgitte sem őt nézte.

Az asztalnál egy nő ült, és egy összetekert térkép fölé hajolt. Fehér haja alapján legalább olyan öregnek kellett lennie, mint az öregembernek. Alacsony volt, alig akkora csak, mint Nynaeve. Egykor kövérkés lehetett, most lassan megszikkadt a kortól. Úgy lökte előre az állát, mint valami fegyvert, és fekete szemében nem mindennapi intelligencia csillogott. És hatalom. Nem az Egyetlen Hatalom, hanem azoknak a hatalma, akik embereket uralnak, akiknek a parancsára mindenki ugrik. Aviendha kevés ilyen erős asszonyt látott. A nadrágja zöld selyembrokát volt, a blúza kék, az öve pedig éppolyan vörös, mint az öregemberé. Az övébe vaskos markolatú kés volt tűzve, aranyozott hüvelyben. A markolat gombján vörös és zöld drágakövek ragyogtak. Rubin és smaragd, gondolta Aviendha. Kétszer annyi medál csilingelt az orrláncán, mint Malin din Toralén, és egy másik, vékonyabb aranylánc a fülében lévő hat-hat aranygyűrűt kötötte össze. Aviendha nehezen állta csak meg, hogy ne kezdje újra az orrát piszkálni.

Az asszony egy szó nélkül felkelt, Nynaeve elé állt, és durván a másik arcába bámult. Összeráncolt homlokkal méregette a nő arcát és a jobb kezén a kígyós gyűrűt. Felmordult, majd otthagyta a zavart aes sedai-t, és továbblépett Elayne-hez. Őt is alaposan végigmérte. És Birgittét is.

– Te nem vagy aes sedai.

A hangja olyan volt, mint egy kőlavina.

– A kilenc szélre és a Viharhozó szakállára mondom, nem vagyok – válaszolta Birgitte. Néha mondott olyat, amit láthatóan még Elayne és Nynaeve sem értett, de a fehérhajú nő olyat ugrott, mintha megcsípték volna, és hosszan az őrző szemébe nézett, mielőtt Aviendhához lépett volna.

– Te sem vagy aes sedai – morogta a kimerítő vizsgálódás után.

Aviendha teljes magasságában kihúzta magát. Kellemetlen volt a dolog, olyan érzés, mintha a nő benézett volna a ruhái alá is, és utána megvizsgálta volna a fogait is, mint valami háziállatnak.

– Aviendha vagyok, a taardad aielek Kilencvölgy klánjából.

A nő még sokkal jobban megdöbbent, mint Birgitte szavain, a szeme egészen kitágult.

– Nem úgy öltözöl, mint egy aieltől vártam volna, te lány.

Ennyivel el is intézte a dolgot. Visszasétált az asztal távolabbi végéhez, ott szembefordult velük. Csípőre tette a kezét és még egyszer végigmérte mindannyiukat, éppúgy, mintha valami érdekes állatseregletet nézegetne a cirkuszban.

– Nesta din Reas Két Hold vagyok – mondta végül –, az Atha'an Miere Hajók Úrnője. Honnan tudjátok, amit tudtok?

Nynaeve azóta forrongott a haragtól, hogy a nő először úgy megbámulta. Most kitört belőle az indulat.

– Az aes sedai-ok tudják, amit tudnak. És jobb bánásmódhoz vannak szokva, mint amiben eddig itt részünk volt. Mikor legutóbb a Tengeri Nép egy hajóján jártam, több tisztelettel kezeltek, annyi szent. Talán most is át kellene mennünk egy másikra, hátha ott nem fáj épp mindenkinek a foga.

Nesta din Reas arca elkomorodott, de Elayne persze sietve közbelépett, levette a köpenyét, és az asztalra tette.

– A Fény ragyogjon rád és a hajóidra, Hajók Úrnője, és mindig küldjön neked jó szelet! – A meghajlása meglehetősen mély volt. Aviendha már lassan ezt is meg tudta ítélni, bár továbbra is az volt a véleménye, hogy ennél idétlenebb mozdulatsort egy asszony sem találhatott volna ki. – Bocsáss meg nekünk, ha elhamarkodottan beszéltünk volna. Minden tiszteletünk a tiéd, hiszen te királynőként állsz az Atha'an Miere felett.

Beszédes pillantást vetett Nynaeve-re, de az csak sértetten megvonta a vállát.

Elayne ismét bemutatkozott, és bemutatta a többieket is. A hajósnépek furcsán reagáltak. Láthatóan nem érdekelte őket, hogy Elayne Andor leányörököse, pedig ez igen magas rang volt a vízföldiek között, és arra a bejelentésére, hogy ő maga a Zöld ajah tagja, míg Nynaeve a Sárgáé, Nesta din Reas csak hitetlenkedve szipákolt, míg az öregember gyanakodva nézte őket. Elayne döbbenten pislogott, de habozás nélkül folytatta.

– Két okból jöttünk el hozzátok. Az első, és kevésbé fontos az, hogy megkérdezzük, hogyan szándékoztok az Újjászületett Sárkányt segíteni, akit ti a Jendai Próféciák szerint Coramoornak hívtok. A nagyobbik kérésünk pedig az lenne, hogy a hajó szélkeresője legyen a segítségünkre egy igen fontos ügyben. A nevét egyelőre – tette hozzá ártatlan mosollyal –, sajnos még nem tudom.

A karcsú nő, aki tudott fókuszálni, elvörösödött.

– Dorile din Eiran Hosszútoll vagyok, aes sedai. Talán segíthetek, ha a Fény is úgy akarja.

Malin din Toral is zavartnak tűnt.

– Üdvözli önöket a hajó, és a Fény ragyogjon kegyesen önökre, míg el nem hagyják a fedélzetét!

Nesta din Reas semmivel sem tűnt barátságosabbnak.

– Alkut csak a Coramoorral kötünk – mondta keményen, és kezével úgy intett, mint aki elvág valamit. – Te lány, te Nynaeve. Melyik hajón kaptátok meg az utazás adományát? Ki volt a szélkeresője?

– Nem emlékszem. – Nynaeve könnyed hangja némileg ellentmondott sziklakemény mosolyának. Úgy szorította a hajfonatát, hogy majdnem összeroppant a keze, de legalább a saidart nem ölelte magához újra. – És Nynaeve sedai vagyok. Nynaeve aes sedai, nem te lány.

Nesta din Reas az asztalra tenyerelt, és olyan keményen rájuk nézett, hogy Aviendhának Sorilea jutott az eszébe róla.

– Talán az vagy, talán nem, de akkor is tudni akarom, ki mondta el nektek azt, amit egy aes sedai-nak sem volna szabad tudnia. Sokat kell még tanulnia a hallgatásról.

– Nesta, ha a vitorla elszakadt, akkor elszakadt – mondta hirtelen az öregember. A hangja sokkal mélyebb volt, mint ahogy csontos, könnyű teste láttán Aviendha gondolta volna. Először testőrnek hitte, de mégis egyenrangúként szólt a nőhöz. – Talán jobban tennénk, ha megkérdeznénk, mit akarnak tőlünk az aes sedai-ok most, mikor a Coramoor eljött közénk, a tengert végtelen vihar korbácsolja, és a Próféciák végzete szeli az óceán habjait. Már persze ha valóban aes sedai-ok...

Felvont szemöldökkel a szélkeresőre nézett. Az halkan, tiszteletteljes hangon válaszolt.

– Hárman tudnak fókuszálni, a két nővér és ő. – Aviendhára mutatott. – Soha nem láttam még hozzájuk hasonlóan erős asszonyokat. Aes sedai-oknak kell lenniük. Ki más merné az ujjára húzni a kígyós gyűrűt?

Nesta din Reas csendre intette, és ugyanolyan keményen végigmérte az öreget, mint az előbb Nynaeve-et.

– Az aes sedai-ok sosem kérnek segítséget, Baroc – morogta dühösen. – Az aes sedai-ok sosem kérnek.

A férfi gyengéden mosolyogva nézett a szemébe, és a nő egy pillanat múlva mély sóhajjal fordult el tőle, mint akit legyőztek. Mire Elayne-hez fordult, már megint élesen villogott a tekintete.

– Mit akar tőlünk – habozva mondta ki –, Andor leányörököse? – Mintha még ebben is kételkedett volna.

Nynaeve kihúzta magát. Látszott rajta, hogy mindjárt leteremti ezt a pofátlan nőszemélyt. Aviendha már nem egyszer látta, amint ordítva nekiesik az aes sedai-oknak a Tarasin Palotában, mert azok nem fogadták el, hogy ő és Elayne is teljes jogú nővérek. Ha ezt valaki olyan tagadja, aki nem aes sedai, annak talán a vérét is veszi... Nynaeve kihúzta magát, és szóra nyitotta a száját... Elayne pedig gyengéden a karjára tette a kezét, súgott neki pár szót, amit még Aviendha sem hallott, és Nynaeve csendben maradt. Még mindig vérvörös volt az arca, és úgy tűnt, szép lassan tövestül fogja kihúzni a tulajdon haját, de csendben maradt. Elayne alighanem egy vízháborúnak is véget tudna vetni.

Természetesen Elayne sem örült annak, hogy nem csak az aes sedai rangját vonják ilyen nyíltan kétségbe, de még azt is, hogy ő lenne Andor leányörököse. A legtöbben még mindig teljesen nyugodtnak hitték volna, de Aviendha sokkal jobban ismerte már. Az enyhén megemelt áll vad indulatokról árulkodott, a szeme olyan tágra nyílt, amennyire csak nyílhatott. Elayne még Nynaeve-nél is sokkal dühösebb volt. És Birgitte is szinte lábujjhegyen állt haragjában, az arca mint a kő, a tekintete lángolt. Ritkán tükrözte ilyen híven Elayne érzéseit. Csak akkor, ha a lányt erős indulat kerítette a hatalmába. Aviendha a kés markolatára csúsztatta az ujjait, és felkészült arra, hogy bármelyik pillanatban magához ölelje a saidart. A szélkeresőt kell először megölnie. A nő elég erős volt az Egyetlen Hatalomban, és komoly veszélyt jelenthet rájuk nézve. Csak találnak helyette valaki mást, hisz épp elég hajó horgonyoz itt az öbölben.

– Egy ter'angrealt keresünk. – Ha nem lett volna olyan jeges a hangja, bárki könnyedén elhihette volna, hogy Elayne nyugodt és jókedvű. Nesta din Reasre nézett, de a szavait nem csak hozzá intézte, de mintha elsősorban a szélkereső figyelmét akarta volna felkelteni. – Úgy hisszük, ha rálelünk, meg tudjuk változtatni az időjárást. A Tengeri Népnek is legalább annyi gondot okozhat ez a természetellenes nyár, mint nekünk a szárazföldön. Baroc végtelen viharról beszélt. Ti is ugyanúgy érzitek a Sötét Úr érintését, a Viharok Atyjának az érintését a tengeren, mint mi a földön. Ezzel a ter'angreallal vissza tudjuk állítani az időjárást, de egyedül nem leszünk rá képesek. Több nőnek kell majd együtt fókuszálnia, talán a teljes tizenhármas körre szükségünk lesz. Úgy vélem, szélkeresőknek is kéne köztük lenniük, hiszen senki más nem ismeri úgy az időjárást, mint ők. Egyetlen élő aes sedai se tud annyit a szelekről. Ebben kérjük a segítségeteket.

Síri csend fogadta a szavait. Dorile din Eiran félénken kérdezte meg.

– Mi ez a ter'angreal, aes sedai? Hogy hívják? Hogy néz ki?

– Nem tudom, mi a neve – válaszolta Elayne. – Egy vaskos kristálytálról van szó. Nem túl mély, de vagy két láb széles. Felhők vannak belevésve. Ha belefókuszál az ember...

– A Viharok Tálja! – szakította félbe izgatottan a szélkereső, és önkéntelenül is Elayne felé lépett. – Náluk van a Viharok Tálja!

– Valóban nálatok van? – kérdezte a hullámúrnő mohón, és ő is közelebb lépett Elayne-hez.

– Nem, csak keressük – mondta Elayne –, de tudjuk, hogy itt van Ebou Darban. Ha ez ugyanaz...

– Csak az lehet! – kiáltott fel Malin din Toral. – A leírásotok alapján nem lehet más!

– A Viharok Tálja – suttogta Dorile din Eiran. – Ha csak belegondolok, hogy kétezer év után épp most lelünk rá... Csak a Coramoor lehetett. Neki kellett lennie...

Nesta din Reas élesen tapsolt egyet.

– Egy hullámúrnőt és a szélkeresőjét látom, vagy két kislányt az első hajógyűlésen?

Malin din Toral dühösen elpirult, de büszkén, kurtán meghajtotta a fejét. Dorile din Eiran arca kétszer olyan vörös volt. Meghajolt, az ujját könnyedén a homlokára, az ajkára és a szívére helyezte.

A Hajók Úrnője dühösen végigmérte őket, aztán folytatta.

– Baroc, hívd össze a kikötőben horgonyzó hajók hullámúrnőit és az Első Tizenkettőt is. A szélkeresőikkel együtt. És tudasd velük, hogy ha nem sietnek, a lábujjaiknál fogva akasztatom föl őket a legmagasabb árbocra! – Mikor a férfi felkelt, még hozzátette: – És küldess le teát! Alighanem megszomjazunk, mire az alkudozás végére érünk.

Az öreg bólintott. Az, hogy esetleg a lábujjainál fogva felakasztathatja az összes hullámúrnőt, láthatóan nem izgatta jobban, mint hogy teát kell küldetnie a kabinba. A tekintetét le nem vette Aviendháról és a többiekről, miközben kiment a szobából. Mikor közelről meglátta a szemét, Aviendha hirtelen megváltoztatta a véleményét. Alighanem végzetes hiba lett volna elsőnek a szélkeresővel végezni.

Valaki már várhatott hasonló parancsra, mert Baroc alig pár perce távozott, mikor egy karcsú, jóképű fiatal fiú lépett be. Egy-egy vékonyka gyűrűt viselt csak a fülében. A kezében egy fatálcát egyensúlyozott. Arany fülű, szögletes, kék mázas teáskanna volt rajta és jókora, vaskos, kék agyagcsészék. Nesta din Reas egy intéssel kiküldte.

– Így is épp eleget fog locsogni, nem kell, hogy még halljon is valamit, amit nem neki szántunk – tette hozzá magyarázólag, és intett Birgittének, hogy töltsön. Az őrző, Aviendha – és saját maga – legnagyobb megdöbbenésére, szó nélkül engedelmeskedett.

A Hajók Úrnője az asztal egyik végére ültette Nynaeve-et és Elayne-t, láthatóan alig várta már, hogy elkezdhesse az alkudozást. Aviendha visszautasította a számára felkínált széket – már csak azért is, mert a hosszú asztal másik végén volt –, de Birgitte szó nélkül leült. Kihúzta a szék karfáját, majd visszaegyengette, mikor már kényelmesen elhelyezkedett. A hullámúrnő és a szélkereső sem vehettek részt az alkuban, már ha alkunak lehetett nevezni Nesta din Reas, Nynaeve és Elayne beszélgetését. Túl halkan beszéltek ahhoz, hogy bármit is hallani lehessen, de az Atha'an Miere nő minden egyes szavánál feléjük bökött az ujjával, mintha valamiféle apró kis lándzsa lenne. Elayne olyan magasra emelte az állát, hogy majd' kitört a nyaka, és bár Nynaeve kivételesen uralkodott az arcvonásain. Úgy fogta a hajfonatát, mintha fel akarna mászni rá.

– Ha a Fény kegyes hozzám, mindkettőtöket kikérdezhetlek – mondta Malin din Toral Aviendhára és Birgittére nézve. – De azt hiszem, először a te történetedet szeretném hallani.

Birgitte riadtan nézett vissza. A hullámúrnő leült vele szemben az asztalhoz.

– Ez annyit tesz, hogy én pedig veled beszélhetek, ha a Fény is úgy akarja – mondta Dorile din Eiran nagy vidáman Aviendhának. – Sokat olvastam az aielekről. Ha nem sértelek meg, ugye elmeséled, hogy ha egy aiel nőnek minden nap meg kell ölnie egy férfit, hogy maradhat fenn a nemzetségetek?

Aviendha majd' kiesett a szemén. Hogy hihet el valaki ilyen ostobaságot?

– Mikor éltél köztünk? – kérdezte Malin din Torai a teáját kortyolgatva Birgittétől. Az őrző egyre hátrébb húzódott a széken, míg szinte már felkúszott a háttámlára.

Az asztal túlsó végén Nesta din Reas hirtelen felcsattant.

– Ti jöttetek hozzám, nem én tihozzátok! Ez az alku alapja, akár aes sedai-ok vagytok, akár nem.

Baroc lépett a szobába, majd megállt Birgitte és Aviendha mellett.

– Úgy tűnik, az evezőseitek azonnal visszafordultak, amint bejöttetek a kabinba. Aggodalomra azonban semmi ok. A Szélfutón van elég csónak, vissza tudunk vinni titeket a partra.

Végigsétált a szobán, leült Elayne és Nynaeve mellé, és rögtön belevetette magát az alkudozásba. A két lány mindig arra figyelt, aki épp beszélt hozzájuk, közben a másik észrevétlenül megfigyelhette őket. Elvesztették ezt az előnyüket is, pedig most mindenre szükségük lett volna.

– Még szép, hogy mi határozzuk meg az árat – mondta hitetlenkedve, mintha elképzelhetetlennek tartaná, hogy másképp is lehetne. A Hajók Úrnője úgy méregette Nynaeve-et és Elayne-t, mint két kecskét, amit vacsorára vett. Baroc szinte atyaian mosolygott. – Aki kér, annak sokat kell fizetnie.

– Pedig köztünk kellett élned, ha tudod az ősi esküket is – erősködött Malin din Toral.

– Jól vagy, Aviendha? – kérdezte Dorile din Eiran. – A szárazföldieket néha még itt is zavarja a hajó ringatózása... Igen? És nem találod sértőnek a kérdéseimet? Akkor mondd meg, az aiel nők tényleg lekötözik a férfiakat, mielőtt... szóval, mikor... – elvörösödött, és zavartan mosolyogva elhallgatott egy percre. – Az aiel nők mind ilyen erősek az Egyetlen Hatalomban?

Aviendha elsápadt. Nem a szélkereső értelmetlen kérdései zavarták, nem is az, hogy Birgitte láthatóan a legszívesebben elszaladt volna, épp csak nem tudta felfeszegetni a széke karfáját. Még csak nem is az, hogy Elayne és Nynaeve láthatóan most ébredtek csak rá, hogy milyen tapasztalatlan és ártatlan kislányok ők ehhez a két dörzsölt kalmárhoz képest, és hogy bizony, nehéz lesz kedvező feltételeket kicsikarniuk. Őt fogják okolni az egészért, és minden okuk meg lesz rá. Ő javasolta, hogy ha már úgysem vihetik vissza a ter'angrealt Egwene al'Vere-hez, amíg el nem rendezi Nicola és Areina dolgát, akkor miért ne beszéljenek a Tengeri Nép asszonyaival? Úgyis olyan sokat meséltek róluk. Őt fogják okolni, és szembenéz a tohhal, de hirtelen eszébe jutottak a fedélzeten heverő csónakok, melyeket felfordítva, egymás tetejére pakoltak a tengerészek. Egyiknek sem volt zárt kis kabinja. Őt fogják okolni, de bármivel tartozik is nekik, azt ezerszeresen visszafizeti szégyenben, mire egy olyan nyílt csónakban átviszik hét-nyolc mérföldnyi nyílt vízen.

– Van valahol egy vödör? – kérdezte a szélkeresőt elhalóan.

Tizennegyedik fejezet

Fehér tollbokréta

Első ránézésre az Ezüst Gyűrű nem volt valami találó név, de Ebou Darban imádták a túlzó neveket, és láthatóan minél kevésbé illett valamihez a fellengzős dicséret, annál jobban szerették kitüntetni vele. A város legmocskosabb kocsmája – Mat szerint alighanem egyben a világ legmocskosabb kocsmája is –, melyben vágni lehetett a romlott halbűzt, például a Királynő Ragyogó Dicsfénye nevet viselte, míg a Mennyek Arany Koronája egy sötét kis lukat takart a folyó túlpartján elterülő veszélyes Rahadban, és épp csak egy élénk kék ajtó különböztette meg a többi romos háztól, ráadásul a döngölt földpadlón jól látszott a régi verekedések áldozatainak vére. Az Ezüst Gyűrű lóversenypálya volt.

Levette a kalapját, majd széles karimájával legyezgette magát. Még a nyakában hordott fekete selyemkendőt is meglazította, pedig nagyon nem szerette, ha valaki meglátta a nyakán éktelenkedő sebhelyet. Bár még csak reggel volt, a hőség már elviselhetetlennek tűnt, de ennek ellenére óriási tömeg tolongott a pálya mellett húzódó két hosszúkás földhalmon. Jól lehetett látni, ahogy a lovak körbe-körbe futnak. Az emberek zsibongása szinte még a fejük fölött köröző sirályok rikácsolását is elnyomta. A lóverseny ingyenes volt, megnézhette bárki. Mat fehér zekés sópárlókat látott, cserzett arcú tanyasi gazdákat, akik a Sárkánykövetőinek seregei elől menekültek a tengerpartra. Mellettük lerongyolódott taraboniak álltak, a bajszukra átlátszó fátylacska libbent. Függőleges csíkos zekében a takácsok, vízszintes csíkos ruhában a nyomdászok vártak kis csoportban. A kelmefestőket könyékig festékes kezükről ismerte fel. Volt ott pár komor, fekete ruhás amadiciai parasztember is, a kabátjuk nyakig begombolva. Úgy tűnt, halálra izzadnak, de egy gombnyit sem nyitottak ki. Mellettük murandyaiak sürgölődtek hosszú, élénk színű kötényben, amely azonban olyan keskeny volt, hogy aligha lehetett gyakorlati haszna, nyilván csak díszként szolgált. Pár rézbőrű domani is feltűnt. A férfiakon csak rövid kabátka volt, már ha egyáltalán vettek valamit az ingük fölé, a nők könnyű gyapjú és gyolcsruhája úgy tapadt a bőrükre, mintha vékony selyem volna. Voltak ott segédek, kikötői rakodómunkások és cserzővargák. Az utóbbiaknak volt elég helyük, hiszen mindenki arrébb húzódott tőlük, hogy ne kelljen őket szagolniuk. Mocskos kis utcakölykök figyeltek mindenütt, elloptak bármit, amire csak rá tudták tenni a kezüket. A köznépnél azonban nem volt sok pénz.

Mindannyian az oszlopok között kifeszített vastag kenderkötelek fölött álltak. A kötelek alatti rész a pénzesek, a gazdagok számára volt fenntartva. A nemesek, a jól öltözöttek, a tehetősek álltak itt. Hajlongó inasok töltöttek az uraságoknak még egy kis hideg puncsot az ezüstserlegekbe, buzgó szobalányok legyezgették tollas legyezőkkel úrnőiket, még egy szerencsétlen udvari bolond is itt tántorgott a tömeg közepén. Az arca feketére és fehérre volt mázolva, fekete-fehér ruháján és sapkáján számtalan rézcsörgő csilingelt. Büszke, hanyag tartású férfiak járkáltak fel-alá magas bársonykalapban, az oldalukon rövid kard fityegett hetykén, hajuk dús fürtökben omlott a vállukon átvetett selyemköpenyre, amelyet vékony ezüst és aranylánc fogott össze a nyakukban. Az asszonyok némelyikének rövidebb volt a haja, mint a férfiaknak, másoknak pedig jóval hosszabb, és legalább annyi különböző frizurát látott itt Mat, mint ahány nőt. Széles karimájú kalapokat hordtak nagy tollbokrétákkal és néha finom fátyollal próbálták elrejteni arcvonásaikat. Mindegyikük ruhája olyan mélyen ki volt vágva, hogy jócskán kilátszott a mellük – ez az itteniekre és az idegenekre egyaránt igaz volt. A nemesek rikító, színes napernyőkkel járkáltak, csak úgy csillogott rajtuk a számtalan nyakék és gyűrű, fülbevaló, karkötő és dísztű. Volt ott elefántcsont, arany, drágakő és ezüst. Úgy fennhordták az orrukat, hogy csoda, hogy nem estek hasra. Jól táplált kereskedők és uzsorások is voltak a tömegben, az ő ruhájukon épp csak leheletnyi csipke látszott, és egy fülbevaló vagy egy kövér drágakővel kirakott kis bross díszítette a kabátjukat. Alázatosan meghajoltak a nemesek előtt, akik alighanem rengeteg pénzzel tartoztak nekik. Az Ezüst Gyűrűn egész vagyonok cseréltek gazdát, és nem csak a fogadások alatt. Sokak szerint az életet és a becsületet ugyanúgy meg lehetett venni a kötéllel elkerített lelátókon.

Mat visszatette a kalapját a fejére, és magasba emelte a kezét. Az egyik fogadóasszony rögtön elindult felé. Csontos, nagy orrú nőszemély volt, mikor odaért mellé, széttárta a kezét, meghajolt, és a rituális szöveget mormolta.

– Ahogy az úr fogadni kíván, úgy írom fel pontosan. – Az ebou dari tájszólás egész puha volt, annak dacára, hogy a legtöbb szó végét elharapták. – A könyv nyitva áll.

A ruhája vörös mellrészére hímzett nyitott könyv éppolyan ősi volt, mint az elhangzott szavak. Egykor valóban leírták egy kis könyvecskébe a fogadásokat, de Mat nem hitte, hogy ezt rajta kívül bárki tudná a tömegben. Sok mindenre emlékezett, amit ő maga nem láthatott. Sok mindenre, ami már évezredek óta elmúlt.

A következő verseny – a mai reggel ötödik versenye – esélyeit egy palatáblára írták fel, amit egy savanyú arcú férfi emelt a magasba a vörös mellényes asszony feje fölé. Mat sietve átfutotta őket, és elégedetten bólintott. Szellő csak harmadiknak volt beírva, pedig már sokszor győzött itt. A társához fordult.

– Mindet tedd Szellőre, Nalesean!

A teari habozott, olajozott kecskeszakállát babrálta. Izzadság gyöngyözött az arcán, mégsem gombolta ki vastag, puffos ujjú kék csíkos kabátját. Kis négyszögletes kék bársonysapkácskája sem védte a fejét a naptól.

– Mindet, Mat? – Halkan beszélt, nem akarta, hogy az asszony meghallja. Az esélyek mindig változtak, egészen addig, amíg meg nem kötötted a fogadást. – A Fény égessen meg, az a kis tarka ritka gyorsnak tűnik, és az a halvány aranyderes a fehér sörénnyel is igen formás ló.

Ma ez a kettő volt a favorit, bár még csak most versenyeztek először Ebou Darban.

Mat rá sem pillantott a következő versenyben résztvevő tíz lóra, amiket épp most vezettek a pályára. Alaposan megnézte már őket, miközben Olvert felrakta Szellő hátára.

– Mindet. Valamelyik idióta befonta a tarka farkát. Az a ló félőrült a legyektől. Az aranyderes lehet, hogy mutatós darab, de rossz szögben áll a bokája. Elhiszem, hogy megnyert már pár tanyasi versenyt, de ma utolsónak fog befutni.

A lovakról legalább valóban ő, Mat Cauthon tudott ilyen sokat. Az apja tanította, és Abel Cauthon a Folyóköz legelismertebb lószakértője volt.

– Szerintem több, mint csak mutatós – morogta Nalesean, de nem vitatkozott tovább.

A fogadóasszony döbbenten nézte, ahogy Nalesean egyik dagadozó erszényt a másik után rángatja elő mély zsebéből. Egyszer mintha tiltakozni akart volna, de a Fogadók Hírneves és Mélyen Tisztelt Céhe mindig is büszke volt rá, hogy náluk bármire lehet fogadni, bármilyen összegben. Még hajósokkal és kereskedőkkel is gyakran kötöttek fogadásokat, hogy vajon egyik vagy másik hajó elsüllyed-e, vagy hogy mennyit fog változni a búza ára. Persze nem a fogadóasszonyok és fogadóemberek maguk kötötték a fogadást, hanem a céh. Mat aranyai most szép lassan az egyik vaspántos ládába vándoroltak, amelyet zord arcú fegyveresek cipeltek az asszony után. A karjuk vastagabb volt, mint Mat combja, és a bőrzekék csak még vaskosabbnak mutatták. A tekintetük kemény volt, és mindegyikük jókora alabárdot cipelt. A fogadóasszony egy másik embere úrnője kezébe nyomta az aprólékosan kidolgozott kék hallal díszített fehér lapot – a céh minden tagjának meg volt a tulajdon jele –, és felírta a ló nevét, és a verseny jelét. Egy csinos lány adta a kezébe az ehhez szükséges ecsetet egy finom faragású lakkdobozból. A lány vékony volt, hatalmas fekete szemekkel, és szélesen Matre mosolygott. A kemény vonású fogadóasszonynak nem volt ilyen jó kedve. Meghajolt, mintegy mellesleg lekevert egy pofont a lánykának, és a palatábláját hordozó férfival sutyorogva arrébb ment. A fickó sietve letörölte az eddigi esélyeket. Mikor újra felemelte a táblát, már Szellő volt a legesélyesebb. A lány morcosan dörzsölgette fájó állát, és úgy nézett vissza Matre, mintha az egész a fiú hibája volna.

– Remélem, most sem hagy cserben a szerencséd – mondta Nalesean, és óvatosan fogta a fehér lapot, míg csak meg nem száradt rajta a tinta. A fogadócéh hajlamos volt nem fizetni, ha a tinta elkenődött, és itt, Ebou Darban még az átlagosnál is rosszabb természetűek voltak az emberek. – Tudom, hogy ritkán vesztesz csak, de láttam már olyat is. Van egy lány, akit szívesen elvinnék ma este táncolni. Csak egy varrónő... – Nalesean igazi nagyúr volt, bár ahhoz képest egész rendes fickó, de nem tudta túltenni magát ezeken a dolgokon – ...de elég csinos ahhoz, hogy bármelyik férfi beleszeressen. Szereti az apró kis csecsebecséket. Az arany csecsebecséket. A tűzijátékot is szereti, és ha jól tudom, az illuminátorok terveztek ma estére valamit. Azt hiszem, ez téged is érdekelne. A lényeg az, hogy a tűzijátékokat szereti, de az arany csecsebecséért odavan. Azt hiszem, nem fog rám mosolyogni, ha nem viszek neki valamit, ami felvidítaná, Mat.

– Rád fog mosolyogni – vetette oda Mat, bár egyáltalán nem figyelt Naleseanra. A lovak még mindig fel-alá járkáltak a startvonal előtt. Olver büszkén ülte meg Szellőt, széles mosolya majdnem kettészelte csúnyácska, csupafül, szeplős arcát. Ebou Darban fiúk hajtották a lovakat, pár mérfölddel északabbra, a falvakban lányok. Olver volt a hajtók közül a legkisebb, a legkönnyebb, bár a hosszú lábú szürke heréltnek nem volt szüksége erre a kis előnyre. – Annyit fog nevetni, hogy a végén fel sem tud majd állni.

Nalesean összeráncolta a szemöldökét, de Mat nem törődött vele. Tudnia kéne, hogy Matnek sosem kellett az arany miatt aggódnia. Lehet, hogy nem nyert mindig, de majdnem mindig nyert. És most különben sem lesz semmi köze a szerencsének ahhoz, hogy Szellő nyer-e vagy sem. Ebben biztos volt.

Az arany miatt nem kellett aggódnia, de Olver más tészta volt. Egy szabály sem írta elő, hogy a fiúk csak a lovaikat nógathatják az ostoraikkal, és egymást nem üthetik meg. Eddig Szellő mindig elég hamar az élre tört, és meg is őrizte az előnyét, de ha Olvert a legkisebb sérülés érné, Mat élete végéig arról hallgathatna. Csak szemrehányásokat kapna. A fogadó tulajdonosától, Anan asszonytól éppúgy, mint Elayne-től, Nynaeve-től, Aviendhától vagy Birgittétől. A Lándzsa egykori Hajadonjáról és arról a furcsa nőszemélyről, akit Elayne őrzőjének választott, nem hitte volna, hogy vannak egyáltalán anyai érzelmeik, de már ők is megpróbálták kilopni Olvert a Vándorló Nőből, és a Tarasin Palotába költöztetni, hogy ne ronthassa el azzal, hogy rossz példát mutat neki. Olvernek semmi keresnivalója nem lett volna egy olyan helyen, ahol csak úgy hemzsegnek az aes sedai-ok – ami azt illeti, senkinek sem lett volna semmi keresnivalója egy ilyen helyen –, de ha csak egy karcolás van a fiún, akkor Setalle Anan ahelyett, hogy keményen a szemébe mondja Aviendhának és Birgittének, hogy semmi közük sincs a fiúhoz és nem vihetik el, maga csomagolja össze a kölyök holmiját, és kézen fogva viszi át a palotába. Olver sírva aludna el minden éjjel, ha nem versenyezhetne, de ezt egy nő sosem értette volna meg. Mat már vagy ezredszerre átkozta el azt a napot, mikor Nalesean először hozta ki Olvert és Szellőt nagy titokban egy versenyre. Persze, találniuk kellett valamit, amivel elüthetik a várakozás unalmas óráit, de találhattak volna valami kevésbé veszélyeset is. Egy tisztességes családanya még annak is jobban örülne, ha zsebtolvajnak állna a fia, mint ha lóversenyekre megy.

– Itt a fürkész – mondta Nalesean, és a zsebébe csúsztatta a fogadást igazoló lapot. Majdnem fintorgott. – Eddig sok hasznát láttuk. Szerintem jobban jártunk volna, ha ötven jó lovast hozunk helyette.

Juilin határozottan tört át a tömegen. A sötét, komor arcú férfi legalább olyan hosszú bambuszrudat használt sétapálcául, mint amekkora ő maga volt. Lapos tetejű, kúp alakú, vörös taraboni kalapjában és egyszerű, viseltes kabátjában, amely derékban szűk volt, aztán egyre bővülve a csizmája száráig omlott, láthatóan nem volt sem gazdag, sem nemes. Normális körülmények között nem is engedték volna a kötelek alá, ahol a tehetősek nézték a versenyeket, de Juilin elgondolkozva bámulta a lovakat, és az ujjai között egy kövér aranykoronát pörgetett. A fogadócéh emberei gyanakodva nézték, de az aranypénz átengedte a tömegen.

– Találtatok valamit? – kérdezte Mat rosszkedvűen, de azért megbillentette a kalapját a fürkész felé. – Nem, hagyd csak! Megint megszöktek a palotából. Most sem látta senki, mikor elmentek. Senkinek sincs halvány lila fogalma sem, hova a fenébe mehettek.

Juilin nagy gondosan zsebre rakta az aranyat. Nem fogadott sosem, minden rézgarast félretett, amit csak keresett.

– Mind a négyen egy elfüggönyözött kocsiba szálltak, és a palotából a kikötőbe hajtottak. Ott csónakot béreltek. Thom is kibérelt egy csónakot, hogy követhesse őket és megfigyelhesse, hova mentek. Most kivételesen nem valami sötét és kellemetlen helyre készültek, legalábbis a ruhájuk alapján erre következtetek. Bár persze a nemesek még a csatornákba is selyemruhában mennének. – Naleseanra vigyorgott. A férfi keresztbe font karral úgy tett, mintha csak a lovakra figyelne. Juilin vigyorában semmi kedves nem volt. Mindketten teariek voltak, de az egyik nagyúr, a másik közember, és ez arrafelé nagy különbség volt. Ki nem állhatták egymást.

– Nők!

A kijelentésre jó néhány díszesen öltözött példány fordult kérdő tekintettel Mat felé színes napernyőik alatt. Visszameredt rájuk, bár kettejük elég csinos volt. A nők csivitelve és nevetve összedugták a fejüket, mintha Mat valami nagyon mulatságosat tett volna. A nők ilyenek voltak. Orrvérzésig csinálták ugyanazt, és mikor az ember már azt hitte, hogy ez így megy náluk, hirtelen valami egészen másba kezdtek, csak hogy összezavarják szerencsétlen fejét. De megígérte Randnek, hogy Elayne-t biztonságban Caemlynbe viszi, és Nynaeve-et meg Egwene-t sem szándékozott hátrahagyni. Azt pedig Egwene-nek ígérte meg, hogy gondoskodik a másik két nő biztonságáról itt, Ebou Darban, és persze Aviendháról is. Ez volt az ára annak, hogy Caemlynbe vihesse Elayne-t. Nem mintha elmagyarázták volna neki, hogy mi a fészkes fenének jöttek a városba, ó, dehogy. Nem mintha egyáltalán szóba álltak volna vele, mióta megérkeztek ebbe az átkozott városba!

– Akkor is biztonságban odaviszem őket – morogta félhangosan –, ha ládába kell őket zárnom, és málhás szekéren kell mind a hármukat Caemlynbe küldenem!

Talán ő volt az egész világon az egyetlen ember, aki teljes nyugalommal mondhatta ezt három aes sedai-ról anélkül, hogy aggodalmaskodva hátra kellett volna pislognia. Talán még Rand és azok a szerencsétlenek sem lehettek ilyen magabiztosak, akiket Caemlynbe gyűjtött. Megérintette az inge alatt lapuló rókafejes medált, hogy biztosan érezze, még a helyén van, bár persze még fürdés közben sem vette le. Voltak hibái, de az ember sosem felejtette el, mire képes.

– Tarabon borzalmas lehet most egy olyan asszony számára, aki nem tanult meg vigyázni magára – motyogta Juilin. Három szakadt kabátos elfátyolozott férfit figyelt, amint buggyos, egykor fehér nadrágban botladozva futnak fel pár fogadócéhes őr elől a földhányáson. Egy szabály sem kötötte ki, hogy a szegények nem jöhetnek le a kötelek alá, de a fogadócéh őrei más véleményen voltak. A két csinos fehérszemély, aki az előbb Matre kacsintott, most láthatóan arra kötött fogadásokat, hogy vajon a három taraboninak sikerül-e elfutnia az őrök elől.

– Itt is épp elég olyan nő van, akinek annyi esze sincs, hogy fedél alá húzódjon a legnagyobb viharban – válaszolta Mat. – Menj vissza a kikötőbe és várd meg Thomot! Mondd meg neki, hogy szükségem van rá, és amint csak tud, keressen meg! Tudni akarom, hogy mi a fenét csinálnak azok az átkozott, ostoba nőszemélyek.

Juilin pillantása alapján Mat sem volt sokkal okosabb azoknál az átkozott nőszemélyeknél. Már mióta megérkeztek a városba – és az majd' egy hónapja volt –, azóta próbáltak rájönni, mit akar a négy asszony. Még egyszer visszanézett a menekülő taraboniakra, és újra eltűnt a tömegben. Az ujjai között megint ott pörgött a vaskos aranyérme, nehogy neki is futnia kelljen az őrök elől.

Mat gondterhelten ráncolta össze a homlokát, és a versenypályára nézett. Alig ötven lépés választotta el a túloldalon ácsorgóktól, egészen tisztán látta az arcokat. Egy göcsörtös, fehér hajú öregember, horgas karvalyorral. Egy éles vonású fiatal nő, akinek mintha egyetlen hatalmas tollbokréta lenne a feje. Egy magas, vézna fickó: épp úgy néz ki, mint egy zöld selyembe és aranyhímzésbe göngyölt gólya. Egy formásan gömbölyded, puha ajkú leányzó, aki felül szinte kifolyt vékonyka ruhájából. Minél hosszabb ideje tartott a hőség, annál kevesebbet fedő és lengébb ruhákat viseltek az ebou dari asszonyok, de Matet kivételesen nem hozta izgalomba a látvány. Azt a négy nőt, aki miatt most fájt a feje, már vagy egy hónapja nem látta rendesen.

Birgittének persze aligha volt szüksége arra, hogy bárki is megvédje. Mat szerint igencsak nagy bajba keverte magát az a szerencsétlen ostoba, aki épp a szőke Kürtvadásszal kezdett ki. És Aviendha... Nos, rá nem azért kellett vigyázni, mert olyan gyámoltalan volt, hanem hogy ne késeljen meg mindenkit, aki görbén néz rá. Bár Mat felől azt ölt meg az a nőszemély, akit akart. Az egyetlen kivétel ez alól Elayne volt. Az az átkozott leányörökös mindenkivel olyan gőgösen bánt, mintha máris a trónon ülne, de Rand körül láthatóan elfeledkezett a rangjáról, és úgy nézett rá, mint egy buta kis csitri. És Aviendha is. Hiába viselkedett úgy, mint aki le akar döfni minden egyes férfit, aki véletlenül ránézett, Rand láttán elolvadt. A barátja általában tudta, hogyan kell a nőkkel viselkedni, de ezúttal nagy hibát követett el. Nem lett volna szabad összeengednie ezt a két nőt. Mat tapasztalatai szerint az ilyesmi mindig bajhoz vezetett, és nem értette, eddig még miért nem történt semmi.

Valamiért újra az éles arcvonású nőre kellett néznie. Csinos volt, bár volt valami kellemetlen ragadozószerűség az arcában. Nynaeve-vel lehetett egyidős. Ilyen messziről persze ezt nehéz lehetett volna pontosan megállapítani, de Matnek majdnem olyan jó szeme volt a nőkhöz, mint a lovakhoz. Bár persze egy nő könnyebben be tudta csapni még őt is, mint egy ló. Miért épp szalma jut róla az eszébe? Amennyi kevés kivillant a hajából a nevetségesen dús fehér tollbokréta alól, az alapján fekete lehetett. Édes mindegy.

Birgitte és Aviendha egész jól ellesznek az ő védelme nélkül is, és normális körülmények között abban sem kételkedne, hogy Nynaeve és Elayne is jól boldogulnak. Bármilyen eltévelyedettek, önhittek és kifejezetten zsarnokiak tudtak lenni néha. De az, hogy egyfolytában titokban tűntek el, nem erre utalt. Az eltévelyedettség volt a kulcsszó. Az a fajta nőszemély volt mind a kettő, akik először is lehordják az embert, mert bele mer avatkozni a dolgaikba, azután seprűvel zavarják el a háztól, később pedig azért szedik apró darabokra, mert nem volt épp mellettük, mikor szükség lett volna rá. Nem mintha beismernék, hogy szükségük volt rá, nem, még akkor sem, ha már megesett a baj. Ha segít nekik az ember, akkor beleavatkozik a dolgaikba, ha békén hagyja őket, akkor egy megbízhatatlan gazfickó.

A rókaarcú nő a pálya túloldaláról ismét a szeme elé került. Nem szalma, egy istálló. Ennek sem volt több értelme. Jó pár istállóban érezte már pompásan magát ilyen fiatal és kicsit idősebb lányok és asszonyok társaságában, de ennek a nőnek nagyon illedelmes szabású kék selyemruhája volt, dús fehér csipkegallérja az állát súrolta, és a ruhája ujja is csupa fehér csipke volt. Nemesasszony, és Mat sosem kezdett ki az előkelőségekkel. Gőgösek voltak, büszkék, és elvárták, hogy a férfiak minden intésükre ugorjanak. Mat Cauthont nem ilyen fából faragták. Meglepő módon a nő egy hatalmas, fehér toll-legyezővel legyezgette magát. Miért nem volt vele a szobalánya? Egy kés. Miért épp egy kés jut róla az eszébe? És... tűz? Vagy legalábbis valami emésztő forróság.

Megrázta a fejét, és a fontos dolgokra próbált csak összpontosítani. Mások emlékei. Rég volt csaták, udvarok és vidékek kavarogtak a fejében. Sok mindent elfelejtett a saját életéből, és sok mindenre emlékezett rég halott férfiak élményeiből. Egészen tisztán emlékezett arra, milyen volt elszökni a Folyóközből Moiraine-nel és Lannal, de szinte mindent elfelejtett, ami Baerlontól Caemlynig történt vele, és még utána is voltak üres foltok. És előtte is. Ha a tulajdon gyermekkorára nem emlékezett, miért kéne az eszébe jutnia minden nőnek, akivel dolga volt? Talán egy olyan asszonyra emlékezteti, aki már több ezer éve halott. A Fény tudja, milyen gyakran esett ez meg vele. Néha még Birgitte is olyan ismerősnek tűnt. Mindegy. Van már négy nő körülötte, akik miatt fájhat a feje. Velük kell törődnie, nem ezzel a rókaképű idegennel.

Nynaeve és a többiek úgy kerülték, mintha bolhás volna. Ötször járt már a palotában, és csak egyetlenegyszer álltak szóba vele. Akkor is csak annyit mondtak, hogy sajnos nincs arra idejük, hogy vele foglalkozzanak, majd elzavarták, mint egy koldusgyereket. Csak egy dolgot jelenthetett ez a nagy sumákolás. Attól tartanak, hogy beleavatkozna a dolgaikba. Márpedig csak akkor avatkozna bele a dolgaikba, ha valami veszélyesbe kezdenek. Nem voltak teljesen ostobák. Igaz, néha elég bolondul viselkedtek ugyan, de megvolt a magukhoz való eszük. Ha veszélyesnek hitték, amit tesznek, akkor az alighanem veszélyes is volt. A városban volt épp elég olyan hely, ahol elég volt az, ha az embert nem ismerték a környéken, vagy azt gyanították róla, hogy van pénze, és már meg is bicskázták. Az orvtámadás ellen pedig a fókuszálás sem védett még meg senkit. És ő meg tétlenül ücsörgött Naleseannal és egy jó tucattal a Banda legjobb emberei közül, Thomról és Juilinről nem is szólva, akiket mellesleg a palota szolgaszobáiban szállásoltak el. Tétlenül ücsörögtek, és lóversenyre jártak, hogy elüssék valahogy az időt. Azok az ostoba nők még nagy bajba kerülnek egyszer.

– Hacsak nem teszek ellene valamit – morogta.

– Micsoda? – kérdezte Nalesean. – Nézd csak! Most sorakoznak fel, Mat. A Fény égessen meg, remélem, hogy igazad volt, Mat. Az a tarka nem tűnik félőrültnek. Én inkább türelmetlennek mondanám.

A lovak ágaskodtak, a földet kapálták. Nagy nehezen a földbe leszúrt magas póznák közé vezették őket. A rudak tetején hosszú zászlók lobogtak, zöldek, kékek, pirosak, sárgák, csíkosak, ragyogó színűek mind. Ötszáz lépéssel odébb a döngölt vörös agyagpályán újabb, hasonló oszlopok álltak, azok tetején is színes zászlók. Mindegyik lovasnak azt a póznát kellett megkerülnie, amelyiken ugyanolyan színű zászló lobogott, mint amelyik póznának a tövéből itt indult. A fogadócéh emberei álltak a pálya mindkét végén: itt egy kövérkés asszony, ott egy dagadt férfi, fehér kendővel a kezükben. Ők indították a versenyt. Mindegyik fogadóemberre sor került. Egyikük sem köthetett fogadást olyan versenyre, amelyet ő maga indított.

– A Fény égessen meg – motyogta Nalesean idegesen.

– Ne görcsölj már így, a Fényre! Meg fogod még ma csiklandozni a varrónőd gömbölyű kis nyakát.

Mat utolsó szavait elfojtotta a hatalmas dübörgés. A kövér fogadóasszony lecsapta a fehér kendőt, és a lovak előrajzottak a póznák árnyékából. Nem a patadobogás volt ilyen hangos, hanem a tömeg robaja. Mindenki egyszerre elkezdett kiabálni, biztatták a lovakat. Szellő tíz lépés után már az élen volt, Olver a nyakára simult. A fehér sörényű aranyderes csak egy fejjel maradt el mögöttük. A tarka nem tudott elszakadni a bolytól, a tömegben már csak úgy záporoztak az ostorcsapások.

– Mondtam, hogy az aranyderes veszélyes lehet – nyögte Nalesean. – Nem kellett volna mindent feltennünk Szellőre.

Mat nem válaszolt. Volt még egy erszény aranya a zsebében, és pár érme másutt. Az erszényt magocskának hívta. Ameddig az megvolt, bármilyen kevés arany csilingelt is benne, könnyedén visszanyerhette a vagyonát pár kockajáték alatt. Akármi történik is itt ma reggel. A versenypálya felénél még mindig Szellő vezetett, az aranyderes szorosan követte, és jó lóhosszal megelőzte az utána vágtató állatot. A tarka csak ötödik volt. A forduló után jön a veszélyes rész: a szembelovagoló kölykök gyakran odavágtak az ostorral azoknak, akik már megfordultak és visszafelé jöttek.

Mat a lovakat figyelte, és a tekintete ismét végigsöpört a rókaképű fiatal nőn. Hirtelen megrándult. A tömeg őrjöngő sikolyai elhalványultak. A nő izgatottan rázta a legyezőjét, a lovakra mutogatott és ugrált dühében, de Mat most hirtelen halvány zöld selyemruhában látta és gazdagon hímzett szürke köpenyben, a haját habos csipkefejfedő takarta el, és kecsesen megemelte a szoknyáit, miközben keresztültipegett az istállón valahol Caemlyntől nem messze.

Rand nyöszörögve feküdt a szalmában, bár már nem volt olyan lázas, és végre nem kiabált olyan emberekkel, akik ott sem voltak. Mat gyanakodva méregette az asszonyt, ahogy az letérdelt Rand mellé. Talán valóban tud segíteni – azt mondta, tud –, de Mat már nem bízott úgy az emberekben, mint egykor. Mi a fenét kereshet egy ilyen finom úrhölgy egy koszos falusi istállóban? A köpenye alá rejtett tőr rubinköves markolatát simogatta, és azon gondolkozott, miért bízott meg valaha is az emberekben. Sosem érte meg. Sosem.

– Olyan gyenge, mint egy egynapos macskakölyök – mondta a nő, és a köpenye alá nyúlt –, azt hiszem...

Hirtelen egy kés villant a kezében, és Mat torka felé vágott vele. A fiú meghalt volna, ha nem számít a támadásra. Hanyatt vágta magát, elkapta a kezét, ellökte magától a kést, és a nő nyakához szorította az ívelt shadar logothi pengét. Az asszony megdermedt, óvatosan pislogott, megpróbálta megnézni a bőrének feszülő éles tőrt. A fiú csak nehezen állta meg, hogy ne metssze át a torkát. Különösen, mikor meglátta a nő kését, ami az istálló falába fúródott. A keskeny penge mellett lassan megfeketedett a fa, elszenesedett, és vékony, keserű illatú füst szállt fel. A fa bármelyik pillanatban lángra kaphatott volna.

Mat reszketve törölte meg a homlokát. Majdnem belehalt abba, hogy nála volt a Shadar Logoth-i tőr. Az rágta ezeket a különös lyukakat is az emlékezetébe, de hogy a fenébe felejthetett el egy nőt, aki meg akarta ölni? Árnybarát volt – ezt sikerült kiszedni belőle –, és megpróbálta megölni. Miután bezárták az egyik szobába, és a biztonság kedvéért egy vödör vízbe dobták a mérgezett tőrt, a víz majdnem felforrt. Egy árnybarát, aki Randre vadászott. És rá. Mennyi az esélye annak, hogy véletlenül itt legyen Ebou Darban, mikor ő is itt van, és épp ugyanazon a reggelen jöjjenek ki a lóversenypályára? Lehet, hogy csak azért van ez is, mert ta'veren – erre legalább olyan szívesen gondolt, mint arra az átkozott kürtre, Valere Kürtjére –, de nem szabad elfelejteni, hogy az a mocskos Kitaszított tudta a nevét. És hogy az istállóbeli eset óta is többször megpróbálta már eltenni Mat Cauthont láb alól.

Mikor Nalesean váratlanul elkezdte a vállát veregetni, megtántorodott.

– Nézd csak, Mat! A Fényre, a mennyei Fényre, nézd csak, mit csinál!

A lovak már elhagyták a túloldali póznákat, és visszafelé száguldottak. Szellő előrenyújtott nyakkal, lobogó sörénnyel és farokkal szinte repült az élen, Olver úgy tapadt a hátára, mintha a ló része lenne. Úgy lovagolt, mintha nyeregben született volna. Négy lóhosszal hátrébb a tarka vágtatott, a lovasa nem sajnálta tőle az ostort, de csak nem tudott közelebb férkőzni Szellőhöz. Könnyedén átszelték a célvonalat. A harmadik ló vagy három hosszal a tarka után ért be. A fehér sörényű aranyderes lett az utolsó. A vesztesek csalódott nyögését és mormogását elnyelte a győztesek kirobbanó üdvrivalgása. A vesztes lapocskák fehér virágesőként hullottak a pályára, a fogadócéh takarítói előözönlöttek, hogy még a következő verseny előtt feltakarítsák mindet.

– Meg kell találnunk azt a nőt, Mat. Szerintem megpróbál elszökni. Nem hinném, hogy szívesen kifizetne egy akkora összeget, mint amekkorával nekünk tartozik.

Azok alapján, amit Mat hallott, ez nem tűnt túl valószínűnek. A fogadócéh példás szigorral járt el, ha egy tagja először próbált meg meglépni a pénzzel. Aki pedig ezek után sem adta föl, azt megölték. De Nalesean nemes volt, és egy közemberekből álló céhből kinézte volna ezt is.

– Ott áll, egész tisztán látszik – intett Mat, és egy pillanatra sem vette le a tekintetét a rókaarcú árnybarátról. A nő dühösen nézte a kezében tartott kis fogadólapot, ledobta a földre, és felemelt szoknyával széttaposta. Láthatóan nem Szellőre fogadott. Fintorogva elindult kifelé, átverekedte magát a tömegen. Mat megdermedt. Még a végén elveszti szem elől.

– Gyűjtsd be a nyereményünket, Nalesean, és vidd vissza Olvert a fogadóba! Ha nem ér oda az olvasásórára, előbb csókolod meg a Sötét Úr húgát, mint hogy Anan asszony még egyszer elengedi egy lóversenyre.

– Hova mész?

– Láttam egy nőt, aki meg akart ölni – nézett vissza Mat.

– Legközelebb adj neki valami csecsebecsét! – kiáltotta utána Nalesean.

Nem volt nehéz követni a nőt, a hatalmas fehér tollbokréta mindenütt kirítt a tömegből. A földhányások egy hatalmas nyílt téren futottak össze. Színesre lakkozott kocsik és gyaloghintók tömkelege várt itt a kocsisok és a hordárok vigyázó tekintete alatt. Mat lova, Pipi is ott állt valahol. Az Istállószolgák ősi és Tiszteletteljes Céhének tagjai vigyáztak rá és a többi lóra. Ebou Darban szinte mindenre volt egy céh, és nagyon keményen megbüntették azokat, akik esetleg beleköptek volna a levesükbe. Mat megállt, de a nő továbbment, nem állt meg a nemesek és tehetősek számára fenntartott közlekedési eszközök egyikénél sem. Nocsak. Nincs szobalánya, de még csak gyaloghintóra sem telik? Senki nem gyalogolt volna ebben az őrületes melegben, aki megteheti, hogy vitesse magát. Talán rosszabb napok köszöntöttek őnagyságára?

Az Ezüst Gyűrű a magas, fehérre festett városfalak tövében feküdt, a várostól délre. A nő lassan tette meg a körülbelül száz lépésnyi távolságot, amely a versenypályát elválasztotta a Moldine Kaputól, és eltűnt a széles, hegyes kapuív alatt. Mat követte. A kapu vagy tíz hossznyi sötét alagút volt, de a fehér tollbokrétát a félhomályban is jól lehetett látni. A gyalogosok között ritka volt az ilyen jól öltözött asszonyság. Úgy tűnt, a nő pontosan tudja, hova megy. A fehér tollbokréta egy pillanatra sem állt meg. Lassan, minden sietség nélkül, de egyenletesen, biztosan tört előre.

Ebou Dar fehéren ragyogott a reggeli fényben. Fehér paloták álltak fehér oszlopokkal és kovácsoltvas erkélyekkel a fehérre meszelt kelmeboltok, halárudák és istállók mellett. A hatalmas fehér házak még zsaluk mögé rejtették ívelt ablakaikat, de mellettük a fehér falú fogadóban már nagy volt az élet. Itt-ott kisebb piacok nyíltak két ház között, élőállat, birka, csirke, borjú és lúd szaladgált szerteszét, a fejük fölött a hentesek által már szépen feldarabolt társaik lógtak. Minden fehér volt, kő vagy mész, csak néha törte meg az egyhangúságot egy-egy vörös, kék vagy arany csík a hagyma alakú kis kupolákon vagy az erkéllyel körbefuttatott csúcsos tornyokon. Mindenütt kis terecskék voltak, mindegyiken egy-egy óriási szobor állt vagy egy hatalmas szökőkút fröcskölte szét a langyos, poshadt vizet. És mindenütt tömeg volt, iszonyatos tömeg. Menekültek árasztották el a várost és persze épp elég kereskedő és kalmár is volt Ebou Darban. Minden baj hasznot hajtott valakinek. Amit Saldaea egykor Arad Domanba adott el, most Ebou Darba került a folyón, Amadicia pedig Tarabon helyett szintén ide küldte terményeit. Mindenki ügyeskedett – egy rézért vagy ezer aranyért, vagy épp csak hogy legyen ma is mit ennie. A levegőt nehezen megülő szagba erős illatszerek vegyültek, az izzadtság fojtó bűze és por. Ebou Dar csak úgy bűzlött az elkeseredettségtől.

Kisebb csatornák szelték át a várost, melyek mindegyike tele volt apró bárkákkal. Hidak íveltek át fölöttük. Némelyik olyan keskeny volt, hogy két ember is alig fért el egymás mellett rajta, mások viszont olyan szélesek, hogy még arra is volt hely, hogy üzleteket építsenek a két oldalán. Az egyik ilyen hídon a fehér tollbokréta hirtelen megállt. Mat is megtorpant, a tömeg majdnem elsodorta. A boltok inkább csak nyitott fafülkécskék voltak, nem tágas üzletek, vaskos fazsaluk lógtak rajtuk, amelyekkel le lehetett zárni őket éjszakára. Most a fülkécskék felett volt kitámasztva mind, hisz nappal cégtáblaként szolgáltak. A fehér tollbokréta egy arany mérleg és egy arany kalapács alatt állt meg. Ez volt az aranymívesek céhének a jele, bár feltehetően aki csak itt a hídon árult, az nem tartozhatott a céh legtehetősebb tagjai közé. A tömeg egy pillanatra eloszlott, és a nő hátrafordult. Mat gyorsan a jobbján lévő keskeny kis boltocskához lépett. Az üzlet hátsó falán gyűrűk lógtak, és jókora táblákon számtalan különféle mintával ellátott szépen vésett kövek.

– Nagyuramnak talán új pecsétgyűrű kéne? – kérdezte a pult mögött ácsorgó madárszerű kis fickó mély hajlongás és ideges kéztördelés közepette. Rettenetesen vékony volt, de nem kellett attól tartania, hogy valaki is megpróbálná ellopni a portékáját. Az egyik sarokban egy ócska zsámolyon egy félszemű alak kuporgott. Neki komoly gondot okozott volna, hogy kihúzza magát a szűkös kis fülkében, ráadásul hatalmas térdei között egy szögekkel kivert, hosszú bunkósbotot dédelgetett. – Bármilyen mintát ki tudok vésni, mint azt nagyuram is jól látja, és természetesen minden méretben árulok hozzá gyűrűket is.

– Hadd nézzem meg azt ott! – mutatott rá Mat vaktában az egyik gyűrűre. Kellett valami elfoglaltságot találnia, amíg a fehér tollbokréta meg nem indul újra. Közben pedig azt is eldöntheti, hogy egészen pontosan mit akar csinálni.

– Igen, ez a hosszú stílus egyik legtisztább megtestesítője, nagyuram. Mostanában igen divatos. Arany, de ezüstben is elkészíthetem. Nocsak, mintha a méret is pontosan illene. Ha nagyuram felpróbálná? Nagyuram bizonnyal értékeli a véset apró finomságait! Nagyuram aranyat vagy ezüstöt szeretne?

Mat morgott valamit, remélte, hogy a boltos majd kitalálja, mit is mondhatott vele. Felhúzta a gyűrűt bal keze középső ujjára, és úgy tett, mintha valóban megnézné az ovális, sötét követ. Csak annyit vett észre belőle, hogy legalább olyan hosszú, mint az ujjperce. Lehajtott fejjel, a szeme sarkából figyelte a rókaképű nőt, már amennyire a folyamatosan lökdösődő tömegen át innen láthatta. A nő épp egy vastag, széles aranyláncot tartott a napfény felé.

Volt ugyan Polgárőrség Ebou Darban, de ha feljelentené náluk az asszonyt, azzal semmit nem érne el. Ő sem tudja bizonyítani, amit állít, és még ha hinnének is neki, pár ezüst ellenében biztos elengednék a nőt. Még ha árnybarát, akkor is. A Polgárőrök még a város bíráinál is olcsóbbak voltak, de végül is itt mindenkit meg lehetett venni, hacsak egy helyi hatalmasságnak nem állt érdekében, hogy megakadályozza az üzletet – ami azt illeti, akkor sem volt nagy gond, csak épp jóval több aranyba került nyélbe ütni a dolgot.

A tömeg közepén a heves lökdösődés egy fehérköpenyt övezett. Kúpos sisakja és hosszú láncinge ezüstösen csillogott, fehér köpenyén csak úgy ragyogott az arany napkorong, ahogy magabiztosan lépdelt az emberek között. Mindenki igyekezett elkotródni az útjából. Senki sem akart ujjat húzni a Fény Gyermekeivel. Ennek ellenére legalább annyian néztek rajongva a komor arcú férfira, mint ahányan elfordították tőle a tekintetüket. Az éles vonású nő nem csak hogy ránézett a fehérköpenyre, de egyenesen a szemébe mosolygott. Ha Mat megvádolja azzal, hogy árnybarát, vagy a börtönben végzi, vagy nem, viszont mindenképp tömeghisztéria tör ki a városban. Ebou Darban amúgy is túl sokat beszéltek már a Tarasin Palotában lakó árnybarátokról. A fehérköpenyek jól tudták lázítani a tömeget, és számukra az aes sedai-ok csak árnybarátok voltak. Ahogy a Fény Gyermeke elhaladt a nő mellett, az lassan letette a nyakláncot, és láthatóan szánakozva, hogy ott kell hagynia, továbbsietett.

– Nagyuramnak megfelel a gyűrű?

Mat összerezzent. El is felejtette már a vékony emberkét és a gyűrűt is.

– Nem, köszönöm, nem kérem...

Ingerülten megrántotta még egyszer a gyűrűt, de az csak nem jött le az ujjáról.

– Ne rángassa így, még a végén megreped a kő!

Most, hogy már nem volt reménybeli vásárló, Mat hirtelen nem volt már „nagyuram” sem. A fickó elégedetlenül szipogott, és láthatóan attól tartott, hogy megpróbál meglépni a gyűrűvel.

– Van egy kis zsírom. Deryl, hol a zsírosbödön?

Az őr pislogott, és lassan megvakarta a fejét, mintha csak azon merengene, vajon mikor látta utoljára azt a zsírosbödönt, és hová is tehette... A fehér tollbokréta már félig átért a hídon.

– Megveszem – vetette oda Mat. – Nem ért rá alkudozni. Előkapott egy marék pénzt a kabátja zsebéből, és a pultra vágta. Pár arany volt közte és néhány ezüst. – Elég lesz?

A gyűrűsmester szemei kidülledtek.

– Kicsit még sok is – nyögte zavartan. Az ujjai tétován keringtek a pénzérmék felett, majd visszalökdösött két ezüstöt Mat felé. – Ennyi?

– Adja Derylnek! – morogta Mat, és végre sikerült lehúznia azt az átkozott gyűrűt is. A vézna emberke sietve elrakta a többi érmét is. Most már nem kérheti vissza a gyűrű árát. Egyre csak azon járt az esze, vajon mennyibe kerülhetett ez a gyűrű, és mennyivel adott érte többet? A zsebébe csúsztatta új szerzeményét, és az árnybarát nő után sietett. Már sehol sem látta a nevetséges kalapot.

A híd végét két egyforma szobor jelezte, egy hossznál is magasabb halovány márványasszonyok álltak az emelvényeken. Mindkettőjük keble fedetlen volt, és kinyújtott ujjuk az égbe mutatott. Ebou Darban a mezítelen felsőtest a nyitottságot és az őszinteséget jelképezte. Mat nem törődött a megbotránkozott tekintetekkel, sietve felkapaszkodott az egyik szoborra, átkarolta a karcsú kőderekat, és onnan nézett körül. A csatorna mellett kis utca futott, nem sokkal arrébb két másik ágazott le belőle. Mind a három telis-tele volt emberekkel, szekerekkel, taligákkal, gyaloghintókkal, kocsikkal és lovakkal. Valaki felkiáltott neki, hogy a hús-vér asszonyok jobban felmelegítenék, a tömegből páran felnevettek. Bal kéz felé egy elágazásban hatalmas fehér tollbokréta villant fel egy kékre lakkozott kocsi mögött.

Mat leugrott, és a nő után verekedte magát. Nem érdekelte, hogy szitkozódnak azok, akiket fellökött. Különös hajsza volt ez. A tömegben nem látta jól a fehér tolldíszt, egyfolytában kocsik és szekerek kerültek az útjába. Időről időre fel kellett másznia a paloták fehér márványlépcsőire, hogy lássa, az árnybarát merre ment. Máskor a szökőkutak peremére ugrott fel, vagy egy fal tövében árválkodó, feldőlt hordóra. Egyszer egy frissen lepakolt ládáról nézett körül, máskor egy elegáns kocsi oldalán utazott egy darabot. Akkor szállt csak le, mikor a kocsis már az ostorával fenyegette. Rengeteg időt vesztegetett el ezzel, de az árnybarát előnye nem csökkent egy lépést sem. Még mindig nem tudta, mihez kezdene, ha elkapná. Aztán egyszerre csak, mikor felhúzódzkodott az egyik nagy ház keskeny párkányára, a nő eltűnt szem elől.

Hisztérikusan nézett körbe. A fehér tollbokréta már nem úszott át a tömegen. Jól belátta a környező utcákat. Leginkább olyan házak álltak ott, mint aminek most ő is támaszkodott, de volt ott pár kisebb palota is, két kocsma, három fogadó, egy borbélyüzlet, ollóval és késsel a cégérén, egy halas, akinek vagy ötven fajta hal díszítette a cégtábláját, két szőnyegárus – feltekert portékájuk egy színes ponyva alatt hevert –, egy szabóműhely és négy kelmeárus; két üzletben lakkfestéket adtak-vettek, volt egy aranyműves, egy ezüstműves, egy úri szabó... Túl sok minden. Bárhova bemehetett. Vagy az is lehet, hogy nincs egyikben sem. Befordulhatott egy olyan kis sikátorba is, amit innen nem láthatott.

Mat leugrott a falról, megigazította a kalapját, és halkan szitkozódni kezdett... Aztán hirtelen megint meglátta a nőt, aki már majdnem a legfelső lépcsőfokán állt a szemközti palotának, és már így is félig eltakarták a széles oszlopok. Nem volt nagy palota, alig két tornya volt és csak egy körte alakú vörös kupolája, de Ebou Darban mindig a földszinten laktak a szolgák, ott voltak a konyhák és a kamrák is. Az előkelőbb részek feljebb voltak, hogy jobban átjárhassa őket a szél. A fekete-sárga egyenruhás ajtónállók mélyen meghajoltak, és szélesre tárták az ajtót, mikor a nő felért a lépcsőn. Az odabent várakozó szolga pukedlizett, mondott neki valamit, és sietve elvezette. Ismerték a háznál. Mat bármibe fogadott volna.

Miután becsukódott az ajtó, egy ideig csak állt, és nézte a palotát. Messze nem ez volt a város legpompásabb épülete, de csak egy nemesember engedhetett meg magának ilyet.

– De ki a pokol élhet itt? – kérdezte félhangosan, és elkezdte magát legyezni a kalapjával. Biztos nem a nő háza, hiszen ha ilyen szállásra telne neki, nem gyalog járna a városban. Elhint egy pár kérdést a környékbéli kocsmákban, és megtudja, kié a ház. És a kérdezősködéséről olyan biztosan hírt kapnak a palotában, mintha ő maga rángatná meg a kopogtatót.

– Carridin – vágta rá valaki. Fehér hajú, inas öregember téblábolt a közeli árnyékban. Mat kérdően nézett rá, mire a fickó felvillantott egy foghíjas vigyort. Csapott válla és szomorú, elgyötört arca elütött finom szürke kabátjától. A nyakánál díszelgő vékony kis csipkekendőtől eltekintve akár maga a megtestesült ínség is lehetett volna. – Azt kérdezte, ki él ott. A Chelsaine palotát Jaichim Carridin bérli.

Mat kezében megállt a kalap.

– A fehérköpenyek nagykövete?

– Az ám. És a Fény Kezének Vallatója. – Az öregember göcsörtös ujjával megveregette horgas orrát. Mindkettőt többször eltörhették már. – Nem az a fajta fickó, akivel csak úgy kikezd az ember. Meggondolnám uraságod helyében, hogy mit teszek.

Mat önkéntelenül is a Vihar a hegyek közt című dalt kezdte dúdolni. Valóban nem az a fajta fickó, akivel érdemes lenne kikezdeni. Az összes fehérköpeny közül a Vallatók voltak a legmocskosabbak. És íme, egy fehérköpenyes Vallató, akihez bejáratosak az árnybarátok.

– Köszönöm... – Mat összerezzent. A fickó már el is tűnt, elnyelte a tömeg. Ő is furcsán ismerősnek tűnt pedig... Talán csak egy rég halott ismerősre emlékeztette, valamelyik előző életéből. Talán... Hirtelen az eszébe jutott, és mintha egy illuminátor petárdája robbant volna a fejében. A fehérhajú öregember, horgas orral. Ott volt az Ezüst Gyűrűben is, ott állt a rókaképű nő mellett, aki épp az előbb tűnt el Carridin bérelt palotájában. Gyanakodva méregette a palotát. Még a Lápon sem volt ilyen ingoványos a talaj. Hirtelen érezte, ahogy a fejében pörögve megindulnak a kockák, és ez mindig rosszat jelentett.

Tizenötödik fejezet

Bogarak

Carridin éppen levelet írt, amikor bejelentették neki Shiaine úrnő érkezését. Legalábbis így hívatta magát a nő. Carridin ugyan tudta az igazi nevét is, de nem zavarta a dolog. Nem nézett föl a munkájából. Három hangya próbált meg kikeveredni a száradó tinta fogságából, de hiába. Lehet, hogy minden elpusztul lassan, de a hangyák, a csótányok és az összes többi ehhez hasonló féreg hihetetlenül elszaporodott. Óvatosan végignyomkodta rajta az itatóst. Nem akarta pár hangya miatt újrakezdeni az egészet. Ha nem küld időben jelentést, vagy ha a jelentése kudarcról számol be, ő is éppolyan biztos pusztulásra van ítélve, mint az a három hangya. Mégsem ettől a kudarctól félt a leginkább.

Nem félt attól, hogy Shiaine elolvasná a levelet. Rajta kívül csak ketten ismerték a titkos kódot, amit használt. A „Sárkány követőinek” legtöbb csoportját már az ő emberei vezették. Igaz, volt köztük igazi bandita is, sőt, nem egy valóban hitt abban a paraszt Rand al'Thorban. Pedron Niall aligha örülne annak, hogy ilyenekkel is együtt dolgozik, de az volt a parancsa, hogy szítson polgárháborút Altarában és Murandyban. Azt akarta, hogy a két országban akkora legyen a kavarodás és a vérontás, hogy mikor majd bevonulnak a Fény Gyermekei, a nép megmentőjükként tisztelje őket. És persze hogy ezt az önjelölt Újjászületett Sárkányt okolja mindenki a bajokért. Mindkét országban már a rettegés volt az úr. Azok a híresztelések, melyek szerint a boszorkák hadsereggel vágtak át a vidéken, csak tovább növelték a zűrzavart. Tar Valon boszorkái és Sárkányhívek. Az aes sedai-ok elrabolták a fiatal lányokat és hamis Sárkányokat kiáltottak ki, amerre csak jártak. A falvak lángokban álltak, a derék gazdákat a tulajdon istállójukra szegezték. A fél város erről beszélt már. Niall elégedett lehetett. Remélhetőleg nemsokára küld új parancsokat is. Hogy pontosan hogyan képzelte, hogy Carridin elrabolja neki Elayne Trakandot a Tarasin Palotából, azt Carridin fel nem foghatta.

Újabb hangya mászott át az elefántcsont berakásos asztalon, egyenesen rá a lapra. Carridin egy ujjal szétnyomta, de közben elkente az egyik még nedves sort is. Olvashatatlan lett a levél. Kezdhette újra az egészet. Ráfért volna egy ital. Az ajtó melletti kis asztalkán ugyan álldogált egy kristálypalacknyi konyak, de nem akarta, hogy a nő inni lássa. Nagy nehezen elfojtott egy sóhajt, és félrelökte a levelet. A ruhaujjából előszedett egy kendőt, és letörölte a tintát a kezéről.

– Nos, Shiaine, haladtatok végre valamit, és arról akarsz mesélni nekem, vagy már megint csak pénz kellene?

A nő lustán végigmérte, hátradőlt a faragott támlájú karosszékben és elmosolyodott.

– A kutatás mindig költséges dolog – a kiejtése majdnem tökéletesen olyan volt, mint egy andori nemesasszonyé –, különösen, ha nem akarunk feltűnést kelteni.

A legtöbb ember még akkor is tartott volna Jaichim Carridintől, ha olyan hétköznapi foglalatosság közben látja, mint az, hogy egy éles tőrrel a lúdtoll hegyét élesítgeti. Volt valami tiszteletet parancsoló acélos arcélében, mélyen ülő, éles szemében és a ruhája fölött ragyogó fehér tabardban, amelyen a Fény Gyermekeinek arany napkorongja csillogott a Kéz bíbor pásztorbotja felett. Mili Skane meg sem rezzent. Valójában így hívták ezt a nőt, bár Mili nem tudta, hogy Carridin kiderítette az igazi nevét. Egy nyergesmester lánya volt, valahonnan Fehérhíd mellől származott egy kis faluból. Tizenöt lehetett, mikor felkerekedett, és elment Tar Valonba. Ezt is igyekezett titokban tartani. Az árnybarátok között nem számított jó ajánlólevélnek, ha valaki csak azért csatlakozott hozzájuk, mert a boszorkák szerint nem volt képes fókuszálni, de Mili egy éven belül felkutatta a caemlyni kört és megölte az első emberét. Az azóta eltelt hét évben még tizenkilenc emberrel végzett. Az egyik legjobb orgyilkossá nőtte ki magát, igazi vadász volt: bárkit és bármit könnyedén megtalált. Ennyit mondtak róla, mikor a segítségére küldték. Most már a nő vezetett egy egész kört. A tagok többsége nemes volt, és szinte mind jóval öregebb nála, de ez mind nem számított a Nagyúr szolgái között. A másik kör, amely Carridinnek dolgozott, egy félszemű, fogatlan, göcsörtös öreg koldus alá tartozott, aki jó, ha évente egyszer mosakodott. Más körülmények között Carridin maga sem habozott volna letérdelni az öreg Cully előtt – így hívták a bűzös vén kéregetőt –, és tudta, hogy Mili Skane és a hozzá tartozók világi rangra és pénzre való tekintet nélkül az öregember lábai előtt fetrengenek. Kicsit zavarta Carridint, hogy „Shiaine úrnő” térden csúszott egy boglyás hajú, koszos vénember előtt, iránta viszont mákszemnyi tiszteletet sem mutatott. Most is vidáman keresztbe tette a lábait, és úgy hintáztatta apró papucsait, mintha türelmetlenül várná, hogy végezzenek. Pedig a nő azt az utasítást kapta, hogy mindenben készségesen engedelmeskedjen neki. Ezt olyan valaki mondta neki, aki előtt még az öreg Cully is hasra vágta volna magát. És Carridinnek most jó hírekre volt szüksége. Niall tervei füstbe mehetnek, de ennek sikerülnie kell.

– Sok mindent elnéznek azoknak – mondta, és óvatosan visszatette a kihegyezett lúdtollat az elefántcsont tartóba, és hátralökve a székét felállt –, akik tisztességgel elvégzik a rájuk bízott feladatot.

Magas ember volt, fenyegetően tornyosult az asszony fölé. Jól tudta, hogy a falakon az aranyozott szegélyű tükrök most mindenhonnan egy erőteljes, veszedelmes ember képét vetítik Mili Skane elé.

– Még az új ruhákat is meg lehet magyarázni, a csecsebecséket és a szerencsejátékot is, holott azt a pénzt a kutatásra adtuk.

Az incselkedően hintázó lábacska megállt egy pillanatra, és bár a nő úgy tett, mint akit nem riasztottak meg Carridin szavai, a mosolya láthatóan erőltetett lett, és elsápadt az arca. A köre ugyan habozás nélkül engedelmeskedett neki, de ha Carridin csak egy szót szól, ugyanolyan lelkesen felkötik a sarkánál fogva és megnyúzzák elevenen.

– Nem jutottál sokra, ugye? Ami azt illeti, nem jutottál semmire. Vagy tévedek?

– Te is tudod, hogy a kutatásunk bizonyos nehézségekbe ütközik – lehelte a nő zavartan, de azért állta Carridin tekintetét.

– Kifogások. Volt már olyan nehézség, amit legyőztél? Mert eddig csak azokról hallottam, amelyek kifogtak rajtad. Roppant mélyre zuhanhatsz, ha kudarcot vallasz.

Hátat fordított a nőnek és az ablakhoz lépett. Ő is mélyre zuhan, ha a nő nem jár sikerrel, de nem akarta, hogy a másik félni lássa. Nem mert a szemébe nézni. A napfény megtört a díszesen faragott kőcsipkén. A magas, tágas szobában zöld-fehér csempepadló volt, és élénk kék falak. A vaskos kőfalak még most is megtartottak valamit az éjszaka hidegéből, pedig odakinn már fullasztó volt a meleg. Az ablakban állva megcsapta a hőség. Pontosan tudta, hol van a konyak a kis asztalon. Nem lesz képes kivárni, hogy eltakarodjon ez a némber.

– Carridin uram, hogy kérdezősködhetnék ennél nyíltabban a Hatalom tárgyai felől? Ha azt tenném, bizonyára másoknak is akadnának kérdései. Ne felejtsd el, hogy a városban jó pár aes sedai tartózkodik.

Carridin lenézett az utcán tolongó tömegre, és elfintorodott. Micsoda szag! És micsoda emberek! Mindenféle szedett-vedett fajzat Ebou Darba gyűlt. Egy arafeli fickó, aki két hosszú fonatba fogta össze a haját, mint valami kislány, és a hátán görbe kard lógott, dobott valami kisebb érmét egy félkarú koldusnak. Az elégedetlenül nézte egy ideig az adományt, majd sietve begyömöszölte a rongyai alá, és szívet tépően tovább nyöszörgött, hátha a többi járókelő bőkezűbb lesz hozzá. Szakadt, vörös kabátos, élénksárga nadrágos férfi vágódott ki az egyik boltból, egy vég vásznat szorított magához, és lélekszakadva rohant. Egy fakó-szőke nő üldözte kiabálva, a szoknyáit szinte a derekáig felrántotta, és sokkal inkább a tolvaj nyomában maradt, mint a nagydarab őr, aki egy otromba alabárddal a kezében követte. Egy vörösre lakkozott kocsi, ajtaján az uzsorások jelével, az aranyérmékkel és nyitott tenyérrel, az utca közepén vesztegelt. Hajtója az öklét és az ostorát rázta egy jókora ponyvás szekér felé. A lovaik összegabalyodtak. A két kocsi eltorlaszolta az egész utcát, harsány szitkozódás és riadt nyerítés töltötte meg a levegőt. Koszos kis utcakölykök bujkáltak egy felborult taliga mögött, fonnyadt, aszott gyümölcsöt majszoltak. Alighanem épp az előbb emelték el valahonnan. Egy taraboni nő tört magának utat a tömegben, az arcát fátyol fedte, sötét haja ezernyi apró fonatban repkedett a feje körül. A férfiak szájtátva bámulták. Vérvörös ruhája szégyentelenül hűen követte pompás alakját.

– Uram, időre van szükségem. Még több időre. Nem lehet pár nap alatt elvégezni ezt a lehetetlen feladatot.

Csupa-csupa emberi szemét. Uzsorások, kalmárok, Kürtvadászok, tolvajok, menekültek mindenütt. Még kolompárokat is látni mostanában. Szemét. Könnyű lesz zavargásokat szítani. Az majd megtisztítja az utcákat. Mindig az idegenek az első célpontok. Ha bármi baj van, őket a legkönnyebb okolni érte. És persze ott vannak a problémás szomszédok is, akikkel már mindenki összeveszett. A gyógynövényekkel és bájitalokkal ügyeskedő nőszemélyek, és azok, akik egyedül élnek, akiknek nincsenek se rokonaik, se barátaik. Ha ügyesen szervezi, a zavargásokban könnyen annak a haszontalan, csinoska Tylinnek a fejére gyulladhat a Tarasin Palota is, és akkor nem menekülnek a tar valoni boszorkák sem. Összeráncolta a homlokát, és elgondolkozva nézte a tömeget. A zavargásokkal csak az volt a baj, hogy nehéz volt őket pontosan irányítani. Talán még a Polgárőrök is összekapnák magukat, és a végén elkapnának párat az Árnyék igaz barátai közül is. Nem engedhette meg magának, hogy a neki vadászó körökből is elfogjanak embereket. Ami azt illeti, pár nap zavargás amúgy is megnehezítené a munkájukat. Tylin nem volt olyan fontos. Sőt, Tylin voltaképpen teljesen jelentéktelen volt. Egyelőre nem ért rá, hogy vele foglalkozzon. Niall csalódhat benne, de az igazi mestere sosem.

– Carridin uram! – Shiaine hangjába dac költözött. Túl sokáig hallgatott, a nő összeszedte magát. – Carridin uram, a körből néhányan már azt kérdezik, miért keresünk...

Carridin épp megfordult volna, hogy rendreutasítsa a nőt – őt csak a siker érdekelte, nem a kifogásai vagy a kérdései! –, de már nem is hallotta, mit mond, mert minden figyelmét az utca túloldalán, a palotával átlósan szemben ácsorgó fiatalember kötötte le. Kék kabát volt rajta, a vörös-arany hímzés, amely a gallérján és a ruhaujjakon végigfutott, két dúsgazdag nemesnek is elég lett volna. Magasabb volt, mint a legtöbb ebou dari férfi. Egy széles karimájú fekete kalappal legyezte magát, a másik kezével a nyakára tekert selyemkendőt igazgatta. Egy hajlott öregemberrel beszélgetett. Carridin rögtön felismerte.

Hirtelen úgy érezte, mintha egy hurokra csomózott kötél fogná át a fejét, és felfelé húznák egyre erősebben, egyre szorosabban. Egy pillanatra egy vörös álarc töltötte be a látóterét. Éjsötét szemek mélyedtek az övébe, aztán mintha végtelen tűzkatlanba nézett volna. Még mindig csak bámult. A fejében lángra lobbant és szétrobbant a világ, képek záporoztak rá, ütötték-verték, elsodorták, sikoltani sem tudott. Három fiatal fiú mása lógott a levegőben. Az egyikük fényleni kezdett, míg csak olyan erősen nem ragyogott, hogy bárki halandó szeme hamuvá omlott volna a fénytől, aztán még ennél is erősebb lett a fény, és égetett. Egy csavart aranykürt úszott felé, a hangja majdnem kiszakította a lelkét is, aztán arany fénygyűrű ölelte körbe, elnyelte egészen, míg csak az utolsó porcikája is meg nem dermedt, és minden tagja tudta, hogy ha elbukik, a csontja is porrá omlik azonnal. Egy tőr zuhant felé, a markolatán hatalmas rubin csillogott, a görbe penge a szeme közt érte és besüllyedt a homlokába, egyre mélyebbre, míg csak az aranyozott markolat és az ékkő is el nem tűntek, és olyan kínok égették a testét, hogy ahhoz képest az eddigi fájdalom mámornak tűnt. Rég elhagyott Teremtőjéhez imádkozott volna, de nem emlékezett rá, hogy kell. Sikoltott volna, ha emlékezett volna rá, hogy az emberek ilyenkor sikoltani szoktak, és hogy ő is ember. És csak folytatódott, és a képek egyre jöttek és jöttek...

A homlokához emelte a kezét. Nem értette, miért remeg. A feje is fájt. Volt valami... Az utcára nézett és összerezzent. Egy szemvillanás alatt minden megváltozott. Mások voltak az emberek, az elakadt szekerek is eldöcögtek, a színes gyaloghintókat és a könnyű kis kocsikat már elsodorta a tömeg. És ami még ennél is rosszabb volt, Cauthont sem látta már. A legszívesebben egy hajtásra kiitta volna az egész üveg konyakot.

Hirtelen ráébredt, hogy Shiaine elhallgatott. Megfordult, és felkészült rá, hogy most aztán alaposan leteremti a nőt.

Shiaine épp talpra ugrott volna, az egyik kezével a szék karfáját markolta, a másikat felemelte. Keskeny arcán még mindig dacos ellenkezés ült, de ez már nem Carridinnek szólt. Nem mozdult. Nem pislogott. Carridin azt sem tudta, vajon lélegzik-e. De nem is foglalkozott vele.

– Így elmerengtél? – kérdezte Sammael. – Remélem, most is azon járt az agyad, hogyan keresheted meg nekem azt, amit kértem.

Alig volt magasabb az átlagnál. Izmos, köpcös férfi, aki magas gallérú, illiani szabású kabátot viselt A rengeteg arany hímzés alatt alighanem zöld volt a bársony, de szinte semmi nem látszott belőle. A férfi egyike volt a Kiválasztottaknak, és ennek megfelelően parancsoló volt a fellépése. Kék szeme fagyosabb volt, mint a téli éjszaka. Az arcán hatalmas sebhely húzódott végig rövidre vágott arany szöghajától egészen az állát elfedő, szigorúan nyírt körszakállig. Jól illett hozzá a heg. Ha az útjában állt valami, azon egyszerűen keresztülgázolt, eltaposta, megsemmisítette. Carridin tudta, hogy Sammael láttán akkor is majd' összevizelte volna magát, ha nem tudja, a férfi a Kiválasztottak közé tartozik.

Sietve otthagyta az ablakot, és térdre esett Sammael előtt. Lenézte a tar valoni boszorkányokat. Megvetett mindenkit, aki az Egyetlen Hatalmat használta. Az ilyenek olyasmibe ütötték az orrukat, amihez a puszta halandóknak semmi köze nem lehetett, és ráadásul olyan veszélyes fegyvert fogtak a kezükbe, amely egyszer már majdnem elpusztította az egész világot. Sammael is használta az Egyetlen Hatalmat, de a Kiválasztottakat nem lehetett egyszerű halandókként kezelni. A Kiválasztottak talán már nem is voltak halandók. És ha jól szolgálja őket, egy nap ő is osztozhat a halhatatlanságukban.

– Magasságos Uram, Mat Cauthont láttam az utcán.

– Itt? – Különös, de Sammael arcán mintha döbbenet futott volna végig. Morgott magában valamit. Carridin csak egy-két szót kapott el belőle, de kifutott az arcából a vér.

– Nagyuram, tudja, hogy sosem árulnám el...

– Te? Ostoba! Nem is mernél elárulni. Biztos vagy benne, hogy Cauthont láttad?

– Igen, Magasságos Uram. Az utcán. Meg tudom találni máskor is.

Sammael összeráncolta a szemöldökét. A szakállát simogatta elgondolkozva. Carridin felé fordult, de nem őt nézte, hanem valahova a messzeségbe révedt a tekintete. Carridin nem szerette jelentéktelennek érezni magát, különösen nem olyankor, mikor tudta, hogy valóban csak egy porszem.

– Nem – mondta végül Sammael. – Sokkal fontosabb, hogy megtaláld, amit kértem tőled. Számodra ez az egyetlen fontos dolog. Igen kényelmes lenne, ha Cauthon meghalna végre, de ha bajt kever és hátráltatja a kutatást, akkor nem. Ha úgy látod, hogy Cauthon épp azért érkezett, hogy bajt keverjen és hátráltassa a kutatást, akkor persze végezz vele, de amúgy várhat a dolog.

– De...

– Talán rosszul hallasz? – Sammael elmosolyodott. A sebhely vad vicsorrá torzította az arckifejezését. – Nemrég találkoztam a húgoddal, Vanorával. Első ránézésre rémes állapotban volt. Sikoltozott, sírt, össze-vissza rángatózott, és a haját tépte. A nők jobban megszenvedik a Myrddraalok kényeztetését, mint a férfiak, de néhanapján a Myrddraaloknak is kell egy kis szórakozás. Ne aggódj, nem szenvedett túl sokáig. A trallokok mindig éhesek. – A mosoly elhalványodott, a hangja kemény volt, mint a kő. – Aki engedetlen, az is hamar a tábortűz felett végezheti. Vanora mosolygott, mikor végre odavitték, Carridin. Te is mosolyognál, ha beleaprítanának a bográcsba?

Carridin önkéntelenül is nagyot nyelt, és elfojtotta a feltörni készülő sóhajt. Vanora! Hogy szeretett nevetni, és milyen ügyesen bánt a lovakkal... Még ott is vágtatott, ahol mások lépésben sem mertek menni. Ő volt a kedvenc húga. De most halott, ő maga pedig még mindig él. Ha van a világon irgalom, Vanora sosem tudta meg, miért kellett így végeznie.

– Azért élek, hogy szolgáljalak, Magasságos Uram! – Nem tartotta magát gyávának, de senki nem szegült ellen a Kiválasztottak akaratának. Legfeljebb csak egyszer.

– Akkor találd meg, amit keresek! – ordított rá Sammael. – Tudom, hogy valahol ebben a kjasic légypiszoknyi városkában van! Ter'angrealok, angrealok és sa'angrealok! Idáig követtem a nyomukat, itt kell lenniük! Most te jössz, Carridin. Keresd meg mindet! Ne akard, hogy elveszítsem a türelmemet!

– Magasságos Uram... – Teljesen kiszáradt a szája, beszélni is alig tudott. – Magasságos Uram, a városban csak úgy hemzsegnek a boszorkák... az aes sedai-ok. Nem tudom, hányan lehetnek. Ha hírét veszik...

Sammael csendre intette. Fel-alá kezdett járkálni. A kezét összekulcsolta a háta mögött. Háromszor járta végig a szoba hosszát, aztán megállt. Nem tűnt aggodalmasnak, épp csak megfontolta a helyzetet. Végül bólintott.

– Küldök... valakit... aki majd elintézi neked ezeket az aes sedai-okat. – Röviden felnevetett. – Bárcsak látnám az arcukat! Jól van. Kapsz még egy kis időt. Aztán ha addig sem jutottál semmire, valaki más kap egy esélyt.

Könnyedén félresimította Shiaine egyik fürtjét. A nő még mindig nem mozdult. Nem is pislogott, dermedten meredt előre.

– Ez a kislány kapva kapna az alkalmon.

Carridin legyűrte a rettegését. A Kiválasztottak éppolyan váratlanul vonták meg a kegyeiket, mint ahogy osztogatták őket, és éppolyan gyakran. A kudarcot mindig keményen megbüntették.

– Magasságos Uram, a szívesség, amire kértem. Ha tudhatnám... Esetleg... Megtette?

– Nem vagy valami szerencsés, Carridin – mosolyodott el újfent Sammael. – Remélhetőleg most, hogy nekem dolgozol, jobban melléd áll a szerencse. Úgy tűnik, valaki mindent megtesz, hogy Ishamael parancsai közül legalább egy párat teljesítsenek. – Mosolygott, de egyáltalán nem tűnt úgy, mintha mulattatná a dolog. Persze lehet, hogy csak a sebhely miatt látszott így. – Elmulasztottad a feladatodat, és az egész családodat kiirtották emiatt. Csak az én kezem védhet meg. Egyszer régen láttam, ahogy három Myrddraal eljátszott egy emberrel. Először arra vették rá, hogy egyenként adja nekik a feleségét és a lányait, aztán hogy könyörögjön, hogy vágják le a jobb lábát, a bal lábát, a karjait, és égessék ki a szemét... – A felsorolást csak sokkal rémítőbbé tette Sammael hétköznapi hangja. Ennél még az is jobb lett volna, ha üvölt vagy hörög. – Ez egyfajta játék volt, ha nem értenéd. Azt próbálták kitalálni, meddig könyörög még, hogy vegyenek el tőle valamit. Persze a nyelve volt az utolsó, de addigra már nem sok maradt a fickóból. Egykor hatalmas volt, jóképű és híres. Az emberek irigyelték. Senki nem akart volna azzal a nyomorúságos húsdarabbal cserélni, amit végül odalöktek a trallokoknak. El nem tudod képzelni, milyen hangokat adott ki még akkor is. Találd meg, amit keresek, Carridin! Nagyon nem fog tetszeni, ha leveszem rólad a kezem.

Hirtelen függőleges fénycsík jelent meg a Kiválasztott előtt a levegőben. Valahogy körbefordult, és közben egy szögletes... lyukká tágult a szoba közepén. Carridin levegő után kapkodott. Keresztülnézett a levegőben nyílt lyukon. Szürke oszlopokat látott, és sűrű ködöt. Sammael keresztüllépett a nyíláson, és a lyuk hirtelen elpattant, a vakító fénycsík kialudt, csak az emléke villódzott lilán Carridin lehunyt szemhéján.

Nagy nehezen talpra kecmergett. A kudarcot mindig keményen megbüntették, és senki nem élte túl, ha ellenszegült egy Kiválasztott parancsának.

Hirtelen Shiaine is megmozdult, és végre felállt.

– Ide figyelj, Bors – kezdte, és az ablakra nézett, amely előtt Carridin az előbb állt. Aztán körbevillant a tekintete a szobán, megtalálta a férfit, és riadtan arrébb ugrott. Olyan ijedten nézett rá, mintha a férfi is egy Kiválasztott lenne.

Senki nem éli túl, ha ellenszegül egy Kiválasztott parancsának. Úgy érezte, mindjárt szétrobban a feje.

– Van itt egy ember a városban. Mat Cauthon. Fogod magad, és... – A nő önkéntelenül is összerezdült. Carridin dühösen rámeredt. – Ismered?

– Hallottam már róla – válaszolta Shiaine óvatosan. – Al'Thor ismerőseiről előbb-utóbb mindenki hall valamit.

Carridin közelebb lépett hozzá. A nő védekezően maga elé emelte a kezét, és láthatóan nagy erőfeszítésébe került, hogy ne kezdjen hátrálni.

– Mit keres az a piszkos parasztkölyök Ebou Darban? Hogy került ide?

– Ne dühíts fel ilyen ostoba kérdésekkel, Shiaine! – Még soha nem fájt ennyire a feje, soha. Mintha egy tőrt vágtak volna a két szeme közé. Senki nem éli túl... – Azonnal ráállítod az egész körödet. Minden emberedet. Meg kell találnotok Cauthont.

Az öreg Cully ma este jön, az istállókon át szökik be hozzá. Shiainé-nek nem kell arról sem tudnia, hogy másokat is ráállít az ügyre.

– Semmi nem lehet ennél fontosabb.

– Azt hittem, hogy...

A nő fuldokolva hagyta félbe a mondatot. Carridin megragadta a nyakánál fogva. A nő tőrt rántott, de kicsavarta a kezéből. Shiaine hiába küzdött és tekergett, a férfi rádobta az asztalra, az arcát keményen belenyomta az elefántcsont lapba. Az állán szétkenődött a tinta. Még mindig nem száradt meg a Niallnak írt, elrontott jelentés. Carridin az asztalba vágta a tőrét, közvetlenül a nő szeme előtt. Shiaine megdermedt. Egészen véletlenül a penge becsípte az egyik haldokló hangya lábát. Ugyanolyan hiábavalóan küzdött a szabadulásért, mint a nő.

– Te csak egy kis bogár vagy, Mili! – Szinte hörgött, úgy fajt a feje. – Itt az ideje, hogy megértsd. Az egyik bogár éppolyan, mint a másik. Ha az egyik nem válik be...

Carridin lassan szétnyomta a hangyát. A nő tekintete követte a kezét, és a látványra egész testében összerándult.

– Azért élek, hogy szolgáljalak, uram – rebegte. Ahányszor csak együtt látta az öreg Cullyval, mindig ezt mondta a vén koldusnak is, de neki eddig még soha.

– És így fogsz szolgálni... – Senki nem éli túl, ha ellenszegül egy Kiválasztott parancsainak. Senki.

Tizenhatodik fejezet

Simogató kéz

A Tarasin Palota csupa fehérség volt: csillogó márvány és hófehér mész. Elfüggönyözött erkélyek nőttek ki belőle, még a kovácsoltvas korlátokat is fehérre festették. Még négy emelet magasan is könnyű hidak és sétányok íveltek át egyik végéből a másikba. Galambok rajzottak a vörös és zöld csempés, csúcsos kupolák és az erkélyekkel koszorúzott, hegyes tornyocskák között. Ragyogott a reggeli napfény. A palotában magában hegyes ívű kapuk vezettek egyik udvarból a másikba, és több boltív törte meg a palotakert magas, fehér falát is. A Mol Hara térre néző oldalon hatalmas, hófehér márványlépcsők – mindegyik tíz hossz széles – vezettek fel a hatalmas ajtókhoz. Az ajtókon éppolyan kovácsoltvas minták tekeregtek, mint a föntebb lapuló erkélyeken, csak ezeket nem fehérrel festették le a gondos építészek, hanem gazdag aranyozással látták el.

Jó tucatnyi őr állt az ajtók előtt. Izzadtak a napsütésben. Aranyozott mellvértet hordtak, alatta zöld zekét. Buggyos, fehér nadrágjukat sötétzöld csizmájuk szárába tűrték. Zöld zsinór tartotta a helyén az aranyozott sisakok köré tekert több vég fehér vásznat, a vége a katonák vállára lógott. Még az alabárdjuk, tőreik és rövid kardjuk hüvelye is aranytól fénylett. Ezeket az őröket látványosságnak rakták ide, nem védelemnek, bár mikor Mat végre a lépcsősor tetejére ért, észrevette, hogy a tenyerük kérges a sok kardforgatástól. Eddig mindig valamelyik istállón keresztül jött, szemügyre vette a palota lovait, ha már erre járt. Most azonban úgy érkezett, ahogy az egy igazi úrhoz illik.

– A Fény áldjon meg mindannyiótokat! – mondta a tisztnek. Alig lehetett idősebb nála. Az ebou dariak ritka udvarias emberek voltak, és nem akart elmaradni mögöttük. – Üzenetet szeretnék hagyni Nynaeve aes sedai-nak és Elayne aes sedai-nak. Vagy ha már visszaértek volna a palotába, szívesen beszélnék is velük.

A tiszt értetlenül bámult rá, majd elgondolkozva a lépcsőre nézett. A sisakján a zöld zsinór mellett egy arany szál is futott, ez nyilván a rangját jelölte, bár Mat meg nem tudta volna mondani, mi az. Alabárd helyett egy aranyozott bot volt a kezében, az egyik vége hegyes volt és éles, és egy olyan kis kampóban végződött, amiről Matnek leginkább az ösztöke jutott az eszébe. Az arckifejezése alapján Mat úgy vélte, még soha senki nem jött föl azon a lépcsőn. Végigmustrálta Mat ruháját, látványosan számba vette rajta a hímzéseket és a díszeket, aztán arra jutott, hogy egy ilyen gazdag embert csak nem küldhet el. Nagyot sóhajtva viszonozta Mat köszöntését, megkérdezte a nevét, és az egyik nagy ajtóban kinyitott egy kisebbet, majd bevezette a vendéget az egyik fogadóterembe. A terembe öt hatalmas erkély nyílt, és fönt a kupolára, az égbolt volt festve felhőkkel, nappal, madarakkal.

Az őr csettintett egyet az ujjával, és rögtön elősietett egy karcsú, fiatal szolgálólány. Fehér ruháját oldalt kicsit felhasították, hogy zöld alsószoknyái kivillanhassanak. A bal mellénél zöld selyemmel a Horgony és Kard jelét hímezték a ruhájába. Riadtan szaladt át a kék és vörös márványpadlón, sietve pukedlizett Mat és a tiszt előtt. Rövid, fekete haj keretezte édesen csinos arcocskáját. A bőre selymes volt, sötét, olajszínű, és a nyakkivágása éppolyan szűk volt és mély, mint a nemesasszonyokat kivéve minden ebou dari nőnek. Ezúttal Matnek mégsem tűnt fel. Mikor meghallotta, kit keres, hatalmas fekete szeme még tágabbra nyílt. Ebou Darban nem gyűlölték az aes sedai-okat, de a legtöbben bármit megtettek volna, hogy elkerülhessék a nővéreket.

– Igenis, kardhadnagy – mondta, és újra meghajolt –, természetesen, kardhadnagy. Lenne szíves követni, uram?

Mat szívesen követte.

Kívülről Ebou Dar csupa fehérség volt, de idebenn tobzódtak a színek. Mintha több mérföldnyi folyosó lett volna a palotában, és az egyik helyen a mennyezet élénk kék volt, míg a falak kökörcsinsárgák, másutt a mennyezet halványpirosan derengett, és a falak harsány zölden rikítottak. Minden fordulónál változtak a színek. Bárki fejfájást kapott volna ettől a kavalkádtól, talán csak egy kolompár lelte volna örömét benne. Mat csizmája hangosan csattogott a színes kőlapokon, amelyek két, három vagy néhol négy színben is fonódtak egymásba, és indákat, csillagokat, háromszögeket rajzoltak ki. Ahol a minta változott, aprólékos mozaikok rajzolták ki az átmenetet, vagy lendületes csigavonalak, csavart hurkok díszítették a padlót. Mat látott néhány selyem faliszőnyeget is, amik általában a tengert ábrázolták, és a falak mentén a kis kőfülkékben kristályvázák, szobrocskák vagy a Tengeri Nép sárga porcelánvázái voltak. Bárhol jó pénzt fizettek volna értük. Néha szembejött velük egy-egy egyenruhás szolga. Legalább a felük súlyos ezüst vagy aranytálcát cipelt.

Matet általában megnyugtatta, ha valaki így fitogtatta a gazdagságát. Már csak azért is tetszett neki a dolog, mert ha valahol ennyi pénz volt, ott neki is könnyen leesett pár garas. Most azonban minden egyes lépésnél egyre türelmetlenebb lett. És ideges. Mikor utoljára ilyen hangosan csörögtek azok az átkozott kockák a fejében, mindössze háromszáz emberével belelovagolt az andori Gaebril ezer Fehér Oroszlánjába. És a tetejébe épp másik ezer Fehér Oroszlán elől bujkált a dombok között, igazán megpróbálta elkerülni őket. Akkor csak azért nem vágták le, mert a rég halott emberek emlékei megsegítették, és mert sokkal szerencsésebb volt, mint az illett volna. A kockák szinte mindig veszélyt jelentettek, és még valami mást is, de arra egyelőre nem sikerült rájönnie, hogy pontosan mit. Nem mindig kezdtek el csörögni, ha arról volt szó, hogy most könnyen kettéhasíthatják a derék Mat Cauthon fejét, és egyszer vagy kétszer olyankor is hallotta őket, mikor egyáltalán nem forgott veszélyben az élete – nagy általánosságban azonban a kockák hangja azt jelentette, hogy valaki már megint valami új és egészen elképesztő módon akarja eltenni láb alól. Ez ugyan eléggé valószínűtlennek tűnt itt, a Tarasin Palota kellős közepén, de attól, hogy valami valószínűtlen volt, a kockák még nem hallgattak el. Megy, üzenetet hagy annak a két bolond nőszemélynek – ha teheti, nyakon fogja mind a kettőt, és úgy beolvas nekik, hogy a fülük is kettéáll tőle –, aztán itt hagyja ezt az egész szemkápráztató helyet.

A fehér ruhás szolgálólány addig suhant előtte, míg csak el nem értek egy alacsony, zömök fickóhoz, aki nem lehetett nála sokkal idősebb. A férfi szűk, fehér nadrágot viselt, széles ujjú fehér inget, és egy hosszú zöld mellényt, amelyre kis fehér körben volt ráhímezve a Horgony és a Kard, a Mitsobar Ház jele.

– Jen mester – pukedlizett újra a lány –, ez itt Mat Cauthon úr, aki a mélyen tisztelt Elayne aes sedai-nak és a mélyen tisztelt Nynaeve aes sedai-nak kíván hagyni üzenetet.

– Nagyon ügyes vagy, Haesel. Most elmehetsz! – Meghajolt Mat előtt. – Lenne szíves követni, uram?

Jen egész egy sötét, komor arcú nőig vezette, aki talán középkorú lehetett. Meghajolt az asszony előtt.

– Carin asszony, ez itt Mat Cauthon úr, aki a mélyen tisztelt Elayne aes sedai-nak és a mélyen tisztelt Nynaeve aes sedai-nak kíván üzenetet hagyni.

– Nagyon ügyes vagy, Jen. Most elmehetsz! – Meghajolt Mat előtt. – Lenne szíves követni, uram?

Carin felvezette egy széles márványlépcsősoron, melynek minden fokát vörösre vagy sárgára festették. Egy vékony nőhöz értek. Matilde-nek hívták. Ő Brenhez vitte. A köpcös fickó egy kopaszodó férfihez, Madichez vezette. Mindegyikük egy kicsit idősebb volt az előzőnél. Egy kis teremben, ahol öt folyosó futott egybe, mint valami hatalmas kerék küllői, Madic átadta Matet egy Laren nevű asszonyságnak. Larennek már lassan kezdett őszülni a haja, és igen tiszteletreméltó matrónának tűnt. Carinhez és Matilde-hez hasonlóan egy szűk kis ezüstpántról alábukva a több, mint méretes keblek közé, az ő nyakában is ott lógott az ebou dari szokások egyik legrejtelmesebbike, a nászkés. A markolaton öt fehér kő volt, kettő foglalata vörös, és négy vörös kő, az egyik fehér foglalatban. Mat tudta, hogy ez azt jelenti, hogy a nő kilenc gyermeke közül három már halott, és a két fia párbajban esett el. Laren mélyen meghajolt, majd elindult volna az egyik folyosón, de Mat sietve visszahúzta.

A nő enyhén megemelte a szemöldökét, és a fiú kezére pillantott. Nem volt nála fegyver, csak a nászkés a nyakában, de Mat azonnal elengedte. A szokások értelmében a nászkést csak a férje ellen használhatta a nő, de Mat nem akart kockáztatni. A hangja azonban így is elég éles maradt.

– Meddig kell még kutyagolnom, hogy hagyhassak annak a két nőnek egy átkozott üzenetet? Vigyen a szobájukba! Nem lehet olyan nehéz megtalálni két aes sedai-t. Elvégre ez itt nem az az átkozott Fehér Torony!

– Aes sedai-t? – kérdezte a háta mögött egy nő. Erős illiani tájszólása volt. – Ha csak két aes sedai-t keres, mi épp itt vagyunk.

Laren arckifejezése nem változott, legalábbis majdnem sikerült úrrá lenni döbbenetén. Majdnem koromfekete szeme átpillantott Mat válla fölött, és a fiú biztos volt benne, hogy őszinte aggodalmat lát benne.

Mat megbökte a kalapját, és könnyed mosollyal megfordult. Amíg az ezüst rókafej a nyakában volt, az aes sedai-ok egyáltalán nem zavarták. Legalábbis nem nagyon. A medál képességeinek is voltak határai. Talán mégsem volt olyan könnyed az a mosoly.

A két nő, akivel szembetalálta magát, akkor sem különbözhetett volna jobban egymástól, ha akar. Az egyikük karcsú volt, magával ragadóan, barátságosan mosolygott, és zöld-arany ruhája sejtetni engedte formás keblét. Ha nem lett volna a kortalan arc, Mat szívesen elcsevegett volna vele. Kifejezetten csinos volt az arca is, és olyan hatalmas, szép szeme volt, amelyben minden férfi szívesen elveszik. Kár érte. A másik is kortalan volt, de Matnek alaposabban szemügyre kellett vennie, hogy észrevegye rajta. Először azt hitte, a nő dühösen fintorog, de csakhamar rájött, hogy ez nála a kedves mosoly. Sötét, majdhogynem fekete ruhája a nyakáig ért, és rálógott a kézfejére is. Mat igazán hálás volt, hogy nem kell belőle többet látnia. Olyan göcsörtösnek tűnt, mint egy öreg tüskebokor. Ami azt illeti, úgy nézett ki, mint aki rendszeresen tüskebokrot reggelizik.

– Nynaeve-nek és Elayne-nek szeretnék üzenetet hagyni. – mondta nekik. – Ez a nő itt...

Zavartan körbenézett a folyosókon. Szolgák siettek el mellettük, de Larennek már nyoma sem volt. Nem gondolta volna, hogy képes ilyen gyorsan szaladni.

– No mindegy. Üzenetet szeretnék nekik hagyni. – Hirtelen óvatosabb lett. – Önök a barátaik?

– Nem egészen – válaszolta a csinosabbik aes sedai. – Én Joline vagyok, ő pedig Teslyn. Te pedig Mat Cauthon vagy.

Mat gyomra összeszorult. Kilenc aes sedai van ebben az átkozott palotában, és neki épp abba a kettőbe kellett belefutnia, akiket Elaida küldött! És ráadásul az egyikük Piros. Nem mintha tartania kéne tőlük. Nagy nehezen leengedte a kezét. Mégiscsak nevetséges lenne, ha fogdosni kezdené a rókafejes medált!

Az, amelyik minden bizonnyal ma is tüskebokrokat reggelizett – Teslyn –, közelebb lépett hozzá. Thom szerint Ülnök volt, de hogy mit keresett egy Ülnök Ebou Darban, azt még Thom sem értette.

– A barátaik lennénk, ha hallgatnának ránk. Minden igaz barátra szükségük van, Cauthon mester. Éppúgy, mint neked is.

A tekintetével majdnem átdöfte Matet.

Joline, aki a Zöld ajah tagja volt, mellélépett, a vállára tette a kezét. Mat bármelyik más nőn igen csábosnak látta volna ezt a mosolyt.

– Veszélyes talajon járnak, és nem látják, mi vár rájuk. Tudom, hogy a barátjuk vagy. Ezt könnyen bebizonyíthatod azzal, hogy meggyőzöd őket arról, hogy hagyjanak fel ezzel az ostobasággal, még mielőtt túl késő lesz. Keményen meg szokták büntetni azokat az ostoba gyermekeket, akik túl messzire mennek.

Mat ki akart hátrálni a teremből. Most már Teslyn is olyan közel lépett, hogy szinte hozzáért. Menekülés helyett inkább felöltötte a legpimaszabb mosolyát, és szembefordult a nőkkel. Odahaza mindig nagy bajba került, ha ezt tette, de most mégis így tűnt helyesnek. A kockák nem ezt a párost jelezték előre, máskülönben már rég elhallgattak volna. És ott volt a medál is a nyakában.

– Szerintem nagyon jól látják a helyzetet – mosolyogta. Nynaeve-et le kellett volna szállítani a magas lóról, és Elayne-t alighanem két-három magas lóról is, de nem hagyhatta, hogy ez a nőszemély ilyen hangon beszéljen a javasasszonyról. Ha ehhez Elayne-t is meg kell védenie, hát legyen. – Talán önöknek kellene felhagyniuk azzal az ostobasággal.

Joline elkomorult, de Teslyn végre elkezdett mosolyogni. Olyan volt a szája, mint egy borotvapenge.

– Tudjuk, ki vagy, Cauthon mester. – Úgy nézett ki, mint aki meg akar nyúzni valakit, és bárki, aki a keze ügyében van, megteszi. – Azt mondják, ta'veren vagy. És számos veszedelmes kapcsolatod van. És ez nem csak pletyka, ez tény.

Joline jegesen mérte végig.

– A te helyzetedben egy fiatalember sokkal rosszabbat is tehetne, mint hogy a Torony védelmét kérje, ha a jövőjéről akar gondoskodni. Sosem lett volna szabad elhagynod Tar Valont.

Mat gyomra összerándult. Mit tudnak még? A medált nem sejthették. Arról csak Nynaeve és Elayne tudott, és Adeleas és Vandene, meg még a Fény tudja, kinek árulták el ezt a titkát, de ennek a kettőnek itt biztosan nem. De volt valami, ami még a ta'verenségnél is, a rókafejnél is, sőt még Randnél is rosszabb volt, már ami őt illeti. Ha tudnak arról az átkozott Kürtről...

Hirtelen elrántották a két nő mellől, de olyan erősen, hogy megbotlott, és majdnem elejtette a kalapját. Egy törékeny asszony fogta a vállát. Sima, kortalan arca volt, hófehér haját csinos kis kontyba kötötte a tarkóján. Teslyn reflexszerűen elkapta Mat másik karját. Mat felismerte az újonnan érkezett aes sedai-t, legalábbis majdnem felismerte. Vagy Adeleas volt az, vagy Vandene. A két nővér – valóban testvérek voltak, nem csak aes sedai-ok – akár ikerpár is lehetett volna. Mat sosem tudta megkülönböztetni őket. Úgy méregették egymást Teslynnel, mint két macska, akik véletlenségből ugyanazt az egeret kapták el.

– Nem kéne eltépniük a kabátomat – morogta, és megpróbálta lerázni magáról a két nőt. – Elengednék a kabátomat?

Valószínűleg meg sem hallották. Még a rókafejes medállal sem állt volna neki egyenként lefeszegetni az ujjaikat – kivéve, ha nincs más választása.

Két másik aes sedai is érkezett a nővérrel, bár az egyikükről, egy sötét hajú, zömök, szigorú tekintető nőről, csak a kígyós gyűrű és a Tar Valon fehér lángjával díszített barna vállkendő árulta el, hogy aes sedai. Alig tűnt idősebbnek Nynaeve-nél. Ezek szerint ő Sareitha Tomares, aki alig két éve lett csak aes sedai.

– Ezek szerint most már a folyosón rabolod el az ártatlan férfiakat, Teslyn – mondta a másik. – Nem hittem volna, hogy azok is érdekelnek, akik nem tudnak fókuszálni.

Alacsony volt, és sápadt. Csipkeszegélyes kék-szürke ruhát viselt, és csak úgy sütött róla a hűvös, kortalan elegancia és a magabiztosság. Mosolygott. Cairhieni akcentusa alapján Mat rögtön tudta, ki ez. A legelőkelőbb aes sedai-okat vonzotta magához. Thom nem volt benne biztos, hogy Elaida követségét vajon Joline vagy Teslyn vezeti-e, de azt Mat is tudta, hogy Merilille a vezetője azoknak a bolondoknak, akik beugratták Egwene-t ebbe az amyrlin dologba.

Mat akár meg is borotválkozhatott volna Teslyn mosolyával.

– Ne vitatkozz velem, Merilille! Mat Cauthon természetesen még az én érdeklődésemre is számot tarthat. Nem kéne szabadon kószálnia.

Mintha ő maga itt sem lenne!

– Ne vesszenek össze rajtam – mondta. Hiába rángatta a kabátját, egyik nő sem engedte el. – Mindenkinek jut belőlem.

Öt szempár szegeződött rá. Hirtelen azt kívánta, bárcsak csendben maradt volna. Az aes sedai-oknak egyáltalán nem volt humora. Kicsit erősebben megrángatta a kabátját, és Vandene – vagy Adeleas – hátra tántorodott, és kitépte a kabátot Mat kezéből. Inkább Vandene lesz az. A Zöld ajah tagja volt, és Mat mindig úgy érezte, hogy a nő a legszívesebben felkapná a földről, és addig rázná fejjel lefelé a lábánál fogva, míg csak a medál titka valahogy ki nem esik belőle. Bármelyikük volt is az, sokat tudóan Matre mosolygott. Láthatóan jól szórakozott. Mat nem találta ilyen viccesnek a helyzetet. A többiek már rég nem rá figyeltek. Akár el is tűnhetett volna.

– Arra volna szüksége – mondta Joline határozottan –, hogy valaki végre vigyázzon rá. Őrizetbe kéne venni. Három ta'veren, egyetlen kis faluban? És az egyikük az Újjászületett Sárkány? Cauthon mestert most azonnal a Fehér Toronyba kéne küldeni.

Merilille megrázta a fejét.

– Túlbecsülöd a helyzeted, Joline. Ugye nem gondoltad komolyan, hogy hagyom, hogy elvidd a fiút?

– Te becsülöd túl a helyzeted, Merilille! – Joline közelebb lépett, egészen a másik nő fölé tornyosult. A szája leereszkedő, felsőbbrendű mosolyra húzódott. – Vagy még nem mérted föl, hogy csak a Tylin iránti udvariasságnak engedek, mikor nem záratlak be titeket mind a legsötétebb tömlöcbe, hogy kenyéren és vízen tengődjetek, míg csak vissza nem küldelek titeket is a Toronyba?

Mat azt várta, hogy Merilille Joline arcába nevet, de a nő csak elmozdította egy kicsit a fejét, mintha Joline tekintetének a varázsát akarná megtörni.

– Azt nem mernéd megtenni! – Sareitha arcán úgy ült az aes sedai-ok hírhedt nyugalma, mint valami álca. Az arca higgadt volt, és lassú, ráérős mozdulatokkal rendezgette el a vállán a barna kendőt. De a hangja megremegett, és elárulta, hogy csak tetteti a nyugalmat.

– Ez csak gyerekes hencegés, Joline – morogta Vandene szárazon. Biztos, hogy ő volt az. Hármójuk közül csak ő tűnt valóban nyugodtnak.

Merilille enyhén elpirult, mintha az ősz hajú asszony hozzá beszélt volna, de a tekintetébe láthatóan visszaköltözött az erő.

– Nem várhatod, hogy önszántunkból menjünk – vágta Joline szemébe keményen. – És mi öten vagyunk. Elayne-nel és Nynaeve-vel együtt heten.

Ezt egyértelműen csak utólag tette hozzá, és akkor is nagy vonakodva.

Joline felvonta a szemöldökét. Teslyn csontos ujjai ugyanolyan szorosan tartották Matet, mint Vandene-é, de most Joline-re és Merilille-re figyelt. Mat nem bírt eligazodni az arckifejezésén. Az aes sedai-ok igazán érthetetlenek voltak. Sosem tudta, mire számítson, csak mikor már rég túl késő volt menekülnie. Erős áramlatokat érzett a mélyben. Márpedig ha az aes sedai-ok körül kavarogtak erős áramlatok, akkor bárki emberfia könnyen vízbe fulladhatott anélkül, hogy akár egy szót vesztegetnének rá a nővérek. Talán itt az ideje lefeszegetni a két nő ujjait a kabarjáról.

Laren hirtelen visszatérte mentette csak meg. A kövérkés nő levegő után kapkodott, mintha egész úton szaladt volna. Szétterítette a szoknyáit, és mélyen pukedlizett. Láthatóan több tisztelettel kezelte az aes sedai-okat, mint az előbb Matet.

– Aes sedai-ok, bocsássanak meg, hogy megzavarom önöket, de a királynő kéreti Cauthon nagyurat. Bocsássanak meg, kérem! Nagy bajba kerülök, ha nem viszem oda azonnal.

Az összes aes sedai merően ránézett, szerencsétlen nő riadtan húzta össze magát. Aztán a két csoport szembefordult egymással, mintha azt akarták volna eldönteni, ki aes sedai-abb a másiknál. Aztán mind rámeredtek. Mat várta, hogy valaki végre megmozduljon.

– Nem várathatom meg a királynőt, ugye? Csak nem tehetek ilyet! – mondta nagy vidáman. Az aes sedai-ok olyan sértve bámultak vissza rá, mintha valamelyikük fenekébe csípett volna. Még Laren is helytelenítően húzta össze a szemöldökét.

– Engedd el, Adeleas! – mondta végül Merilille.

Mat elégedetlenül nézte, ahogy a fehér hajú nő elengedi. Ezeknek névtáblát kéne hordaniuk, vagy más színű szalagot a hajukban, vagy valami. Adeleas megint rámosolygott elégedetten, sokat sejtetően. Mat utálta az ilyet. Erre persze nem csak az aes sedai-ok voltak képesek: bármelyik nő tudott így mosolyogni. Persze általában nem tudtak semmi olyasmit, mint amire a mosoly alapján a szerencsétlen férfiember számított volna.

– Teslyn? – kérdezte. Az elszánt Piros még mindig két kézzel markolta a kabátját. Komoran bámulta, a többiekről tudomást sem vett. – A királynő?

Merilille szóra nyitotta a száját, aztán habozni kezdett. Láthatóan nem azt mondta, amit először akart.

– Meddig akarsz még kapaszkodni belé, Teslyn? Talán majd elmagyarázod Tylinnek, hogy miért nem engedelmeskedett a hívásának?

– Jól gondold meg, kihez kötöd magad, Cauthon mester! – mondta Teslyn. Még mindig csak Matet nézte. – Ha rosszul választasz, sok kellemetlenség érhet a jövőben. Még egy ta'verent is. Jól gondold meg.

Aztán elengedte.

Mat nem mutatta, mennyire örül neki, hogy elmehet, de azért szorosan Laren nyomában maradt, és azt kívánta, bárcsak gyorsabban lépkedne a nő. Az asszony büszke tartással siklott előtte, olyan fenséges volt, mint egy királynő. Olyan fenséges, mint egy aes sedai. Amikor elérték az első kanyart, Mat hátrapislogott a válla felett. Az öt aes sedai még mindig ugyanott állt, és őt bámulták. Mintha a pillantása valamiféle jel lett volna, az öt nő összenézett, és aztán különféle irányba távoztak. Adeleas felé indult el, de fél tucat lépéssel Mat előtt megállt, a fiúra mosolygott, majd eltűnt az egyik ajtó mögött. Erős áramlatok a mélyben. Mat sokkal jobban szeretett olyan helyen úszni, ahol leért a lába.

Laren a kanyar mögött várta, két kezét széles csípőjére tette, és az arca túlságosan is sima volt. Mat szerint alighanem topogott a szoknyája alatt. A legmegnyerőbb mosolyát villantotta rá. A vihogó kislányoktól kezdve az őszülő nagymamákig mindenki ellágyult ettől a mosolytól. Számtalanszor lopott már így csókot vagy mentette ki magát különféle nehézségekből. Majdnem olyan hasznos volt, mint egy virágcsokor.

– Nagyon ügyesen csinálta, és őszintén köszönöm. Egészen biztos vagyok benne, hogy a királynő valójában nem akar látni – és még ha akarta volna is, Mat egyáltalán nem volt kíváncsi rá. A nemesekkel kapcsolatos előítéletei vagy megháromszorozódtak, ha királyi személyekről volt szó. Ezen a régi emlékek sem változtattak semmit sem, márpedig azok a fickók az idejük nagy részét királyok, királynők és hasonlóan előkelő emberek között töltötték. – Talán ha most már megmutatná, hol van Nynaeve és Elayne...

Meglepő módon a mosoly nem hatott Larenre.

– Nem hazudnék, Cauthon úr. Csúnyán meg is büntetnének érte. A királynő várja, Cauthon úr. Ön egy nagyon bátor fiatalember – tette hozzá, aztán elfordult, és maga elé mormogott: – Vagy egy óriási bolond.

Ez utóbbit aligha Mat fülének szánta.

Tylin Quintara, a Fény kegyelméből Altara királynője, a Négy Szél Úrnője, a Viharok Tengerének őre, a Mitsobar Ház feje, egy sárga falú, halványkék mennyezetű szobában várt rá. Hatalmas fehér kandalló előtt állt, amelynek kőpárkányába a viharos tenger hullámait vésték. Megérte megnézni. Tylin már nem volt fiatal – a vállaira bukó fényes fekete hajzuhatag már őszült a halántékánál, és a szeme sarkába finom pókhálót vetett a kor –, és csinosnak sem lehetett nevezni, bár a két vékony heget az arcán már elfedték a ráncok. Inkább jó kiállású volt. És hihetetlenül... fenséges. Hatalmas, fekete szempár mérte végig Matet. Királyian, mint a sas szeme. Valójában kevés hatalma volt – lóháton két-három nap alatt ki lehetett érni arról a vidékről, ahol még értek valamit a parancsai, és Altara határa onnan még nagyon messze volt –, de Mat szerint még egy aes sedai is meghátrált volna a pillantása elől. Mint Isebele, Dal Calain úrnője, aki elérte, hogy Alghara amyrlin elzarándokoljon hozzá. Ez is az ősi emlékek egyike volt. Dal Calain a Trallok háborúkban tűnt el.

– Felség – Mat széles félkört írt le a kalapjával, mélyen meghajolt, és meglengette képzeletbeli köpenyét –, hívatott, így itt vagyok.

Akár fenséges, akár nem, nehéz volt nem megbámulnia a jókora csipkeszegélyes ovális kivágást, ahol Tylin fehér hüvelyű nászkése lógott. Formásan kerekded volt a látvány, bár minél többet mutatott meg a melléből egy nő, annál kevésbé szerette, ha meg is nézik. Legalábbis ha látványosan megbámulják. Fehér hüvely. Mat eddig is tudta, hogy Tylin özvegy, de ez nem mintha számított volna. Előbb kezdene ki a rókaképű árnybaráttal, mint egy királynővel. Nehéz volt nem odanéznie, de valahogy csak sikerült. Alighanem Tylin az őrséget hívatná, és nem rántaná elő a szőtt arany övről lógó drágakövekkel kirakott görbe tőrt, amely pontos párja volt a nászkést tartó nyakláncnak. Talán ezért csörögtek még mindig a fejében a kockák. Egy lehetséges találkozás a királyi bakóval alighanem mozgásban tartaná őket.

A királynő réteges, selyem alsószoknyái fehér és sárga hullámokat vetettek, ahogy Tylin lassan keresztülsétált a szobán, és megkerülte Matet.

– Beszéled az Ősi Nyelvet – mondta, mikor ismét Mat előtt állt. A hangja mély volt, és dallamos. Nem várt választ. Egy székhez lépett, és leült. Megigazította zöld selyemszoknyáját. Öntudatlan mozdulat volt; a tekintete még mindig Maten pihent. A fiú úgy érezte, Tylin azt is meg tudná mondani, mikor mosták ki utoljára az alsóneműjét. – Üzenetet akartál hagyni. Itt mindent megtalálsz, amire szükséged lehet.

A csipkezuhatag a csuklóján gyengéden meglibbent, ahogy az aranykeretes tükör alatt álló kis íróasztalra mutatott. Minden bútordarab aranyozott volt, és bambuszalakúra faragták őket.

Magas, hármas ívű ablakok nyíltak egy kovácsoltvas erkélyre. Könnyű szellő fújt a tenger felől, meglepően kellemes volt, ha hűvösnek nem is lehetett volna nevezni. Matnek mégis sokkal inkább melege volt, mint az előbb lenn az utcán, és ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy a királynő hogy nézett rá. Deyeniye, dyu ninte conicon ca'lyet ye. Pontosan ezt mondta. Az az átkozott Ősi Nyelv. És már megint nem vette észre, hogy azt beszéli. Azt hitte, legalább már erre sikerül odafigyelnie. Fogalma sincs arról, hogy mikor állnak meg végre azok az átkozott kockák is. Az a legjobb, ha nem néz sehova, és befogja a száját is.

– Köszönöm, felség! – Ezúttal nagyon odafigyelt arra, milyen nyelven mondja.

Az enyhén megdöntött asztalon vastag papírlapok hevertek. Épp jó magasságban volt ahhoz, hogy kényelmesen lehessen rajta írni. A kalapját az asztallábnak támasztotta. A tükörben jól látta a királynőt. Őt figyelte. Miért hagyta, hogy eljárjon a szája? Belemártotta az arany tollat a tintatartóba – végtére is mi mást használhatna egy királynő –, és először végiggondolta, mit is akar írni, csak aztán hajolt a papír fölé. Az egyik kezével lefogta a lapot. A betűi esetlenek voltak, és szögletesek. Sosem szeretett írni.

Követtem egy árnybarátot Jaichim Carridin bérelt palotájáig. Egyszer megpróbált már megölni engem, és alighanem Randet is. Régi ismerősként üdvözölték a palotában.

Újra végigfutotta a levelet, elgondolkozva rágcsálta a toll végét. Aztán rájött, hogy a foga nyoma meglátszik a puha aranyon. Talán Tylin nem veszi észre. Tudniuk kellett Carridinről. És még mit kéne írnia? Hozzátett pár óvatosan megfogalmazott mondatot. Az hiányozna még csak, hogy megsértődjenek valamin.

Legyetek okosak! Ha már mindenképp a városban akartok csavarogni, hadd adjak mellétek pár embert. Nem akarom, hogy agyonüssenek titeket. Különben is, lassan ideje lenne visszavinnem titeket Egwene-hez, nem? Itt csak hőség van, és legyek, és abból szerintem Caemlynben is lesz elég.

Jól van. Ennél udvariasabbra aligha számíthattak volna.

Felitatta a fölösleges tintát, és négyrét hajtotta a papírt. Egy kicsi kis aranytálban parázs lapult a homok alatt. Addig fújta, míg fényesen nem izzott, aztán meggyújtott egy gyertyát, és megkereste az asztalon a vörös viaszrudat. Ahogy a pecsétviasz a levélre csöppent, hirtelen eszébe jutott, hogy van egy pecsétgyűrűje valahol a zsebében. A gyűrűs csak azért véste, hogy megmutassa, ilyet is tud, de akkor is jobban néz ki, mintha csak egy formátlan viasztócsa díszelegne a lapon. A gyűrű kicsit hosszabb volt, mint a lassan szilárduló viasz, de a pecsét rajzolata jól látszott.

Mat most először nézte meg, mit vett. A félhold alakú szegély között egy róka kergetett két felrebbent madarat. Elvigyorodott. Kár, hogy nem egy kéz volt az, a Banda keze, de azért ez is találó pecsét. Valóban olyan ravasznak kellett lennie, mint egy rókának, ha Nynaeve és Elayne sarkában akart maradni, és bár azok ketten nem voltak épp a menekülős fajta... Különben is, a medál miatt megkedvelte a rókákat. Rákaparta Nynaeve nevét a levélre, majd pillanatnyi habozás után Elayne-ét is. Egyik vagy másik megkapja, amint visszaértek.

Maga előtt tartotta a lepecsételt levelet, és megfordult. A keze súrolta Tylin mellét. Összerezzent, hátralépett, nekiesett az íróasztalnak, de igyekezett nem elvörösödni. Csak az arcát figyelte, csak az arcát. Nem is hallotta, hogy a nő közelebb jött. Az a legjobb, ha úgy tesz, mintha mindez meg sem történt volna. Nem kéne még inkább zavarba hoznia a királynőt. Alighanem már így is esetlen fatuskónak tartja.

– Van valami, amiről felségednek is tudnia kéne. – Nem volt kettejük között annyi hely, hogy felemelje a levelet. – Jaichim Carridin házába árnybarátok járnak, és nem csak szigorú őrizetben.

– Biztos vagy benne? Persze, hogy biztos vagy benne. Ilyesmivel nem dobálódzik az ember csak úgy. – Összeráncolta a szemöldökét, de aztán megrázta a fejét, és a fintor eltűnt. – Beszéljünk kellemesebb dolgokról!

Mat nem tudta, mit kéne tennie. Most mondta meg a nőnek, hogy a fehérköpenyek nagykövete árnybarát, és az elintézte egy futó fintorral!

– Te vagy Mat Cauthon nagyúr? – Ez nem annyira kérdésnek hangzott, mint inkább kijelentésnek. Nagyúr. Tylin szeme most még inkább egy saséra emlékeztette Matet. A királynő biztos nem örülne neki, ha valaki csak tettetné, hogy nagyúr, holott nem az.

– Csak Mat Cauthon. – Valamiért úgy érezte, a nő szívesebben hallaná, hogy valóban nagyúr. Nem szerette, hogy az emberek nemesúrnak hiszik, egész jól ellett volna e nélkül a hazugság nélkül is. Ebou Darban bárhol, bármikor párbajra hívhatták az embert, de a nemeseket általában csak más nemesek hívták ki. Így is jó pár embernek kellett betörnie a fejét az elmúlt hónapban, négyet véresen megsebesített, és fél mérföldet kellett szaladnia egy nő elől. Tylin tekintete kifejezetten idegesítette. És azok az átkozott kockák is még mindig csörögtek a fejében. Ki akart már jutni innen.

– Ha megmondaná, hol hagyhatom ezt a levelet, felség...

– A leányörökös és Nynaeve sedai ritkán beszélnek rólad – mondta Tylin –, de az ember megtanulja, hogy azt is megértse, amit mások nem mondanak ki.

Felemelte a kezét, és megsimogatta Mat arcát. A fiú is önkéntelenül az arcához nyúlt. Talán összekente tintával, mikor a tollat rágcsálta? A nők mindig mindent szerettek letakarítani. Még a férfiakat is. Ebben talán a királynők sem különböztek a többiektől.

– Amiről nem mesélnek, de azért kihallom a szavaikból, az az, hogy te egy zabolátlan gazember vagy, egy szerencsejátékos szoknyapecér. – Mélyen Mat szemébe nézett, az arckifejezése egy árnyalatnyit sem változott, a hangja hűvös volt, és határozott, de beszéd közben megint megsimogatta Mat arcát. – A zabolátlan férfiak a legérdekesebbek. Beszélgetőpartnernek. – Az ujjai körbeszaladtak a fiú száján. – Egy zabolátlan gazember, aki aes sedai-okkal utazik; egy ta'veren, akitől láthatóan még ők is tartanak. Vagy legalábbis zavarban vannak a közelében. Hogy fogod magad köré fonni a Mintát, csak Mat Cauthon?

A keze Mat nyakán nyugodott. A fiú érezte, ahogy a vére Tylin ujjain lüktet.

Eltátotta a száját. Az íróasztalt a falnak lökte, ahogy megpróbált elhátrálni. Ezek szerint nincs más kiút, fel kell löknie Tylint, és átmásznia a szoknyáin, ha menekülni akar. A nők nem viselkedtek így! Jól van, néhány ősrégi emléke szerint igen, bár az leginkább emlékek emléke volt arról, hogy az egyik nő ezt csinálta, a másik meg azt. Igazán tisztán csak a csatákra emlékezett, és az most nem segíthetett. Tylin elmosolyodott, de felkunkorodó szája sem nyomhatta el a szemében a ragadozó vadra emlékeztető csillogást. Mat úgy érezte, mindjárt égnek áll a haja.

A nő szeme a fiú háta mögötti tükörre esett, és hirtelen elfordult. Mat levegő után kapkodva támaszkodott az asztalnak, és a nő hátát nézte.

– Később újra beszélgethetnénk, Cauthon mester. Én... – Az ajtó kinyílt, Tylin félbehagyta a mondatot. Láthatóan meglepődött, hogy valaki megzavarja őket, de Mat hirtelen ráébredt, hogy az ajtó első rezdülését láthatta meg a tükörben a nő.

Karcsú, sötét bőrű fiatalember lépett be, egészen enyhén bicegett. Éles tekintete csak egy pillanatra vágott Mat felé. Fekete haja a vállára omlott, és egy olyan köpenyt viselt, amelyet alapvetően arra találtak ki, hogy jól nézzen ki az ember vállára vetve, de Mat még senkit nem látott, aki fel is vette volna őket. A zöld selyemköpenyt elöl vastag aranylánc fogta össze, a lánc két végén szépen kidolgozott arany leopárdok ültek.

– Anyám – hajolt meg Tylin felé, és az ajkára helyezte ujjait.

– Beslan – mondta a királynő melegen, és megcsókolta a fiú arcát kétoldalt, és a szemhéjait is. A határozott, szinte jeges hang, melyet Mattel szemben használt, mintha nem is lett volna. – Úgy látom, jól ment a dolog.

– Nem olyan jól, mint szerettem volna. – A fiú sóhajtott egyet. A tekintete dacára egész lágy és kellemes volt a mosolya, és puha a hangja. – Nevin megvágta a lábam a második összecsapásban, és a harmadikban elcsúszott. Véletlenül szíven szúrtam, pedig csak a jobb kezét akartam megvágni. Ezért a sértésért nem lett volna szabad megölnöm. Részvétlátogatást kell majd tennem az özvegyénél.

Ez láthatóan legalább annyira bántotta, mint hogy megölte Nevint. Tylin ragyogó arca nem illett ahhoz az asszonyhoz, akinek épp most mondta meg a fia, hogy megölt egy embert.

– Csak arra vigyázz, hogy ne maradj túl sokáig! Vakuljak meg, ha Davindra nem azok közé az özvegyek közé tartozik, akik szívesen vennének egy kis vigaszt. Akkor pedig vagy feleségül kell venned, vagy meg kell ölnöd a fivéreit! – Tylinnek láthatóan az első eshetőség tetszett volna kevésbé; a másodikat csak apró kellemetlenségnek fogta fel. – Ez itt Mat Cauthon mester, fiam. Egy ta'veren. Remélem, jól összebarátkoztok. Talán majd együtt mentek el a Swovan Éji táncmulatságra is.

Mat megugrott. Semmi mást nem akart kevésbé, mint hogy egy olyan fickóval kelljen mászkálnia, aki egyfolytában párbajozik, és akinek az anyja az arcát simogatja.

– Nem szoktam bálokba járni – vetette közbe sietve. Az ebou dariak érthetetlenül sokat mulattak. Magas Chasaline épp, hogy elmúlt, de jövő héten öt újabb ünnep jön, és mindegyik kétnapos tivornyázással járt, nem csak a Folyóközben megszokott egy estés mulatsággal. – Én leginkább kocsmákban táncolok. Durvább kocsmákban, sajnos. Nem hinném, hogy az tetszene.

– Én is a durvább kocsmákat szeretem – mondta Beslan lágyan mosolyogva. – Bálba csak az öregek járnak a csinoskáikkal.

Ezek után már nem volt messze a lejtő alja. Mire Mat felocsúdott volna, Tylin már mindent elrendezett. Mat és Beslan együtt megy majd az ünnepekre. Minden egyes ünnepre. Vadászni, ahogy Beslan mondta volt. Mikor Mat gondolkodás nélkül hozzátette, hogy lányokra vadászni – ha észnél van, nem mond ilyet valakinek az anyja előtt –, Beslan elnevette magát, és kijavította.

– Lányokra vagy párbajokra, csillogó ajkakra vagy villogó pengékre. Bármelyik táncot járod is, abban a pillanatban az a legszebb. Vagy szerinted nem így van, Mat?

Tylin szeretetteljesen Beslanra mosolygott.

Mat gyengén, elhalóan felnevetett. Ez a Beslan teljesen őrült volt, és az anyja sem volt kevésbé bolond.

Tizenhetedik fejezet

Az ész diadala

Mat kiszédelgett a palotából. Tylin nem engedte el egykönnyen. A legszívesebben futott volna, de nem lett volna sok értelme annak sem. A lapockái között úgy bizsergett a háta, hogy még a fejében dübörgő kockákról is megfeledkezett. A legrosszabb az volt – a számtalan rossz pillanat közül –, mikor Beslan azzal tréfálkozott, hogy az anyjának kéne találnia valami csinoskát a bálokra, és Tylin nagy nevetve azt válaszolta neki, hogy egy királynőnek nincs ideje a fiatalemberekre, miközben egyre csak Matet nézte azzal a mélyre ható sastekintetével. A fiú most már tudta, mitől futnak olyan gyorsan a nyulak. Áttántorgott a Mol Hara téren, észre sem véve, merre megy. Ha Nynaeve és Elayne épp Jaichim Carridinnel táncol, Elaida pedig az egyik szökőkút szélén ül, és valamelyik rég halott királynő szobrával társalog, aki két és fél hossz magasan áll, és a tenger felé mutat, az sem tűnt volna fel neki.

A Vándorló Nő ivója sötét volt, és hűvös az odakinn tomboló vakító hőség után. Megkönnyebbült mosollyal vette le a kalapját. Pipafüst halvány köde ülte meg a helységet, de a díszesen faragott spaletták épp elég fényt engedtek be a széles, boltíves ablakokon. Valahonnan kerítettek pár megviselt fenyőágat, és az ajtók fölé kötözték őket. Swovan Éjre készültek. Az egyik sarokban két fuvoláslány játszott, egy fickó a térde közé szorított apró dobon kísérte őket. Éles, lüktető zenét játszottak, amit Mat már egészen megkedvelt. A korai időpont dacára már jó páran voltak az ivóban, főképp külhoni kereskedők sötét, egyszerű gyapjúruhában, de azért akadtak ebou dariak is, mindegyik valamelyik céh jellegzetes mellényét viselte. Itt nem voltak sem tanoncok, sem utazók. A Vándorló Nő nagyon közel volt a palotához, sokba került itt az étel és az ital, és még többe a szállás.

Az egyik sarokból kockák csörgése hallatszott, mintha csak visszhangozná a Mat fejében dübörgő zajt. Elfordult, és inkább az egyik asztalhoz lépett, ahol három jó embere ült a hosszú padon. Corevin, a vaskos izmú cairhieni, akinek az orra még kisebbnek és szűkebbnek mutatta amúgy is aprócska szemét, félmeztelenül ült, sűrűn tetovált karját a feje fölé emelte, hagyta, hogy Vanin bekötözze az oldalán a sebet. Vanin vagy háromszor akkora volt, mint Corevin, de úgy nézett ki, mint egy zsák liszt, ami épp lefolyik a padról. Mintha már egy hete ugyanabban a kabátban aludt volna. Persze nem tehetett róla, a ruhája akkor is ilyen megviseltnek tűnt, ha az egyik szolgálólány frissen vasalta ki. A kereskedők gyanakodva méregették őket, de az ebou dariak rájuk sem pillantottak. Az ebou dariak korra és nemre való tekintet nélkül épp elég ilyet láttak már. Ilyet, és sokkal rosszabbat is.

Harnan, a szögletes állkapcsú teari szakaszvezető, akinek a bal arcára egy elnagyolt sólymot tetováltak egykor, épp Corevint szidta, mint a bokrot.

– Nem érdekel, hogy az az átokverte halaskofa mit mondott neked, te kecskeszomorító varangy, ilyenkor használd azt a rohadt bunkót és ne fogadj el mindenféle átokverte kihívást...

Mikor meglátta Matet, gyorsan elhallgatott, és úgy tett, mintha nem is mondott volna semmit. Olyan arcot vágott, mint akinek nagyon fáj a foga.

Ha Mat megkérdezte volna, mi történt, elmesélték volna, hogy Corevin megbotlott és beleesett a tulajdon tőrébe, vagy valami ehhez hasonló képtelen ostobaságot, és elvárták volna, hogy Mat tegyen úgy, mint aki el is hiszi, amit mondanak neki. Úgyhogy rá sem kérdezett a dologra, csak odakönyökölt melléjük, mintha semmi szokatlant nem látott volna. Ami azt illeti, ebben nem is volt semmi szokatlan. Vanin volt az egyetlen embere, aki nem volt még ronggyá vagdalva. Valamiért a bajkeverők éppolyan széles ívben elkerülték Vanint, mint Naleseant. Kettejük között csak az volt a különbség, hogy Vanin kifejezetten örült a dolognak.

– Járt már itt Thom vagy Juilin?

Vanin fel sem pillantott rá, tovább kötözte Corevin sebét.

– Nem láttam egy hajszálukat vagy lábujj körmüket sem. Nalesean viszont járt itt. – Vanin nem erőltette a „nagyuramozást”. Láthatóan nem érdekelte, hogy ki nemes, és ki nem az. Talán csak Elayne volt ez alól kivétel. – Felvitetett egy vaspántos ládikát a szobádba, aztán elrohant. Egyfolytában valami csecsebecsékről áradozott.

Úgy tűnt, mintha a padlóra akart volna köpni az egyik foghíján keresztül, de aztán a felszolgáló lányra pislogott, és mégsem tette. Anan asszonyság agyon is ütötte volna azt, aki a padlójára köp, ledobálja az ételben talált csontot, vagy akárcsak a földre veri a pipahamut.

– A fiú az istállóban van – folytatta, még mielőtt Mat bármit kérdezhetett volna –, a könyveivel meg a fogadós egyik lányával. A másik lány irgalmatlanul elfenekelte, mert a kölyök megcsipkedte a popsiját.

Meghúzta az utolsó csomót a kötésen, és vádlón Matre nézett, mintha mindez az ő hibája lenne valamiféleképpen.

– Szegény kis bogár – motyogta Corevin, és mocorogva próbálta ki, hogy vajon a kötés a helyén van-e. Az egyik karjára egy leopárd és egy vadkan volt festve, a másikra egy oroszlán és egy nő. A nőt a haján kívül nem sok minden takarta el. – Visított, szegénykém. Bár láthatóan felderült, mikor Leral megengedte, hogy kézen fogja.

Mat összes embere úgy viselkedett Olverrel, mintha a fiú az unokaöccsük lett volna, bár persze egy anya sem örült volna, ha a fiának ilyen nagybátyjai akadnak.

– Túléli – mondta Mat szárazon. A fiú talán épp a „nagybácsijaitól” leste el ezeket a rossz szokásokat. Legalább most nem szökött ki, hogy az utcagyerekekkel vaduljon. Azt legalább annyira élvezte, mint hogy a kétségbeesésbe kergesse a felnőtt nőket. – Harnan, te maradj itt, és ha látod Thomot vagy Juilint, kapd el őket! Vanin, azt akarom, hogy tudd meg, mi folyik a Chelsaine palota közelében, a Három Torony Kapu mellett.

Nagy habozva nézett végig az ivón. Felszolgálólányok siettek ki-be a konyhából, ételt és még gyakrabban italt vittek ki az asztalokhoz. A legtöbb vendég az ezüstkupák tartalmával volt elfoglalva, bár a szövőnők céhének pár tagja halkan veszekedett. Még a borpuncsra sem figyeltek, ki-kihúzták magukat az asztal mellett, és villámló tekintettel méregették a társaikat. Néhány kereskedő mintha alkudozott volna, sokat hadonásztak, és borba mártott ujjaikkal számokat maszatoltak az asztalra. A zene is elfedné a mondandóját a hallgatózok elől, de azért elővigyázatosan még halkabban beszélt.

Arra a hírre, hogy Jaichim Carridin házába árnybarátok járnak, Vanin arca egészen eltorzult, és úgy tűnt, most akkor is kiköp, ha maga Anan asszony figyeli. Harnan morgott valamit a mocskos fehérköpenyekről, és Corevin azt javasolta, jelentsék fel Carridint a Polgárőröknél. A másik kettő olyan elképedt megvetéssel nézett rá, hogy Corevin elbújt a söröskorsója mögé. Azon kevesek közé tartozott, akik meg bírták inni az ebou dari sört ebben a hőségben is. Vagy akik egyáltalán meg bírták inni azt a löttyöt.

– Vigyázzatok! – mondta Mat, mikor Vanin felállt. Nem aggódott azért különösebben. Ahhoz képest, hogy milyen kövér volt, Vanin meglepő könnyedséggel mozgott. Legalább két országban ő volt a legjobb lótolvaj, és még egy őrző mellett is észrevétlenül el tudott siklani, de...

– Mocskos egy fajzat az. A fehérköpenyek és az árnybarátok is.

A fickó csak mordult egyet, és intett Corevinnek, hogy vegye fel az ingét és a kabátját, és tartson vele.

– Uram? – kérdezte Harnan, amint a többiek elmentek. – Uram, úgy hallottam, tegnap köd volt a Rahadban.

Mat épp indult volna a szobájába, de erre megállt. Úgy tűnt, mintha Harnant komolyan aggasztaná a dolog, márpedig ez nem volt jellemző rá.

– Hogy érted, hogy köd?

Ebben a hőségben még a legsűrűbb ködnek is pillanatok alatt el kellett volna párolognia.

A szakaszvezető kényszeredetten megvonta a vállát, és a kupájába nézett.

– Köd. Azt hallottam, hogy... dolgok voltak benne. – Felnézett Matre. – Azt hallottam, hogy egy csomó ember eltűnt. Másokat meg félig megettek a ködben.

Matet kirázta a hideg.

– A köd eloszlott, nem? Nem voltatok benne. Ráérsz akkor aggódni, ha belekerülsz. Mást akkor már úgysem tehetsz.

Harnan kétkedve vonta össze a szemöldökét, de ez volt az igazság. A gonoszságnak ezek a buborékai – Rand így hívta őket; Moiraine így hívta őket – akkor és ott pukkantak ki, amikor és ahol kedvük tartotta, és úgy tűnt, hogy még Rand sem lenne képes megállítani őket. Legalább annyira nem volt értelme azon aggódni, mi lesz, ha belekerül egybe, mint azon, hogy vajon holnap a fejére esik-e egy tégla, amint kilép az ajtón. Vagy még annyi értelme sem volt a dolognak. A téglák ellen legalább védett az, ha a házban maradt az ember.

Meg aztán volt olyan gondja is, amelyen érdemes volt aggódni egy keveset. Nalesean a szobában hagyta a nyereményüket. Azok az ostoba nemesek úgy bántak az arannyal, mintha csak víz volna. Ott hagyta Harnant, hadd tanulmányozza a korsó mélyét, és megindult az ivó végéből induló, korlát nélküli lépcső felé, de még mielőtt odaért volna, az egyik felszolgálólány elkapta. Caira karcsú, puha ajkú, füstszemű teremtés volt.

– Egy fickó kereste, uram – mondta, miközben egyik oldalról a másikra lebbentette a szoknyáit, és hosszú szempilláin keresztül pislogott fel Matre. Még a hangja is füstös volt egy kicsit. – Azt mondta, hogy illuminátor, de nekem gyanúsnak tűnt. Kért ebédet, de mikor Anan asszony nem adott neki, elment. Azt akarta, hogy az ön számlájára írjuk.

– Legközelebb adjatok neki enni, galambom – válaszolta Mat, és egy ezüstöt csúsztatott a lány ruhájának magas nyakába. – Majd beszélek Anan asszonnyal.

Valóban akart beszélni egy illuminátorral – egy igazi illuminátorral, nem valami csalóval, aki fűrészporral töltött petárdákat ad el neki –, de most nem ez volt a legfontosabb dolga. Ott az a rengeteg arany, őrizetlenül. És az emberevő köd a Rahadban, az árnybarátok, az aes sedai-ok, és az az átkozott Tylin, akinek mintha teljesen elment volna az esze, és...

Caira felnevetett, és úgy lépett arrébb, mint egy macska, amit megsimogattak.

– Vigyek egy kis puncsot a szobájába, uram? Vagy valami mást?

Reménykedve, biztatóan mosolygott.

– Talán kicsit később – válaszolta Mat, és az ujját a lány orrocskájára nyomta. Caira ismét felnevetett, szinte mindig nevetett. A legszívesebben úgy hordta volna a szoknyáját, hogy a térdéig kilátsszanak az alsószoknyái, vagy a combjáig is akár, de Anan asszony nem engedte. A fogadósnő majdnem olyan szigorúan fogta a szolgálólányait, mint a tulajdon leánygyermekeit. Majdnem olyan szigorúan. – Talán egy kicsit később.

Felcsattogott a széles kőlépcsőkön, és nagy nehezen száműzte Cairát a gondolataiból. Mihez kezdjen Olverrel? Egy nap még komoly bajba kerülhet a kölyök, ha azt hiszi, hogy így bánhat az asszonyokkal. Amennyire csak lehet, távol kell tartania Harnantól és a többiektől. Alighanem az lesz a leghelyesebb. Rossz hatással voltak a fiúra. A tetejébe most még ezzel is bajlódjon! Ki kell vinnie Nynaeve-et és Elayne-t Ebou Darból, még mielőtt valami sokkal rosszabb történne.

A szobája az épület homlokzati részén volt, a térre néztek az ablakai, és ahogy az ajtóhoz ért, a háta mögött megnyikordult az egyik padlódeszka. Száz más kocsmában fel sem tűnt volna neki ez a zaj, de a Vándorló Nőben nem nyikorgott a padló.

Hátranézett – és épp időben pördült meg, hogy a kalapját elejtve a bal kezével kapja el azt a botütést, melyet a koponyájára szántak. Az ütés teljesen megbénította a kezét, de keményen ellenállt. Vaskos ujjak ragadták meg a torkát, és a tulajdon szobája ajtajának lökték. A feje hangos koppanással ütődött a fának. Ezüst szegélyű fekete pöttyök táncoltak a szeme előtt, már ellenfele izzadt arcát is alig látta. Csak a hatalmas orrot és a sárga fogakat vette észre, és azok is furcsán elködösödtek. Hirtelen ráébredt, hogy mindjárt elveszíti az eszméletét. Azok az ujjak nem csak a levegőt szorították ki belőle, de elvágták az agya vérellátását is. Szabad keze a kabátja alá csúszott, és ügyetlenkedve csúszkált az egyik tőre markolata felett, mintha az ujjai már nem tudnák, mit kell tenniük. A dorong újra felemelkedett. Látta, ahogy megáll a levegőben, látta, hogy mindjárt szétzúzza a fejét. Mindent beleadott, kirántotta a tőrt a hüvelyéből, és előredöfött vele.

A támadója magas hangon felvisított, és Mat halványan érezte, hogy a bot megpattan a vállán, ahogy a földre esik, de a fickó még mindig nem engedte el a torkát. Tántorogva hátrébb lökte, egyik kezével a szorongató ujjakat próbálta letépni a nyakáról, a másikkal pedig újra és újra beledöfte a tőrt.

A fickó hirtelen eldőlt, lecsúszott Mat pengéjéről. Majdnem magával rántotta a tőrt is. Matnek nehezére esett talpon maradnia. Nagy kortyokban itta a levegőt – milyen édes is volt most! –, és megkapaszkodott valamiben, egy ajtófélfában talán, hogy ne essen el. A földről egy közönséges arcú férfi nézett fel rá, bár azok a szemek már soha többé nem láttak semmit. Nagydarab fickó volt, dús, murandyai bajusszal, sötétkék kabátja leginkább egy kisebb kereskedőhöz vagy egy gazdag boltoshoz illett volna. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy tolvaj.

Hirtelen észrevette, hogy harc közben keresztülestek egy nyitott ajtón. Jóval kisebb szobába nyílt, mint Mat lakosztálya, még csak ablaka sem volt. Egy pár olajlámpás világított a keskeny ágyacska melletti asztalon, de meglehetősen nagy volt a félhomály. Magas, fakó hajú férfi emelkedett fel egy hatalmas nyitott láda mellől, értetlenkedve nézett a hullára. A láda betöltötte majdnem az egész szobát.

Mat épp elkezdett volna magyarázkodni és bocsánatot kérni azért, hogy ilyen durván rátörtek, mikor a magas fickó előrántott egy tőrt az övéről, felkapott egy dorongot az ágyról, és átvetette magát a ládán, hogy Matre támadjon. Az ember nem ilyen tekintettel néz egy halott idegenre. Mat még mindig bizonytalanul kapaszkodott az ajtókeretbe. Alulról dobta el a saját tőrét, és amint a markolat elhagyta a tenyerét, már újabb kés után kutatott a kabátjában. A penge jó mélyen a fickó torkába szaladt, és Mat ismét kis híján összeesett, bár ezúttal megkönnyebbülésében, mert a másik a sebhez kapott, vér fröcskölt mindenfelé az ujjai közül, és hanyatt belezuhant a nyitott ládába.

– Jó dolog ám a jó szerencse – hörögte Mat.

Tántorogva odalépett, és kihúzta a sebből a tőrét. A vért beletörölte a férfi szürke kabátjába. Ez a fickó a másiknál is jobban öltözött, bár még mindig csak gyapjúból készült a ruha, nem selyemből, de sokkal jobb volt a szabása. Még egy kisebb nemesúrnak sem kellett volna miatta szégyenkeznie. A gallér alapján andori lehetett. Lerogyott az ágyra, és összevont szemöldökkel nézte a ládából kilógó végtagokat. Hirtelen zajra pillantott fel.

A szolgalegénye állt az ajtóban, sikertelenül próbált meg a háta mögé rejteni egy hatalmas vasserpenyőt. Nerim, többek között, egy teljes edénykészletet hurcolt magával, mert úgy gondolta, ez is része annak, amit egy nagyúr gondos szolgája megtesz parancsolója kényelméért. A Mat melletti szobában lakott Olverrel. Még a cairhieniek közt is alacsonynak számított, és irgalmatlanul vézna volt.

– Attól tartok, nagyuramnak már megint sikerült összevéreznie a kabátját – morogta letörten. Aznap, mikor majd Nerim vidáman mond valamit, a nap is nyugaton kel fel Mat szerint. – Olyan jó lenne, ha nagyuram jobban vigyázna a ruháira. Olyan nehéz nyom nélkül kivenni a vérfoltot az anyagból, és a bogarak amúgy is összerágnak mindent. Ezen a helyen több bogár van, mint amennyit eddig összesen láttam életemben, nagyuram.

Szóba sem hozta a két hullát, vagy hogy mi a fészkes fenét akart kezdeni azzal az irdatlan vasserpenyővel.

A sikoly mások figyelmét is felkeltette. A Vándorló Nő nem az a fajta lebuj volt, ahol az ilyesmire már senki sem kapja fel a fejét. Léptek dobogtak a folyosón, Anan asszony határozottan félrelódította Nerimet az ajtóból, és felemelt szoknyával átlépett a hulla felett. A férje szorosan mögötte jött, és a fülében lógó dupla karika a Hálók ősi és Tiszteletreméltó Ligájának tagjaként azonosította. Az alsó karikán csilingelő két fehér kő azt is elárulta, hogy több hajója is van, nem csak az az egy, amelyen ő a kapitány. Jasfer Anan volt az egyik legnyomósabb oka annak, hogy Mat nem mosolygott sokat és feltűnően Anan asszony lányaira. A férfi az övébe tűzve egy halbelező kést hordott, egy hosszabb, görbe pengét pedig az oldalára csatolva. Hosszú, kék és zöld mellényéből jókora izmok dagadtak elő, és a karja és a mellkasa is telis-tele volt régi sebhelyekkel. Ő még mindig élt, de akiktől a sebeket kapta, már rég nem.

A másik nyomós indok Anan asszony maga volt. Mat ezelőtt még sosem hagyott ki egy lányt csak az anyja miatt, még akkor sem, ha történetesen az anya fogadójában szállt meg, de Anan asszony meglehetősen nagy hatással volt rá is. A fülében lógó hatalmas aranykarikák csilingelve ütődtek össze, ahogy a fejét forgatva végignézett a hullákon. Még csak el sem fintorodott. Még mindig igen csinos volt, pedig lassan már őszülni kezdett a haja, és a nászkése olyan gömbölydedségek között pihent, amelyek általában legalább annyira vonzották volna Mat tekintetét, mint a gyertyafény a molylepkéket, de ha úgy nézett volna Anan asszonyra, az olyan lett volna, mintha... Nem mintha a tulajdon anyjára nézett volna így. Talán inkább mintha egy aes sedai formáit méregetné – persze azt már megtette nem egyszer, igaz, csak nézelődött, mást nem akart azoktól a nőktől –, vagy Tylin királynőt, hogy a Fény segítse meg vele kapcsolatban. Nem tudta volna megmondani, miért érzi így. Anan asszony egyszerűen nagy hatással volt rá. Egészen egyszerűen nehéz volt bármi olyasmire gondolni, ami megsérthetné ezt az asszonyt.

– Az egyikük megijesztett a folyosón. – Mat belerúgott a ládába. Üresen kongott, bár az egyik hulla benne feküdt, és csak a végtagjai lógtak ki a földre. – A gazdáján kívül nincs benne más. Alighanem azzal akarták megtölteni, amit a fogadóból rabolnak el.

Talán az aranyat akarták ellopni? Nem valószínű, hogy tudtak volna róla, hiszen csak pár órája nyerte, de azért majd megkéri Anan asszonyt, hogy vigyék át valami biztonságosabb helyre.

A fogadós megfontoltan bólintott, zöldes-barna szeme nyugodt maradt. Az, hogy pár embert megkéseltek a fogadójában, láthatóan nem ingatta meg.

– Ők maguk akarták felhozni. A saját holmijuk volt benne. Ragaszkodtak hozzá. Épp azelőtt vették ki a szobát, hogy megérkezett volna. Csak egy pár órára kellett nekik, hogy kipihenjék magukat, mielőtt tovább indulnak Nor Chasenbe.

Nor Chasen kis falucska volt a parton, Ebou Dartól keletre, de nem volt túl valószínű, hogy ezek ketten igazat mondtak volna. A hangja alapján Anan asszony is így gondolta. Úgy nézett a halottakra, mintha azt kívánná, bárcsak élnének még, hogy jól kikérdezhesse őket.

– Elég válogatósak voltak, ami azt illeti. A fakó hajú fickó volt a főnök. Az első három szobát, amit megmutattam nekik, visszautasította, ez kellett neki, pedig ez egy szolgának való. Azt hittem, csak a pénzzel akar spórolni.

– Még a tolvajok is lehetnek zsugoriak. – Mat félig sem figyelt oda arra, mit beszél. Ez épp elég lehetett volna ahhoz, hogy a kockák pörögni kezdjenek a fejében, hiszen ha nincs olyan szerencséje, hogy a fickó épp az egyetlen nyikorgós padlódeszkára lép, rég kettéhasították volna a fejét, de azok az átkozott vackok még mindig nem álltak meg. Nem tetszett neki a dolog.

– Úgy gondolja, hogy csak véletlen egybeesés volt, uram?

– Mi más lett volna?

Anan asszony nem válaszolt, de továbbra is gyanakodva nézte a holttesteket. Talán mégsem volt annyira vérszomjas, mint Mat gondolta. Végül is nem volt bennszülött ebou dari.

– Mostanában túl sok gazfickó van a városban. – Jasfernek mély hangja volt, és még ha normálisan beszélt, akkor is úgy hangzott, mintha parancsszavakat vetne oda egy csónakban. – Talán el kellene gondolkoznunk azon, hogy béreljünk-e fegyveres őröket.

Anan asszony épp hogy csak megemelte a szemöldökét, de a férje már védekezően emelte maga elé a kezét.

– Béke legyen veled, asszony, nem gondoltam át, mit mondok.

Az ebou dari asszonyok egész határozottan fejezték ki a férjük iránti nemtetszésüket. Nem lehetett kizárni, hogy Jasfer sebhelyei közül néhány a feleségétől származik. A nászkést igen sokféleképp lehetett használni.

Mat hálát adott a Fénynek, hogy ő maga nem vett feleségül egy ebou dari nőt, majd visszatette a tőrét a hüvelyébe a többi mellé. Hálát adott a Fénynek, hogy egyáltalán nem házasodott még meg. Az ujjai papírt tapintottak a kabátjában.

Anan asszony nem hagyta ennyiben a dolgot.

– Ez elég gyakran előfordul, férjuram – babrálta a mellei közt lógó kis kés markolatát. – Kevés asszony lenne ilyen elnéző veled. Elynde szerint nem vagyok elég határozott, mikor olyasmibe ütöd a dolgod, amihez semmi közöd. Jó példát kéne mutatnom a lányaimnak.

A jeges düh hirtelen gyengécske mosolyba olvadt.

– Vedd úgy, hogy összeszidtalak! Én sem szoktam beleszólni abba, melyik hajódon ki és hogyan vesse ki a hálót.

– Túlságosan is nagylelkű vagy, drágám – válaszolta Jasfer szárazon. Ebou Darban nem volt céhe a fogadósoknak, de minden egyes fogadót egy asszony vezetett. Az ebou dariak szerint a legvadabb balszerencse kísérne minden hasonló vállalkozást, melyet férfi indít el – éppúgy, mint ahogy balszerencse szegődne a mellé a hajó mellé, ahol asszony parancsol. A halászok céhében nem volt egyetlen nő sem.

Mat kihúzta a kabátja alól a papírt. Hófehér volt, drága és kissé merev. Egészen apróra hajtották össze. A rávetett pár sort szögletes nagybetűkkel írták. Olver írhat így. Vagy egy felnőtt, aki nem akarja, hogy felismerjék a kézírását.

ELAYNE ÉS NYNAEVE TÚL MESSZIRE MENNEK. NEM VOLNA SZABAD ELFELEDNIÜK, HOGY MÉG MINDIG TARTANIUK KELL A TORONYTÓL. FIGYELMEZTESD ŐKET, HOGY LEGYENEK ÓVATOSABBAK, VAGY ELAIDA ELŐTT TALÁLJÁK MAGUKAT, TÉRDEN ÁLLVA.

Ennyi volt az egész, sehol egy aláírás. Még mindig veszélyben vannak? Ez úgy hangzott, mintha már régóta veszélyben lennének Elaidától, és ez nagyon nem illett abba a képbe, hogy elragadták őket a gaz lázadók. Nem, nem ez volt a fő kérdés. Ki csúsztathatta a zsebébe ezt a levelet? Egyértelműen csak valaki olyan tehette, aki nem akarta, hogy megtudják, hogy figyelmeztette. Kinek lehetett rá lehetősége, mióta kora reggel felvette a kabátját? Akkor nem volt még benne ez a levél, azt biztosra vette. Valaki igen közel került hozzá. Valaki... Önkéntelenül is az „Ez a nő elködösíti a szemem és elveszi az eszem” című dalocskát kezdte dúdolni, bár errefelé más szöveggel ismerték a nótát: itt ez a „Fejjel lefelé és körbe-körbe” címet viselte. Csak Teslyn vagy Joline lehetett, de ez elég hihetetlennek tűnt.

– Rossz hír, uram? – kérdezte Anan asszony.

Mat a zsebébe gyűrte a levelet.

– Megértheti egy férfi, mit miért tesznek az asszonyok? Nem csak az aes sedai-ok. Az asszonyok, úgy általában.

Jasfer hangosan felnevetett, és mikor a felesége sértődötten rábámult, csak még jobban kacagott. Anan asszony még egy aes sedai-t is megszégyenített volna azzal a nyugodt, fensőbbséges mosollyal, amelyet Mat felé küldött.

– A férfiaknak könnyű dolga lenne, uram, ha néha odafigyelnének a nőkre és meghallgatnák, mit mondanak nekik. Az asszonyoknak sokkal nehezebb dolga van. Nekünk a férfiakat kell megértenünk.

Jasfer az ajtófélfának támaszkodott, a könnyei potyogtak a nevetéstől. A felesége félrebillentett fejjel, oldalvást nézte, aztán megfordult lassan, nyugodtan – és olyat sózott ököllel a bordái alá, hogy a férfinek megroggyant a térde, és a kacagás hirtelen kapkodó köhögésbe fulladt.

– Ebou Darban van egy mondás, uram – vetette oda Anan asszony Matnek a válla felett. – A férfi tüskés útvesztő a sötét éjszakában, és még ő sem tudja a helyes utat.

Mat felhorkant. Ez aztán hasznos tanács volt. Mindegy, akár Joline írta a levélkét, akár Teslyn, akár valaki más – biztos valaki más volt, bár el nem tudta képzelni, ki lehetett – a Fehér Torony messze volt. Jaichim Carridin viszont a városban volt. Komoran a két holttestre nézett. És volt még a városban pár száz másik gazember is. Valahogy kijuttatja azt a két nőszemélyt Ebou Darból. Az volt csak a baj, hogy elképzelése sem volt arról, hogyan tehetné meg. Azt kívánta, bárcsak megállnának már azok az átkozott kockák, és túleshetne a dolgon, bármi is vár rá.

A lakosztály, amelyet Joline megosztott Teslynnel, elég tágas volt. Mind a kettőjüknek jutott külön hálószoba, volt egy kis szobácska a szolgálólányaiknak is, és egy negyedik helység, ahol kényelmesen elfért volna Joline két őrzője, Blaeric és Fen, már ha Teslyn megengedte volna, hogy velük lakjanak. A Piros nővér minden férfit úgy kezelt, mint egy veszett farkast, ami csak arra vár, hogy harapjon, és ha valamit nagyon akart, attól szinte lehetetlen volt eltántorítani. Legalább olyan elszánt volt, mint Elaida: ő is éppúgy letaposott mindent, ami az útjába került, mint az amyrlin. Mindenben egyenlők voltak, természetesen, de Teslyn csak azoknak engedett, akik jóval fölötte álltak. Mikor Joline belépett, épp az íróasztal fölé görnyedt a közös nappaliban, és a tolla hátborzongatóan csikorgott a papíron. Rémesen szűkmarkúan bánt a tintával.

Joline egy szó nélkül elsuhant mellette. Kilépett a hosszú, fehérre festett kovácsolt vaskalickába, amit errefelé erkélynek hívtak. A rács olyan sűrű volt, hogy a három emelettel alattuk lévő kertben sürgölődő munkások nem láthatták, vajon van-e ott valaki vagy sem. A vidék virágai általában jól tűrték a hőséget, vad színeik még a palota belsejét is túlragyogták, de most semmi sem nőtt odalenn. A kertészek hatalmas vödrökben hordták a gondosan ápolt ágyasokra a vizet, de minden levél barna volt vagy sárga. Ha megkínozták volna, akkor sem ismeri be, hogy ez a hőség megrémítette. A Sötét Úr megérintette a világot, és nem bízhatnak másban, csak egy elvadult, ostoba kölyökben.

– Kenyéren és vízen? – mondta Teslyn hirtelen. – És elküldjük a Cauthon fiút a Toronyba? Ha változások állnak be a terveinkbe, ezentúl legyél olyan szíves, és értesíts, mielőtt másokkal közlöd.

Joline arca átforrósodott.

– Merilille-t helyre kellett tennem. Tanított, amikor még csak novícia voltam. – Teslyn is tanította. A Piros nővér igen szigorú tanár volt, vasmarokkal fogta a tanítványait. Ahogy beszélt vele, az is erre emlékeztette, mintha minduntalan arra figyelmeztetné, hogy ne merjen lázadozni ellene, akár egyenrangúak, akár nem. Merilille viszont gyengébb volt náluk. – Kiállított minket az egész osztály elé, és addig ásott egyre mélyebbre és mélyebbre a válaszért, amíg csak a többiek szeme láttára el nem sírtuk magunkat zavarunkban és elkeseredésünkben. Úgy tett, mint aki együtt érez velünk, és talán valóban sajnált minket, de minél jobban vigasztalgatott, és mondta, hogy ne sírjunk, annál rosszabb volt az egész.

Hirtelen elhallgatott. Esze ágában sem volt ezt mondani. Az egész Teslyn hibája volt, mert mindig úgy nézett rá, mint aki éppen le akarja szidni, mert leette magát. De meg kell értenie, hisz őt is tanította Merilille.

– És egész mostanáig nem felejtetted el? – Nyers hitetlenség bujkált Teslyn hangjában. – Azok a nővérek, akik tanítottak minket, csak a kötelességüket teljesítették. Néha azt hiszem, Elaidának tényleg igaza volt veled kapcsolatban.

A toll tovább csikorgott.

– Csak... hirtelen az eszembe jutott, mikor Merilille úgy kezdett el beszélni, mintha valóban követ lenne – és nem csak egy lázadó.

Joline összevont szemöldökkel nézett le a kertre. Minden egyes nőt lenézett, aki megtörte a Fehér Torony egységét, és a világ szeme elé tárta a megosztottságukat. Az összes lázadó aes sedai-t és azokat is, akik csak segítették őket. De Elaida is óriásit hibázott. Egész könnyedén meg lehetett volna békíteni a lázadókat.

– Mit mondott rólam? Teslyn? – A toll csikorgása egy pillanatra sem hallgatott el. Mintha valaki két kézzel kaparná a palát. – Mit mondott rólam Elaida?

Teslyn újabb papírlapot vett elő, és a levél tetejére tette, vagy azért, hogy leitassa a felesleges tintát, vagy azért, hogy elrejtse a szöveget Joline elől. Nem válaszolt azonnal. Fenyegetően Joline-re nézett – persze az is lehet, hogy nem akart fenyegetően nézni; Teslynnél ezt sosem lehetett biztosra tudni –, aztán sóhajtott egy nagyot.

– Jól van, ha minden áron tudni akarod, azt mondta, hogy még mindig csak egy gyermek vagy.

– Egy gyermek? – Joline felháborodása semmi hatással nem volt a másik nőre.

– Vannak – mondta Teslyn nyugodtan –, akik csak nagyon keveset változnak attól a naptól kezdve, hogy először magukra öltötték a novíciák fehér ruháját. Vannak, akik semmit sem változnak. Elaida szerint te még nem nőttél fel, és nem is fogsz soha.

Joline dühösen rázta hátra a haját. Hogy ezt valaki olyan mondja neki, akinek még az anyja is karonülő gyermek volt, mikor ő megkapta a vállkendőt! Elaidát túlságosan is elkényeztették novícia korában, túl sokan dicsérték az ereje és gyors felfogása miatt. Joline gyanította, hogy ezért utálja annyira Elayne-t, Egwene-t és a vad Nynaeve-et, mert még nála is erősebbek voltak, és jóval kevesebb időt töltöttek novíciaként, még akkor is, ha túl gyorsan hajtották őket. Sőt, Nynaeve egyáltalán nem is volt novícia, pedig ilyen még sosem fordult elő.

– Ha már felhoztad a dolgot – folytatta Teslyn –, talán megpróbálhatnánk az előnyünkre fordítani a helyzetet.

– Hogy érted? – Joline magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, és fókuszált egy kis Levegőt, hogy magához röptesse az ezüstkancsót, amely a türkiz berakásos asztalkán állt, és megtöltse az ezüstserleget punccsal. A saidar érintése most is éppolyan csodálatosan felvillanyozta, mint mindig, éppúgy megnyugtatta az idegeit.

– Egyértelműnek tűnik számomra. Elaida parancsa még mindig érvényes. Elayne-t és Nynaeve-et azonnal vissza kell juttatni a Toronyba, amint rájuk találnak. Eddig egyetértettem azzal, hogy még várnunk kellene, de talán most már léphetnénk. Milyen kár, hogy az al'Vere kislány nincs velük. De már ez a kettő is elég lesz ahhoz, hogy Elaida a kegyeibe fogadjon minket, és ha még a Cauthon fiút is hozzávesszük... Azt hiszem, hármójukkal már legalább olyan szép fogadtatásnak nézünk elébe, mintha al'Thort magát vinnénk Tar Valonba. És ebből az Aviendhából is jó novícia válik még, akár vad, akár nem.

A serleg Joline kezébe lebegett a Levegő finom fonatán, aztán a nő nagy vonakodva elengedte a Forrást. A saidar semmit sem veszített a varázsából azóta, hogy először ölelte magához. A sárgadinnye puncs nem volt méltó pótlása. A büntetése legborzalmasabb része az volt, hogy mielőtt elhagyta a Tornyot, meg kellett fogadnia, hogy nem érinti a saidart. Talán ez volt a legrosszabb. Ő szabta magára, de Elaida elég világosan elmagyarázta neki, hogy ha nem találja elég szigorúnak a büntetést, majd megszigorítja Joline helyett. Egy szikrányi kétsége sem volt afelől, hogy Elaida még ennél is sokkal keményebben bánt volna vele.

– A kegyeibe? Teslyn, Elaida csak azért alázott meg minket, hogy megmutassa a többieknek, hogy erre is képes. Elküldött minket ebbe a légypiszoknyi kis városba, ami olyan messze esik a világ fontos helyeitől, amennyire valami csak eshet, az Aryth Óceán túlsó partját kivéve, követként egy olyan királynőhöz, akinél a legtöbb nemesúr nagyobb hatalommal bír, és akitől bárki elvehetné a trónt, ha kellene neki. És ezek után vissza akarsz kerülni a kegyeibe?

– Ő az Amyrlin Trón. – Teslyn felemelte az üres lapot, erre csúsztatta egy kicsit, majd arra, mintha csak gondolkodás közben, öntudatlanul játszana vele. – Az, hogy eddig hallgattunk, a tudomására adta, hogy nem vagyunk ölebek, de ha túl sokáig csendben maradunk, azt árulásnak tekintheti.

Joline fel szipogott.

– Nevetséges! Ha visszatérnek, csak azért büntetik meg őket, mert elszöktek, és mert teljes jogú nővérnek adják ki magukat.

Elkeskenyedett a szája. Ebben mind a ketten bűnösek voltak, és azok is, akik megengedték nekik, hogy ezt tegyék, de az, hogy az egyikük Joline ajahját vallotta a magáénak, megváltoztatta a dolgok fekvését. Ha a Zöld ajah végzett Elayne-nel ez ügyben, egy igen alázatos, igen engedelmes fiatal nő ül majd Andor trónjára. Bár talán jobb lenne, ha Elayne előtte elfoglalná az Oroszlános Trónt. A tanítását mindenképp be kell fejezni. Joline nem hagyta volna, hogy Elayne elvesszen a Torony számára, akármit tett is a lány.

– Ne feledd, hogy csatlakoztak a lázadókhoz!

– A Fényre, Teslyn, talán őket is csak úgy kapták el útközben, ahogy a többi novíciát, akit még a Toronyból vittek magukkal a lázadók. Különben is, mit számít, hogy holnap kezdik-e kitakarítani az istállókat, vagy csak jövő ilyenkor? – Még ez a legenyhébb büntetés, amire azok a beavatottak és novíciák számíthatnak, akik a lázadókkal mentek. – Még az ajahjaik is várhatnak azzal, hogy megbüntessék őket, ami azt illeti. Én amondó vagyok, hogy az a legjobb, ha csak csendben megülünk itt Ebou Darban, és ölbe tett kézzel nézzük, mi történik. Majd írunk Elaidának, ha szépen megkérdezi, hogy mi újság errefelé.

Nem mondta ki, hogy ő akár azt is kivárja, amíg Elaidát éppúgy letaszítják, mint Siuannal tették. A Csarnok nem fogja sokáig tűrni, hogy így utasítgassák és fenyegessék az Ülnököket, de Teslyn mégiscsak Piros volt, és aligha hallaná ezt kitörő örömmel.

– Tulajdonképpen én sem hinném, hogy nagyon sürgős lenne a dolog – mondta lassan Teslyn, ám az a kimondatlan „de” ott ült a levegőben.

A Levegő egy újabb kis fonatával Joline közelebb húzta az asztalhoz a görgős lábú széket, és nekiállt meggyőzni a társát arról, hogy mindkettejüknek az a legjobb, ha továbbra is hallgatnak. Még mindig csak egy gyermek, ugye? Ha keresztülviszi az akaratát, Elaida egy árva szót sem hall Ebou Darból, amíg nem könyörög neki.

Az asztalon fekvő nő ívbe görbült, amennyire a kötelékei megengedték, a szeme kidülledt, a torkából éles sikoly szakadt ki. Sikított, sikított, aztán hirtelen a sikoly kurta köhögésbe váltott, a test megrándult, bokától csuklóig rázkódott, majd csöndben megrogyott. A szeme még tágabbra nyílt, és világtalanul meredt a pince pókhálós boltozatára.

Semmi logikus nem lett volna abban, ha káromkodni kezd, mint egy kocsis, de Falion úgy érezte, a legszívesebben előzúdítana minden szitkot, amit csak ismer. Nem most kívánta először, hogy Ispan helyett bárcsak Temaile lenne itt mellette. Az ő kérdéseire mindig készségesen válaszoltak, és senki sem halt meg a vallatás vége előtt. Természetesen Temaile túlságosan is élvezte ezt a fajta munkát, de az eredmény szempontjából ez lényegtelen volt.

Falion újra fókuszált. Felemelte a nő ruháit a mocskos padlóról, és a holttestre ejtette őket. A vörös bőröv leesett. Kézzel kapta föl, és a halom tetejébe dobta. Talán más módszerekkel kellett volna próbálkozniuk, de a szíjak, a fogók és az izzó vas olyan... körülményes volt.

– Dobjátok a hullát az egyik sikátorba! Vágjátok át a torkát, hadd higgyék azt, hogy kirabolták. Megtarthatjátok az erszényében talált pénzt.

A fal mellett guggoló két férfi összenézett. Arnin és Nad a külsejük alapján akár testvérek is lehettek volna, mindkettejüknek fekete volt a haja, kicsit kidülledt a szeme és telis-tele voltak sebhelyekkel. Olyan izmosak voltak, mint hat másik férfi, de szerencsére elég ész is szorult a koponyájukba ahhoz, hogy rendesen el tudják végezni a feladatukat. Általában.

– Bocsásson meg, asszonyom – kezdte Arnin habozva –, de senki nem hinné el, hogy...

– Csak tedd, amit mondtam! – kiabált rá Falion, és fókuszálva talpra rántotta a férfit, majd erősen a falhoz lökte. Arnin feje megpattant a kövön, de biztos nem tett nagy kárt benne.

Nad az asztalhoz rohant, és zihálva dadogott.

– Igen, asszonyom. Minden úgy lesz, ahogy parancsolja, asszonyom.

Arnin nem dadogott, mikor elengedte, de az asztalhoz tántorgott, és a továbbiakban tiltakozás nélkül végezte a dolgát. Mintha csak egy zsák szemetet vinne, felkapta a holttestet, és kivitte az ajtón. Nos, voltaképp az már csak szemét volt, semmi több. Falion sajnálta, hogy így elragadták az indulatai. A düh teljesen logikátlan dolog volt. Néha persze hatékonynak bizonyult. Ez még hosszú évek tapasztalata után is megdöbbentette.

– Moghediennek nem fog tetszeni a dolog, nem ám – mondta Ispan, amint a férfiak elmentek. Az apró hajfonataiba fűzött kék és zöld gyöngyök hangosan csilingeltek, ahogy megrázta a fejét. Egész idő alatt az árnyak közt bujkált, egy apró kis védőkör mögött ült a sarokban, hogy semmit ne kelljen hallania.

Falion nehezen állta meg, hogy ne essen neki. Ispan lett volna az utolsó, akit önszántából társának választ. Kék volt, vagy legalábbis egykor az volt. Talán még mindig Kéknek tartotta magát. Falion például egyáltalán nem érezte magát kevésbé Fehérnek attól, hogy csatlakozott a Feketéhez. A Kékek túl szenvedélyesek voltak, mindenben az érzelmeikre hallgattak, még akkor is, ha hideg fejjel kellett volna döntést hozniuk. Riannával, a másik Fehérrel, sokkal jobban megértette volna magát, bár annak a nőszemélynek több logikai kérdésről is egészen érdekes, és felettébb ostoba elképzelései voltak.

– Moghedien elfeledkezett rólunk, Ispan. Vagy talán te kaptál tőle valamiféle üzenetet? Különben is, nem hiszem, hogy létezik ez a titkos raktár.

– Moghedien azt mondta, hogy létezik, úgy ám – kezdte Ispan határozottan, de a hangja egyre szenvedélyesebbé vált. – Egy egész teremnyi angreal, sa'angreal és ter'angreal. Nekünk is jut belőle. Lesz egy saját angrealunk, Falion. Talán egy sa'angrealunk is. Megígérte.

– Moghedien tévedett. – Falion nézte, ahogy a másik nő szeme elkerekedik döbbenetében. A Kiválasztottak is csak emberek voltak. Faliont is megrázta ez a felismerés, amikor először szembesült vele, de voltak, akik nem voltak képesek elfogadni ezt a tényt. A Kiválasztottak sokkal erősebbek voltak, felmérhetetlenül többet tudtak, és nagy valószínűséggel már megkapták a halhatatlanság ajándékát, de a tapasztalat azt mutatta, hogy éppolyan keményen küzdenek és áskálódnak egymás ellen, mint két murandyai, akinek csak egy takaró jutott. Ispan döbbenete hamar haragba váltott.

– Mások is keresik. Mindannyian árnyékra vetődnének? Árnybarátok is kutatnak a raktár után, alighanem valamelyik másik Kiválasztott küldte őket. Ha a Kiválasztottak is ezt keresik, miből gondolod, hogy nem létezik?

Nem látta be, hogy téved. Ha valamit ennyi idő alatt sem talál meg az ember, akkor a leglogikusabb magyarázat az, hogy az a dolog nem is létezik.

Falion várt. Ispan nem volt ostoba, csak elvakult, és Falion hitt abban, hogy az embereknek maguknak kell felismerniük azt, amit már rég be kellett volna látniuk. A lusta agyat csak a gyakorlat serkenthette fel.

Ispan fel-alá járkált, a szoknyáját suhogtatta, és homlokát ráncolva nézte a port és a pókhálókat.

– Bűzlik ez a hely. Minden csupa mocsok! – Összerázkódott, ahogy egy jókora fekete csótány mászott fel mellette a falra. Hirtelen ragyogás burkolta be, és egy fonat hangos csattanással szétkente a bogarat. Ispan elfintorodott, és a szoknyájába törölte a kezét. Mintha nem az Egyetlen Hatalommal ölte volna meg a csótányt. Érzékeny gyomra volt, bár szerencsére csak akkor, ha a tulajdon két kezét kellett bemocskolnia.

– Nem állok oda az egyik Kiválasztott elé azzal, hogy kudarcot vallottam. A végén még Liandrint is megirigyelnénk, nem?

Falion ettől sem kezdett el reszketni, de azért átvágott a pincén, és töltött magának egy pohár szilvapuncsot. A szilvák már aszottak voltak, és a puncs túlságosan cukros, de a keze nem remegett. Moghedientől ésszerű volt félni, de ostobaság lett volna hagyni, hogy a rettegés eluralkodjon rajta. Talán már meg is halt. Biztos, hogy magához hívatta volna már őket, vagy álmukban Tel'aran'rhiodba rántotta volna valamelyiküket, hogy megkérdezze, miért nem teljesítették még a parancsait. Amíg viszont nem látta a holttestét, az volt a logikus, ha úgy tesz, mintha Moghedien bármelyik pillanatban megjelenhetne.

– Van más módja is.

– Micsoda? Vallassunk ki minden egyes javasasszonyt Ebou Darban? Hányan lehetnek? Százan? Talán kétszázan? A nővérek a Tarasin Palotában felfigyelnének rá. De fel ám!

– Ne álmodozz arról, hogy lesz egy saját sa'angrealod, Ispan. Nincs elfeledett ősi raktárépület, nincs titkos pince a palota alatt.

Falion lassan, higgadtan beszélt. Minél izgatottabb lett Ispan, ő annál higgadtabban mondta a magáét. Mindig is élvezte, hogy egy egész osztálynyi novíciát le tud nyűgözni a hangjával.

– Szinte mindegyik javasasszony vad, nagy valószínűséggel egyikük sem tud arról, amit mi keresünk. Még egyetlen vadnál sem találtak angrealt, nem hogy sa'angrealt, pedig előkerült volna, ha van nekik. Épp ellenkezőleg. A feljegyzések szerint minden vad, aki olyan tárgyat talál, aminek az Egyetlen Hatalomhoz bármiféle köze lehet, minél előbb igyekszik megszabadulni tőle, nehogy a fejére vonja a Fehér Torony haragját. Azok a nők, akiket kitettek a Toronyból, már nem ilyen ijedősek. Mint azt te is jól tudod, mikor távozás előtt átkutatják őket, háromból egynél mindig találnak valamit, amit elrejtett. Néha egy angrealt, máskor pedig csak egy olyan köznapi tárgyat, amiről csak a szerencsétlen hiszi azt, hogy valamiféle köze van az Egyetlen Hatalomhoz. Azok közül a javasasszonyok közül, akik megfelelnek ennek a kritériumnak, Callie volt a legmegfelelőbb áldozat. Mikor négy éve kitették a Toronyból, megpróbált ellopni egy ter'angrealt. Egy egészen értelmetlen kis vacak volt, virágok képeit vetítette a falra, és úgy zúgott, mint egy vízesés, de mégiscsak a saidarhoz kötődött. És megpróbálta a többi novícia titkait is kikutatni, ami az esetek többségében sikerült is neki. Ha akárcsak egyetlen egy angreal lenne Ebou Darban, nem is szólva egy hatalmas raktárról, azt hiszed, hogy nem találta volna meg négy év alatt?

– Én is aes sedai vagyok, Falion – mondta Ispan magából teljesen kikelve. – Én is éppolyan jól tudom mindezt, mint te. Azt mondtad, van más módja is. Mi az?

Egészen egyszerűen nem használta az agyát.

– Mi az, aminek még a raktárnál is jobban örülne Moghedien?

Ispan csak bámult rá, közben idegesen toporgott.

– Nynaeve al'Meara, Ispan. Moghedien azért hagyott ott minket, mert maga akarta levadászni, de a lány egyértelműen megmenekült valahogy. Ha odaadjuk Nynaeve-et, és ha már ott tartunk, a Trakand lánykát is, Moghediennek, elnézi nekünk, hogy nem találtuk meg azt a több száz sa'angrealt, ha volt ott annyi.

Ez persze a napnál is világosabban bebizonyította, hogy a Kiválasztottak sem gondolkoztak logikusan. Természetesen az okos ember nagyon is csínján bánt azokkal, akik erősebbek voltak nála, és nem viselkedtek logikusan. Ispan viszont nem volt nála erősebb.

– Meg kellett volna ölnünk, ahogy mondtam, már amikor először észrevettük – köpte a szavakat. Szélesen gesztikulált, fel-alá járkált a pincében, a talpa alatt hangosan csikorgott a kosz. – Igen, igen, tudom, tudom. A nővérek a palotában gyanút fogtak volna, úgy ám. Nem akarjuk, hogy felfigyeljenek ránk. De elfelejtetted, mi történt Tanchicóban? Vagy Tearben? Ahol csak megjelenik ez a két lány, katasztrófa lesz a vége. Én a magam részéről úgy gondolom, hogy ha már nem ölhetjük meg őket, akkor olyan messze kell tartanunk magunkat Nynaeve al'Mearától és Elayne Trakandtól, amilyen messze csak tudjuk. Amilyen messze csak tudjuk!

– Nyugodj meg, Ispan! Nyugodj meg!

Falion csitítgatása persze csak még jobban felizgatta Ispant, de ez mit sem változtatott a Fehér nővér magabiztosságán. Az ész diadalmaskodni fog az érzelmek felett.

A férfi a keskeny, árnyas sikátor ritkás hűvösében ücsörgött egy felfordított hordón, és a szemközt lévő házat figyelte a zsúfolt utcán át. Hirtelen ráébredt, hogy már megint a fejét fogdossa. Nem fájt semmije, de néha olyan... furcsán érezte magát a feje. Különösen, mikor arra gondolt, amire nem emlékezhetett.

Három emeletnyi fehér mész. A ház egy aranyművesé volt, akihez állítólag két régi barátja érkezett vendégségbe, akikkel még évekkel ezelőtt egy északi útján ismerkedett meg. A barátokat csak egyszer látták, mikor megérkeztek, és azóta nem találkozott velük senki. Ezt könnyen ki lehetett találni, és azt sem volt sokkal nehezebb kiszedni a környéken lakókból, hogy mind a ketten aes sedai-ok.

Egy magas, vékony fiatalember sétált el mellette fütyörészve. A mellénye szakadt volt, az ábrázata nem ígért sok jót. Egy pillanatra megállt, mikor meglátta a hordón ücsörögni. A kabátja alapján, és azért, mert az árnyékban bujkált – és a megjelenésének a többi része miatt is, gondolta szomorúan –, talán úgy gondolta a fiatal fickó, hogy kifosztja. A kabátja alá csúszott a keze. Már nem volt sem elég erős, sem elég hajlékony ahhoz, hogy kardot vegyen a kezébe, de a két hosszú kés, melyet már több, mint harminc éve rejteget a szíve fölött, meglepően sok kardforgatóval végzett. Talán valami felvillant a szemében, mert a magas fiatalember átgondolta a dolgot, és fütyörészve továbblépkedett.

A ház mellett kinyílt egy kapu. Az aranyműves istállóihoz vezetett. Két széles vállú fickó lépett ki az utcára, egy talicskát tolva maguk előtt, melyen koszos széna és lótrágya gőzölgött. Mi a fenét csinálhatnak? Arnin és Nad nem az a fajta ember volt, akivel az istállóját takaríttatná ki valaki.

Itt vár sötétedésig, aztán elindul, és megpróbálja megint megtalálni Carridin csinos kis orgyilkosát.

Megint elvette a fejétől a kezét. Előbb vagy utóbb minden az eszébe jut. Nem volt már sok ideje hátra, de semmi mása nem volt, csak ez. Erre még emlékezett.

II. KÖTET

Tizennyolcadik fejezet

Ahogy az ekevas feltöri a földet

Rand épp csak annyi ideig ragadta meg a saidint, hogy kibontsa az apró kis védőkört, amit az előszoba egyik sarkába font. Megemelte apró, ezüstözött csészéjét.

– Kérek még teát. – Lews Therin dühösen motyogott valamit az agya mélyén.

A csiszolt kőpadlóba ágyazott Felkelő Nap két láb széles aranysárga korongja mellett dúsan díszített, faragott székek álltak katonás rendben, egy újabb magas támlájú szék pedig a hasonlóképpen ékített kis emelvényen állt. Annyi volt rajta az aranyozás, hogy úgy tűnt, mintha tömör nemesfém lenne. Rand most mégis inkább a földön kuporgott törökülésben, a vastag szőnyeget külön erre az alkalomra terítették le. Teari labirintusminta díszítette, mely zöld, kék és arany színű volt. A vele szemben elhelyezkedő három törzsfő akkor is nehezményezte volna, hogy ülve fogadja őket, ha nekik felajánlja az aranyozott karosszékek egyikét. Ők is labirintusra emlékeztették; veszélyekkel teli labirintusra. A kedvenc ingét viselte, melynek könyékig feltűrte az ujját, hogy jobban látsszanak az alkarjain tekergő, fémesen csillogó vörös és arany Sárkányok. A három aiel cadin'sorja eltakarta a saját Sárkányaikat, bár nekik csak a bal karukat díszítette egy-egy. Talán az, hogy így emlékeztette a másik hármat arra, hogy ki is ő valójában – hogy ő is megjárta Rhuideant, holott a legtöbben, akik bementek oda, nem tértek vissza élve – talán fölösleges volt. Talán.

A három aiel arca nem árult el semmit valódi érzelmeikről, mikor Merana engedelmesen előlibbent a sarokból, ahová Rand eddig zárta. Janwin ráncos arca akár egy szoboré is lehetett volna, de hát mindig ilyen kemények voltak a vonásai, és bár kékesszürke szeme vihart ígért, a tekintete sem volt soha lágyabb ennél. Még a haja is úgy borzolódott, mint egy viharfelhő. Ennek ellenére higgadt, nyugodt ember volt. Indirian és a félszemű Mandelain úgy tettek, mintha észre sem vennék az aes sedai-t, de a tekintetükkel minden mozdulatát követték. Lews Therin hirtelen elhallgatott, mintha ő is Meranát figyelné Rand szemén keresztül.

A nő kortalan vonásai még kevesebbet mutattak meg az érzéseiből, mint a három törzsfő arca. Lesimította halványszürke szoknyáját, letérdelt melléjük a szőnyegre, és felemelte a teáskannát. A jókora aranyozott ezüstgömb egy aranyleopárdon állt, egy másik a füléül szolgált, egy harmadik pedig a tetőn kuporgott. Nehéz volt, Meranának két kézzel kellett fognia, és így is megremegett a súly alatt, mikor Rand csészéje felé hajolt. A viselkedése alapján úgy tűnt, mintha csak azért tenné meg ezt az apró szívességet, mert ő maga is így akarja, és ugyan, kik ők, hogy akár megérthessék, akár bírálhassák a cselekedeteit! A mozdulatai még kortalan arcánál is jobban hirdették, hogy aes sedai. Ez vajon jó vagy rossz ebben a helyzetben?

– Nem fókuszálhatnak az engedélyem nélkül – mondta Rand. A törzsfők hallgattak. Merana felemelkedett, majd melléjük térdelt. Mandelain széles tenyerével jelezte, hogy nem kért már több teát. A másik kettő várakozva tartotta elé a saját csészéjüket. A kékesszürke és a zöld szempár egyaránt metszően figyelte. Mit láttak? Mit tehetett volna még?

Merana visszahelyezte a nehéz teáskannát a vaskos, leopárdfogantyús tálcára. Még mindig térdelt.

– Szolgálhatnám másképp is Sárkány nagyuramat?

A hangjából csak úgy sugárzott a magabiztosság, de mikor Rand intett neki, hogy menjen vissza a sarokba, akkor talpra állva és el is fordulva tőlük, keskeny kis keze egy pillanatra önkéntelenül is megmarkolta a szoknyája szegélyét. Persze lehet, hogy csak azért, mert sarkon fordulva szembe találta magát Narishmával és Dashivával. A két asha'man – azaz pontosabban csak Dashiva volt már asha'man, Narishma még csak Katona volt, az asha'manek legalja, még sem a kardot, sem a Sárkányt nem viselhette fekete kabátja gallérján –, unatkozva ácsorgott a falat borító hatalmas aranykeretű tükrök között. A fiatalabbik legalábbis mintha unatkozott volna első ránézésre. Egyáltalán nem figyelt Meranára, a hüvelykujját kardövébe akasztotta, és mintha Rand és a három aiel törzsfő sem érdekelte volna jobban az aes sedai-nál. Ha valaki alaposabban megnézte, akkor persze látszott, hogy hatalmas, sötét szeme egy pillanatra sem pihent, mintha csak attól tartana, hogy bármelyik pillanatban valami váratlan rémség pattanhat elő a levegőből. És miért is ne történhetne ilyesmi? Dashiva most is álmodozott, a szája hangtalanul mozgott, a semmibe pislogott, és néha összeráncolta a szemöldökét.

Lews Therin dühösen felhördült, mikor Rand az asha'manekre nézett, de kivételesen mégis inkább Merana kötötte le a férfi fejében lakó halott gondolatait. Csak a bolondok hiszik el, hogy megszelídíthetik az oroszlánt és az asszonyt.

Rand ingerülten erőtlen zümmögéssé halkította a fejében zúgó hangot. Lews Therin át tudott törni ezen a védelmen, de kemény erőfeszítésébe tellett. Megragadta a saidint, és újraszőtte a kis védőkört Merana körül, nehogy a nő hallhassa, miről beszélnek. Nehezére esett elengednie a Forrást, még dühösebb lett tőle, a feje szinte már sistergett, mint a vízcseppek a vörösen izzó szénen. A halk szisszenések épp Lews Therin kiabálásának ütemében szúrtak belé.

Merana ott állt a védőkör mögött, amit se nem érezhetett, se nem láthatott. Büszkén kihúzta magát, a karját úgy eresztette a csípőjére, mintha kendőt viselne a vállán. Aes sedai a feje búbjáig. Arannyal pettyezett, világosbarna szeme hűvösen nézte Randet és a három törzsfőt. Nővéreim közül páran még nem mérték fel, milyen iszonyatos nagy szükségünk van rád, mondta neki ma reggel ugyanebben a szobában, de ha bármelyikünk megtagadná akár csak egy kérésedet is, azzal megszegnénk a Három Esküt. Épp csak felébredt, mikor Merana megérkezett Sorilea kíséretében. Egyiküket sem zavarta, hogy a fiú még mindig köntösben van, és hogy alig kezdhetett csak bele a reggelijébe. Meglehetősen ügyes tárgyalópartner és közvetítő vagyok. A nővéreim az élet más területein kiválóak. Hadd szolgálhassunk, ahogy fogadtuk. Hadd szolgáljalak. Szükségünk van rád, de neked is szükséged lehet a mi tudásunkra.

Alanna mindig jelen volt a gondolataiban, egy jól elzárt kis sarokban. Megint sírt. Rand nem értette, miért sír olyan sokat. Megtiltotta neki, hogy a közelébe jöjjön, ha nem hívatja, vagy hogy a Hajadonok kísérete nélkül elhagyja a szobáját – azok a nővérek, akik letették a hűségesküt, a palotában kaptak szállást, hogy könnyen rajtuk tarthassa a szemét –, de attól a pillanattól fogva, hogy Alanna magához kötötte, Rand folyamatosan könnyeket érzett, és valamiféle állandó, nyers fájdalmat. Mintha belülről karmok szaggatták volna a nőt. Néha erősebb volt az érzés, máskor gyengébb, de sosem múlt el teljesen. Alanna is azt mondta, hogy szüksége lesz a hűséget esküdött nővérekre, végül már valósággal sikított, az arca egészen vörös volt, és könnyek patakzottak a szeméből, aztán szó szerint elrohant előle. Azt is mondta, hogy szolgálni fogják – bár aligha Merana jelenlegi feladatára gondolt ezzel bármelyikük is. Talán ha egyenruhát varratna nekik, megértenék végre, mit is akar tőlük.

A törzsfőnökök nézték, ahogy Merana figyeli őket. Egy szemrebbenéssel sem árulták el, mit gondolnak.

– A Tudós Asszonyok felvilágosítottak már arról titeket, hogy hol az aes sedai-ok helye – vetette oda Rand durván. Sorilea mondta, hogy a törzsfőnökök már mindent tudnak, és ez abból is jól látszott, hogy egyikük sem lepődött meg, mikor Merana pukedlivel köszöntötte, és maga szolgálta ki őket. – Láttátok, hogy idehozza a teát, és engedelmesen ki is tölti. Láttátok, hogy azt és úgy tesz, amit én mondok neki. Ha akarjátok, táncolni is fog.

Egyetlen nővér sem tehetett érte többet, mint hogy segít meggyőzni az aieleket arról, hogy Rand nem úgy táncol, ahogy ők fütyülnek. Ha ehhez az kell, hogy körtáncot lejtsenek, hát tesz róla, hogy úgy legyen.

Mandelain megigazította a jobb szemét fedő zöldesszürke kötést. Jellemző mozdulata volt ez, ahányszor csak elgondolkozott valamin, így csinált. Vaskos, vöröses heg indult ki a kötés alól, végigfutott a homlokán, és erősen kopaszodó feje búbjáig tartott. Mikor végre megszólalt, semmivel sem fogalmazott finomabban Randnél.

– Azt mondják, az aes sedai-ok bármit megtesznek, hogy elérjék a céljukat.

Indirian összevonta dús szemöldökét, és a teáscsészéjére meredt. Az aielek között csak átlagos termetűnek számított, és majdnem egy karnyújtásnyival alacsonyabb volt Randnél, de mégis minden rettentően hosszúnak tűnt rajta. Mintha a Puszta hősége minden felesleges zsírt kiolvasztott volna belőle, majd még tovább aszalta volna keskeny testét. Élesen kiállt az arccsontja, smaragdzöld szemei mélyen ültek.

– Nem szívesen beszélek az aes sedai-okról. – A mély, dallamos hang mindig meglepte Randet, és nehéz volt összeegyeztetnie a törzsfőnök szikár arcvonásaival. – Ami megtörtént, az megtörtént. Innentől a Tudós Asszonyok dolga az egész.

– Jobb lenne, ha a shaidó kutyákról szólnánk pár szót – mondta Janwin csitítóan. Az ő hanghordozása is szöges ellentétben állt harcias arckifejezésével. – Pár hónap alatt, de legrosszabb esetben is egy fél éven belül megölünk minden egyes shaidót. Vagy gai'shain lesz belőlük.

Az, hogy a hangja lágy volt, még nem jelentette azt, hogy ő maga ne lett volna kőkemény. A másik két főnök rábólintott. Mandelain mohón elmosolyodott.

Még mindig nem győzte meg őket. Elméletileg a shaidók miatt gyűltek most össze, és bár nem az ő legyőzésük volt most Rand számára a legfontosabb, be kellett látnia, hogy ez is igen fontos dolog. Egyáltalán nem jelentéktelen ügy – épp elég hosszú ideje próbáltak már keresztbe tenni neki –, de mégsem érezte olyan fontosnak, mint azt, hogy bebizonyítsa, hogy nem parancsolnak neki az aes sedai-ok. Azért persze volt velük is gond. Ha három újabb törzs csatlakozna Timolan miogamáihoz, akik már a Rokonirtó Tőre körül járhattak, könnyen valóra válhatna Janwin jóslata, de a shaidók között is voltak jó páran, akiket nem ölhettek meg, és gai'shainná sem tehettek. Olyanok, akik a többieknél is fontosabbak voltak.

– Mi lesz a Tudós Asszonyaikkal? – kérdezte Rand.

Egy pillanatra egészen kifejezéstelen lett a három törzsfő arca; még az aes sedai-ok sem tudták olyan jól leplezni az érzelmeiket, mint az aielek. Nem az riasztotta meg őket, hogy az Egyetlen Hatalommal törhetnek rájuk, vagy legalábbis sosem adták tanújelét annak, hogy ez aggasztaná őket – az aiel hiedelmek szerint senki sem szökhet el a halál elől, és száz dühödt aes sedai sem késztetne meghátrálásra egyetlen magányos aielt sem, ha már egyszer felöltötte a kendőjét. De mikor először hallottak arról, hogy Tudós Asszonyok is részt vettek a csatában Dumai Kútjánál, olyan képet vágtak, mint akik egy éjjel arra ébredtek, hogy a vérvörös égen éjfélkor kel fel a nap, a hold pedig délben követi.

– Sarinde szerint majdnem mindegyik Tudós Asszony együtt szalad majd az algai'd'siswaival – mondta végül nagy vonakodva Indirian. Sarinde az a Tudós Asszony volt, aki egészen a Vörös Forrásoktól, a codarra törzs székhelyétől követte Indiriant. Bár talán nem is a „követte” szó írta le igazán a dolgot, hiszen a Tudós Asszonyok ritkán követtek bárkit is. Mindenesetre a codarraiak nagyobbik része, valamint a shiande és a daryne Tudós Asszonyok is minden bizonnyal északra indulnak a lándzsákkal. – A shaido Tudós Asszonyokkal... a mi Tudós Asszonyaink bánnak majd el.

A codarra törzsfőnök undorodva húzta el a száját.

– Minden megváltozik. – Janwin hangja most még lágyabban csendült, mint általában. Elhitte, hogy így van, bármennyire is nem akarta, hogy így legyen. Az, hogy a Tudós Asszonyok is harcba szállnak, az aielekkel egyidős hagyományt rúgott fel.

Mandelain túlzott óvatossággal tette le a csészéjét a földre.

– Corehuin szeretné még egyszer látni Jairt az álom vége előtt, éppúgy, mint én. – Baelhez és Rhuarchoz hasonlóan neki is két felesége volt. A többi törzsfőnöknek csak egy, kivéve Timolant, aki nemrég özvegyült meg, de a Tudós Asszonyok általában nem hagyták, hogy egy törzsfőnök sokáig egyedül maradjon. – Látja-e közülünk bárki is még egyszer a Háromszoros Földön felkelni a napot?

– Remélem – mondta Rand lassan. Ahogy az ekevas feltöri a földet, úgy töri ő meg az emberek életét, és mindazt, mi volt, elemészti tekintete vad tüze. Lépteit harci trombiták harsogása kíséri, hangjától jóllaknak a varjak, és a kardok koronája nyugszik homlokán. A Sárkány Próféciái a Sötét Úr legyőzésén kívül kevés reménnyel kecsegtettek, de erre is csak halvány esélyt adtak. A Rhuideani Prófécia, az Aiel Prófécia szerint el fogja pusztítani őket. A zordság miatta söpört végig a törzseken, és ősi szokások omlottak porba, mióta megérkezett. Nem meglepő, hogy még az aes sedai-ok jelenléte nélkül is több törzsfőben felmerült, hogy vajon jól teszi-e, ha Rand al'Thort követi, akár vannak sárkányok az alkarján, akár nincsenek. – Remélem.

– Mindig találj vizet és árnyékot, Rand al'Thor – mondta Indirian.

Miután elmentek, a férfi gondterhelten bámult a csészéje mélyére, de a sötét teában sem találta meg a választ kérdéseire. Letette a tálca mellé, és kihajtogatta az inge ujját. Merana kitartóan bámulta, mintha a gondolatait akarná kibányászni a mozdulataiból. Úgy tűnt, türelmetlen. Azt mondta neki, hogy ne mozduljon el a sarokból, amíg nem hallja a hangját. A nő kétségkívül nem értette, miért kell még most is ott maradnia, mikor a törzsfőnökök már rég elmentek. Miért nem jöhet elő, miért nem faggathatja ki mindarról, ami elhangzott négyük közt?

– Szerintetek azt hiszik, hogy az aes sedai-ok irányítanak? – kérdezte.

Az ifjú Narishma összerezzent. Valójában egy kicsit még idősebb is volt Randnél, de úgy nézett ki, mintha öt vagy hat évvel is fiatalabb volna. Meranára nézett, mintha az asszony megválaszolhatná a kérdést, aztán zavartan megvonta a vállát.

– Én... Igazán nem tudom, Sárkány nagyuram.

Dashiva pislogott, és egy pillanatra abbahagyta a motyogást. Félrebillentette a fejét, mint egy hallgatózó madár, és oldalvást méregette Randet.

– Számít ez, amíg engedelmeskednek?

– Számít – válaszolta a férfi. Dashiva megvonta a vállát, Narishma pedig elgondolkozva ráncolta össze a homlokát. Láthatóan egyikük sem értette a helyzetet, de talán Narishma egy nap majd megérti, miről volt szó.

A trón emelvénye mögött térképek hevertek szerteszét, néhány összehajtva vagy feltekerve, mások kiterítve, ahogy a legutóbb hagyta őket. Egyiket-másikat arrébb tolta csizmája hegyével. Mennyi mindent kell egyszerre egyensúlyban tartania! Észak-Cairhien és a Rokonirtó Tőrének is nevezett hegységlánc, no meg a város körüli vidék. Illian és a Maredói-dombság egész Far Maddingig. Tar Valon szigete és a környező városok, falvak. Ghealdan és Amadicia jó része. Mozgás és színörvény villant át az agyán. A távolban Lews Therin nyöszörgött és vihogott, halkan, tompán sorolta, hogyan fogja megölni az asha'maneket és a Kitaszítottakat. Hogyan fogja megölni saját magát. Alanna abbahagyta a sírást, az éles fájdalom fölé a harag gyenge fátyla feszült. Rand a hajába szántott ujjaival, és masszírozni kezdte a homlokát. Milyen érzés volt egyedül lennie a tulajdon agyában? Már nem is emlékezett rá.

Kinyílt az egyik magas ajtó, és a folyosón őrködő Hajadonok egyike lépett be. Az élénk vörösesszőke, mindig mosolygó Riallin egész dundinak tűnt a többi Hajadonhoz képest.

– Berelain sur Paendrag és Annuora Larisen kívánnak a car'a'carn színe elé járulni – jelentette be.

Az első névnél még meleg és barátságos volt a hangja, a másodiknál már jeges és kemény, bár a mosolya egy pillanatra sem fakult meg.

Rand nagyot sóhajtott, és már mondta volna, hogy bejöhetnek, de Berelain nem várta meg az engedélyét. Beviharzott a terembe. Annuora némileg nyugodtabban követte. Az aes sedai kicsit elbizonytalanodott Dashiva és Narishma láttán, és őszinte döbbenettel bámult a sarokban ácsorgó Meranára. Berelain egy pillantást sem vesztegetett rájuk.

– Mit jelentsen mindez, Sárkány nagyuram? – lobogtatta meg Rand előtt azt a levelet, amit reggel küldetett neki a férfi. Átvonult a termen, és a nagyúr orra alá lökte a papírt. – Miért kell visszatérnem Mayene-be? Jól kormányoztam a várost a nevedben, és ezt te is éppolyan jól tudod, mint én. Nem akadályozhattam meg Colavaere megkoronázását, de tettem róla, hogy ne változtathassa meg a törvényeidet. Miért küldesz el mégis? És miért levélben értesítesz erről? Még csak nem is személyesen mondod meg, hanem levélben! Megköszönöd a szolgálataimat, és elbocsátasz, mint egy derék adószedőt, aki beszolgáltatta a parasztok évi járandóságát.

Bárhogy dühöngött is, Mayene Úrnője az egyik legszebb asszony volt, akit Rand valaha látott. Fekete haja fényes hullámokban omlott alá vállára, az arca láttán talán még a félvakok is felkapják a fejüket. Bárki szívesen belefulladt volna hatalmas fekete szemének tengerébe. Ma épp csillogó ezüst selyemruhát viselt. Az anyag olyan vékony volt, és úgy tapadt tejfehér bőrére, hogy jobban illett volna egy titkos légyotthoz, mint emberek közé. Ami azt illeti, ha csak egy hajszálnyival is merészebb lett volna a ruha kivágása, már nem lehetett volna nyilvánosan hordania. Rand így sem volt benne biztos, hogy egy nőnek illendő ilyesmiben mutatkoznia. A férfi saját magának azzal magyarázta meg, hogy levélben bocsátja el az asszonyt, hogy túl sok mindent kell még elintéznie, és nincs ideje vele vitatkozni. Valójában persze nem ezért tette, hanem mert túlságosan is szívesen nézegette a testét, és valamiért úgy érezte, hogy ez, ha nem is teljesen helytelen, de semmiképp sem helyes.

Amint Berelain megjelent, Lews Therin abbahagyta az ordibálást, és halkan dúdolgatni kezdett. Mindig ezt csinálta, ha meglátott egy csinos nőt. Rand hirtelen ráébredt, hogy a fülcimpáját ütögeti. Riadtan hagyta abba. Ösztönösen tudta, hogy ez is egyike Lews Therin öntudatlan szokásainak, akárcsak a dúdolgatás. Az oldala mellé szorította a kezét, de egy pillanatra ismét heves késztetést érzett arra, hogy a füléhez emelje.

A Fény égessen meg, ez az én testem! Gondolatban vadul felmordult. Az enyém! Lews Therin döbbenten és zavartan fejezte be a dudorászást. A halott férfi egy hang nélkül menekülőre fogta, és eltűnt az élő férfi agyának legmélyebb zugában.

Rand hallgatása megtette a magáét. Berelain leengedte a levelet, és a haragja is mintha csillapodott volna kissé. Kissé. Keményen a férfi szemébe nézett, és mély levegőt vett. Rand az arcán érezte az asszony leheletét.

– Sárkány nagyuram...

– Te is tudod, miért tettem – szakította félbe. Nehéz volt csak a nő szemét figyelnie. Meglepő módon hirtelen azt kívánta, bárcsak Min itt lenne vele. Nagyon meglepő. Most Min látomásai sem segítenének sokat. – Mikor ma reggel visszatértél a Tengeri Nép hajójáról, a parton egy fickó várt rád egy tőrrel a kezében.

Berelain megvetően vetette hátra a haját.

– Három lépést sem tehetett felém. A Szárnyas Gárda tucatnyi embere volt velem és Gallenne kapitány. – Bár Havien Nurelle vezette a Szárnyas Gárda embereit Dumai Kútja mellé, a teljes gárdának Gallenne kapitány parancsolt. Berelainnek nyolcszáz fegyverese volt a városban, nem számolva azokat, akik most tértek vissza Nurelle-lel. – Nem várhatod el tőlem, hogy egy zsebtolvaj miatt megfutamodjak!

– Ne tettesd magad bolondnak! – mordult rá Rand. – Egy zsebtolvaj, mikor tucatnyi fegyveres vesz körül?

Berelain elvörösödött, hiszen ő is pontosan tudta, miről van szó. Rand nem hagyott neki időt magyarázkodásra, tiltakozásra vagy egyéb ostobaságokra.

– Dobraine azt mondta, már szárnyra kelt az a pletyka a Palotában, hogy te árultad el Colavaere-t. A támogatói nekem nem mernek nyíltan ellenszegülni, de bármelyikük boldogan felbérelne egy orgyilkost, hogy tegyen el téged láb alól. – Éppúgy, mint Faile-t, legalábbis Dobraine szerint, de már gondoskodott arról is. – Nos, nem adok nekik túl sok esélyt, inkább visszaküldelek Mayene-be. Dobraine veszi át a tisztedet, amíg Elayne nem foglalhatja el a Naptrónt.

A nő úgy rázta meg magát, mintha egy vödör hideg vízzel öntötte volna nyakon. A szeme veszedelmesen kitágult. Rand eddig örült, hogy Berelain már nem fél tőle, de most szinte visszakívánta azokat az időket, amikor a nő megszólalni sem mert a jelenlétében. Mielőtt azonban Berelain szóhoz juthatott volna, hogy felrobbanjon dühében, Annuora csitítóan a karjára tette a kezét. Az asszony hirtelen megfordult, hosszan összenéztek, és az úrnő haragja lassan csitulni kezdett. Lesimította a szoknyáját, és kevélyen kihúzta magát. Rand sietve félrenézett.

Merana a védőkör szélén billegett. Rand hirtelen nem tudta eldönteni, hogy vajon kilépett-e az előbb a körből, és most sietve visszahúzódott – hogyan másképp érezné ilyen pontosan, miről van szó, ha egy szót sem hallhatott? Mikor Rand felé fordult, az aes sedai egész a falig visszahúzódott, de a tekintetét nem vette le a férfiról. Az arckifejezése alapján akár tíz évig is szívesen szobalánykodott volna Rand körül, ha hallhatja, mikor miről van szó.

– Sárkány nagyuram – mondta Berelain mosolyogva –, a Tengeri Nép ügyében még mindig nem léptél semmit.

A hangja édes volt, mint a csurranó arany méz, és a szája íve még a kőben is vágyat fakasztott volna, hogy megcsókolja.

– Harine hullámúrnő nem örül, hogy ilyen sokáig várakoztatod hiába a hajóján. Jó párszor beszéltem vele. Ezeket a nézeteltéréseket könnyedén elsimíthatom, és nem hinném, hogy Dobraine nagyúr is képes lenne erre. Úgy hiszem, a Tengeri Nép szerepe életbevágó lehet, akár említik őket a Sárkány Próféciáiban, akár nem. Te mindenképp központi figura vagy az ő jóslataikban, bár azt egyikük sem árulja el, mi lesz a szereped.

Rand értetlenül bámult maga elé. Miért ragaszkodik ennyire a nő ehhez a feladathoz, holott eddig sem kapott érte túl sok köszönetet a cairhieniektől, most pedig egyenesen meg akarják ölni! Berelain uralkodó volt, más rangjabeliekhez és díszes követségekhez szokott, nem a sikátorok sötétjében garázdálkodó gazfickókhoz! Hiába csurran arany méz ide vagy oda, nem azért teszi, mert Rand al'Thor közelében akar maradni, ez egyszer biztos. Persze felkínálkozott neki... egyszer, régen... De a kegyetlen valóság az volt, hogy Mayene kicsi állam, és Berelain úgy használta a szépségét, ahogy a férfiak a kardjukat szokták, és mindent megtett volna azért, hogy megőrizze országocskája függetlenségét a hatalmas szomszéd, Tear árnyékában. És most Rand hirtelen megértette, miért akar maradni a nő.

– Berelain, nem tudom, mi mást tehetnék még, hogy biztosítsam számodra Mayene trónját és függetlenségét, de bármiféle rendeletet kiadok... – Olyan erősen áramlottak a színek a fejében, hogy elakadt a szava. Lews Therin nevetése tört fel. Egy asszony, aki felismeri a veszélyt, de nem riad meg tőle, olyan kincs, amit csak egy bolond dobna el magától.

– Biztosítékok... – A mézet elnyelte a sivárság, és ismét feltört Berelain hangjában a harag, bár ezúttal nem a forró, vad indulat, hanem a jéghideg düh. Annuora megrángatta Berelain ruhaujját, de az észre sem vette az aes sedai-t. – Míg én Mayene-ben ülök a biztosítékaiddal, mások szolgálnak téged. Aztán jutalmat kérnek hűségükért cserébe, és míg az én szolgálataim már régiek lesznek és fakók, az ő tetteik frissen ragyognak. Ha Weiramon nagyúr a kezedre adja Illiant, és Mayene-t kéri cserébe, mit mondasz neki? Ha neked adja Murandyt, Altarát, és mindent az Aryth-óceánig?

– Akkor is szolgálnál, ha ehhez el kellene hagynod Cairhient? – kérdezte Rand halkan. – Nem látlak majd, de nem felejtelek el.

Lews Therin ismét felnevetett, de úgy, hogy Rand kis híján elvörösödött. Szívesen elnézte Berelaint, de néha Lews Therin olyasmire is gondolt, ami...

A nő makacsul méregette, és Rand szinte látta az Annuora tekintetéből sütő kérdéseket is, látta, ahogy a Szürke nővér gondosan mérlegeli, melyiket kéne először feltennie.

Az ajtó kinyílt, ismét Riallin pislogott be.

– Egy aes sedai jött a car'a'carnhoz. – A hangja egyszerre volt jeges és bizonytalan. – Cadsuane Melaidhrinnek hívják.

Egy meglepően kellemes külsejű nő tört magának utat a Hajadon mellett, vasszürke haja hetyke kontyban ült a feje tetején, arany díszek csilingeltek benne, és mintha minden egyszerre történt volna.

– Azt hittem, már rég halott vagy – motyogta Annuora, és a szeme majdnem kiugrott a helyéről.

Merana átszaladt a védőkörön, a kezét tiltóan a jövevény felé nyújtotta.

– Ne, Cadsuane! – kiáltotta. – Nem bánthatod! Ne tégy semmit!

Rand bőre megbizsergett, ahogy valaki a szobában magához ölelte a saidart, talán nem csak az egyik nő, hanem mind a három.

Sietve lépett arrébb Berelain mellől, és maga is megragadta az Egyetlen Hatalmat, hagyta, hadd töltse el a saidin. Érezte, hogy az asha'manek is a Forráshoz nyúlnak. Dashiva arca idegesen rángott, ahogy egyik aes sedai-ról a másikra pislogott. Bár egészen elárasztotta a saidin, Narishma két kézzel megragadta kardja markolatát, és felvette a Leopárd a Fán állást, készen arra, hogy bármelyik pillanatban fegyvert rántson. Lews Therin halálról és gyilkolásról sikoltozott, hogy mindet meg kell ölni, most kell megölni mindet. Riallin az arcára húzta a kendőjét, és már vagy egy tucat Hajadon állt mellette, a kendőjük az arcuk előtt, a lándzsájuk a kezükben. Nem csoda, hogy Berelain levegő után kapkodott, és úgy nézett körbe, mint aki azt hiszi, körülötte mindenki megbolondult.

Ahhoz képest, hogy mindezt a felfordulást ő okozta, a Cadsuane nevezetű jövevény egész nyugodtnak tűnt. Végigmérte a Hajadonokat, és feddően megcsóválta a fejét, mire a hajában csak úgy csilingeltek az arany holdacskák, napocskák, madárkák.

– Valóban halálközeli élmény megpróbálni rendes rózsákat termeszteni Észak-Ghealdanban, Annuora – mondta szárazon –, de azért még nem a sír mélye. Jaj, nyugodj már meg, Merana, még mielőtt valakit komolyan megijesztesz! Azt hittem, már kinőtted ezt a gyerekes izgágaságot, mióta levetetted a novíciák fehér ruháját.

Merana eltátotta a száját, aztán sietve becsukta újra, és úgy tűnt, ezúttal komolyan zavarban van. Rand bőre hirtelen nem bizsergett már. Ő azért még nem engedte el a saidint, és az asha'manek is tartották a Forrást.

– Ki vagy? – követelte. – Melyik ajah tagja?

Merana reakciója alapján Cadsuane csak Piros lehetett, de ahhoz, hogy egy Piros nővér csak így, egy szál magában rátörjön, öngyilkos bátorság kellett volna.

– Mit akarsz itt?

Cadsuane tekintete csak egy pillanatra nyugodott rajta, de nem válaszolt. Merana szólásra nyitotta a száját, de az ősz hajú nő keményen ránézett, felvonta az egyik szemöldökét, és ezzel el is volt intézve a dolog. Merana elvörösödött, és lesütötte a szemét. Annuora még mindig úgy nézett a jövevényre, mint aki kísértetet lát. Vagy egy mesebeli óriást.

Cadsuane egyetlen szó nélkül átvágott a szobán. A két asha'manhez sietett, sötétzöld lovaglóruhája suhogott minden lépésénél. Rand úgy érezte, a nő mindig így mozog, könnyedén, kecsesen és gyorsan, nehogy akár csak egy pillanatot is elvesztegessen, de mindent legázol, ami esetleg az útjába állna. Dashiva tetőtől talpig végigmérte az aes sedai-t, és fenyegetően elvicsorodott. Cadsuane egyenest az arcába bámult, de láthatóan nem zavarta a dolog, éppúgy, mint ahogy arra sem vesztegetett egy pillantásnál többet, hogy Narishma keze a kardmarkolaton pihen. Egy ujjal megemelte a fiú állát, és jól megnézte magának minden oldalról, mielőtt Narishma hátra léphetett volna.

– Micsoda gyönyörű szempár – mormolta a nő. A férfi zavartan pislogott. Dashiva vicsora széles, ocsmány vigyorba olvadt, amihez képest az előbbi arckifejezése barátságos és bájos volt.

– Ne tégy semmit – csattant fel Rand. Dashiva nagy merészen ráfintorgott, mielőtt vonakodva a melléhez emelte öklét. Az asha'manek így tisztelegtek.

– Mit akarsz itt, Cadsuane? – kérdezte Rand. – És nézz már rám, hogy a Fény égessen meg!

A nő éppen csak hátrabillentette a fejét, de végre ránézett.

– Szóval te lennél Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány. Azt hittem, hogy még egy Moiraine-hez hasonló kislány is megtanít viselkedni.

Riallin áttette jobb kezéből a balba lándzsáját, megmarkolta kerek kis pajzsát, és a Hajadonok jelbeszédével mutogatott valamit a többieknek. Ezúttal senki nem nevetett. Rand egészen biztos volt benne, hogy kivételesen nem róla tréfálkoznak.

– Nyugodj meg, Riallin! – monda, és felemelte az egyik kezét. – Mindannyian nyugodjatok meg!

Cadsuane-t ez a kis közjáték is teljesen hidegen hagyta. Szélesen Mayene Úrnőjére mosolygott.

– Szóval ő a te kis Berelained, Annuora. Még annál is sokkal szebb, mint amit hallottam. – Pukedlizett, egészen mélyen meghajtotta a fejét, de a mozdulat mégsem sugallt semmiféle alávetettséget. Nem tűnt úgy, mintha a nő maga felett állónak ismerné el a másikat. Egyszerű udvariassági formula volt, semmi több. – Mayene Úrnője, ha megbocsát, beszélnem kellene ezzel a fiatalemberrel itt, és szívesen venném, ha az ön tanácsadója is velem maradhatna. Már hallottam arról, hogy úrnőm milyen sokat vállalt magára, és nem tartanám fel kötelessége teljesítésében.

Ennél nyíltabban talán csak úgy küldhette volna el Berelaint, ha még az ajtót is kinyitja előtte.

Berelain kecsesen biccentett, aztán Rand felé fordult, és szoknyáit szép ívben szétterítve olyan mélyen meghajolt előtte, hogy a férfi attól tartott, az a kevés ruha is lecsúszik a nőről, amit egyáltalán magára vett.

– Sárkány nagyuram – mondta Berelain dallamosan –, engedelmeddel visszavonulnék.

Rand válaszul szintén meghajolt, bár ő korántsem csinálta olyan elegánsan vagy gyakorlottan, mint a nő.

– Visszavonulhatsz, Úrnőm, ha azt kívánod. – Felsegítette a nőt. – Remélem, elgondolkozol az ajánlatomon!

– Bárhol és bárhogyan szívesen szolgálom Sárkány nagyuramat, ahogy csak kívánja! – A hangja megint mézesmázos volt. Rand gyanította, hogy Cadsuane kedvéért viselkedik ilyen szertartásosan. Az arckifejezésében semmi nem utalt bármiféle kétértelmű flörtölésre, inkább keménynek és elszántnak tűnt.

– Ne feledkezz meg Harine-ről! – súgta oda Randnek, mielőtt távozott.

Miután becsukódott az ajtó Berelain mögött, Cadsuane felsóhajtott.

– Mindig öröm látni, ahogy a gyerekek játszadoznak, nem, Merana?

A Szürke nővér elképedve kapkodta a fejét: hol Randet figyelte, hol az ősz aes sedai-t. Annuora úgy nézett ki, mint akit csak az akaratereje tart még talpon.

A Hajadonok többsége követte Berelaint. Láthatóan úgy döntöttek, hogy most mégsem lesz mészárlás, de Riallin és két társa az ajtó előtt maradtak. Az arcukat még mindig kendő fedte. Talán csak véletlen egybeesés volt, hogy mindegyik aes sedai-ra jutott egy Hajadon. Úgy tűnt, Dashiva sem véli már veszedelmesnek a helyzetet. A falnak dőlt, az egyik lábát lustán hintáztatta, a szája hangtalanul mozgott, a karját összefonta a mellkasán, és egyre az aes sedai-okat bámulta.

Narishma kérdően nézett Randre, de ő csak megrázta a fejét. A nő láthatóan szándékosan provokálja. Csak azt nem értette, miért provokál egy olyan férfit, akiről pontosan tudja, hogy a legkisebb erőfeszítés nélkül könnyedén elcsendesítheti, vagy akár meg is ölheti? Lews Therin is éppúgy értetlenkedett. Miért? Miért? Rand fellépett a kis emelvényre, felemelte a trónról a Sárkányjogart, és leült. Várakozva figyelte, mi történik. Nem tudja provokálni ez a nő.

– Meglehetősen díszes, nem gondolod? – kérdezte Cadsuane Annuorát, és körbefordult a teremben. A bútorok díszítésén túlmenően egy vastag aranysáv futott körbe a falakon, magasan a tükrök felett, a párkányzatot pedig vagy két láb magasan aranypikkelyek fedték. – Sosem tudtam eldönteni, vajon a teariek vagy a cairhieniek díszítenek-e inkább túl mindent, de az biztos, hogy bármelyikük pirulásra késztetne egy Ebou Darit, vagy akár még egy kolompárt is. Ó, az ott egy teáskészlet? Kérnék egy kis teát, ha kellően friss és meleg.

Rand fókuszált egy pillanatra, majd felkapta a teáskannát. Szinte várta, hogy a saidin mocska rozsdával vonja be a tiszta fémet. A három aes sedai-hoz lebegtette a kannát. Merana több csészét hozott, mint amennyire eredetileg szüksége lett volna, így még mindig volt négy tiszta a tálcán. Rand megtöltötte őket, a helyére tette a teáskannát, és várt. A tálca a levegőben lebegett, csak a saidin tartotta meg.

A három nő nagyon különbözött külsőleg, és a reakcióik is legalább ilyen eltérőek voltak. Annuora úgy nézett a tálcára, mintha egy támadásra kész mérges kígyót látna, egészen halványan megrázta a fejét, és önkéntelenül is hátra lépett. Merana mély levegőt vett, és enyhén remegő kézzel a szájához emelte az egyik csészét. Az egy dolog, hogy eddig is ugyanabban a szobában volt egy fókuszálni is képes férfival, de nagyon más volt látnia is, hogy mire képes! Cadsuane viszont habozás nélkül leemelte a csészét a tálcáról, és látható élvezettel szippantotta be a tea illatos gőzét. Nem tudhatta ugyan, hogy a három férfi melyike töltötte ki a teát, mégis egyenest a székében elheverő, lábát lógázó Randre nézett a csésze pereme felett.

– Micsoda jó kisfiú! – mondta. A Hajadonok sértett döbbenettel néztek össze a kendőjük felett.

Rand megremegett. Nem. Nem hagyja, hogy ez a nő felbosszantsa. Bármit akar elérni vele, bármiféle megfoghatatlan oka lehet rá, nem hagyja!

– Még egyszer megkérdezem – mondta lassan, és magát is meglepte, hogy ilyen jéghideg a hangja, pedig legbelül forrongott, még a saidin láza is hűvösnek tűnt dühéhez képest –, mit akarsz itt? Válaszolj, vagy távozz. Az ajtón át, vagy kihajítalak az ablakon: te döntőd el, mit akarsz!

Merana ismét szólni próbált volna, de Cadsuane most is elhallgattatta, bár ezúttal nem a tekintetével, hanem egy éles, ingerült kézmozdulattal. A szemét nem vette le Randről.

– Azért jöttem, hogy lássalak – mondta nyugodtan –, és a Zöld ajah tagja vagyok, nem a Pirosé, bár már hosszabb ideje viselem a kendőt, mint bármelyik, még most is élő nővér. Több fókuszálni képes férfival kellett szembenéznem, mint bármelyik négy Pirosnak együttvéve, vagy mint akár bármelyik tíznek is! Nem mintha különösebben kerestem volna őket, de valahogy mindig beléjük botlottam. Jó orrom van hozzá – olyan nyugodtan mondta, mintha csak arról lenne szó, hogy igen, járt már életében a piacon. – Néhányan egészen a legvégéig küzdöttek, és még akkor is ordítottak és rúgkapáltak, mikor már elvágtuk őket a Forrástól, és összekötöztük kezüket-lábukat. Volt, aki sírt, és felajánlotta az egész vagyonát, aranyat, drágaköveket, mindent, csak ne vigyük Tar Valonba. Mások pedig a megkönnyebbüléstől zokogtak, és jámborak voltak, mint a kezes bárány, örültek, hogy végre valaki megszabadítja őket ettől az átoktól. A Fényre, a végén mindegyikük csak sírni tud. A végén mindegyiküknek csak a könnyek maradnak.

A Randben forrongó düh hirtelen kitört. A tálca és a masszív teáskanna átrepült a szobán, hatalmas robajjal szétzúzott egy tükröt, és csillogó üvegeső közepette zuhant a földre. A félig szétlapult kannából kiömlött a tea, a kétrét hajlott tálca fémes csendüléssel pattogott odébb a padlón. Cadsuane kivételével mindenki megugrott. Rand leszökkent az emelvényről, és olyan erősen szorította a Sárkányjogart, hogy belefájdult a keze.

– Most ijesztgetni próbálsz? – hörögte. – Azt várod, hogy könyörögjek neked, vagy azt, hogy hálás legyek, amiért felbukkantál? Netán hogy sírva fakadjak? Aes sedai, egy kézmozdulattal el tudnálak pusztítani! – felemelte a kezét, remegett dühében. – Merana ismeri a legjobban, hogy miért tenném. Csak a Fény tudja, miért nem öllek meg mégsem!

A nő úgy méregette a teás tálca romjait, mintha bármikor ráérne válaszolni.

– Most már tudod – mondta végül éppolyan nyugodtan, mint eddig –, hogy tisztában vagyok vele, milyen jövő vár rád, és a jelenedről is mindent tudok. A Fény kegyelme nem terjed ki azokra a férfiakra, akik képesek fókuszálni. Néhányan úgy vélik, és egész komolyan hisznek is benne, hogy a Fény eltaszítja magától ezeket a férfiakat. Nem értek egyet velük. Hallasz már hangokat?

– Hogy érted ezt? – kérdezte Rand nagyon lassan. Érezte, hogy Lews Therin is feszülten várja a választ.

Ismét megbizsergett a bőre, de nem történt semmi veszedelmesebb, mint hogy a teáskanna a magasba emelkedett, Cadsuane elé repült, és lassan körbefordult, hogy a nő alaposabban meg tudja vizsgálni.

– A legtöbb férfi, aki tud fókuszálni, előbb vagy utóbb hangokat is kezd hallani. – Úgy tűnt, egyáltalán nem érdekli, mit beszél, minden figyelmét a formátlan arany és ezüst gömb kötötte le. – Ez is az őrület része. A hangok folyamatosan beszélnek hozzájuk, ők mondják meg, mit is tegyenek. – A teáskanna lágyan leereszkedett a földre Cadsuane lába mellé. – Hallasz már hangokat?

Dashiva hirtelen vad nevetésben tört ki, a válla is belerázkódott. Narishma megnyalta a száját. Eddig talán nem tartott a nőtől, de most úgy nézett rá, mint egy különösen veszedelmes skorpióra.

– Itt én kérdezek – mondta Rand határozottan. – Mintha elfelejtenéd, hol vagy. Én vagyok az Újjászületett Sárkány.

Ugye valódi vagy? Senki nem válaszolt. Lews Therin? Volt, hogy a halott férfi elhallgatott, de az aes sedai-ok mindig eléggé felbosszantották ahhoz, hogy megszólaljon. Lews Therin? Nem őrült meg! A hang a fejében valódi volt, nem csak képzelgés. Az, hogy a legszívesebben ő maga is felnevetett volna, mint Dashiva, nem javított sokat a kedélyállapotán.

Cadsuane nagyot sóhajtott.

– Te csak egy nagyon fiatal legényke vagy, akinek halvány fogalma sincs arról, hova megy, miért megy oda, és mi várja ott, ha egyszer megérkezik. Túlságosan is idegesnek tűnsz. Talán majd egyszer beszélhetünk, mikor kicsit már megnyugodtál. Van ellene valami kifogásod, hogy egy kis időre magammal vigyem Annuorát és Meranát? Egyiküket sem láttam már jó ideje.

Rand tátott szájjal bámult rá. A nő berontott a trónterembe, vérig sértette, megfenyegette, mintegy mellékesen bejelentette, hogy tud a fejében vihorászó hangokról, csak hogy a végén faképnél hagyja, mert Meranával és Annuorával szeretne beszélni! Talán ő bolondult meg! Lews Therin még mindig hallgatott. Pedig valóban létezett. Valóban létezett!

– Menj innen – mondta végül. – Menj innen, és... – Nem őrült meg. – Mindannyian takarodjatok! Ki innen!

Dashiva félrebillentett fejjel bámult rá, aztán megvonta a vállát, és az ajtó felé indult. Cadsuane úgy mosolygott rá, hogy Rand egy pillanatig arra számított, megint megdicséri, hogy milyen jó kisfiú, de aztán csak intett Merana és Annoura felé, és elkezdte a két aes sedai-t kiterelgetni a teremből a Hajadonok között, akik zavart arccal, dühösen eresztették le az arcuk elől a kendőt. Narishma kérdően Randre nézett, habozott, míg csak a férfi nem intett, hogy menjen ő is. Végül mindannyian távoztak már, és egészen egyedül maradt. Teljesen egyedül.

Dühösen a sarokba vágta a Sárkányjogart. A lándzsa mélyen beleállt az egyik karosszék támlájába, a zöld rojtok remegve libegtek a markolaton.

– Nem őrültem meg – mondta az üres szobának. Lews Therin sok mindent elmagyarázott neki, a halott férfi segítsége nélkül sosem szabadult volna ki Galina ládájából. De már azelőtt is használta az Egyetlen Hatalmat, hogy először meghallotta volna a másik hangját. Magától találta ki, hogyan idézhet villámokat, hogyan szórhat tüzet, és milyen módon hozhat létre egy olyan csodamasinát, ami egyszerre több száz trallokkal is képes végezni. De talán még ez is mind Lews Therin műve volt, mint azok a különös emlékek, amelyekben almafákat mászott meg egy hatalmas gyümölcsösben, vagy amikor a Szolgálók Csarnokába lépett, arról a pár tucat kevésbé jelentős emlékképről nem is beszélve, amelyek észrevétlenül, tudattalanul bukkantak fel az elméjében. És talán semmi valós nem volt ezekben a képekben sem, talán csak egy őrült elme képzelgésének még őrültebb álmai voltak mind, akár a hang.

Ráébredt, hogy fel-alá járkál a teremben, és nem tudna megállni, ha akarna, akkor sem. Úgy érezte, ha nem mozog, az izmai maguktól szakítják szét a testét.

– Nem őrültem meg – kapkodott levegő után. Még nem. – Nem őrültem...

Az egyik ajtó megnyikordult. Rand sarkon fordult, s azt remélte, Min érkezik.

Ismét Riallin volt az, és most egy alacsony, zömök asszonyt támogatott. A látogató sötétkék ruhát viselt, a haja erősen őszbe vegyült már, arcvonásai durvák voltak. A szemét sírás marta vörösre.

Rand azt akarta mondani, hogy hagyják békén, hagyják egyedül, menjenek el. Egyedül akart lenni. Bár lehet-e valaha is egyedül? Lews Therin tényleg csak egy rossz álom volna? Bárcsak egyedül hagynák... Idrien Tarsin annak az iskolának a feje volt, amit Rand maga alapított itt, Cairhienben. Olyan gyakorlatias volt, hogy a férfi gyanította, még az Egyetlen Hatalomban sem hisz, mert nem tudja megfogni a két kezével, és nem is látja, mikor a nővérek vagy az asha'manek használják. Mi történhetett, hogy így kifordult magából?

Nagy nehezen rávette magát, hogy az asszony felé nézzen. Akár megőrült, akár nem, akár egyedül volt, akár nem, senki más nem tehette meg azt, amiért ő a világra született. Még ezt a kis kötelességét sem adhatta át másnak. Pedig nehezebb volt egy hegynél is.

– Mi a gond? – kérdezte olyan gyengéden, amilyen gyengéden csak tudta.

Idrienből ismét kitört a zokogás, Randhez botorkált, és a férfi mellkasához bújva eldadogta, mi történt. Mikor a nagyúr végre megértette, mit mesél a nő, a legszívesebben ő is elsírta volna magát.

Tizenkilencedik fejezet

Gyémántok és csillagok

Merana olyan szorosan maradt Cadsuane nyomában, amilyen szorosan csak mert. Ezernyi kérdés forgott az agyában, de Cadsuane nem az a fajta nő volt, akinek csak úgy meg lehetett rángatni a ruhaujját. Ő maga döntötte el, mikor kire figyel. Annuora is csöndben maradt, mind a ketten fáradhatatlanul követték az előttük siető harmadikat. Átvágtak a palota folyosóin, fel-le kanyarogtak a lépcsőkön, először még csiszolt márványpadlókon söpört végig a szoknyájuk, aztán már csak egyszerű, fekete kövön. Merana összenézett a másik Szürke nővérrel, és egy pillanatra megijedt. Nem ismerte túl jól Annuorát, de most úgy nézett ki a másik nő, mint egy kislány, akit a novíciák főnökasszonyához küldtek feddésért, és elhatározta, hogy nagyon bátor marad. Már nem voltak novíciák. Már nem voltak gyerekek. Kinyitotta a száját, aztán becsukta. Őt is megrémítette az előtte billegő vasszürke konty látványa, az arany csillagocskák, holdacskák, madarak és halak tánca. Cadsuane... Cadsuane volt.

Merana már találkozott vele egyszer, jobban mondva az aes sedai már beszélt hozzá egy alkalommal, és ő engedelmesen meghallgatta. Még novícia korában. Mindegyik ajahból csak úgy tódultak hozzá a nővérek, senki nem tudta eltitkolni, mennyire csodálja. Egykor Cadsuane Melaidhrin volt az a mérce, amihez minden újonnan jött novíciát mértek. Elayne Trakand érkeztéig Cadsuane életében senki nem érkezett a Fehér Toronyba, aki akár csak megközelítette volna az ő erejét, és nem is hitték volna, hogy valaha valaki túl is szárnyalja majd. Több szempontból is páratlan volt, és legalább ezer éve nem volt egy aes sedai sem, aki a közelébe jöhetett volna. Senki még csak nem is hallott olyanról, hogy egy nővér visszautasította volna, hogy Ülnöknek válasszák, de a szóbeszéd szerint Cadsuane legalább kétszer elutasította ezt a posztot. Sokak szerint akkor is nemet mondott, mikor őt akarták a Zöld ajah fejévé választani. Állítólag egyszer jó tíz évre eltűnt a Toronyból, azért, mert a Csarnok őt akarta amyrlinné választani. Nem mintha amúgy csak egy nappal is többet töltött volna a Toronyban, mint amennyit feltétlenül szükséges volt. Cadsuane hírét mindig mások hozták meg a Toronyba, és a nővérek csak ámultak a történetek hallatán, a kalandjai még azokat is megborzongatták, akik mindössze álmodoztak arról, hogy egyszer a kendőt viselik majd. Halála után igazi legenda lesz belőle az aes sedai-ok között. Ha már most nem az. Merana vállát már huszonöt éve díszítette a szürke vállkendő, mikor Cadsuane bejelentette, hogy visszavonul. A haja ekkor már teljesen ősz volt. Mindenki azt hitte, rég meghalt, mikor újabb huszonöt év elteltével kitört az Aiel-háború, de még három hónapja sem folytak a harcok, mikor Cadsuane ismét feltűnt két korosodó őrző kíséretében, akik bár kissé öregek voltak ugyan, de keményebbek voltak a fiatalok legtöbbjénél. Állítólag Cadsuane több őrzőt használt már el, mint ahány cipőt a legtöbb aes sedai elnyűtt hosszú élete során. Miután az aielek visszavonultak Tar Valon alól, Cadsuane ismét elvonult, de sokak szerint – és csak félig tréfálkoztak, mikor ezt mondták – amíg a világban kaland van és izgalom, Cadsuane nem halhat meg.

Ez az a fajta ostobaság, amit csak a novíciák suttognak egymás között, emlékeztette magát Merana szigorúan, hiszen végül mi is meghalunk. De Cadsuane attól még Cadsuane maradt. És ha nem azok közé a nővérek közé tartozik, akik akkor bukkantak fel a városban, mikor al'Thor elfoglalta Cairhient, a nap holnap nyugaton kel. Merana meg akarta igazítani a vállán a kendőt, de hirtelen ráébredt, hogy a szobájában hagyta, a fogason. Nevetséges. Nem kellett magát arra emlékeztetnie, ki is valójában. Bárcsak ne Cadsuane-nel lenne most dolga...

A folyosók kereszteződésénél két Tudós Asszony állt őrséget. Kemény arcuk kifejezéstelen volt a sötét fejkendő alatt, de hűvös, halvány szemük végigmérte a három aes sedai-t. Edarra és Leyn. Mindketten tudtak fókuszálni, ráadásul elég erősen. Ha fiatalabb korukban a Toronyba kerülnek, egészen sokra vihették volna. Cadsuane úgy ment el mellettük, mintha észre sem venné a vadak nemtetszését. Annuora figyelmét persze ez sem kerülte el, fintorogva, magában motyogva sietett Cadsuane után. Merana fel sem emelte a tekintetét a kőpadlóról.

Kétségkívül az ő dolga lesz most elmagyaráznia Cadsuane-nek, hogy miféle... egyezséget... dolgoztak ki a Tudós Asszonyokkal előző éjszaka, mielőtt a palotába hozatták volna őt és a többi nővért. Annuora nem tudott róla – ő nem volt benne a dologban – és Merana nem reménykedhetett abban, hogy Rafela vagy Verin hirtelen feltűnik, vagy hogy belefutnak bárki másba, akire átháríthatná ezt a kellemetlen feladatot. Ez mindenféleképp egyezség volt, talán a legelőnyösebb, amit az adott körülmények között elérhettek, de nem hitte volna, hogy ezt Cadsuane is képes lesz belátni. Bármit megadott volna azért, ha nem neki kell elmagyaráznia. Akár egy hónapig is töltögetne teát azoknak az átkozott gazfickóknak! Bárcsak ne beszélt volna így a fiatal al'Thorral! Az, hogy pontosan tudta, a fiú miért vele szolgáltatja fel a teát, még nem enyhítette a fájdalmát, hogy Rand egyszersmind el is zárta minden előnytől, ami megalázó helyzetéből származhatott volna. Szívesebben hitte volna azt, hogy belekerült al'Thor egyik hírhedt ta'veren örvényébe, mint azt, hogy a fiú szürkéskék, drágakőként csillogó jéghideg tekintete úgy megrémítette, hogy szinte tálcán kínálta neki ezt a lehetőséget, de bárhogy is volt... Bárcsak...

Csak a gyerekek kívántak lehetetlen dolgokat. Számtalan szerződést készített elő, és a többségükkel el is érte, amit akart. Három háborúnak vetett véget, és vagy egy tucatot még azelőtt megakadályozott, hogy kitört volna, királyok, királynők és hadvezérek előtt állt, és rávette őket, hogy hallgassanak rá. Mégis... Most egyre csak arra tudott gondolni, hogy soha többet egy rossz vagy panaszos szava sem lesz, akárhányszor játszatja el vele al'Thor a szobalányt, csak kerüljön elő Seonid, vagy a következő sarkon botoljanak bele Masuriba, Faeldrinbe, vagy bármelyik másik nővérbe! A Fényre! Bárcsak ha pislogna egyet, azt találná, hogy minden, ami azóta történt, hogy elhagyták Salidart, csak egyetlen hosszú rémálom volt!

Cadsuane meglepő módon egyenest ahhoz a kis szobához vezette őket, amit Bera és Kiruna osztott meg egymással, a palota legmélyén. Ott, ahol a szolgák éltek. A keskeny kis ablak magasan volt, de odafönn így is csak a kihalt udvar kockaköveit látták. Az ablak beengedett ugyan valami kevés napfényt, de a szoba sötét volt. Köpenyek, nyeregtáskák, és pár ruha lógott a durván lemeszelt, sárguló falba vert szögeken. A csupasz padlódeszkák egyenetlenek voltak, bár láthatóan valaki megpróbálta egy kicsit lecsiszolni őket. Egy apró, viharvert asztalka állt az egyik sarokban, a másikban pedig egy semmivel sem jobb állapotban lévő mosdóállvány szomorkodott, csorba mosdótállal és egy karcos kancsóval. Merana végigmérte a keskeny ágyat is. Nem tűnt sokkal kisebbnek, mint az, amit két szobával arrébb Seoniddel és Masurival kellett megosztania. Az a szoba talán egy lépésnyivel szélesebb volt ennél, de semmiképp sem volt elég nagy három embernek. Coiren és azok a nővérek, akiket még mindig az aiel táborban tartottak, talán fogolyként is sokkal kényelmesebben laktak.

Sem Bera, sem Kiruna nem volt ott, de Daigain már várta őket. A kövérkés, sápadt nő vékony ezüstláncot viselt fekete hajában, amiről egy kerek holdkő lógott a homlokára. Sötét cairhieni ruhája négy színes sávot villantott fel a derékrészen, és az ujjába fehér hasítékokat varratott, az ajahja színét. Az egyik jelentéktelenebb ház szülötte volt, és Meranát mindig egy jóllakott galambra emlékeztette. Mikor Cadsuane belépett, Daigain várakozva lábujjhegyre állt.

Csak egy szék volt a szobában, az is inkább egy sámlira emlékeztetett, amire valaki tréfából egy háttámlát eszkábált. Cadsuane leült, és egy nagyot sóhajtott.

– Egy kis teát, ha lehetne. Ha még egy kortyot iszom abból a löttyből, amit az a fiú adott nekünk, cipészárként is használhatnám a nyelvemet.

Daigaint azonnal körülvette a saidar ragyogása, bár csak igen gyengén, és a horpadt teáskanna felemelkedett az asztalról. A Tűz vékony fonatai gyorsan felforralták a vizet, míg a nő egy rézkapcsos kis dobozkából teafüvet vett elő.

– A jelenlétedből arra következtetek, Merana – vetette oda Cadsuane váratlanul –, hogy azok a híresztelések, mely szerint a fiú behódolt volna Elaidának, teljességgel alaptalanok. Ne nézz ilyen döbbenten, gyermekem. Azt hitted, nem tudok a... kapcsolataidról? – Undorodva nyomta meg ezt az utolsó szót, mintha valami nagyon illetlent, nagyon csúnyát kellett volna mondania. – És te, Annuora?

– Én csak azért vagyok itt, hogy Berelaint támogassam, de ami azt illeti, Berelain már azzal ellene szegült a tanácsaimnak, hogy idejött, al'Thor közelébe. – A taraboni asszony magabiztosan emelte fel a fejét, bár az ujjait önkéntelenül is egymáshoz dörzsölte. Nem lehetett valami sikeres közvetítő, ha a tárgyalóasztalnál is ilyen átlátszóan viselkedett. – Ami pedig a többit illeti – mondta óvatosan –, még nem döntöttem el, mi lenne a helyes lépés.

– Micsoda bölcs döntés – morogta Cadsuane, és élesen Meranára nézett. – Úgy tűnik, az elmúlt pár évben túlságosan is sok nővér feledkezett meg arról, hogy van agya is, és hogy a jó hírnevére sem ártana vigyáznia. Volt idő, mikor a nővérek mindenekfelett az egyetértésre törekedtek, a döntéseiket higgadt egyeztetés után hozták meg, és mindig a szemük előtt tartották a Torony érdekeit. Ne felejtsd el, mi lett a Sanche kislány sorsa, miután belekeveredett al'Thor dolgaiba, Annuora. Ha túl közel mész egy kovács tüzéhez, könnyen csúful összeéghetsz.

Merana felemelte az állát, és kicsit megmozgatta a nyakát. Már fájni kezdett, olyan merev volt. Hirtelen ráébredt, hogy mit is csinál, és sietve abbahagyta. Cadsuane nem állt olyan sokkal felette. Épp csak annyival, mint bármelyik másik nővér.

– Ha megkérdezhetném – nem valami jó kezdés, de csak ront a helyzetén, ha abbahagyja, és még egyszer nekifut –, mik a szándékaid, Cadsuane? – Nehéz volt megőriznie a méltóságát. – Eddig egyértelműen... félrehúzódtál az útjából, de most... Miért döntöttél úgy, hogy épp most fogod... megközelíteni az ifjú al'Thort? Kifejezetten nem voltál... diplomatikus vele.

– Ennyi erővel akár fel is pofozhattad volna – tette hozzá a másik nővér. Merana elvörösödött. Kettejük közül Annuorának lett volna több oka zavarba jönni Cadsuane előtt, de mégsem ő dadogott egyfolytában.

Cadsuane szánakozva rázta meg a fejét.

– Ha kíváncsi vagy rá, valójában milyen is egy ember, onnan lökd meg, ahonnan a legkevésbé várja. Jó anyagból gyúrták a kölyköt, de nehéz lesz zöld ágra vergődni vele. – Összeillesztette az ujjait, átnézett köztük, a falat bámulta, és magában mosolygott. – Akkora düh van benne, ami akár az egész világot is elemésztené, és éppen csak meg tudja fékezni. Ha túl nagy nyomást nehezedne rá... Puff! Al'Thor nem olyan kemény, mint Logain Ablar vagy Mazrim Taim volt, de attól tartok, százszor olyan bonyolult, mint bármelyikük.

Attól, hogy együtt hallja ezt a három nevet, úgy kiszáradt Merana szája, hogy meg sem tudott szólalni.

– Logaint és Mazrimot is láttad? – kérdezte Annuora tágra nyílt szemmel. – Taim most már al'Thort követi, legalábbis úgy hallottam.

Merana nagy nehezen elfojtott egy megkönnyebbült kis sóhajt. A Dumai Kútjánál történteknek ezek szerint még nem terjedt el mindenütt a híre. Persze ez is csak idő kérdése.

– Én is arra használom a fülemet, hogy halljak velük, Annuora – mondta Cadsuane savanyúan –, bár azok alapján, amit erről a párosról hallok, néha azt kívánom, bárcsak ne kellene hallanom. Minden eddigi munkámat sutba kell dobnom, és kezdhetem az egészet elölről. Persze nem csak én vagyok ezzel így, de azért nekem is igen sok fáradságomba került az egész. És a tetejébe itt vannak ezek a feketekabátosok is, ezek az asha'manek, vagy kik.

Elvette Daigain kezéből a csészét, és valami köszönetfélét mormogott. A kerek képű Fehér szinte pukedlizett, de aztán csak keresztbe tett kézzel a sarokba húzódott. Hosszabb ideig volt novícia, majd beavatott, mint emberemlékezet óta bárki, alig engedték meg neki, hogy a Toronyban maradjon. Már a gyűrűt is csak éppen hogy megkapta, a kendőt pedig kész csoda, hogy kiérdemelte. A többi nővér közelében mindig nagyon szerényen viselte magát.

Cadsuane mélyen belélegezte a tea illatát, és váratlanul kedélyes beszélgetésbe váltott át.

– Azért hagytam ott a rózsáimat, mert Logain szinte a küszöbömön tűnt fel. Hah! Ami azt illeti, egy jófajta verekedés a helyi birkavásáron is elcsalt volna azoktól a Fény verte gazoktól! Semmi értelme nincs az egésznek, ha használod a Hatalmat, de aztán nélküle folytatod, és minden egyes rózsán vagy tízezer tövis van, amúgy is... No azt már nem! Még az is az eszembe jutott, hogy felesküszöm Kürtvadásznak, már ha a Kilencek Tanácsa Illianban megengedi, de szerencsére jött Logain. Igen kellemes pár hónap volt az, amíg rá vadásztam, de aztán ahhoz, hogy Tar Valonba is elkísérjem, még annyira sem fűlt a fogam, mint hogy visszamenjek Ghealdanba rózsákat nevelni. Körbenéztem hát egy kicsit a nagyvilágban, gondoltam, keresek egy új őrzőt is végre, bár azt hiszem, ahhoz én már tisztességtelenül öreg vagyok. Aztán hírét vettem Taimnak, és amilyen gyorsan csak a lovam vitt, elindultam Saldaea felé. A világ legizgalmasabb dolga egy fókuszálni képes férfi. – Hirtelen megkeményedett az arca és a hangja is. – Ugye egyikőtöknek sem volt része abban a... abban a gazságban közvetlenül az Aiel-háború után?

Merana minden erőfeszítése ellenére is zavartan meredt Cadsuane-re. A Zöld nővér tekintetében a vérpad és a bakó ígérete csillogott.

– Miféle gazságban? Fogalmam sincs, miről beszélsz.

A Cadsuane szeméből sütő vád olyan erősen megütötte Annuorát, hogy majdnem leesett a székről.

– Az Aiel-háború után? – kapkodott levegőért. – Akkoriban minden erőmet az kötötte le, hogy a Nagy Szövetséget megpróbáljam puszta névnél erősebb kötelékké kovácsolni.

Merana érdeklődve mérte végig a másik Szürke nővért. Ajahjuk legtöbb tagja fővárosból fővárosba sietett a háború után, hiábavaló igyekezettel próbálták meg egybetartani az aielek ellen összefogó nemzetek törékeny szövetségét a békében is. Nem tudta, hogy Annuora is közéjük tartozott. Ezek szerint nem lehetett olyan igazán rossz közvetítő.

– Én is azt tettem – mondta. Önérzet. Mióta elindult Rand al'Thor után Caemlynből, már nem sok maradt neki. De ezt a keveset, ami megmaradt, mindennél többre becsülte. Nagy nehezen nyugalmat és határozottságot erőltetett a hangjára. – Miféle gazságról beszélsz, Cadsuane?

Az ősz hajú nővér egy intéssel elhessegette a kérdést, mintha nem is ő maga hozta volna szóba az egészet.

Merana egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy vajon Cadsuane józan eszével minden rendben van-e. Nem hallott olyanról, hogy egy nővér elméje megbomlott volna élete alkonyán, de a legtöbb aes sedai visszavonult a Torony szövevényes intrikáitól, és messze költözött öregkorában. A legtöbbször egészen messzire. Ki tudja, mi történt velük ott haláluk előtt? Aztán elég volt csak egy pillantást vetnie a teáscsésze felett rámeredő élénk, kemény tekintetre, hogy az efféle gondolatokat hamar elfeledje. Különben is, egy húsz éve elkövetett gaztett, bármi volt is az, nem okozhat még nagyobb felfordulást a világban, mint amekkora már most is van. És Cadsuane még mindig nem válaszolta meg az eredeti kérdését. Mit akar itt? Mik a szándékai? És miért most került elő?

Mielőtt azonban Merana újra megkérdezhette volna mindezt, kinyílt az ajtó, és Corele Hovian, egy fiúsan vékony Sárga nővér, Berát és Kirunát terelte be. Corele-nek vastag, fekete szemöldöke volt, és rengeteg, szintén fekete, göndör haja, amitől akkor is vadnak és rendezetlennek tűnt a külseje, ha épp a legszebb ruháját viselte. Most azt viselte, ami leginkább egy falusi menyegzőbe illett volna. Hihetetlen mennyiségű hímzés húzta le az ingujjait, futott végig a derekán, és kúszott le a szoknyájára. A kicsiny szoba hirtelen annyira megtelt emberekkel, hogy szinte mozdulni sem lehetett. Corele mindig úgy nézett ki, mint aki éppen nagyon jól mulat valamin, de most az arckifejezése a hitetlenkedő kuncogás és a pillanatokon belül kitörő, vad nevetés között ingadozott, pedig Kiruna szeme csak úgy ragyogott fagyos, büszke arcában, Bera összeráncolt homlokkal, csendben füstölgött. Egész addig, amíg meg nem pillantotta Cadsuane-t. Merana úgy vélte, számukra ez olyan élmény lehet, mintha neki Alind Dyfellelel, Sevlana Meseau-val, vagy magával Mabriam ne Shereeddel kellene szembenéznie. Kidülledt a szemük. Kiruna eltátotta a száját.

– Azt hittem, már rég meghaltál – lehelte Bera.

Cadsuane sértetten szipákolt.

– Fárasztó dolog folyton ezt hallanom! A következő bolond, aki ezzel jön nekem, egy hétig fog vinnyogni azért, amit kap!

Annuora elmélyülten a tulajdon papucsát kezdte tanulmányozni.

– El nem hiszitek, hol találtam meg ezt a kettőt – mondta Corele dallamos murandy tájszólásában. Felhúzott orrát ütögette az egyik ujjával. Mindig így csinált, ha valami tréfásat mesélt a többieknek, vagy valamit, amit ő maga legalábbis tréfásnak vélt. Bera arcán nagy, vörös foltok jelentek meg. Kirunáén úgyszintén. – Bera olyan csendben ült, mint egy kisegér, és vagy fél tucat aiel vad őrizte, akik közölték, hogy Bera nem jöhet velem, amíg Sorilea... Na, az a nő aztán egy igazi sárkány, rosszat is fogok álmodni tőle! Szóval, amíg Sorilea nem fejezte be a kis magánbeszélgetését a másik tanítványával. Aki nem más, mint a mi drága kis Kirunánk.

Most már nem voltak vörös foltok Kiruna és Bera arcán, a hajuk tövéig egyenletesen lángolt az arcuk. Nem mertek a többiek szemébe nézni. Még Daigain is vádlón bámulta őket.

Meranát csodálatos hullámokban öntötte el a megkönnyebbülés. Nem neki kell elmagyaráznia, hogyan értelmezték a Tudós Asszonyok annak az átkozott al'Thornak az utasítását, hogy a nővérek mindenben engedelmeskedjenek nekik. Nem voltak valódi tanítványok, hisz senki nem tanított nekik semmit. Mit is taníthatna az aes sedai-oknak egy nagy csapat vad, akik ráadásul ilyen embertelen nép leányai, mint az aiel? Csak arról volt szó, hogy a Tudós Asszonyok mindenkinek szerették volna tudni a pontos helyét. Csak? Bera és Kiruna a megmondhatói, hogy al'Thor milyen jót nevetett – nevetett! – mielőtt a fejükhöz vágta, hogy őt aztán nem érdekli, mit tesznek velük a Tudós Asszonyok, és hogy reméli, engedelmes tanítványok lesznek. Egyiküknek sem volt könnyű meghajtania a fejét, Kirunának különösen nem. Cadsuane nem követelt magyarázatot.

– Fel voltam készülve bármilyen igazán ocsmány helyzetre – mondta szárazon –, de ez azért túltesz a legrosszabb elképzeléseimen is. Vegyük csak végig, hogy jól értem-e a dolgokat! Ti, gyermekeim, akik fellázadtatok a törvényesen megválasztott amyrlin ellen, most valahogy az al'Thor kölyök dolgaiba is belekeveredtetek, és ha már ezektől az aiel némberektől is elfogadtok bármiféle utasítást, gondolom, al'Thor parancsol nektek. – Olyan arcot vágott, mint aki egy marék rohadt szilvába harapott, és most nem tudja hova kiköpni. Megrázta a fejét, a teájába meredt, aztán ismét Berára és Kirunára emelte a tekintetét. – Nos, mit számít még egy árulás az eddigiek mellé? A Csarnok megbüntethet úgy, hogy egész a Tarmon Gai'donig térden csúsztok, de csak egyszer fejezhet le titeket. És mi van azokkal ott, az aiel táborban? Gondolom, ők Elaida nővérei. Talán ők is... beálltak tanítványnak? Egyikünket sem engedték még a legszélső sátrakig sem. Ezek az aielek láthatóan nem kedvelik az aes sedai-okat.

– Nem tudom, Cadsuane – mondta Kiruna. Olyan vörös volt az arca, mintha mindjárt lángra lobbanna az egész nő. – Elkülönítettek tőlük.

Merana szeme tágra nyílt. Sosem hallotta, hogy Kiruna ilyen beletörődően és engedelmesen válaszolt volna valakinek!

Bera viszont mély levegőt vett. Eddig is büszkén kihúzta magát, de most láthatóan még egyenesebben állt, mint aki valami igen kellemetlen, igen nehéz feladatnak néz elébe.

– Elaida nem a mi... – kezdte emelt hangon.

– Elaida túlságosan is sokat akar, amennyire én meg tudom ítélni – vágott közbe Cadsuane, és olyan hirtelen hajolt előre, hogy az ágyon ücsörgő Merana és Annuora is önkéntelenül hátrahőköltek, pedig a Zöld nővér nem őket nézte. – És könnyen lehet, hogy pusztulásba viszi az egész Tornyot. De akkor is ő az Amyrlin Trón, akit a Torony Csarnoka a törvényeivel teljes összhangban választott meg!

– Ha Elaida a törvényes amyrlin, miért nem engedelmeskedtél a parancsának, és miért nem tértél vissza a Fehér Toronyba? – kérdezte Bera. Csak rezzenetlenül alácsüngő fehér keze árulkodott arról, hogy milyen nehezen szedte össze magát. Ha nem figyelne oda olyan erősen arra, hogy ne tördelje a kezét, vagy ne markolássza kétségbeesetten a szoknyáját, nem tartaná ilyen erőltetetten nyugodtan.

– Legalább az egyikőtöknek van gerince – nevetett fel lágyan Cadsuane, de a tekintete egyáltalán nem volt vidám. Hátradőlt, és belekortyolt a teájába. – Üljetek le. Még számtalan kérdésem lenne.

Merana és Annuora is felpattant, hogy átadja a helyét az ágyon, de Kiruna csak állt, aggodalmaskodva méregette Cadsuane-t, míg Bera gyorsan a barátnőjére pislogott, aztán röviden megrázta a fejét. Corele a szemét forgatta, és valamiért nagyon vidáman vigyorgott, de Cadsuane-t láthatóan nem érdekelte a dolog.

– A pletykák fele arról szól – kezdte végre –, hogy a Kitaszítottak szabadon járnak-kelnek. Ez egyáltalán nem lenne meglepő, de tudtok valamiféle bizonyítékkal szolgálni, akár a történet mellett, akár ellene?

Nem kellett hozzá sok idő, hogy Merana kifejezetten örüljön annak, hogy ülhet, és ahhoz sem kellett óráknak eltelnie, hogy teljesen át tudja érezni, milyen lehet a szennyes ruhának a mángorlóval szembesülnie. Csak Cadsuane kérdezett, úgy váltogatta a témákat, hogy sosem tudhatták, mibe fog a legközelebb belepiszkálni. Corele csendben ült, csak néha kacagott fel, vagy rázta meg a fejét, Daigain persze még erre sem vetemedett. Merana kapta a kérdések javát, de Cadsuane Annuorát sem kímélte. Ahányszor csak Berelain tanácsadója megnyugodott, hogy most már nem tudja tovább faggatni, és végre békén hagyja, Cadsuane újabb és újabb kérdésekkel szorította sarokba.

Mindent tudni akart, attól kezdve, hogy az al'Thor kölyök hogyan irányítja az aieleket, azon át, hogy vajon miért horgonyozik a Tengeri Nép egyik hullámúrnője a folyón, egész addig, hogy Moiraine vajon valóban meghalt-e, és hogy a fiú tényleg képes-e Utazni, hogy Berelain bekéredzkedett-e már az ágyába, vagy egyáltalán nem akar a kölyök szeretője lenni. Azt, hogy mennyire volt elégedett a válaszokkal, senki nem tudta volna megmondani, egyetlen egy eset kivételével. Mikor megtudta, hogy Alanna magához kötötte a fiút, és hogy milyen módon történt a dolog, a szája egészen elkeskenyedett, és a tekintete lyukat tudott volna ütni a kőfalba is, de míg mindenki más nyíltan kifejezte a megvetését ez ügyben, Meranának csak azon járt az esze, hogy Cadsuane maga is említette, hogy egy új őrzőt akar maga mellé.

Túl sok kérdésre nem tudtak válaszolni, de az, hogy bevallották tudatlanságukat, nem elégítette ki Cadsuane kíváncsiságát. Minden jelentéktelen kis részletbe és elejtett félmondatba belekapaszkodott, és olyasmit is kihúzott a nővérekből, amikről ők maguk sem sejtették, hogy tudják. Pár dolgot sikerült elleplezniük előle, leginkább azokat, amiket mindenképp el kellett titkolniuk, de jó néhány, igencsak meglepő dolog mégis napvilágra került. Néhány szerfelett meglepő dolog, még Annuorától is, aki, mint kiderült, minden áldott nap részletes leveleket kapott Berelaintől egészen azóta, hogy a lány elindult észak felé. Cadsuane válaszokat követelt, de ő maga semmit sem volt hajlandó elárulni nekik, és ez igencsak aggasztotta Meranát. Látta, ahogy a társai arckifejezése először elkínzott, majd védekező, végül bocsánatkérő lesz, és nem tudta eldönteni, vajon ő jobban fest-e mint ők, vagy sem.

– Cadsuane – még egyszer meg kellett próbálnia. – Cadsuane, miért épp most döntöttél úgy, hogy a fiú közelébe férkőzöl?

A megszólított a szemébe nézett egy pillanatra, keményen, elítélően, aztán visszafordult Berához és Kirunához.

– Szóval egyszerűen csak elrabolták, a palota kellős közepéből – mondta az ősz hajú asszony, és Daigain felé tartotta a csészéjét, várva, hogy a fiatal nővér újra teletöltse. A Fehér senki mást nem kínált meg teával. Cadsuane hangja és arckifejezése is olyan semleges volt, hogy Merana legszívesebben a haját tépte volna dühében. Al'Thor nem fog örülni, ha rájön, hogy Kiruna elárulta, hogy elrabolták, még akkor sem, ha csak véletlenül ejtette is el a hírt. Cadsuane bármelyik nyelvbotlását az ember ellen tudta fordítani, és minden információt kicsikart belőlük. Legalább azt sikerült elhallgatniuk, hogyan bántak a fiúval a Toronybéli nővérek. Al'Thor egészen világossá tette előttük, hogy nem örülne annak, ha ez kiderülne. Merana hálát adott a Fénynek, hogy a legendás nővért ez a mozzanat nem érdekelte annyira.

– Biztosak vagytok abban, hogy Taim volt az? És abban is, hogy a feketekabátosok nem lóháton érkeztek?

Bera vonakodva válaszolt, Kiruna duzzogva. Egészen biztosak voltak mindkét tényben, senki nem látta, egészen pontosan hogyan érkeztek vagy távoztak az asha'manek, és az a... lyuk... amin át Cairhienbe érkeztek, akár Rand al'Thor műve is lehetett. Nem mintha ez kielégítő válasz lett volna.

– Gondolkozzatok! Már nem vagytok ostoba kis csitrik, legalábbis nem kellene annak lennetek. Nohát! Csak feltűnt nektek valami különös!

Merana rosszul volt. Fél éjszaka azon vitatkozott a többiekkel, hogy egészen pontosan mit is jelent az esküjük, míg végül arra a következtetésre jutottak, hogy az eskü egészen pontosan és szóról szóra azt jelenti, amit kimond, és sehol nincs egyetlen kétértelmű kifejezés, vagy egyetlen elfeledett kiskapu sem, amin át kicsúszhatnának al'Thor markából. Végül még Kiruna is belátta, hogy nem csupán engedelmeskedniük kell a fiatalembernek, de a legjobb tudásuk szerint védeniük és támogatniuk is kell őt, és egyáltalán nem húzódhatnak félre a kötelességük elől. Senkit sem érdekelt, hogy ez mit jelent Elaidával és az őt követő nővérekkel szemben. Vagy legalábbis senki nem mutatta, hogy érdekelné a dolog. Épp elég volt megemészteniük azt, hogy ilyen kilátástalan helyzetbe kerültek. Merana most már csak azon merengett, hogy vajon Kiruna és Bera is rájöttek-e arra, amire a hosszas faggatózás alatt ő maga már rég ráébredt. Könnyen lehet, hogy egy élő legendával kell szembeszállniuk, arról nem is szólva, hogy Daigainen és Corele-en kívül még hány nővér követheti Cadsuane-t. És ami még rosszabb... Cadsuane tekintete egy pillanatra ismét rajta pihent meg, semmit nem árult el, de mindent a magáénak követelt. Merana egészen biztos volt abban, hogy Cadsuane is felismerte a helyzetet.

Min végigszaladt a folyosón, és bár vagy tucatnyi Hajadon köszöntötte mosolyogva, akiket már mind jól ismert, ügyet sem vetett rájuk. Egyetlen szó nélkül sietett át közöttük, eszébe sem jutott, hogy esetleg udvariatlan. Nehéz volt ilyen gyorsan lépdelnie a magas sarkú csizmácskában. Micsoda ostobaságokat el nem követnek a nők a férfiak kedvéért! Nem mintha Rand valaha is megkérte volna arra, hogy ilyenben járjon, de rá gondolt, mikor először felvette, és jól látta, hogy a férfi elmosolyodott az új lábbeli láttán. Tetszett neki. A Fényre, hogy járhat most is a csizmáin az esze! Nem kellett volna Colavaere lakosztályába mennie. Remegett, nagy nehezen pislogta csak vissza a könnyeit, és vadul rohanni kezdett.

Szokás szerint jó pár Hajadon guggolt a felkelő napot mintázó aranykorongokkal kivert magas faajtók előtt. A shoufájuk a vállukra lógott, a lándzsáik a térdükön keresztbe hevertek, de így is pattanásra készek voltak. Mint a prédára váró leopárdok. Min általában elég kellemetlenül érezte magát a Hajadonok társaságában, bármilyen barátságosak voltak is vele. Ma viszont az sem érdekelte volna, ha elkendőzött arccal állnak elé.

– Pocsék hangulatban van – figyelmeztette Riallin, de senki nem állt az útjába, továbbengedték. Min azon kevesek közé tartozott, akit előzetes bejelentés nélkül is beengedtek Rand szobáiba. A lány megigazította a kabátját, és igyekezett lehiggadni egy kicsit. Nem tudta, egészen pontosan miért is jött most ide. De Rand mellett mindig biztonságban érezte magát. A Fény égesse meg azt a gazfickót! Régebben sosem volt szüksége ahhoz egy férfira, hogy biztonságban érezze magát.

A szobába lépve döbbenten állt meg. Automatikusan becsukta maga mögött az ajtót. Az egész helyiség romokban hevert. Pár csillogó szilánk még ott remegett a tükrök aranyozott keretében, de az üveg nagyobb része szanaszét hevert a földön. Az emelvény felborult, a tetején álló trónból csak aranyozott tűzifa maradt, valamilyen hatalmas erő egész apróra zúzta szét. Az egyik állólámpa karikába volt hajlítva, bármilyen kemény kovácsoltvas rejlett is a vaskos aranyozás alatt. Rand az egyik kisebb karosszékben ült, csak az inge volt rajta, a karja két oldalt lelógott, a feje hátracsuklott. A mennyezetet bámulta. A semmibe meredt. Képek táncoltak körülötte, és színes aurák villantak fel egyre-másra, ebben nagyon hasonlított az aes sedai-okra. Minnek semmi szüksége nem lett volna az illuminátorok színes tűzijátékaira, mikor Rand vagy egy aes sedai a közelében volt. Egyre közelebb ment a férfihoz, de az meg sem mozdult. Mintha észre sem vette volna, hogy a szobában van. Az apró szilánkokra robbant tükör maradványai halkan csikordultak a lány csizmája alatt. Rand valóban pocsék hangulatban lehetett.

Min még így sem félt. Tőle nem, el sem tudta volna képzelni, hogy Rand valaha bántaná. Ha rágondolt, szinte Colavaere lakosztályait is el tudta felejteni. Már réges-régen beletörődött abba, hogy reménytelenül szerelmes a férfiba. Semmi más nem számított – az sem, hogy Rand csak egy műveletlen vidéki suttyó volt, ráadásul fiatalabb nála; az sem, hogy a férfi kicsoda, vagy micsoda valójában; az sem, hogy az volt a sorsa, hogy megőrüljön és elsorvadjon, már persze ha nem ölik meg előbb. Még az sem zavar, hogy más nőkkel is meg kell osztanom, gondolta, és tudta, milyen reménytelen a helyzete, ha még ezt a hazugságot is megpróbálja elhitetni magával. Pedig ezt el kellett fogadnia: Rand Elayne-hez tartozott. A lánynak joga volt hozzá, éppúgy, mint ennek az Aviendha némbernek, akivel még sosem találkozott. Amin nem lehetett segíteni, azt el kellett fogadni, legalábbis így tanította neki Jan nénikéje. Különösen, ha az ember agya belelágyult a szerelembe. A Fényre, mindig olyan büszke volt arra, hogy egy férfi sem veszi el az eszét.

Megállt az egyik szék mellett. A Sárkányjogart olyan erővel vágta bele valaki, hogy a lándzsahegy majdnem egy karhossznyira állt ki a támla túloldalán. Szerelmes volt egy olyan férfiba, aki nem is sejtette, hogy szereti, és aki azonnal elzavarná maga mellől, ha akárcsak a leghalványabb gyanú ébredne benne ez ügyben. És aki egészen biztosan viszonozza az érzéseit. És Elayne érzéseit is, és Aviendha érzéseit is, bár ezeket a gondolatokat sietve átugrotta. Amin nem lehet segíteni... Rand szerelmes volt belé, de nem volt hajlandó beismerni a dolgot. Talán azt hiszi, hogy csak mert Lews Therin Telamon őrületében megölte azt a nőt, akit mindennél jobban szeretett, elkerülhetetlenül ez a sors vár rá is?

– Nagyon örülök, hogy itt vagy – mondta a férfi hirtelen, bár még mindig a mennyezetet nézte. – Itt ültem egy szál magamban. Egészen egyedül. – Keserűen, ugatva felnevetett. – Herid Fel meghalt.

– Nem, az nem lehet – suttogta Min. – Az az aranyos öregember...

A szeme furcsán csípett.

– Széttépték. – Rand hangja olyan fáradt volt. Olyan üres. – Idrien elájult, mikor megtalálta. Fél éjszaka eszméletlenül hevert mellette, és majdnem megbolondult, mikor magához tért. Az egyik nő az iskolából adott neki valamit, amitől végre tudott aludni is egy keveset. Rettentően szégyellte magát emiatt. Mikor eljött hozzám, megint sírni kezdett, és... Csak az árnyfattyak tehették. Mi más tépne szét egy embert apró ízekre? – Még mindig nem emelte fel a fejét, de akkorát sózott ököllel a karfára, hogy a vaskos faalkotmány belerecsegett. – De miért? Miért kellett megölniük? Mit mondhatott volna el nekem?

Min megpróbált gondolkozni. Tényleg megpróbált. Fel mester filozófus volt, Randdel rengeteg mindent megbeszéltek, attól kezdve, hogy mit jelenthet a Sárkány Próféciáinak néhány különösen érthetetlen passzusa, egész odáig, hogy vajon milyen természetű a rés a Sötét Úr börtönén. Szívesen adott Minnek is könyveket, érdekes könyveket, amik különösen azért voltak nagyon érdekfeszítőek, mert Minnek egyfolytában meg kellett állnia, és alaposan végiggondolnia minden egyes mondatot, ha meg akarta érteni, miről szólnak. Filozófus volt. És soha többet nem ad már neki kölcsön egy könyvet sem. Micsoda kedves öregember volt! Egészen belefeledkezett a gondolataiba, és mindig hogy meglepődött, mikor felfedezte, hogy a könyvtáron kívül is van egy világ. A lány megőrizte az egyik üzenetét, amit Randnek küldött. Azt írta, hogy Min nagyon csinos, és hogy elvonja a figyelmét a munkájától. És most meghalt. A Fényre, milyen elege volt már a halálból.

– Nem kellett volna elmesélnem neked, legalábbis nem így!

Min összerezzent. Nem is hallotta, hogy Rand felkelt, és mellé lépett. A férfi ujjai az állához értek. Letörölték a könnyeit. Csak most ébredt rá, hogy sír.

– Sajnálom, Min – mondta Rand lágyan. – Már nem vagyok az a kedves fiú, aki egykor voltam. Egy ember meghalt miattam, és én csak arra tudok gondolni, hogy vajon miért ölhették meg.

Min átölelte, és az oldalába fúrta az arcát. Nem tudta abbahagyni a zokogást. Nem tudta abbahagyni a remegést.

– Elmentem Colavaere lakosztályába.

Képek villantak át az agyán. Egy üres fogadóhelyiség, sehol egy szolga. Egy hálószoba. Az egészet el akarta felejteni, de most, hogy elkezdte mesélni, mit is látott, már nem tudta megállítani a száján kibukó szóáradatot.

– Azt hittem, hogy ha száműzöd, akkor talán valahogy elkerülheti azt a véget, amit az egyik látomásomban láttam.

Colavaere alighanem a legjobb ruháját viselte, csillogó, sötét selymet, amiről gazdagon zuhogott alá a kortól sárga, ritka sovarrai csipke.

– Azt hittem, talán ez egyszer nem kell bekövetkeznie annak, amit láttam. Hiszen te ta'veren vagy. Megváltoztathatod a Mintát.

Colavaere felvette a legszebb nyakláncát és karkötőjét, csak úgy szikrázott rajta a sok smaragd és rubin, a gyűrűin körömnagyságú gyöngyök és zafírok voltak, a hajában sárga gyémántok ragyogtak, amelyeket úgy rendezett el, mintha még most is Cairhien koronája csillogna a fején. És az arca...

– A hálószobájában volt. Az ágy egyik oszlopára akasztotta fel magát.

Kidülledt szemek, és habosan kicsüngő nyelv a fekete, duzzadt arcban. A lábujjai egy lábnyira a felrúgott zsámoly felett. Min kétségbeesetten zokogott, és a férfinak dőlt.

Rand lassan, gyengéden átölelte.

– Ó, Min, több fájdalmat okoz neked a képességed, mint amennyi örömet. Ha a magam vállára vehetnem a fájdalmadat, hidd el, hogy megtenném. Meg én.

Min nagy nehezen észrevette, hogy a férfi is remeg. A Fényre, mindig megpróbált úgy viselkedni, mintha kőből lett volna, mert azt hitte, az Újjászületett Sárkány nem viselkedhet másképp, de mégsem bírta elviselni, ha valaki miatta halt meg, és Colavaere veszte éppúgy bántotta, mint Fel mesteré. Minden egyes emberért vérzett a szíve, bárhogy próbálta is eltitkolni.

– Csókolj meg – motyogta Min. Rand nem mozdult, a lány felnézett rá. A férfi zavartan pislogott, a szeme hol kék volt, hol szürke, mint a kora hajnali égbolt. – Nem csúfolódom.

Hányszor csúfolta így, miközben a térdén ült? Meg-megcsókolta, és birkapásztornak hívta, mert nem merte kimondani a nevét, félt, hogy a férfi megérezné benne az öntudatlan becézést... Rand csak azért hagyta, mert azt hitte, hogy Min valóban csak csúfolódik vele, és hogy abbahagyná az egész mókát, ha ő nem menne bele. Hah! Jan néni és Rana néni úgy vélte, hogy egy nő csak akkor csókoljon meg egy férfit, ha feleségül akar hozzá menni, de Miren néni mintha többet látott volna a világból. Ő azt tanította Minnek, hogy nem szabad túl könnyedén venni azt, ha megcsókol egy férfit, mert a férfiak nagyon könnyen szerelembe esnek.

– Mélyen belül nagyon fázom, birkapásztor. Colavaere és Fel mester... Szükségem van a tested melegére. Szükségem van... Kérlek...!

Rand nagyon lassan hajolt fölé. Eleinte csak úgy csókolta meg, ahogy egy gondos báty a kishúgát, lágyan, mint a reggeli tej, nyugtatgatóan, csitítóan. Aztán hirtelen megváltozott. Már egyáltalán nem volt nyugtatgató. A férfi hirtelen kihúzta magát, és megpróbált hátralépni.

– Min, ezt nem tehetem. Ezt nem szabad...

A lány belemarkolt a hajába, úgy húzta le a fejét újra, és az ajkaival rátapadt Rand szájára. A férfi hamar feladta a küzdelmet. Min nem tudta volna eldönteni, vajon ő kezdte el előbb türelmetlenül széttépni a fiú ingének zsinórjait, vagy Rand az övét, de egy dologban egészen biztos volt. Ha a férfi most megpróbált volna kihátrálni a helyzetből, hát kimegy, idehozza Riallin egyik lándzsáját – mit az egyiket! Az összeset! – és addig szurkálja vele, amíg még mozog.

Cadsuane kifelé tartott a Palotából, és útközben igyekezett olyan alaposan megfigyelni az aiel vadakat, amilyen alaposan csak tehette anélkül, hogy feltűnően bámészkodna. Corele és Daigain csendben követték. Már elég jól ismerték ahhoz, hogy ne próbálják meg csevegéssel zavarni, amit azért nem mondhatott volna el az összes nővérről, aki betért pár napra Arilyn kis palotájába, mielőtt a dolgukra küldte volna őket. Elég sok vad volt az aielek között, és mindegyik úgy meredt az aes sedai-okra, mintha egy bolhás, rühes kutyát látnának, akinek a sebeiből csak úgy csurog a genny, és sáros lábával épp a vadonatúj, méregdrága szőnyegükre piszkít. Az emberek egy része tisztelettel és imádattal nézett az aes sedai-okra, mások féltek tőlük, és gyűlölték őket, de eddig Cadsuane még sosem találkozott olyan emberrel, aki megvetéssel tekintett volna a nővérekre. Még a fehérköpenyek sem tették. Ennek ellenére egy olyan népből, ahonnan ennyi vad került ki, számtalan lányt lehetne a Toronyba hozni.

Valamikor majd ezt is el kell intézni, és a Végzet Vermébe a szokásokkal, ha máshogy nem lehet, de egyelőre más dolga volt. Az al'Thor kölyköt annyira le kell kötni a cselszövésekkel, hogy közel engedje magához, elég közel ahhoz, hogy kibillentse az egyensúlyából, és arra taszigálja, amerre véleménye szerint mennie kell. Mindezt persze úgy, hogy a fiú észre se vehesse, mi történik vele. Így vagy úgy, de el kell nyomnia vagy a saját kezébe kell kaparintania mindent, ami befolyásolhatja a fiút. Nem hagyhatja, hogy más is hatást gyakorolhasson rá, vagy akár csak felbosszanthassa. Nem engedheti meg, hogy más irányt vegyenek a dolgok, mint amit ő helyesnek lát. Nem.

A fényes, fekete fogat az udvaron várta, hat nyugodt, szürke ló volt befogva elé. Az egyik szolga sietve nyitotta ki az ajtót, amin két ezüst csillag virrasztott zöld és vörös sávok felett. Mind a hármójuk felé mélyen meghajolt, kopasz feje majdnem a térdével volt egy vonalban. Ingujjban volt és szűk nadrágban. Mióta a Palotában tartózkodott, Cadsuane még nem látott egyetlenegy egyenruhás szolgát sem, kivéve talán azt a párat, akik Dobraine színeit viselték.

Alighanem a szolgák még mindig nem tudták, mit hordjanak, és féltek attól, hogy esetleg hibázhatnak.

– Tartok tőle, hogy Elaidát elevenen megnyúzom, ha a kezem közé kapom – mondta, ahogy a kocsi lassan mozgásba lendült. – Az az ostoba gyermek majdnem teljességgel ellehetetlenítette a dolgomat.

Aztán hirtelen felnevetett, és Daigain értetlenül bámult rá, majd zavartan elkapta a tekintetét. Corele vidám mosolya várakozóan tovább szélesedett. Egyikük sem értette, és Cadsuane-nek esze ágában sem volt elmagyaráznia, mire gondol. Egész életében az volt a legbiztosabb módja annak, hogy valami felkeltse az érdeklődését, ha lehetetlennek látta. De már vagy kétszázhetven éve nem találkozott egyetlen olyan feladattal sem, ami szemlátomást meghaladta a képességeit. Olyan öreg, hogy bármelyik nap meghalhat már, de az ifjú Rand al'Thor meghódítása igazán méltó vége lenne a pályafutásának.

Huszadik fejezet

Minta a Mintában

Sevanna megvetően mérte végig porlepte társait. Kis körben ücsörögtek egy tisztáson. A fejük felett lógó, szinte teljesen levelüket vesztett ágak ritkás árnyékot vetettek, és az a hely, ahol Rand al'Thor halált szórt a fejükre, már vagy száz mérföldnyire volt tőlük, valahol nyugatra. Ennek ellenére mindegyik nő úgy pislogott körbe, mintha attól tartana, hogy bármikor valamiféle legyőzhetetlen veszedelem törhet rájuk. Az izzasztósátrak nélkül senki nem tudott rendesen megtisztálkodni, éppen csak kutyafuttában moshatták meg az arcukat és a kezüket esténként. Nyolc aprócska ezüstcsésze hevert mellette az avarban, mind más formájú volt, és feküdt még ott egy ezüst kancsó is, színültig töltve vízzel, ami sajnos csúnyán behorpadt a visszavonulás közben.

– A car'a'carn vagy nem követ minket – mondta hirtelen –, vagy képtelen a nyomunkra akadni. Bárhogy is történt, örülök neki.

Néhányan valósággal megugrottak a hangjára. Tion kerek arca elsápadt, és Modarra megveregette a vállát. Modarra egész csinos lett volna, ha nem ilyen lehetetlenül magas, és ha nem próbált volna meg mindig anyáskodni a körülötte lévők fölött. Alarys azzal volt elfoglalva, hogy még szebben rendezze el már így is fájó gondossággal szétterített szoknyáját maga körül, így próbálta meg kizárni a világából mindazt, amit nem akart tudomásul venni. Meira keskeny szája lefelé görbült, de ki tudná megmondani, hogy a többiek szája azért nyílt el félelmükben, mert a car'a'carntól rettegtek, vagy azért, mert Sevannától? Volt is rá okuk, hogy féljenek!

Már két teljes nap telt el a csata óta, és alig húszezer lándzsa gyűlt újra Sevanna köré. Therava és azok a Tudós Asszonyok, akik a nyugati dombokon voltak, még mindig hiányoztak, beleértve azokat is, akiket Sevannához kötött a titkuk. Az eltűntek egy része nyilvánvalóan megpróbál visszajutni a Rokonirtó Tőréhez, de vajon hányan lehetnek, akik sohasem látnak több napfelkeltét? Senki nem emlékezett hasonló mészárlásra, még soha nem halt meg ennyi harcosuk ilyen rövid idő alatt. Még az algai'd'siswai sem volt felkészülve arra, hogy újra eljárja a lándzsák táncát, ilyen kevéssel a megrázó vereség után. Volt okuk félni, de arra semmi okuk nem volt, hogy ki is mutassák a gyengeségüket, és olyan nyíltan tárják fel a szívüket és a lelküket, mint egy vízföldi, hogy mindenki olvashasson benne.

Rhiale mintha legalább ezt felismerte volna.

– Ha ezt kell tennünk, essünk túl rajta minél hamarabb – morogta. Zavarában minden tagja megmerevedett. Ő is azok közé tartozott, akik felugrottak ijedtükben.

Sevanna előszedte az erszényéből a kis szürke kockát, és a kör közepén heverő avarkupacra helyezte. Someryn a térdére tette a kezét, majd előrehajolt, hogy jobban szemügyre vehesse a különös tárgyat. Majdnem kiesett a blúzából igyekezetében. Az orra kis híján a kockához ért. Apró vésetek díszítették minden oldalát, és ha valaki egészen közelről megvizsgálta, láthatta, hogy az apró mintákba még kisebbeket vésett az ügyes kezű mester, és azokba is még kisebbet, és mintha még ezekben a szinte már láthatatlan kis mintákban is még apróbbak tekeregtek volna. Sevanna el sem tudta képzelni, hogy hogyan készülhetett a kocka, ki volt képes ilyen finom munkára, ki formálhatta meg a szemmel kivehetetlen kis véseteket. Régebben azt hitte, a kocka kőből készült, de most már nem volt benne olyan biztos. Tegnap véletlenül leejtette a sziklák között, és egyetlen véset sem sérült meg. Ha valóban véset volt az, nem pedig valami más. A kocka csak egy ter'angreal lehetett, ebben mind egyetértettek.

– A Tűz lehető legkisebb fonatával kell megérinteni ott, ahol mintha egy megcsavart félholdat látnátok – utasította a Tudós Asszonyokat. – Egy másikkal pedig a tetején, ahol egy villámra emlékeztető jel van.

Someryn hirtelen hátradőlt.

– És akkor mi fog történni? – kérdezte Alarys, és ujjaival kifésülte hosszú, fényes haját. Öntudatlan gesztusnak tűnt, de a nő valahogy mindig megtalálta a módját annak, hogy a többieket emlékeztesse arra, hogy az ő haja hollófekete, nem pedig szőke vagy vörös, ahogy az az aielek között megszokott.

Sevanna elmosolyodott. Imádta, ha olyasmit tud, amit mások nem.

– Akkor majd arra használom, hogy iderendeljem azt a vízföldit, akitől kaptam.

– Ezt már az előbb is mondtad – vetette fel Rhiale savanyúan, és Tion durván nekiszegezte a kérdést.

– Hogy fogja ez az izé iderendelni?

Tion talán félt Rand al'Thortól, de kevés más dolog ijeszthette meg. Sevanna nem tartozott ezek közé. Beline csontos ujjaival végigsimított a kockán, napszítta szemöldökei lekonyultak.

Sevanna nyugodt arcot vágott, és idegesen próbálta megállni, hogy a nyakláncait csörgesse, vagy megigazítsa a vállkendőjét.

– Mindent elmondtam, amit tudnotok kell! – Véleménye szerint jóval többet mondott el nekik, mint amit tudniuk kellett volna, de hát ez elkerülhetetlen volt. Különben ezek heten is a táborban maradtak volna az algai'd'siswai maradékával valamint a többi Tudós Asszonnyal, és szikkadt kenyeret majszolnának a maréknyi szárított húshoz, amit enni kaptak. Vagy valamerre kelet felé menetelnének, és megpróbálnák összegyűjteni a többi túlélőt. És azt lesnék, vajon követik-e őket. Bármilyen későn indulnak, akkor is még legalább ötven mérföldet megtehetnek napszállta előtt. – A szavak nem nyúzzák meg a vaddisznót, arról nem is szólva, hogy előtte még el kellene ejteni. Ha úgy döntöttetek, hogy jobb nektek, ha visszakúsztok a hegyek közé, és az egész hátralevő életeteket menekülve és bujkálva töltitek, menjetek. Ha ennél többet akartok, akkor tegyétek a dolgotokat, és higgyétek el, hogy én is megteszem, ami tőlem telik.

Rhiale kék szeme dacosan villant, és Tion szürke tekintete is megtelt ellenkezéssel. Még Modarra is mintha kételkedett volna, pedig ő és Someryn voltak leginkább Sevanna markában.

Sevanna várt. Kifelé maga volt a megtestesült nyugalom. Esze ágában sem volt mindent elismételgetni nekik. Belül már korántsem volt ilyen nyugodt, a gyomra összeszorult dühében. Nem hagyja, hogy azért győzzék le, mert ezek a nőszemélyek gyávák!

– Ha muszáj – sóhajtotta végül Rhiale. A távollévő Therava után épp ő volt az, aki a legtöbbször ellenkezett Sevannával, de a törzsfőnökasszony okkal reménykedett benne, hogy megváltozik. Aki nehezen hajtotta meg a hátát, általában sokkal engedelmesebb volt a többieknél, ha egyszer megtörték. Ez legalább annyira állt az asszonyokra, mint a férfiakra. Rhiale és a többiek a kocka felé fordultak, néhányan összeráncolták a homlokukat.

Sevanna természetesen semmit sem látott. Hirtelen ráébredt, hogy azt sem tudná meg, ha a hét nő nem teljesítené a parancsát, hanem egyszerűen csak kijelentenék, hogy a kocka nem működik.

Someryn azonban egyszerre csak felszisszent, és Meira szinte suttogva közölte:

– Egyre többet szív magába. Nézzétek csak! – A kockára mutatott. – Tűz ott is, és ott is, és Föld, és Levegő, és Szellem. Lassan megtöltik a véseteket.

– Nem mindegyiket – mondta Belinde. – Alighanem sokféleképpen meg lehet tölteni. És néhány helyen a fonatok megcsavarodnak, pedig nincs is ott semmi. – Gondterhelt volt az arckifejezése. – Alighanem a férfiak részeit is magába vonja.

Az ötlet hallatán a többség kicsit hátrébb húzódott, és úgy söpörték le a szoknyájukat, mintha a kocka érintése összekoszolta volna. Sevanna bármit megadott volna, ha ő is láthatja a dolgot. Majdnem mindent. Hogy tudnák megmutatni neki?

Modarra végül elmerengve kibökte.

– Csak arra lennék kíváncsi, hogy mi történik akkor, ha máshol érintem meg a Tűzzel.

– Ha rosszul töltesz fel egy hívódobozt, könnyen elolvadhat – válaszolta egy testetlen férfihang –, sőt, akár fel is robb...

A hang elhalt, a hét nő egyszerre pattant fel, és gyanakodva meredtek a fák közé. Alarys és Modarra még az övükön csüngő kést is előrántották, pedig aligha lehetett sok szükségük a vasra, sokkal jobban meg tudták védeni magukat az Egyetlen Hatalommal. Semmi nem mozdult a napcsíkozta árnyak között, még egy madár sem rebbent.

Sevanna nem riadt meg. Egyharmadát sem hitte el annak, amit a vízföldi mesélt neki, őszintén szólva ezt sem, de felismerte Caddar hangját. A vízföldieknek mindig több nevük volt, de a férfi csak ennyit árult el neki. Sevanna sejtette, hogy a másik rengeteg mindent eltitkol előle.

– Üljetek vissza a helyetekre – utasította a Tudós Asszonyokat –, és tegyétek vissza a fonatokat oda, ahol az előbb voltak. Hogy idézhetem meg, ha már a hangjától is megijedtek?

Rhiale szájtátva fordult hátra, és a szeme majdnem kipottyant a helyéről, úgy csodálkozott. Kétségkívül azon lepődött meg, hogy Sevanna honnan tudja, hogy már nem fókuszálnak? A nő eszét teljesen elvette a rémület. Lassan, nehézkesen azért mind a heten visszaültek a kis körbe. Rhiale arckifejezése még a többiekénél is üresebb volt.

– Nos, hát újra találkozunk – csendült fel Caddar hangja a levegőben. – Nálad van al'Thor?

Volt valami fenyegető a hangjában. Nem tudhatta, mi történt. De mégis tudta. Sevanna nem azt mondta, amit jó előre kigondolt. Megváltozott a helyzet.

– Nem, Caddar, nincs nálam. De akkor is beszélnünk kell. Tíz nap múlva eljutok abba a völgybe, ahol először találkoztunk. Ott várlak.

Sevanna jóval hamarabb odaérhetett a Rokonirtó Tőrébe, de időre volt szüksége ahhoz, hogy felkészüljön Caddar látogatására. Honnan tudhatta a férfi, mi történt?

– Jól tetted, hogy nem hazudtál, kislány – morogta Caddar szárazon. – Majd megtanulod, hogy nagyon nem szeretem, ha hazudnak nekem. Tartsd fenn a helyszínre vezető pontos útvonalat, és mindjárt odamegyek.

Sevanna döbbenten meredt a kockára. Kislány?

– Mit mondtál? – csattant fel a hangja. Rhiale látványosan nem nézett rá, és Meira szája esetlen mosolyba torzult. Nem állt jól neki.

Caddar sóhaja megtöltötte az egész tisztást.

– Mondd meg a Tudós Asszonyaidnak, hogy tegyék azt, amit eddig is tettek. Pontosan ugyanazt. Elmegyek hozzád.

A nehezen magára erőltetett türelem reszelősen csikorgott a férfi hangjában. Sevanna tombolt. Ha már mindent megkapott Caddartól, amit a vízföldi megadhatott, gai'shain fehérbe öltözteti az alávalót! Nem is, feketébe!

– Hogy érted, hogy idejössz? – Nem hallott mást, csak a fák susogását. – Caddar, hova tűntél? – továbbra is csak csend. – Caddar?

A többiek kényelmetlenül összenéztek.

– Ez a fickó megőrült? – kérdezte Tion. Alarys azt morogta, hogy minden bizonnyal igen, míg Belinde haragos hangon azt kérdezte Sevannától, meddig kell még folytatniuk ezt az ostobaságot.

– Amíg csak azt nem mondom, hogy abbahagyhatjátok – mondta Sevanna, és a kockát bámulta. A remény apró kis szikrája kezdte el melengetni a keblét. Ha Caddar képes volt ezt a kockát megcsinálni, talán valóban megadhatja neki azt, amit kért tőle. És talán... Nem, nem hagyhatja, hogy elragadja a képzelete. Felnézett az ágakra, amik majdnem teljesen elrejtették a tisztást. A nap még mindig messze volt a delelőtől.

– Ha délig nem érkezik meg, elmegyünk.

Nem várhatta el, hogy a többiek ne kezdjenek morogni.

– Addig úgy ülünk itt, mint a kő? – Alarys begyakorlott mozdulattal vetette hátra a haját, fekete fürtjei most mind az egyik vállára omlottak. – Egy vízföldi kedvéért?

– Bármit ajánlott is neked, Sevanna – mondta fintorogva Rhiale –, nem érhet ennyit.

– A fickó teljesen megőrült – hörögte Tion.

Modarra a kocka felé biccentett.

– És mi van, ha még mindig hall minket?

Tion megvetően szipákolt. Someryn megvonta a vállát.

– Miért érdekelne, hogy egy férfi hallja-e amit mondok, vagy sem? De nem örülök annak, hogy itt kell rá várnunk.

– És mi van, ha ő is olyan, mint azok a feketekabátos vízföldiek? – Belinda majdnem olyan vékonyra préselte össze a száját, mint Meira.

– Ne légy nevetséges – vicsorgott Alarys –, a vízföldiek azonnal megölik az olyan férfiakat. Akármit mondanak is az algai'd'siswai tagjai, csak az aes sedai-ok okozhatták azt a pusztulást. És Rand al'Thor.

A név hallatán fájdalmas csend ereszkedett a tisztásra, de nem tartott sokáig.

– Caddarnál is lennie kell egy hasonló kockának – mondta Belinde –, és kell, hogy legyen vele egy olyan asszony, aki bír a mi képességeinkkel. Máskülönben nem tudná használni.

– Egy aes sedai? – kérdezte Rhiale undorodva. – Ha tíz aes sedai van vele, hát csak jöjjenek. Majd megkapják, amit megérdemelnek!

Meira felnevetett. A hangja éppolyan száraz és vékony volt, mint az arca.

– Azt hiszem, most már te magad is kezded elhinni, hogy az aes sedai-ok ölték meg Desaine-t.

– Vigyázz, mit beszélsz! – hördült fel Rhiale.

– Igen, jobb ha vigyázol – mormolta Someryn is idegesen. – Az efféle meggondolatlan szavakat könnyen meghallhatják illetéktelen fülek is.

Tion kurtán, keserűen nevetett fel.

– Hatotokban sincs annyi bátorság, mint egy nyomorult vízföldiben!

Erre persze Someryn visszavágott, és Modarra sem maradt el mögötte, Meira valami olyasmit mondott, aminek könnyen párbaj lehetett volna a vége, ha nem Tudós Asszonyok, mire Alarys még keményebben visszaszólt, és Belinde...

A huzakodásuk mérhetetlenül zavarta Sevannát, bár amíg egymással voltak elfoglalva, legalább nem szervezkedtek ellene. Mégsem ezért intette őket csendre. Rhiale összevonta a szemöldökét, és már majdnem rászólt volna, de ekkor már ő is hallotta, Sevanna mire figyelt fel. Valami zörgött a fák között az avarban. Egy aiel sosem csapna ekkora zajt – nem mintha bárki közel merészkedne a Tudós Asszonyokhoz, ha azok nem hívatták – és egyetlen állat se jön ilyen közel az emberekhez. Ezúttal nem csak a hét Tudós Asszony pattant fel, de Sevanna is felkelt.

Két alak jelent meg a fák között, egy férfi és egy nő, és olyan hangosan lépkedtek a száraz ágakon, hogy még a kövek is felébredtek volna jöttükre. A tisztástól nem messze megálltak, és a férfi lehajolt egy kissé, hogy beszéljen a nővel. Caddar volt az, fekete kabátot viselt, a nyakánál és az ujján gazdag csipkedísszel. De legalább kard nem volt nála. Úgy tűnt, hogy vitatkoznak valamin. Sevannának ebből a távolságból már egészen tisztán hallania kellett volna, miről beszélnek, de szinte teljes volt a csend. Caddar majdnem egy karral magasabb volt Modarránál – a vízföldiek között óriásinak számíthatott, és még az aielek közt is kivételesen magasnak tűnt volna – és a nő alig a mellkasáig ért. Éppolyan sötét volt a haja és az arca, mint a férfié, és elég szép volt ahhoz, hogy Sevanna féltékenyen húzza el a száját. Ragyogó vörös selyemruhát viselt, és a dekoltázsa még Somerynénél is merészebb volt.

Mintha Someryn megérezte volna, hogy Sevanna épp rá gondol, közelebb húzódott hozzá.

– A nő képes használni az Egyetlen Hatalmat – súgta oda neki, és egy pillanatra sem vette le a tekintetét a párosról. – Hallgatózás elleni védelmet szőtt. – Lebiggyesztette a száját, és vonakodva hozzátette: – Erős. Nagyon erős.

Someryn szájából ez valóban sokat jelentett. Sevanna sosem értette, hogy a Tudós Asszonyok között miért nem számít, hogy ki mennyire erős az Egyetlen Hatalomban. Bár persze már csak saját gyengeségei miatt is örült annak, hogy ez így alakult, és tudta, hogy Someryn milyen büszke arra, hogy még sosem találkozott egyetlen asszonnyal sem, aki olyan erős lenne, mint ő maga. A hanghordozása alapján Sevanna úgy gondolta, hogy Caddar társnője még erősebb is lehet.

Akkor és ott persze az sem érdekelte volna, ha a nő pusztán a Hatalommal arrébb tud emelni egy egész hegyet, de az sem, ha egy árva gyertyát sem tud vele meggyújtani. Biztos, hogy aes sedai. Az arca ugyan nem volt kortalan, de Sevanna máskor is látott már olyan aes sedai-t, akin nem látszott, kiféle, miféle. Caddar alighanem így jutott a ter'angrealhoz. Csak így találhatta meg őket, csak így jöhetett el. Ilyen hamar, ilyen gyorsan. Újabb és újabb lehetőségek villantak fel Sevanna előtt, és egyre nőtt a szívében a remény. De vajon a kettő közül ki parancsolt a másiknak?

– Most már ne fókuszáljatok a kockára – adta ki a parancsot. Caddar talán még mindig hallja őket azon keresztül.

– Someryn már abba is hagyta – nézett rá szánakozva Rhiale.

Semmi sem ronthatta el a jókedvét. Elmosolyodott, és csak annyit mondott:

– Jól van. Ne feledjétek, mit mondtam. Én beszélek.

A többség rábólintott a szavára, Rhiale megvetően szipogott. A Tudós Asszonyokból nem lehetett gai'shain, de már így is jó pár haszontalan hagyományt dobtak félre. Leszámolhatnak még néhánnyal.

Caddar és a nő végre megindultak feléjük, mire Someryn újra Sevannához fordult.

– Még mindig tartja a Hatalmat.

– Ülj mellém – súgta neki Sevanna sietve. – Érintsd meg a lábamat, ha fókuszál.

Milyen nehéz volt ezt kimondania! De tudnia kell, mikor fókuszál a nő.

Leült, maga alá húzta a lábát, a többiek pedig követték a példáját. Hagytak némi helyet Caddarnak és az idegen nőnek. Someryn olyan közel ült Sevannához, hogy a térdük szinte összeért. Sevanna magában azt kívánta, bárcsak lenne egy széke.

– Látlak, Caddar – mondta udvariasan, bár a férfi az előbb csúnyán megsértette. – Ülj le te is, és az asszonyod is.

Szerette volna látni, az aes sedai mit gondol erre, de a nő csak felvonta az egyik szemöldökét, és lustán elmosolyodott. A szeme éppolyan fekete volt, mint Caddaré, éppolyan fekete, mint a hollóké. A Tudós Asszonyok nem rejtették el a nemtetszésüket. Ha az aes sedai-ok nem hagyták volna, hogy Rand al'Thor kiszabaduljon Dumai Kútjánál, a Tudós Asszonyok mindegyiküket fogságba ejtették, vagy megölték volna. Ez az aes sedai is nyilván tisztában van a dologgal, hiszen Caddar láthatóan tudta, mi történt. A nő ennek ellenére sem tűnt riadtnak.

– Ő itt Maisia – mondta Caddar, és leült, nem sokkal arrébb, mint ahol eredetileg helyet hagytak neki. Valamiért nem szeretett karnyújtásnyi közelségbe jönni. Talán tartott a késeiktől.

– Azt mondtam, Sevanna, hogy egy Tudós Asszonyt használj, nem azt, hogy hatot. – Meglepő módon vidámnak tűnt a hangja. – Van jó pár fickó, aki ideges lenne ettől.

A nő, Maisia, abbahagyta a szoknyája lesimítását, mikor meghallotta a nevet, és olyan vad dühvel meredt a férfira, hogy ha a tekintete ölni tudott volna, Caddar holtan rogy össze. Talán el akarta titkolni a kilétét. Mégsem szólt egy szót sem. Egy pillanattal később már a férfi mellett ült, és újra mosolygott. Ha Sevanna nem figyelte volna meg olyan alaposan, el sem hiszi, hogy az előbb milyen gyilkos pillantásokat vetett a társára. De a vízföldiek már csak ilyenek voltak, az érzelmeiket az arcukon viselték. Sevanna kifejezetten hálás volt ezért nekik.

– Elhoztad azt a dolgot, amivel irányíthatom Rand al'Thort? – Rá sem pillantott a vizeskancsóra. Ha egyszer a férfi ilyen udvariatlan, miért folytatná tovább az ősi köszöntést? Nem emlékezett rá, hogy Caddar ilyen lett volna. Talán most, hogy egy aes sedai-jal érkezett, elbízta magát.

A férfi titokzatosan elmosolyodott.

– Miért hoztam volna, ha egyszer nem fogtad el Rand al'Thort?

– Megszerzem még – mondta Sevanna, és Caddar szája mosolyra görbült. Maisia követte a példáját.

– Majd ha megszerezted, elhozom, amire szükséged van. – A férfi mosolyából csak úgy sütött a kétség és a hitetlenség, a nő vigyora pedig egyenest gunyoros volt. Neki is könnyen találnak majd egy fekete ruhát. – Az a dolog segít majd irányítani Rand al'Thort, ha már a hatalmadban van, de nem segíthet elfogni. Nem kockáztathatom, hogy rájöjjön, hogy én segítelek titeket, amíg el nem fogtad.

Láthatóan nem szégyellte magát, hogy ezt be kellett vallania.

Sevanna csak nehezen fojtotta el a csalódottságát. Az egyik reménysugár kialudt, de szerencsére még bőven volt miben bizakodnia. Rhiale és Tion mind a ketten keresztbe fonták a karjukat a mellkasukon, és elbámultak a férfi feje fölött a semmibe. Ez az ember nem volt méltó arra, hogy meghallgassák, mit mond. No, persze ők nem tudhattak mindent.

– És mi van az aes sedai-okkal? Az a dolog őket is engedelmességre bírja? – erre a kérdésre Rhiale és Tion sem néztek már fensőbbséges arccal a fák közé, hanem ismét a körülöttük ülőkre figyeltek. Belinde szemöldöke megremegett, és Meira döbbenten Sevannára nézett. A nő ezerszer elátkozta magában a fegyelmezetlenségüket.

Caddar azonban éppolyan vak volt, mint a többi vízföldi. Hátravetette a fejét, és hangosan felnevetett.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy ugyan elszalasztottad Rand al'Thort, de szert tettél pár fogoly aes sedai-ra? Sasra vadásztál, de csak pár pacsirtát fogtál?

– Tudsz adni valamit, ami irányítja az aes sedai-okat, vagy sem? – Sevanna a legszívesebben a fogát csikorgatta volna. Régebben Caddar kellően udvarias volt.

A férfi megvonta a vállát.

– Talán. Ha megadod az árát.

Egy pillanat alatt elmúlt a vidámsága, és közömbös, üzleties lett a hangja. Maisia sem mutatta, hogy érdekelné a dolog. Különös, hogy ilyen szenvtelen, hiszen ő is aes sedai... Legalábbis annak kell lennie.

– A nyelved vad színeket fest a szélbe, vízföldi – mondta Tion szárazon. – De mivel bizonyítod be, hogy képes vagy ilyen holmit szerezni?

Sevanna kivételesen nem bánta, hogy Tion az ő engedélye nélkül szólalt meg.

Caddar arca egészen megkeményedett, mintha maga is törzsfőnök lett volna, mintha meghallotta volna Tion szavaiban a sértést, aztán egy pillanat múlva megint szívélyesen mosolygott.

– Ahogy kívánod. Maisia, játssz egy kicsit a hívódobozzal a kedvükért!

Someryn megigazította a szoknyáját, és meglökte Sevannát a térdével, miközben a szürke kocka egy jó lépésnyit a levegőbe emelkedett. Előre-hátra ugrált, mintha láthatatlan kezek dobálódznának vele, aztán megbillent, és az egyik sarkán kezdett el pörögni. Egyre gyorsabban és gyorsabban forgott, míg már egészen elmosódtak a körvonalai.

– Szeretnéd, ha az orrán egyensúlyozná? – kérdezte Caddar. A fogai is kivillantak, olyan szélesen vigyorgott.

A nő szeme összeszűkült, mereven előrenézett, most már láthatóan magára erőltette a mosolyt.

– Azt hiszem, épp eleget bizonyítottam mára, Caddar – mondta hidegen. De a kocka, a „hívódoboz” egyre csak pörgött a levegőben.

Sevanna lassan elszámolt magában húszig, mielőtt rábólintott volna.

– Ennyi megteszi.

– Most már abbahagyhatod, Maisia – mondta Caddar. – Tedd vissza oda, ahol volt.

A kocka lassan ereszkedni kezdett, és a nő gyengéden fektette vissza az avarba. Bármilyen sötét volt is a bőre, most egészen elsápadt. Pokoli dühös lehetett.

Ha egyedül lett volna, Sevanna táncra perdül, talán még dalra is fakad. A jelen helyzetben ezt aligha tehette volna meg; nehéz volt megállnia, hogy még csak el se mosolyodjon. Rhiale és a többiek túlságosan is el voltak foglalva azzal, hogy lenézően méregessék Maisiát, és észre sem vették, vezetőjük mennyire örül. Pedig ami az egyik Hatalmat használó nőt irányítani tudja, az minden bizonnyal a többit is maga alá gyűri. Someryn és Modarra miatt eddig sem kellett aggódnia, de Rhiale és Therava... Persze nem tűnhetett túl mohónak, főleg, mivel a többiek pontosan tudták, hogy egyetlen aes sedai-t sem fogtak el.

– Természetesen némi időbe fog telni – folytatta Caddar –, amíg megszerzem mindazt, amit kérsz tőlem. – Az arckifejezése sunyi és mohó volt, bár talán egy másik vízföldinek ez fel sem tűnt volna. – Előre figyelmeztetlek, hogy ezek a dolgok sokba fognak kerülni.

Sevanna önkéntelenül is előrehajolt.

– És azt, hogy ilyen gyorsan idejutottál, mennyiért tanítja meg nekünk az asszonyod?

Száműzte a hangjából a mohóságot, de tartott tőle, hogy a megvetést nem sikerült kiirtania belőle. A vízföldiek bármit megtennének az aranyért.

Talán a férfi mégis meghallotta. A szeme mindenesetre elnyílt döbbenetében, és csak pillanatnyi késéssel sikerült visszanyernie az uralmat az arckifejezése felett. Már amennyire addig uralta az arcvonásait... A kezét bámulta, szája halvány mosolyra húzódott. Miért vigyorog ez ilyen önelégülten?

– Azt nem ő csinálja – mondta olyan sima hangon, amilyen sima és puha a tenyere lehetett –, legalábbis nem ő egyedül. Hasonló elven működik a dolog, mint a hívódoboz. Számos ilyet tudok szerezni nektek, de azok még többe kerülnek. Azt hiszem, az sem lesz elég, amit Cairhienből hoztatok magatokkal. Szerencsére arra is használhatod ezeket az... úti dobozokat, hogy gazdagabb vidékekre vezesd a népedet.

Még Meira is csak nagy nehezen állta meg, hogy ne üljön ki a kapzsi döbbenet az arcára. Gazdagabb vidékek, ahol nem kell a Rand al'Thort követő bolondokkal sem megküzdeniük!

– Ezt fejtsd ki, kérlek – mondta Sevanna hűvösen. – Gazdagabb vidékek? Nem is hangzik rosszul.

Persze ez sem lehet elég ahhoz, hogy elfelejtse a car'a'carnt. Caddar mindent megad neki, amit csak ígért, aztán da'tsangnak nyilvánítja majd. Micsoda szerencse, hogy amúgy is szereti a fekete ruhákat! Akkor aztán majd nem kell aranyat vesztegetni rá!

A leselkedő árnyként suhant át a fák között, nem csapott semmi zajt. Csodálatos dolog volt a hívódoboz, hihetetlenül sok mindenre képes, különösen most, hogy alighanem már csak két másik volt a világon. A ragyogó vörös ruhát könnyű volt követnie, és a páros arra sem figyelt, hogy azok az úgynevezett aielek követik-e őket. Graendal még mindig fenntartotta a valódi külsejét elrejtő Ködök Tükrét, de Sammael már eldobta az álcáját, a haja és a szakálla aranylóan csillogott, és csak másfél fejjel volt magasabb a nőnél. A kettejüket összekötő kapcsot is hagyta a semmibe veszni. A leselkedő elmerengett, hogy ez vajon bölcs döntés volt-e az adott helyzetben, vagy sem. Sokszor elgondolkozott már azon, hogy Sammael hírhedt bátorsága mennyire fakadt vak ostobaságából, és mennyire volt valóban merész a férfi. Persze még mindig áramlott benne a saidin, talán mégsem volt teljesen érzéktelen a lehetséges veszélyek iránt.

A leselkedő követte őket, és kihallgatta minden szavukat. Nem is sejtették, hogy itt van, az Igazi Hatalmat, amit egyenest a Nagyúrtól merített, nem érzékelhette senki más, csak aki épp használta. Fekete pöttyök villództak a szeme előtt. A dolognak megvolt az ára, és annál nehezebb megfizetni, minél többet élt az ember ezzel a fajta Hatalommal, de ő sosem habozott megfizetni ezt az árat, ha a szükség úgy hozta, hogy csak így segíthetett magán. Mikor elöntötte az Igazi Hatalom, az már majdnem olyan volt, mintha Shayol Ghulban térdepelne és a Nagyúr dicsőségében fürödne. Ez a dicsőség minden fájdalmat megért.

– Persze, hogy szükségem volt rád – morogta Sammael, és majdnem felbukott egy száraz kúszóindában. Sosem érezte magát otthonosan a nagyvárosokon kívül. – Pusztán a jelenléteddel több száz kérdést megválaszoltál nekik. Alig hiszem el, hogy az az ostoba kislány maga kérte, amit ajánlani akartam nekik! – Kurtán felnevetett. – Talán én is ta'veren vagyok.

Graendal útját félig elállta egy vaskos ág. Hirtelen meghajlott, aztán hangos reccsenéssel kettétört. Egy pillanatig még a levegőben lógott, mintha a nő azzal akarná leütni társát.

– Az az ostoba kislány elevenen kivágja és megeszi a szívedet, ha nem figyelsz oda. – Az ág messzire repült. – Nekem is van ám jó pár kérdésem! Sosem hittem, hogy a szükségesnél tovább meg fogod tartani az al'Thorral kötött kis fegyverszünetedet, de ez...

A leselkedő felvonta a szemöldökét. Fegyverszünet? Ez az állítás éppolyan veszedelmes volt, mint amilyen hazug, legalábbis ő nem úgy látta, mintha bármi ilyesmi létezett volna al'Thor és Sammael között.

– Nem én rendeztem meg az elrablását. – Sammael alighanem fanyar mosolyt akart Graendalra vetni, de az arcán keresztben húzódó sebhely miatt vad vicsorba torzult az képe. – Mesaanának viszont mindenképp benne volt a keze. Talán Demandrednek és Semirhage-nak is, bármilyen furán végződött is az eset, de Mesaanának mindenképpen. Talán újból át kellene gondolnod, hogy a Nagyúr egészen pontosan hogy is érti azt, hogy nem bánthatjuk al'Thort.

Graendal újból átfutotta a dolgot. Olyan mélyen elmerült a gondolataiban, hogy megbotlott egy korhadt ágban. Ha Sammael nem kapja el a karját, orra is bukik, de amint visszanyerte az egyensúlyát, határozottan kitépte magát a férfi szorításából. Különös, még azok után is, amit a tisztáson látott. Graendalt mindig a leghatalmasabbak közül kiválasztott legszebbek érdekelték, de bárkivel szívesen flörtölt, ha volt egy üres órája – akár azzal, akit épp meg akart ölni, akár azzal, aki őt akarta eltenni láb alól. Csak azokkal a Kiválasztottakkal nem kezdett ki soha, akiket valami úton-módon épp fölé rendelt a Nagyúr. Sosem fogadta el, hogy ő legyen a gyengébb egy párban.

– Akkor miért vesztegeted rájuk az idődet? – A hangjából csak úgy sütött a düh, pedig általában egész jól palástolta az érzelmeit. – Az egy dolog, hogy al'Thor Mesaana kezébe kerül-e vagy sem, az pedig egy másik, hogy elfogják-e ezek a vademberek. Nem mintha sok esélyük lenne rá, különösen, ha mindenfelé elküldöd őket fosztogatni. Úti dobozok? Ezzel mi a fenét akarsz elérni? Talán értékes foglyaik vannak? Az egyik nő korántsem volt elhanyagolható. Nem szívesen hagynám, hogy egy ilyen erős asszony komoly tudásra tegyen szert, sem neki, sem a tanítványainak nem mutatok meg semmit. Vagy a játékszereid között valahol van egy kötelék is elszórva? És ha már itt tartunk, hol voltál az előbb? Nem szeretek várni.

Sammael megállt, és hátranézett. A leselkedő mozdulatlanná dermedt. Terepszín ruhában volt, csak a szeme villant ki belőle, a másiknak esélye sem volt rá, hogy észrevegye. Az évek során igen nagy gyakorlatra tett szert jó pár olyan területen, amit Sammael mindig megvetett. És jó néhány olyanon is, amit igen sokra tartott.

A Kapu hirtelen nyílt meg, kettévágott egy fát. Graendal riadtan ugrott arrébb. A kettéhasított fa lustán dőlt el. Most már a nő is tudta, hogy Sammael nem engedte el a Forrást.

– Talán azt hiszed, hogy mindvégig igazat mondtam nekik? – kérdezte Sammael gúnyosan. – Ha kicsit növeled a káoszt, az éppolyan hasznos, mint ha nagy dolgokra szabadítod rá. Odamennek, ahova én küldöm őket, azt teszik, amit én parancsolok nekik, és meg fogják tanulni azt is, hogy be kell érniük azzal, amit én adok nekik. Te is meg fogod tanulni mindezt, Maisia.

Graendal hagyta, hogy elfakuljon az alakját körbeölelő illúzió, és most éppolyan aranyhajúan állt ott, mint a férfi, éppolyan aranyhajúan, mint amilyen hollófürtűnek tűnt az előbb.

– Ha még egyszer így szólítasz, megöllek. – A hangában még annyi érzelem sem volt, mint az arcán. A leselkedő megdermedt. Ha Graendal megpróbálja megölni Sammaelt, az egyikük mindenképp meghal. Közbeavatkozzon? Fekete pöttyök kavarogtak a szeme előtt, egyre sűrűbben, egyre gyorsabban.

Sammael tekintete semmivel sem volt lágyabb Graendalénál.

– Ne feledd, ki lesz a Nae'blis, Graendal – mondta, és átlépett a Kapun.

A nő egy pillanatig mereven nézte a nyílást. Az egyik oldalon függőleges, ezüst villanás lobbant, de még mielőtt Graendal Kapuja is elkezdett volna kitárulni, a nő elengedte a fonatokat, és a vakító fényű vonal aprócska ponttá zsugorodott, majd kialudt. A leselkedő már nem érezte az enyhe bizsergést az alkarján, Graendal elengedte végre a saidart. Elszánt arccal Sammael után indult, és keresztüllépett a férfi szőtte Kapun.

A leselkedő gonoszul elmosolyodott terepszínű maszkja alatt. Nae'blis. Most már értette, Graendal miért engedelmeskedett Sammaelnek, miért nem ölte meg a férfit. Ez még őt is elvakította. És ez még annál is veszélyesebb Sammaelre nézve, mint az, hogy állítólag fegyverszünetet kötött Lews Therinnel. Kivéve persze, ha ezúttal igazat mondott. A Nagyúr kifejezetten élvezte, ha egymás ellen uszíthatja a híveit, hogy meglássa, ki a legerősebb. Csak a legerősebb kerülhetett közel az ő dicsőségéhez. De ami ma igaz, holnap talán már nem lesz az. A leselkedő látta már, hogy fordul meg az igazság akár százszor is egyetlen napkelte és napnyugta között. Nemegyszer ő maga változtatta meg. Elgondolkozott azon, hogy vajon visszamenjen-e a tisztásra, és megölje-e a hét aiel némbert. Könnyen végezhetne velük, nem hitte volna, hogy tudják, hogy kell valódi kört alkotniuk. A fekete pöttyök egészen ellepték a látóhatárát, mintha csak koromszín hóviharba került volna. Nem, egyelőre hagyja ezt az ügyet a saját medrében folyni. Egyelőre.

Úgy érezte, hogy az egész világ felsikolt. Az Igazi Hatalommal egy kis lyukat hasított a Mintába, és kilépett belőle. Sammael nem is tudta, milyen jól beszél. Ha kicsit növeled a káoszt, az éppolyan hasznos, mintha nagy dolgokra szabadítod rá.

Huszonegyedik fejezet

Swovan-éj

Az éj lassan szállt le Ebou Dar felett, a fehéren ragyogó házak sokáig küzdöttek a sötéttel. A Swovan-éjt örökzölddel a hajukban ünnepelték az utcákon táncoló kisebb-nagyobb csoportok, a háromnegyedéig telt hold szinte nappali világossággal árasztotta el a várost. A legtöbb mulatozónál még csak egy lámpás sem volt, mégis lelkesen ropták a fuvolák, dobok és kürtök ivókból és palotákból kiszűrődő hangjára. Az emberek az egyik bálból táncoltak át a másikba, de az utcák általában üresek voltak. Valahol a messzeségben egy kutya ugatott dühösen, egy másik, jóval közelebbről, válaszolt neki, aztán felvinnyogott, és végre csendben maradt.

Mat lábujjhegyen egyensúlyozott, és a holdfény vetette hosszú, különös árnyakat leste. Csak egy macska volt az, oldalazva osont végig az utcán. A mezítelen, rohanó talpak csattogása lassan elhalt. Az egyik pár tulajdonosa alighanem tántorog, a másik pedig vérzik. Lehajolt, és arrébb rúgta a jókora bunkósbotot, ami hosszabb volt mint a karja. Tompán dübörögve gurult végig a kövezett járdán. A holdfény megcsillant a vaskos, rézzel bevont tüskéken. Ez aztán beszakította volna a koponyáját, az egyszer biztos. Megrázta a fejét, és a lábánál heverő fickóba törölte a kését. Tágra nyílt szemek meredtek az éjszakai égboltra a mocskos, ráncos arcból. A szaga és a külseje alapján egy koldus. Mat még sosem hallott arról, hogy koldusok támadnák meg az embert, de talán még annál is nehezebb idők járták, mint gondolta volna. A holttest egyik kezéből jókora vászonzsák csüngött a földre. Igencsak derűlátóak lehettek, ha ekkora zsákot szántak a nála található értékeknek. Nemhogy az ékszerei belefértek volna, de még őt is könnyedén belehúzhatták volna akár térdig is.

Északra, a város felett, hirtelen fény villant. Tompa robaj kísérte, és egy hatalmas, csillogó zöld gömb lövellt az égre, majd egy második robbanás vörös szikraesőt hullatott a földre, egy harmadik kéket, a negyedik sárgát... Az illuminátorok éjvirágai nem voltak olyan pompásak, mint egy holdtalan, felhős este lettek volna, de azért így is elakadt a lélegzete a látványtól. Akármeddig elnézte volna a tűzijátékot. Még enni is elfelejtett volna. Nalesean mondta, hogy van itt egy illuminátor – a Fényre, csak aznap reggel lett volna? – de nem jött több éjvirág. Mikor az illuminátorok szirmokba borították a csillagos eget, négynél azért több virágot ültettek el. Alighanem egy pénzes helybeli akarta csak felvidítani a Swovan-éji mulatságokat a petárdákkal. Bárcsak tudná, ki volt az! Ha egy illuminátor másnak is ad el éjvirágokat, talán ő is kap egy párat.

Visszadugta a kést a ruhaujjába, felvette a kalapját a földről, és sietve odébbállt. A lépte messze visszhangzott az éjben, csizmasarka koppanása éppolyan üres volt, mint az elhagyatott mellékutca. A bezsaluzott ablakokból nem szűrődött ki fény. Talán az egész városban nem lehetett volna keresve sem jobb helyszínt találni egy gyilkossághoz. Az egész eset a három koldussal talán, ha két vagy három percig tartott, és szerencsére nem látta senki. Ebben a városban három vagy négy párbajba is belekeveredhetett az ember, ha nem vigyázott, de annak, hogy egy nap kétszer is megpróbálják kirabolni, még annál is kisebb volt az esélye, mint hogy a polgárőrség nem hagyja megvesztegetni magát. Mi történt a szerencséjével? Bárcsak megállnának már azok az átkozott kockák a fejében! Nem rohant, de nem is andalgott, az egyik kezét egy tőr markolatán tartotta a kabátja alatt, és fél szemmel a házak közt megrekedő sötét árnyakat figyelte. Pár mulatozó, részeg csoportocskától eltekintve azonban nem látott semmit.

A Vándorló Nő ivójából kivitették az asztalokat, csak egy pár maradt benn, az is a falhoz tolva. A fuvolás és a dobos éles, gyors zenét játszott azoknak a nevető embereknek, akik láthatóan nem tudták eldönteni, hogy sortáncot járnak, vagy csak össze-vissza ugrabugrálnak. Mat figyelte őket egy darabig, aztán maga is beállt közéjük. A finom gyapjúruhás külhoni kereskedők együtt ugrándoztak a selyembrokát mellényes helyiekkel. Jó pár embernek kis kabátka lógott a vállán. Sok értelme volt ebben a melegben. Mat hamar kiszúrt két kereskedőt, akik mindketten igen kecsesen és magabiztosan mozogtak. Az egyik karcsú volt, a másik kövérkés, de egyformán jól táncoltak. Megnézte az ebou dari asszonyokat is, mindegyikük szemlátomást a legjobb ruháját vette fel erre az alkalomra, mély nyakkivágásukat vagy egy kevés csipke díszítette, vagy bőséges, színes hímzés, de egyik sem viselt selymet. Nem mintha Mat nem ropta volna szívesen selyembe öltözött asszonyokkal – sosem utasított vissza egy táncot sem partnere vagyoni vagy társadalmi helyzete miatt, sőt, ilyenkor még a nők kora sem érdekelte – de a gazdagok ezen az éjszakán a palotákban ünnepeltek, vagy a tehetősebb kereskedők és uzsorások magánházaiban. A fal mellett ücsörgők vagy csak pihentek egy kicsit két tánc között, vagy épp mélyen a kupájukba temetkeztek, netán újabb adag itókát emeltek le a felszolgálók által körbehordozott, megrakott tálcákról. Anan asszony alighanem ma egy éjszaka alatt több bort ad el, mint máskor egy hét alatt. Sört is, hiszen ezeknek a helyieknek egyáltalán nem volt ízlése.

Mat megpróbálta megtanulni a tánc lépéseit, és közben elkapta Cairát. A lány igyekezett arrébb sietni, jókora tálca volt a kezében, és Anan asszony aligha örült volna, ha lustálkodik, de Mat nem hagyta. Feltett neki pár kérdést, aztán megrendelte a vacsoráját. Aranyló halat kért, ez az ízletes étel Anan asszony szakácsának egyik különlegessége volt. Az embernek ennie kellett, ha bírni akarta a hajnalig tartó táncot.

Caira rámosolygott egy sárga mellényes fickóra, aki leemelt egy kupát a tálcájáról, és pár csillogó érmét tett a helyére, de Mattel kivételesen egyáltalán nem volt kedves. Nem csak, hogy nem volt az, de egyenest dühösnek tűnt, ami az ő örökké mosolygós arcával hihetetlennek tűnt.

– Én lennék uraságod kicsi nyulacskája? – Sokatmondóan szipogott egyet, aztán türelmetlenül folytatta: – A fiút már ágyba dugtam, ilyenkor ott a helye, és nem tudom, Nalesean nagyúr merre jár, azt sem, hogy Harnan hol van, vagy Vanin mester, vagy uraságod kompániájából bárki. És a szakács azt üzeni, hogy azoknak a gazfickóknak, akik borba fojtják magukat, csak kenyeret és vizet ad. És amúgy sem tudom, uraságodnak miért kéne aranyló hal, mikor egy aranyló asszony várja a szobájában. És most, ha megbocsát, mennem kell. Néhányan itt megdolgoznak a pénzükért.

Ezzel elsuhant, körbekínálgatta a tálcája tartalmát a teremben, és úgy mosolygott minden egyes férfira, hogy a vigyora majdnem kettészelte az arcát.

Mat összeráncolt homlokkal nézett utána. Aranyló asszony? Az ő szobájában? Az arannyal teli láda most már a konyha padlója alatti kis mélyedésben rejlett az egyik tűzhely előtt, de a kockák még mindig csörögtek a fejében.

A mulatozás zaja elhalkult egy kicsit, ahogy egyre feljebb mászott a lépcsőkön. Az ajtaja előtt megállt egy percre, és a fejében dübörgő kockákat hallgatta. Ma már kétszer próbálták meg kirabolni. Kétszer is szétzúzhatták volna a koponyáját. Biztos volt benne, hogy az árnybarát nem láthatta meg, és amúgy sem volt semmi aranyló abban a nőben, de... Megérintette a köpenye alatt lapuló tőr markolatát, aztán elrántotta a kezét, mikor az eszébe villant az a kép, ahogy a magas nő a földre bukik, a két melle között egy tőr markolata áll szilárdan. Az ő tőrének a markolata. Szerencséjének kell lennie. Nagyot sóhajtott, és belökte az ajtót.

A Kürtvadász, akit Elayne az őrzőjévé tett, felé fordult, és megemelte a férfi hosszú, folyóközi íját. Azt tanulmányozhatta várakozás közben. Kék szeme elszántan tapadt Matre, és az arca jeges elszántságról árulkodott. Úgy tűnt, kész lenne elverni a férfit az íjjal, ha nem kapja meg, amit akar.

– Ha megint Olverről van szó... – kezdte Mat, aztán hirtelen felvillant előtte egy rég elfeledett emlék, és a köd felemelkedett élete egy napjáról, egy órájáról.

Nem maradt számukra már semmi remény sem, nyugatra a seanchanok zárták el az útjukat, keletre a fehérköpenyek. Ilyen reménytelen helyzetben sem volt még soha, de most is mintha lett volna még egy esély. A szájához emelte hát a görbe Kürtöt, és belefújt. Maga sem tudta, mit várhat. A hang éppolyan aranyló volt, mint a Kürt maga, és olyan édes, hogy azt sem tudta, nevessen vagy sírjon örömében. A tiszta hang még ott rezgett a levegőben, és lassan ködössé vált minden. A semmiből egyszerre csak vékony párapamacsok libbentek elő, aztán egyre vaskosabbak lettek, egyre magasabbra kúsztak, míg már olyan sűrű volt a köd, mintha viharfelhők ülték volna meg a tájat. És a felhőkön alálovagoltak mind, mintha csak egy meredek hegyoldalon ereszkednének le, mind a legendák rég halott hősei, akiket Valere Kürtje magához kötött, és akiknek meg kellett jelenniük a hang sürgető hívására.

Maga Sasszárny Artur vezette őket, de a magas, karvalyorrú lovas mögött ott jöttek a többiek is, alig többen, mint százan. Nem tűnt nagynak a tömeg, de csak ennyien voltak azok a hősök, akiket a Kerék újra és újra kiszőtt, hogy segítsék és egyengessék a Mintát, hogy meséket és legendákat írjanak róluk. Tisztaszívű Mikel, mögötte Vadász Shivan fekete álarcban. Úgy tartották, ő jelzi a Korok végét, az eddig születettek pusztulását, és az új dolgok születését, ő és a húga, Calian, akit Választónak is neveztek, és aki vörös álarcban bátyja mellett lovagolt. Ott volt mellette Amaresu is, a kezében a Nap Kardja csillogott, és Paedrig, az aranynyelvű békekötő, és kicsit arrébb, kezében az ezüst íjjal, ami mindig célba talált...

Mat becsapta az ajtót, és nekidőlt. Szédült, és gyengének érezte magát.

– Te vagy az. Birgitte, az igazi Birgitte. A Fény égesse meg a csontjaimat, ez nem lehet! Hogyan? Hogyan?

A legendás asszony beletörődően sóhajtott egyet, és visszaejtette Mat íját a sarokba, a férfi lándzsája mellé.

– Idő előtt kiszakítottak a helyemről, Harsonás, és Moghedien a való világba lökött, hogy nyomorultul elpusztuljak. Elayne csak úgy tudott megmenteni, ha magához köt. – Lassan beszélt, hogy a férfi minden egyes szavát megérthesse. – Tartottam tőle, hogy előbb vagy utóbb rájössz, ki is voltam egykor.

Mat még mindig úgy érezte magát, mint akit egy jókora bunkósbottal fejbe vertek. Kelletlen fintorral dobta le magát az egyik karosszékbe. Aki egykor volt, valóban. A nő csípőre tett kézzel, kihívóan nézett rá, és semmiben sem különbözött attól a Birgittétől, aki egykor a felhőkből lovagolt elő. Még a ruhái is majdnem ugyanolyanok voltak, csak most a kurta kis kabát vörös posztóból készült, a buggyos nadrág pedig sárgán fénylett.

– Elayne és Nynaeve tudtak a dologról, és nem mondták el nekem, ugye? Elegem van a titkaikból, Birgitte, ők pedig úgy halmoznak fel egyre több rejtegetnivalót, mint ahogy a patkányok lepik el a gabonatárakat. Most már teljesen aes sedai-ok, a szívükben éppúgy, mint a szavukban. Még Nynaeve is kétszeresen idegen.

– Neked is vannak titkaid. – Birgitte keresztbe fonta a karját a mellén, és leült Mat ágyára. Úgy nézett rá, mint aki egy különösen érdekes kirakóst talált. – Például nem mondtad meg nekik, hogy te szólaltattad meg Valere Kürtjét. És azt hiszem, hogy ennél van még pár különösebb titkod is.

Mat pislogott. Azt hitte, a két nő nem hallgatta el ezt az őrző elől. Végtére is, ő volt Birgitte.

– Miféle titkaim lennének? Azok a némberek pontosan tudják, mikor mit álmodom, vagy hogy milyen hosszú a lábkörmöm. – Igen, ez a nő Birgitte volt. Mat előrehajolt. – Győzd meg őket. Hiszen te vagy az Ezüstíjú Birgitte. Azt teszik majd, amit mondasz nekik. Ebben a városban minden utcakereszteződés halálos csapdákat rejt, és attól tartok, minden egyes nappal rosszabbak az esélyeink a túlélésre. Vidd el őket innen, mielőtt még túl késő lenne.

A nő felnevetett. A szája elé tette a kezét, és nevetett!

– Félreérted a helyzetet, Harsonás. Nem parancsolok nekik. Én Elayne őrzője vagyok. Engedelmeskednem kell neki. – Szomorúan elmosolyodott. – Ezüstíjú Birgitte? A Fényre, már nem is tudom, hogy valóban ő vagyok-e. Egykori lényem és egykori tudásom nagy része elolvadt, mint a napon feledett jég, mióta ilyen különös körülmények között kellett újjászületnem. Már nem a legendák hősnője vagyok, csak egy egyszerű asszony, aki a túlélésért küzd. Ami pedig a titkokat illeti... Milyen nyelven beszélünk most, Harsonás?

Mat válaszra nyitotta a száját, aztán becsukta, mert hirtelen hallotta, mit is mondott a nő. Nosane iro gavane domorakoshi, Diynen'd'ma'purvene? Beszélünk mi milyen nyelvet, Harsonafúvó? Felállt a szőr a hátán.

– Az Ősi Vér – mondta óvatosan. Gondosan odafigyelt rá, hogy ne az ősi nyelvet használja ezúttal. – Egy aes sedai egyszer azt mondta nekem, hogy az Ősi Vér különösen erős arrafelé, ahonnan én... Most mi a fészkes fenén nevetsz ilyen jóízűen?

– Rajtad, Mat – bökte ki Birgitte, mikor már végre meg tudott szólalni a nevetéstől. Most már ő sem az Ősi Nyelvet használta. Mat ennek őszintén örült. Birgitte letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából. – Vannak páran, akik beszélnek egy-két szót az Ősi Nyelven, megtanulnak pár válogatott kifejezést az Ősi Vér kedvéért, és az esetek többségében nem is értik, mit jelent, amit mondanak, vagy legalábbis nem tudják egészen biztosan, melyik szó micsoda. De te... Az egyik percben úgy beszélsz, mint egy Ehanori Nagyherceg, a másikban, mint Manetheren Ura. A kiejtésed, a szófordulataid eltéveszthetetlenek és tökéletesek. De ne aggódj. A titkod nálam jó helyen van. – Egy pillanatra elbizonytalanodott a hangja. – Én is megbízhatok benned?

Mat csak intett egyet. Még mindig túlságosan is zavarban volt ahhoz, hogy megsértődjön a nő bizalmatlanságán.

– Hát úgy nézek én ki, mint akinek egyfolytában jár a szája? – motyogta. Birgitte! Hús-vér valójában! – A Fény égessen meg, le tudnék most dönteni egy pár kancsó bort!

Mielőtt kimondta volna, már tudta, hogy megint mindent elrontott. Egy nő sem viselte el...

– Jó ötlet – mondta Birgitte. – Azt hiszem, és is elviselnék egy kis itókát. Vér és hamu, mikor rájöttem, hogy felismertél, azt hittem, ijedtemben lenyelem a nyelvemet.

Mat kiegyenesedett ültében, és úgy nézett a nőre, mint aki kísértetet lát. Birgitte mosolyogva bámult vissza rá, és vidáman kacsintott.

– Az ivóban épp elég nagy a zaj ahhoz, hogy senki se hallja meg, miről beszélünk, és amúgy sem bánnám, ha emberek közé mehetnék végre, és megnézhetném magamnak a férfiakat. Ha csak rápislantok egyre, Elayne úgy összeszid, mint egy tovani főtanácsnok.

Mat gondolkozás nélkül rábólintott. Mások emlékeiből tudta, hogy a tovaniak rémesen szigorú, korlátolt népek, és ráadásul fájdalmasan mértékletesek – voltak, egykor, több ezer évvel ezelőtt. Nem is tudta, most nevetnie kellene vagy felnyögnie. Egyrészről lehetősége nyílt arra, hogy beszélgessen Birgittével – Birgittével! Nem hitte volna, hogy valaha kiheveri ezt a megrázkódtatást! – másrészről viszont nem volt biztos benne, hogy akár a lenti zenebonát is meghallja majd, olyan hangosan dübörögtek a fejében a kockák. Valahogy mintha Birgitte tehetne az egészről. Minden épelméjű ember azonnal kimászna az ablakon, és menekülne a városból is.

– Pár kancsó bor mindenképp jó ötletnek tűnik – mondta a nőnek, és felállt.

Az öböl felől sós szél fújt, és meglepő módon némi enyhülést hozott a forróságba, de Nynaeve ennek ellenére is nyomasztónak érezte az éjszakát. Zene és nevetés szűrődött be a palotába, és halkan áthallatszott az épület másik szárnyában folyó mulatozás zaja is. Maga Tylin hívta meg őt a bálba, és persze Elayne-t és Aviendhát is, de mind a hárman visszautasították a királynő invitálását, persze ki-ki a neveltetésének megfelelő udvariassággal. Aviendha például csak annyit válaszolt, hogy ő csak egyetlenegy fajta táncot jár el szívesen a vízföldiekkel, mire Tylin egészen értetlenül bámult vissza rá. Nynaeve a maga részéről szívesen elfogadta volna a meghívást – csak egy bolond hagyott volna ki egy ilyen pompás táncmulatságot – de tudta, hogy ha elment volna, akkor is pont ugyanilyen idegesen ücsörögne az egyik sarokban, mint ahogy most itt, a saját szobájában teszi, és aggodalmában lerágná a körmeit.

Mindannyian itt ültek, visszavonultak a lakosztályukba Thommal és Juilinnel, és olyan nyugtalanok voltak, mint három ketrecbe zárt macska, miközben Ebou Darban rajtuk kívül mindenki pompásan szórakozott. Nynaeve legalábbis úgy érezte magát, mint egy ketrecbe zárt macska. Miért maradhat el Birgitte ilyen sokáig? Mennyi ideig tarthat az, hogy szépen megmondja Matnek, hogy holnap reggel jelenjen meg a színük előtt? A Fényre, ez az egész próbálkozás olyan értelmetlen volt, és különben is, már mindannyiuknak réges-rég ágyban lett volna a helyük. Réges-régen. Ha végre alhatna, talán el tudná felejteni a reggeli csónakázás borzalmas emlékeit. De nem ez volt a legrosszabb. Az időjárás-érzéke épp arról tudatta, hogy iszonyatos vihar közeleg Ebou Dar felé, érezte, hogy odakinn tombolnia kellene a szélnek, és úgy kéne zuhognia az esőnek, hogy tíz lábnyira sem látna el az a balga, aki ilyen időben kimerészkedik. Sokáig tartott, míg rájött, mi történik olyankor, mikor hallgatja a szelet, de csak hazugságokat hall. Vagy legalábbis azt hitte, most már érti, mi történik ilyenkor. Másfajta vihar volt úton feléjük, nem szél, és nem eső. Nem volt rá ugyan bizonyítéka, de akár a papucsát is megette volna, olyan biztos volt benne, hogy Mat Cauthon is a része a dolognak. A legszívesebben átaludt volna egy hónapot, egy egész évet, elfeledte volna az összes félelmét és fájdalmát, hogy aztán Lan csókja ébressze fel, mint a régi mesékben Taliát a Napkirály. Micsoda nevetséges ábránd! Az csak egy ostoba mese volt, és ráadásul szerfelett illetlen is, és különben sem lenne egyetlen férfi házi kedvence sem, még ha Lanról volna is szó. Ennek ellenére valahogy meg fogja találni a férfit, és magához köti. Majd... A Fényre! Ha nem tartana attól, hogy a többiek mit szólnak, addig járkálna fel-alá idegességében, míg el nem kopik a papucsa talpa!

Az órák lassan múltak. Nynaeve újra és újra átfutotta a rövid kis levélkét, amit Mat hagyott Tylinnél. Aviendha csendben ült a magas támlájú, faragott karosszék mellett, szokás szerint a földön, a térdén Kósza Jain utazásainak egy aranyozott, bőrkötéses példánya hevert szétnyitva. Nem volt ideges, legalábbis egyáltalán nem tűnt annak, de talán akkor sem vonta volna fel a szemöldökét, ha valaki egy viperát gyömöszöl be a blúza alá. Miután visszaértek a palotába, ismét felvette a díszes mintájú ezüst nyakláncot, amit szinte éjjel nappal viselt. Csak a hajókiránduláson nem volt rajta, azt mondta, nem meri megkockáztatni, hogy a vízen elveszíti. Nynaeve azon gondolkozott unalmában, hogy vajon az aiel lány mostanában miért nem viseli az elefántcsont karkötőt, amit úgy szeretett. Valami olyasmit hallott egyszer véletlenül, hogy Aviendha addig nem veszi fel az ékszert, amíg Elayne-nek nincs egy hasonló, de ennek nem volt túl sok értelme. És éppolyan jelentéktelen volt, mint a karkötő maga. A levél szinte égette a kezét.

A magas állólámpák a közös nappaliban bőven ontották a fényt. Nynaeve könnyen elolvashatta az untig ismert sorokat, bár Mat formátlan, kisfiús betűi azért okoztak neki némi nehézséget. A tartalmától görcs állt a gyomrába.

Itt nincsen más, csak hőség és legyek, és abból Caemlynben is jut nekünk épp elég.

– Egészen biztosak vagytok abban, hogy nem árultatok el neki semmit? – szegezte ismét a kérdést a férfiaknak.

A szoba túlsó végén Juilin éppen lépett volna a kőjátékban, de most mozdulat közben megállt a keze, és sértett, ártatlan pillantást vetett Nynaeve-re.

– Hányszor mondjam még el, hogy nem?

A férfiak nagyon jól el tudták játszani a sértett ártatlanságot, különösen, mikor éppen olyan bűnösek voltak, mint a tyúkólban rajtakapott róka. Milyen érdekes, hogy a kőtábla peremére is rókákat véstek!

Thom a lapisberakású asztal túloldalán ült, szemben a szaglásszal. Elegáns szabású, bronzbarna gyapjúkabátjában legalább annyira nem tűnt mutatványosnak, mint Morgase királynő egykori szeretőjének. Göcsörtös volt, fehér hajú, hosszú, tömött bajsza volt, valamint busa szemöldöke, és a cipője talpától élénk, kék szeme villanásáig maga volt az ártatlanság és a türelem.

– Nem értem, hogyan árulhattunk volna el neki bármit is, Nynaeve – mondta szárazon –, minthogy nekünk is alig mondtatok el valamit egészen ma estig. Engem és Juilint kellett volna elküldened hozzá.

Nynaeve hangosan felszipákolt. Mintha ezek ketten nem rohangáltak volna körülöttük, mint két lefejezett csirke, hogy Mat kérésére belepiszkáljanak az ő és Elayne ügyeibe! A három fickó két pillanatot sem bírt volna ki pletykálkodás nélkül. A férfiak mind olyan pletykásak voltak. A férfiak... Sajnos be kellett magának vallania, hogy egy pillanatig sem jutott az eszükbe, hogy a férfiakat is elküldhették volna Mathez.

– Egész éjszaka ittatok és mulattatok volna vele – mordult fel. – Ne mondjátok, hogy nem!

Mat biztos most is épp azt teszi, és szegény Birgitte meg várhat rá a fogadóban. Az a gazfickó valahogy úgyis meghiúsítja az ő jól kidolgozott tervüket.

– És ha azt tették volna? – Elayne az egyik magas, boltíves ablakkeretnek támaszkodott, és a fehérre festett erkély kovácsoltvas rácsai között kibámult a fűszeres éjszakába, és vidáman kuncogott. Ütemesen dobolt a lábával, bár hogy hogyan tudott tisztán kivenni egy dallamot a levegőben kavargó összevissza nyekergésből, azt Nynaeve egyáltalán nem értette. – Ma este mindenkinek mulatnia kellene.

Nynaeve kőmerev arccal nézett rá. Elayne egész este egyre furcsább volt. Ha nem tudta volna, hogy ez lehetetlen, hát arra gyanakszik, hogy a másik nő rendszeresen kilopakodott a szobából, hogy bort kortyolgasson valami eldugott zugban. Nem is csak kortyolgasson, hanem egyenest döntse magába! De ha nem is figyelte volna olyan alaposan Elayne-t, hogy tudja, a lány ki sem mozdult a szobából napszállta óta, ez akkor is lehetetlennek tűnt volna. Mindkettőjüknek volt már egy-egy meglehetősen szerencsétlen esete a túl sok borral, és egyikük sem mert ezek után egyszerre egyetlen pohárkánál többet meginni.

– Engem Jaichim Carridin érdekelne – mondta Aviendha. Becsukta a könyvét, és letette maga mellé a földre. Nem volt hajlandó felmérni vagy elfogadni, hogy milyen nevetségesen néz ki, ahogy a földön kuporog abban a gyönyörű, kék selyemruhában. – Mifelénk az árnyfutárokat azon nyomban megölik, ha kiderül róluk, hogy a Sötét Urat szolgálják, és sem a törzse, sem a klánja, de még az anyavérei sem emelik fel a kezüket, hogy megvédjék! Ha Jaichim Carridin árnyfutár, Tylin Mitsobar miért nem öli meg? És mi miért nem öljük meg?

– Errefelé kissé összetettebbek a dolgok – világosította fel Nynaeve, bár ő maga is egyre csak ezen gondolkozott. Persze nem azon, hogy Jaichimet miért nem ölik meg, hanem azon, hogy miért járhat-kelhet még mindig szabadon a városban. Még aznap is látta a palotában, nem sokkal azután, hogy Tylin átadta neki Mat levelét, s nem sokkal miután felvilágosította a királynőt arról, hogy kiféle-miféle az az ember. Jaichim több mint egy órát töltött Tylinnél, és a végén éppolyan nagy megbecsülés és pompa közepette távozott, mint ahogy érkezett. Mindenképp meg akarta beszélni a dolgot Elayne-nel, de a kérdés, hogy vajon Mat mit és honnan tud, egyre csak elterelte a gondolatait. Az a gazfickó még komoly gondot fog jelenteni. A Fény tudja, de komoly gondot fog okozni. Ez az egész elképzelés csődöt fog mondani, bárki bármit gondol róla. Rossz idő jön rájuk.

Thom megköszörülte a torkát.

– Tylin gyenge királynő, és Carridin az egyik legerősebb szomszédjának a követe. – Arrébb tett egy követ, és egy pillanatra sem vette le a szemét a tábláról. Úgy hangzott, mintha csak magában gondolkozna. – Hivatalosan teljesen elképzelhetetlen, hogy a fehérköpenyek nagykövete árnybarát legyen, legalábbis a Fény Erődjében így gondolják. Ha Tylin letartóztatja, vagy akár csak megvádolja, egy egész fehérköpeny-hadsereg ront Ebou Darra, mielőtt akár csak pislogni lenne ideje. Talán meghagynák neki a trónt, de attól kezdve csak báb lenne, akit az Igazság Kupolájából mozgatnának. Még mindig nem adod meg magad, Juilin?

A szaglász döbbenten ránézett, aztán dühödten kezdte el tanulmányozni a kövek állását a táblán.

– Nem hittem volna, hogy a királynő ilyen gyáva – mondta Aviendha undorodva.

Thom mulatva elmosolyodott.

– Még sosem találkoztál olyasmivel, aminek nem mehettél neki késsel, gyermekem – mondta gyengéden –, semmi olyasmivel, ami túl erős volt ahhoz, hogy megvívj vele. Sosem kellett menekülés és biztos pusztulás között választanod. Ne ítéld meg Tylint, amíg nem voltál a helyzetében!

Aviendha valamiért mélyen elvörösödött. Általában ennél sokkal jobban uralta az érzelmeit, és az arcáról éppúgy nem lehetett leolvasni, mit gondol, mint a kőpadlóról, amin ült.

– Tudom – mondta Elayne hirtelen –, olyan bizonyítékot kell találnunk, amit Pedron Niall is kénytelen elfogadni. – Visszaszökellt a szobába. Vagy inkább visszatáncolt. – Álruhát öltünk, és követjük.

Hirtelen már nem Elayne állt ott sötétzöld ebou dari ruhájában, hanem egy domani nő, testhezálló, világoskék selyemben. Nynaeve önkéntelenül is felugrott, és a szája elkeskenyedett dühében, hogy ilyen kevéssé volt képes uralkodni a meglepetésén. Csak azért, mert nem látta a fonatokat, még nem kellene megijednie egy egyszerű illúziótól! Juilinre és Thomra pillantott. Még a mutatványos is eltátotta a száját. Nynaeve öntudatlanul megragadta a hajfonatát. Az az ostoba Elayne mindent felfed előttük! Mi a fene lehet vele?

Az illúzió akkor működött a legjobban, ha az ember csak keveset változtatott meg az eredeti kinézetéhez képest, így hát Elayne ebou dari ruhájának néhány részlete fel-felvillant, ahogy a lány a két hatalmas állótükör egyike elé piruettezett. Nevetett és tapsikolt örömében.

– Soha nem fog felismerni! De téged sem, vérnővérkém!

Hirtelen egy taraboni asszony ült Nynaeve széke mellett, hatalmas, barna szemekkel. Szőke haja számtalan kis fonatba volt fogva, mindegyik végén tűzvörös gyöngy ragyogott. Szűk selyemruhája pontosan ugyanolyan színű volt. Kérdően meredt Elayne-re. Nynaeve szorosan megmarkolta a hajfonatát.

– Rólad sem feledkezhetünk meg – csacsogta Elayne. – Tudom is, mi állna a legeslegjobban neked!

Ezúttal Nynaeve is látta a ragyogást Elayne körül. Forrongott a dühtől. Az, hogy látta, Elayne miféle fonatokat sző köré, de még nem mutatta meg, mivé változtatta a lányt. Ahhoz bele kellett néznie az egyik tükörbe. A Tengeri Nép egyik asszonya nézett vissza rá, vagy egy tucat drágaköves gyűrűcske ragyogott a fülében, és kétszer annyi arany érme csilingelt az orrkarikájába futó láncon. Az ékszereken kívül csak egy élénkzöld selyembrokát nadrág volt rajta, és semmi más. Az Atha'an Miere asszonyai így utaztak a nyílt tengeren. Az egész csak illúzió volt. A fonatok alatt még mindig illendően volt felöltözve. De... A saját tükörképe mellett megpillantotta Thomét és Juilinét is, akik láthatóan nehezen állták meg, hogy fel ne nevessenek.

Különös kis sikkantás hagyta el a torkát.

– Csukjátok be a szemeteket! – visított a férfiakra, és ugrálni kezdett, csapkodott a karjával, pörgött, hátha akkor átlátszik az illúzión a ruhája. – Csukjátok be, hogy a Fény égessen meg titeket!

Jól van. Becsukták. Szeme szinte szikrát hányt dühében, de végre nem kellett már ugrabugrálnia. A férfiak viszont most már nem is küzdöttek a nevetéssel. Aviendha is harsányan kacagott, előre-hátra dőlt közben.

Nynaeve úgy megrántotta a szoknyáját, hogy az majdnem leszakadt – a tükörben a nő megigazította a nadrágját –, és gyilkos tekintettel Elayne-re meredt.

– Hagy abba, Elayne!

A domani nő eltátott szájjal, hitetlenkedve nézett rá. Nynaeve csak most ébredt rá, milyen dühös is valójában, az Igazi Forrás szinte súrolta édességével. Magához ölelte a saidart, és elszigetelte Elayne-t a Forrástól. Legalábbis megpróbálta. Nehéz volt olyasvalakit elszigetelni, aki már magába fogadta a Hatalmat, még akkor is, ha jóval erősebb volt nála az ember. Egyszer, mikor még kislány volt, úgy odavágta Luhhan mester kalapácsát az üllőhöz, ahogy csak tudta, és az üllő remegése egész a lábujjáig megrázta. Ez vagy kétszer olyan rossz volt.

– A Fény szerelmére, Elayne, te berúgtál?

A másik nő körül elhalványult a ragyogás, és vele együtt a domani nő képe is. Nynaeve tudta, hogy körülötte is eloszlottak a fonatok, de azért belenézett a tükörbe, és csak akkor sóhajtott fel megkönnyebbülten, mikor onnan Nynaeve al'Meara pislogott rá kék és sárga selyemruhában.

– Nem – mondta Elayne lassan. Az arca lángvörös volt, de nem szégyen ült rajta, vagy legalábbis nem egészen. Megemelte az állát, és a hangja jegesen hideg lett. – Én nem rúgtam be.

A folyosóra vezető ajtó kivágódott, és Birgitte tántorgott be fülig érő mosollyal. Talán túlzás lett volna azt állítani, hogy tántorog, de láthatóan kissé bizonytalanul mozgott.

– Nem hittem volna, hogy mindannyian megvártok ébren – mondta ragyogó arccal. – Mindenesetre érdekes híreket hoztam. De először...

Eltűnt a szobájában azoknak az embereknek a túlságosan is merev és magabiztos lépteivel, akik nem megvetendő italmennyiséget hordoznak magukban.

Thom jókedvűen vigyorgott Birgitte háta mögött, Juilin kicsit hitetlenkedve. Tudták, hogy a nő kicsoda, hogy ő Ezüstíjú Birgitte. Az őrző hálószobájából csörömpölés hallatszott, mintha valaki a földre borított volna egy jó kancsónyi vizet. Nynaeve értetlenül nézett össze Aviendhával.

Mikor visszatért, Birgitte hajából és arcáról csak úgy csöpögött a víz, és a kabátja is könyékig vizes volt.

– Most már kicsit tisztább az eszem – mondta, és nagyot sóhajtva leült az egyik gömblábú karosszékbe. – Annak a fiatalembernek üreges a lába, és a sarkán van egy lyuk, ahol kiereszti a bort. Még Beslant is a föld alá itta, én pedig már kezdtem azt hinni, hogy számára a bor csak víz.

– Beslan? – kérdezte Nynaeve emelt hangon. – Tylin fia? Mit keresett ő ott?

– Miért hagytad, Birgitte? – Elayne hangja számonkérő volt. – Mat Cauthon még megrontja azt a szegény kölyköt, az anyja meg minket fog okolni!

– A kölyök egyidős veled – mondta Thom negédes hangon. Nynaeve és Elayne értetlenül néztek össze. Mit akarhatott ezzel mondani? Mindenki tudja, hogy a férfiaknak jó tíz évvel később nő be a fejük lágya, mint a nőknek. Már ha egyáltalán benő nekik.

Az értetlenség azonban hamar eltűnt Elayne arcáról, és ahogy ismét Birgitte felé fordult, határozottnak tűnt, és rettenetesen dühösnek. Kemény szóváltás ígérkezett, és ki tudja, másnap reggel talán mind a ketten sajnálni fogják majd, hogy belementek...

– Ha Juilinnal ketten most távoznátok, Thom – mondta gyorsan Nynaeve. Nem hitte volna, hogy a két férfi magától is ráérez, milyen feleslegesek. – Aludnotok kell, hogy holnap újult erővel láthassatok neki a dolgotoknak. – A férfiak csak ültek a helyükön, és úgy pislogtak rá, mint két félkegyelmű, úgyhogy Nynaeve megkeményítette a hangját: – Távoznátok?

– Ezt a játékot már húsz lépéssel ezelőtt elvesztetted – pillantott Thom a táblára. – Mit szólnál ahhoz, ha lemennénk a szobánkba, és egy újat kezdenénk? Kapsz tíz kő előnyt, hogy érdekesebb legyen a dolog.

– Tíz kő? – kiáltott fel Juilin, és hátralökte a székét. – Talán még halászlével és friss kaláccsal is megkínálsz?

Egész az ajtóig marakodtak a játékon, de az utolsó pillanatban mind a ketten hátranéztek Nynaeve-re. A tekintetükből sértett büszkeség sütött. A nő azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy egész éjszaka talpon maradnak, csak mert ágyba küldte őket.

– Mat nem rontja meg Beslant – mondta Birgitte szárazon, miután az ajtó becsukódott a két férfi mögött. – Nem hinném, hogy akár kilenc tolltáncos képes lenne megrontani Beslant egy hajórakománnyi brandyvel. Nem tudnának hol hozzáfogni.

Nynaeve némileg megkönnyebbült ennek hallatára, bár volt valami különös a nő hangjában – alighanem az ital hatása –, de hát amúgy sem Beslanról volt most szó. Ezt ki is mondta, és Elayne rábólintott, sőt, még hozzá is tette a magáét.

– Nem Beslanról van itt szó, Birgitte. Te berúgtál. És én is éreztem mindent! Még mindig szédelgek, ha nem figyelek oda magamra! A kötésnek nem volna szabad így működnie! Az aes sedai-ok nem kezdenek el nevetve botladozni, ahányszor csak az őrzőik a pohár fenekére néznek!

– Ne nézz rám ilyen csúnyán – mondta Birgitte –, hisz te jóval többet tudsz erről az egészről, mint én. Az aes sedai-ok és az őrzők eddig csak nők és férfiak voltak. Talán a mi esetünkben ezért működik máshogy a dolog. Talán túlságosan is hasonlítunk egymásra. – A vigyora kicsit felemás volt. Az a kancsó víz közel sem bizonyult elégnek. – Gondolom, eléggé zavarba ejtő lehetett.

– Mi lenne, ha fontosabb ügyekről beszélnénk? – kérdezte Nynaeve feszülten. – Például Matről?

Elayne már épp nyitotta volna a száját, hogy visszavágjon Birgittének, de hamar becsukta. Az arcán lángoló piros foltok ezúttal valóban a szégyen jelei voltak.

– Nos – folytatta Nynaeve –, Mat itt lesz holnap reggel, vagy ő is ugyanolyan visszataszító állapotban van, mint te?

– Talán itt lesz – mondta Birgitte, és elvette a csésze mentateát, amit Aviendha hozott neki, aki persze a földre ült le megint. Elayne egy pillanatig összevont szemöldökkel méregette, aztán ő is leguggolt, és leült a földre.

– Hogy érted, hogy talán itt lesz? – kérdezte Nynaeve csípősen. Fókuszált, és a szék, amin eddig ült, lassan mellé lebegett, és ha nagyokat koppant a földön, az csak azért lehetett, mert ő akarta így. Berúgnak, meg a földön ücsörögnek. Mi jöhet még ezután? – Ha azt akarja, hogy térden és könyéken csússzunk elé, hát...

Birgitte hálás mormogással kortyolt bele a teájába, és mikor újra felpillantott, meglepő módon már nem is tűnt olyan részegnek.

– Erről sikerült lebeszélnem. Nem hinném, hogy komolyan gondolta. Most már beéri egy bocsánatkéréssel és egy egyszerű „köszönömmel” is.

Nynaeve szeme elkerekedett. Lebeszélte róla? Bocsánatkérés? Matrim Cauthontól?

– Soha! – hörögte.

– Miért kéne ezt tennünk? – kérdezte Elayne, mintha számított volna bármit is. Úgy tett, mint aki nem látja, milyen dühösen mered rá Nynaeve.

– A Tear Kövében történtek miatt – mondta Birgitte, és Nynaeve döbbenten kapta oda a fejét. A nő már egyáltalán nem tűnt részegnek. – Azt mondta, betörtek a Kőbe, ő és Juilin, hogy megmentsenek titeket kettőtöket a börtönből, mert magatoktól sosem tudtatok volna kijutni. – Lassan, csodálkozva rázta meg a fejét. – Nem hinném, hogy Gaidalon kívül bárkiért megtettem volna ezt. Tear Kövébe nem mentem volna be, nem ám! Azt mondta, hogy elég kurtán-furcsán köszöntétek meg neki a dolgot, és hogy azt éreztettétek vele, hogy szerencsés, amiért nem rúgjátok fenékbe.

Volt némi igazság a dologban, de azért ez így mégiscsak túlzás. Mat egyszerre csak felbukkant azzal a tenyérbe mászó vigyorával, és közölte, hogy jól leszedte a gesztenyéjüket a tábortűzről, vagy valami efféle ostobaságot. Már akkor is azt hitte, hogy parancsolgathat nekik.

– Csak az egyik Fekete nővér őrködött a börtönben – morogta Nynaeve –, és már el is intéztük. – Persze azt nem kell hozzátennie, hogy a cellaajtót nem tudták hogyan kinyitni, hiszen mindannyian el voltak vágva az Egyetlen Hatalomtól. – Be'lalt különben sem mi érdekeltük, csak arra kellettünk neki, hogy odacsalja Randet. Addigra meg már az is lehet, hogy Moiraine rég megölte.

– A Fekete ajah. – Birgitte hangjához képest a kőpadló lágy volt és meleg. – És egy Kitaszított. Mat nem is említette. Térden állva kellene neki hálát adnotok, Elayne. Mind a kettőtöknek. Megérdemli. És Juilin is.

Nynaeve arcát elöntötte a vér. Nem is említette...? Ó, az a mocskos, utálatos gazember!

– Nem kérek bocsánatot Matrim Cauthontól, még a halálos ágyamon sem!

Aviendha közelebb hajolt Elayne-hez, és gyengéden megérintette a térdét.

– Vérnővér, most nagyon tapintatosan mondok neked valamit. – Legalább olyan tapintatosnak hangzott és látszott, mint egy kőoszlop. – Ha mindez igaz, tohhal tartoztok Mat Cauthonnak, te is és Nynaeve is. És azóta jócskán növeltétek a tartozásotokat, legalábbis azok alapján, amiket eddig én láttam.

– Toh! – kiáltott fel Nynaeve. Azok ketten mindig erről az ostoba toh-izéről pusmogtak. – Mi nem vagyunk aielek, Aviendha. És Mat Cauthon rosszabb, mint egy tüske az ember talpában, bárki bármit mond!

De Elayne bólogatott.

– Értem. Teljesen igazad van, Aviendha. De mit tehetnénk? Ugye segítesz nekem, vérnővérem? Nem akarok megpróbálni az aiel törvények szerint élni, de... de szeretném, ha büszke lennél rám.

– Nem kérünk bocsánatot! – csattant fel Nynaeve.

– Büszke vagyok rá, hogy ismerhetlek – mondta Aviendha, és gyengéden végigsimított Elayne arcán. – A bocsánatkérés a kezdet, de most már korántsem elég ahhoz, hogy teljesítsétek a kötelezettségeteket.

– Idefigyelnétek végre? – kiáltott rájuk Nynaeve. – Azt mondtam, hogy nem vagyok hajlandó bocsánatot kérni!

De Aviendha és Elayne csak tovább beszéltek, és egyedül Birgitte nézett rá. Az arckifejezése alapján a legszívesebben elnevette volna magát. Nynaeve két kézzel rángatta a hajfonatát. Hát nem megmondta, hogy Thomot és Juilint kellett volna elküldeniük?

Huszonkettedik fejezet

Apró áldozat

Elayne hunyorogva pislantott fel a boltíves ajtó fölött himbálódzó cégérre. A durván megrajzolt asszony egy jókora vándorbotra támaszkodott, és reménykedve nézett a messzeségbe. Elayne azt kívánta, bárcsak az ágyában lustálkodhatna még, ahelyett, hogy már napkeltekor idekinn ácsorog. Nem mintha tudott volna aludni. A Mol Hara tér tökéletesen üres volt a háta mögött, csak egy-két öszvéres kordé vagy pár sovány ökör vontatta szekér nyikorgott át rajta, útban a piacra, és olykor-olykor néhány asszony tűnt fel a fejükön jól megrakott kosarakat egyensúlyozva. Egy féllábú koldus a fogadó egyik sarkánál üldögélt kis tálkájával; ő volt az első a számtalan koldus közül, akik napközben csak úgy ellepték a teret. Elayne már adott neki egy ezüstmárkát, amiből akár egy hétig is elélhetett, de az öregember foghíjasan rávigyorgott, a rongyai alá rejtette a pénzt, és további adományok reményében a helyén maradt. Az ég még mindig szürke volt, de a nap ezúttal is fojtó hőséget ígért. Ma reggel nehezére esett eléggé koncentrálnia ahhoz, hogy ne érezze a forróságot.

Birgitte másnapos fejfájásának a nyoma még ott lüktetett a fejében. Bárcsak elég lett volna az ő szerény képessége is a Gyógyításban ahhoz, hogy elmulassza! Remélte, hogy ma reggel Aviendha és Birgitte megtudnak valami hasznosat Carridinről az illúzió szőtte álruhájukban. Nem mintha Carridin amúgy meg tudta volna különböztetni őket bármelyik utcai árustól, de egy kis óvatosság még sosem ártott meg senkinek. Büszke volt rá, hogy Aviendha nem akarta elkísérni őket ma reggel, sőt, hogy döbbenten nézett rá, mikor felvetette ezt a lehetőséget. Az aiel lány láthatóan nem gondolta úgy, hogy Elayne-nek szüksége lenne bárki felügyeletére és noszogatására ahhoz, hogy megtegye, amit tennie kell.

Nagyot sóhajtott, és megigazította ruháját, bár az tökéletesen állt rajta. Kék és vajszínű selyem, egy leheletnyi vajszínű csipkével, mégis egy kicsit... merésznek érezte a szabását. Eddig csak egyetlen egyszer utasította vissza, hogy a helyi szokások szerint öltözzön, akkor, mikor a Tengeri Nép egyik hajóján utaztak Tanchicóba Nynaeve-vel, de a maga módján az ebou dari divat is legalább annyira merész... Újra felsóhajtott. Miért próbálja meg elodázni a dolgot? Aviendhának mégis el kellett volna jönnie vele betaszigálni Mathez.

– Nem kérek bocsánatot – mondta Nynaeve hirtelen a válla felett. Két kézzel markolta szürke ruháját, és úgy bámulta a Vándorló Nő ajtaját, mintha legalábbis Moghedien várná odabenn. – Nem és nem!

– Talán mégis fehéret kellett volna felvenned – morogta Elayne. Nynaeve gyanakodva pislogott rá. A lány pillanatnyi késéssel hozzátette: – Azt mondtad, temetésekre is azt kel felvenni.

Nynaeve erre elégedetten bólintott egyet, bár Elayne egyáltalán nem erre gondolt. Ez az egész katasztrófába fog torkollni, ha egymással is folyamatosan marakodnak. Birgitte kénytelen volt gyógyteát inni, és abból is valami fertelmesen keserű keveréket, csak mert Nynaeve szipákolva kijelentette, hogy ő egyáltalán nem elég mérges ahhoz, hogy fókuszáljon. Ezek után hihetetlen nagy cirkuszt csapott öltözködés közben, egyfolytában azt hajtogatta, hogy a gyászfehér az egyetlen illő szín ehhez a rémes alkalomhoz, kötötte az ebet a karóhoz, hogy ő aztán nem megy el Mathez, míg végül Elayne-nek szinte a hajánál fogva kellett kiráncigálnia a lakosztályukból. Azóta már vagy hússzor közölte vele, hogy nem és nem kér bocsánatot Mattől. Nem volna szabad egymással is marakodniuk, de...

– Te is beleegyeztél, Nynaeve. Nem, nem akarom még egyszer azt hallani, hogy csak mi kényszerítettünk rá! Beleegyeztél! Úgyhogy hagyd abba a durcáskodást.

Nynaeve berzenkedett, még a szeme is egészen kitágult dühében. Mégsem akadékoskodott, épp csak hitetlenkedve és igencsak zaklatottan felhördült, hogy „durcáskodást?”.

– Ezt alaposabban meg kellene beszélnünk, Elayne. Egyáltalán nem értem, miért kell így kapkodnunk. Vagy ezer oka van annak, hogy miért nem működhet így az egész, és akár ta'veren, akár nem, Mat Cauthon kilencszáz ok ebből az ezerből.

Elayne türelmesen végigmérte.

– Ugye szándékosan a legkeserűbb gyógynövényt választottad ma reggel?

A tágra nyílt tekintetű düh tágra nyílt tekintetű ártatlanságba váltott, de Nynaeve önkéntelenül is elpirult. Elayne belökte az ajtót. Nynaeve motyogva követte. Elayne azon sem lepődött volna meg, ha a másik ráölti a nyelvét a háta mögött. A durcáskodás közel sem írta le Nynaeve viselkedését.

Frissen sült kenyér illata szállt a konyhából, és tárva-nyitva állt az ivó összes, máskor gondosan bezsalugáterezett ablaka, hogy kiszellőzzön az éjszakai mulatozás és a bor savanykás szaga. Egy kövérkés arcú szolgálólány egy magas zsámolyon egyensúlyozott, lábujjhegyen állva is csak nehezen tudta leszedni az ablakok fölé aggatott fonnyadt örökzöld ágakat. A többiek asztalokat és székeket hordtak vissza, amiket alighanem a táncmulatság miatt vihették ki őket az ivóból. Ilyen korán nem volt más a teremben, csak egy vékonyka szolgálólány fehér kötényben, aki kevés meggyőződéssel söpörte föl az amúgy is tiszta padlót. Egész csinos lett volna, ha nem biggyeszti le folyton a száját. Meglepően nagy volt a rend, különösen ahhoz képest, hogy az ünnepségek alatt állítólag nagy tivornyák, sőt, olykor óriási botrányok is voltak a fogadókban. Elayne valahol mélyen mégis azt kívánta, bárcsak láthatna valami ilyesmit.

– Elvezetnél minket Mat Cauthon szobájához? – kérdezte a vékony lánytól mosolyogva, és két ezüstgarast nyújtott feléje. Nynaeve elégedetlenül horkant fel. Ő rettenetesen szűkmarkú volt, a koldusnak is csak egyetlen rezet adott!

A lány elégedetlenül mérte végig őket – meglepő módon még a csillogó pénzérmék sem lágyították meg a vonásait –, és savanyúan motyogott valamit az orra alatt.

– Egy aranyló asszony tegnap este, ma reggel pedig két úrhölgy.

Morogva igazította őket útba. Elayne egy pillanatig azt hitte, az ezüstöket sem veszi el haragjában, de aztán az utolsó pillanatban lecsapott rájuk, és bármiféle köszönetmondás nélkül kikapta a kezéből. Gyakorlott mozdulattal a ruhája nyakkivágásába süllyesztette, aztán nagy kedvetlenül tovább söprögetett. Úgy lengette a seprűt, mint aki a padlót akarja halálra püfölni vele. Talán egy zseb volt a mellei közé varrva a borravalóknak.

– Na ugye! – motyogta Nynaeve elítélően. – A nyakamat rá, hogy Mat megpróbálta kihasználni ezt a szegény lányt! És te egy ilyen erkölcstelen gazfickótól akarsz bocsánatot kérni!

Elayne nem szólt egy szót sem, hanem felsietett a terem hátuljából induló korlát nélküli lépcsőn. Ha Nynaeve nem hagyja abba a nyavalygást... Az első folyosón jobbra, ezt mondta a lány, és azután balra az utolsó ajtó. Ott aztán megállt, egy pillanatig habozott, majd aggodalmasan beleharapott a szájába.

Nynaeve felragyogott.

– Most már te is belátod, hogy ez az egész milyen rossz ötlet volt, ugye? Mi nem vagyunk aielek, Elayne. Kedvelem azt a lányt, bár borzalmas, hogy egyfolytában a késével játszik, de gondolj bele, micsoda hihetetlen bolondságokat beszél! Ez az egész lehetetlen. Te is tudod, hogy az.

– Semmi lehetetlenbe nem egyeztünk bele, Nynaeve. – Nehéz volt mindezt határozott hangon mondania. Aviendha láthatóan halálosan komolyan javasolt pár olyan dolgot, hogy... Például azt is mondta, hogy fel kellene ajánlaniuk Matnek, hogy cserélnek vele! – Amibe beleegyeztünk, az mind nagyon is lehetséges.

Éppen hogy. Hangosan dörömbölni kezdett a zárt faajtón. Egy halat faragtak rá, egy kerek, csíkos, hosszú bajszú jószágot. Mindegyik ajtót hasonló faragvány díszítette, a legtöbbet egy-egy Ebou Dar környékén honos hal rajza. A szobában csend honolt.

Nynaeve hangosan szusszant egyet. Eddig nem is mert levegőt venni.

– Talán már nincs is itthon. Majd visszajövünk valamikor máskor.

– Ilyen korán? – Elayne még egyszer kopogott. – Mindig azt mondtad, hogy addig lustálkodik, ameddig csak hagyják.

Odabentről még mindig nem érkezett válasz.

– Elayne, ha Birgittéből indulunk ki, Mat tegnap este annyit ivott, mint egy kefekötő. Nem hinném, hogy megköszönné, ha most rátörünk. Miért nem megyünk el, és...

Elayne lenyomta a kilincset, és belépett. Nynaeve akkora sóhajjal követte, hogy azt talán még a palotában is meghallották.

Mat Cauthon az ágyon hevert, a vörös, kötött ágytakaró tetején, és egy összehajtogatott konyharuha volt a szemén, amiből csepegett valami a párnára. A szoba nem tűnt igazán tisztának, bár egyáltalán nem volt por. A férfi fél pár csizmája a mosdóállványon állt – a mosdóállványon! – mellette egy hófehér lavórban tiszta víz volt. Az állótükör csálén imbolygott, mintha Mat nekiment volna, és aztán úgy hagyta félrefordulva; a férfi gyűrött kabátja is csak úgy oda volt dobva a lukacsos támlájú székre. Minden más rajta volt, beleértve azt a fekete selyemkendőt is, amit sosem vett le a nyakából, és a másik fél csizmáját. Az ezüst rókafej kikandikált szétnyitott inge hasítékából.

Elayne ujjai önkéntelenül is megrándultak a medál láttán. Ha tényleg ennyire részeg, talán leveheti róla anélkül, hogy észrevenné, így vagy úgy, de mindenképp meg fogja tudni, hogyan használható az a nyaklánc! Mindig is érdekelte, mi hogyan működik, de ez a rókafejes medál minden eddiginél jobban foglalkoztatta. A világ legérdekesebb dolga.

Nynaeve elkapta Elayne ruhaujját, és az ajtó felé biccentett. Halkan csak annyit súgott, „alszik”, és még valamit, amit Elayne nem értett meg. Talán valami fohászféleséget.

– Hagyj már békén, Nerim! – mordult fel hirtelen a férfi. – Mondtam már, nem akarok semmit, legfeljebb egy új koponyát! És óvatosan csukd be az ajtót, vagy hozzászögezem a füledet!

Nynaeve megugrott, és megpróbálta az ajtó felé ráncigálni Elayne-t, de a lány szilárdan állt a helyén.

– Nem Nerim az, Cauthon mester!

A férfi felemelte a fejét a párnáról, és két kézzel felhajtotta a szemét takaró vizes borogatást, majd bizonytalanul rájuk hunyorgott. Vérvörös volt a szeme.

Nynaeve szélesen vigyorgott, meg sem próbálta elrejteni az örömét, hogy Mat ilyen nyomorultul van. Elayne csak azt nem értette, miért akar ő maga is nevetni. Az az egyetlen alkalom, mikor neki magának is sikerült berúgnia, határtalan szánalmat és együttérzést ébresztett benne mindenki iránt, aki ebbe a szörnyűséges helyzetbe keveredett. A fejében még érezte Birgitte másnaposságának lüktetését, és hirtelen rájött, miért örül Mat bajának. Bármennyire is ellenezte, hogy Birgitte italba fojtsa a bánatát, bármi volna is az, már a gondolat is felháborította, hogy valaki bármiben is jobb lehet az első őrzőjénél! Micsoda nevetséges gondolat! És kicsit zavarba ejtő is. De ugyanakkor nagy megelégedéssel töltötte el.

– Hát ti mit kerestek itt? – vonta őket kérdőre Mat rekedten, aztán elfintorodott, és kicsit halkabban folytatta. – Késő éjszaka van!

– Reggel van – vetette oda Nynaeve élesen. – Nem emlékszel arra, mit beszéltél meg Birgittével?

– Nem beszélnél egy kicsit halkabban? – suttogta a férfi, és behunyta a szemét, csak hogy a következő pillanatban döbbenten nyissa ki. – Birgitte?

Hirtelen felült, és lelógatta a lábát az ágyról. Egy ideig csak üldögélt, és bambán nézte a padlódeszkákat, a térdére könyökölt, és a medál az ölébe lógott a nyakában hordott láncról. Aztán feléjük fordult, és baljósan végigmérte őket. De az is lehet, hogy csak véreres szeme miatt tűnt fenyegetőnek a tekintete.

– Mit mondott nektek?

– Elmondta, mit kívánsz tőlünk, Cauthon mester – mondta Elayne hűvös udvariassággal. Pontosan ilyen érzés lehet a vérpad előtt állni. Nem volt más hátra, emelt fejjel, büszkén kellett fogadnia a csapásokat. – Szeretném a szívem mélyéből megköszönni, hogy kiszabadítottál Tear Kövéből.

No lám, kimondta, és nem is fájt. Legalábbis nem nagyon.

Nynaeve egyre csak állt, morcosan nézett maga elé, a szája egyre keskenyebb és keskenyebb lett. Elayne hiába nézett rá. Ez a nő nem hagyja, hogy egyedül kelljen megtennie, amiért idejöttek! Szinte még mielőtt végiggondolta volna, mit tesz, magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, és fókuszált egy egészen aprócska Levegő fonatot, majd megcsípte vele Nynaeve fülét. A nő riadtan odakapta a kezét, és fortyogva nézett rá, de Elayne csak visszafordult Cauthon mester felé, és várt.

– Én is köszönöm – morogta végül Nynaeve durcásan. – A szívem mélyéből.

Elayne önkéntelenül is a mennyezetre nézett. De hát végül is Mat kérte őket, hogy beszéljenek halkabban! És úgy tűnt, azért meghallotta, mit mond Nynaeve. A férfi meglepő módon zavartan vonta meg a vállát.

– Ó, hát erről van szó... Ugyan, az egész csak semmiség volt. Különben is, alighanem kiszabadultatok volna magatoktól is pár perccel később. – A feje a tenyerébe süllyedt, és újra a szemére szorította a vizes konyharuhát. – Ha kifelé mentek, megkérnétek Cairát, hogy hozzon nekem egy kis borpuncsot? Vékony, csinos lány, nagy, meleg szemekkel.

Elayne megremegett. Semmiség! A fickó követelte, hogy kérjenek tőle bocsánatot, ő hajlandó volt megalázkodni előtte, és erre közli, hogy az egész csupán semmiség! Nem érdemelt sem szánalmat, sem együttérzést! Még mindig tartotta a saidart, és arra gondolt, hogy mi lenne, ha az előzőnél egy jóval vastagabb fonattal agyba-főbe verné az arcátlan gazembert! Nem mintha megtehetné, amíg Mat nyakában ott lóg a rókafejes medál. De ha jobban megnézte, a medál most előrebukott, és nem is ért Mathez. Akkor is ugyanúgy védi a fickót, ha nem ér a bőréhez?

Nynaeve félbeszakította az elmélkedését, és Mat felé lendült, karommá görbített ujjakkal. Elayne nagy nehezen elé tudott ugrani, és megragadta a nőt a vállánál fogva. Egy hosszú, feszült pillanatig szemtől szemben álltak, már amennyire a magasságkülönbség miatt egymás szemébe tudtak nézni, aztán Nynaeve fintorogva ellazította az izmait, és Elayne végre úgy érezte, hogy biztonságban elengedheti társnőjét.

A férfi még mindig a tenyerébe ejtett fejjel ült az ágy szélén, észre sem vette, mi folyik körülötte. Akár megvédi az Egyetlen Hatalomtól a medál, akár nem, még mindig felkaphatja az íját, és addig ütheti vele, amíg csak ordítani nem kezd! Elayne érezte, hogy a vér elönti az arcát: épp hogy csak meg tudta állítani Nynaeve-et, mielőtt mindent tönkretett volna, csak azért, hogy ő rontsa el az egészet? És ami még rosszabb, a másik nő gonoszkodó, elégedett mosolyából pontosan látta, hogy Nynaeve is tudja, mi jár a fejében.

– Nem csak ezért jöttünk, Cauthon mester – jelentette be, és kihúzta magát. Nynaeve arcáról leolvadt a mosoly. – Azért is bocsánatot szeretnénk kérni, hogy ilyen sokáig késlekedtünk azzal, hogy köszönetet mondjunk neked. És bocsánatot kérünk... alázatosan... – ebbe egy kicsit belebicsaklott a nyelve –, azért is, ahogy azóta bántunk veled.

Nynaeve kérlelve emelte fel a kezét, de Elayne nem is törődött vele.

– Hogy megmutassuk, milyen mélyen megbántuk mindezt, a következő ígéreteket tesszük most neked. – Aviendha azt mondta, hogy a bocsánatkérés most már nem elég. – Nem kicsinyelünk le és nem alázunk meg semmiféle módon, semmilyen okból kifolyólag nem fogunk kiabálni veled, és nem fogunk megpróbálni... parancsolgatni neked. – Nynaeve arca fájdalmasan megrándult. Elayne hangja is elvékonyodott, de nem hagyta abba. – Elismerjük, hogy jogosan aggódsz a biztonságunkért, és nem hagyjuk el a palotát anélkül, hogy tájékoztatnánk téged arról, hova megyünk, és meghallgatjuk a tanácsaidat. – A Fényre, de nem szeretett volna aiel lenni, de nem szerette volna végigcsinálni ezt az egészet, de azt akarta, hogy Aviendha büszke legyen rá. – Ha te... Ha te úgy döntesz, hogy mi... – Nem mintha az asszonytársa akart volna lenni, már maga az elképzelés is roppant erkölcstelen volt, de kedvelte a lányt. – ...felesleges veszélyeknek tesszük ki magunkat. – Nem Aviendha hibája volt, hogy Rand mindkettőjük szívét elrabolta. És még Minét is. – ...elfogadjuk az általad kijelölt testőröket... – A Sors, Rand ta'veren volta, vagy a Fény tudja, mi az oka annak, hogy ez így alakult, de hát így alakult. Mindkét lányt a nővéreként szerette. – ...és addig magunk mellett tartjuk őket, amíg csak lehet. – A Fény égesse meg azt a gazfickót emiatt! És kivételesen nem Mat Cauthonra gondolt. – Ezt Andor Oroszlános Trónjára fogadom.

Úgy kapkodott levegő után, mintha legalább egy mérföldet futott volna. Nynaeve olyan arcot vágott, mint egy sarokba szorított borz.

Mat rettentő lassan feléjük fordította a fejét, és leengedte a vizes ruhát annyira, hogy egyik véreres szemével rájuk pillanthasson.

– Olyan a hangod, mintha egy vasrudat nyelettek volna le veled, úrnőm – mondta gúnyosan –, de megengedem, hogy ezentúl Matnek szólíts.

Micsoda modortalan fickó! Akkor sem ismerné fel az udvariasságot, ha orron harapná! A véreres szem rákacsintott.

– És veled mi lesz, Nynaeve? – kérdezte Mat. – Elég sok többes számot hallottam most, de te egy szót sem szóltál.

– Nem fogok kiabálni veled – ordított rá Nynaeve. – És az összes többi. Megígérem, te... te...!

Majdnem lenyelte a tulajdon nyelvét, mikor ráébredt, hogy nem vághatja kedvenc jelzői egyikét sem Mat fejéhez anélkül, hogy máris meg ne szegné az ígéretét.

Mat felkiáltott, megremegett, elejtette a borogatást, és mindkét kezét a fejéhez kapta. A szeme kidülledt.

– Azok az átokverte kockák! – valami ilyesmit vinnyogott.

Elayne-nek hirtelen az eszébe jutott, hogy Mattől milyen sok káromkodást lehetne tanulni. Az istállófiúk és a hozzájuk hasonlók mindig azonnal befogták a szájukat, és csak nagyon udvariasan voltak hajlandóak megnyilatkozni, ahogy észrevették, hogy ő is ott van. Persze megígérte magának, hogy úribb modorra szoktatja Matet, hogy Rand számára hasznosabb legyen, de legfeljebb majd a nyelvezetéhez nem nyúl hozzá olyan nagyon. Tulajdonképp csak most jött rá, hogy mennyi mindent nem ígért meg a fiúnak. Nynaeve biztos jobban megnyugszik majd, ha felveti neki is a dolgot.

Mat hallgatott egy darabig.

– Köszönöm, Nynaeve. – Fáradt, üres volt a hangja. Nyelt egy nagyot. – Eleinte azt hittem, valaki egészen mások vagytok, álruhában. Minthogy úgy tűnik, még mindig életben vagyok, akár el is intézhetnénk a dolgot. Ha jól emlékszem, Birgitte valami olyasmit mondott, hogy valamit meg kell találnom nektek. Mit?

– Nem fogod megtalálni – vetette oda Nynaeve határozottan. Lehet, hogy nem is annyira határozott volt a hangja, mint kemény, de Elayne nem akarta összeszidni. A fickó minden fájdalmas grimaszát megérdemelte. – Csak elkísérsz minket, hogy könnyebben megtalálhassuk.

– Máris visszahátrálsz, Nynaeve? – Matnek sikerült fenyegetően az asszonyra merednie, ami különösen ocsmány volt véreres szemével. – Épp most ígérted meg, hogy ezentúl azt teszed, amit én mondok neked. Ha egy kezes ta'verent kerestek, pórázzal a nyakában, menjetek el Randhez vagy Perrinhez, és várjátok ki, ők mit mondanak az ajánlatotokra.

– Semmi ilyesmit nem ígértünk, Mat Cauthon – csattant fel Nynaeve, és dühében lábujjhegyre állt. – Én legalábbis semmi ilyesmit nem ígértem meg!

Úgy nézett ki, mint aki mindjárt megint nekiesik a fickónak. Még a haja is szikrázott a dühtől.

Elayne jobban uralkodott az indulatain. Azzal semmit sem érnek el, ha összevesznek Mattel.

– Meghallgatjuk a tanácsaidat, Cauthon... Mat – korholta gyengéden. Csak nem hitte azt a fickó, hogy azt ígérték... Aztán jobban megnézte az arckifejezését, és belátta, hogy Mat tényleg úgy értette a szavait. A Fényre! Nynaeve-nek igaza volt. Mattel még sok gond lesz.

Legyűrte a dühét. Újra fókuszált, felemelte a férfi kabátját a székről, és a helyére tette a falon díszelgő fogasok egyikén, majd leült, kihúzta magát, és gondosan elrendezte a szoknyáját. Nehéz lesz megtartania az ígéreteket, amit most tett Cauthon mesternek – Matnek – és saját magának is, de a férfi nem fog tudni olyat csinálni vagy mondani, ami kihozhatja az sodrából. Nynaeve végigmérte az egyetlen szabadon maradt ülőalkalmatosságot, egy alacsony kis zsámolyt, és inkább állva maradt. Az egyik keze a hajfonata felé mozdult, majd hirtelen keresztbe fonta a karját. A lábával hangosan dobolt.

– Az Atha'an Miere a Viharok Táljának hívja, Cauthon... Mat. Egy ter'angreal, ami...

Mire befejezte a mondanivalóját a férfi gyengesége mögül gyerekes izgatottság tűnt elő.

– Ez már valami, ezt meg kell találni! – motyogta. – A Rahadban. – Megrázta a fejét, és elfintorodott. – Ezt most tisztázni akarom. Egyikőtök sem teszi a lábát a folyó túlpartjára anélkül, hogy négy vagy öt emberem ne lenne vele. Ami azt illeti, a palotából sem léptek ki nélkülük. Elmondta Birgitte, miféle üzenetet találtam a kabátom zsebében? Azt biztos, hogy elmeséltem neki. És aztán ott van Carridin és az árnybarát látogatói is. Ne mondjátok, hogy nem sántikál semmi rosszban!

– Bármelyik nővér, aki elismeri Egwene-t amyrlinnek, veszélyben van a Toronytól. – Mindenhol testőrök veszik majd körbe őket? A Fényre! Nynaeve szemében veszedelmes fény gyúlt, és a lába egyre gyorsabban dobogott a padlón. – Nem bújhatunk el, Cau... Mat, és nem is akarunk! Jaichim Carridinnel majd elbánunk a maga idején. – Azt nem ígérték meg, hogy mindenről beszámolnak neki, de nem hagyhatják, hogy ez a kedvét szegje. – Most fontosabb dolgokkal kell foglalkoznunk.

– A maga idején? – emelte fel hitetlenkedve a hangját Mat, de Nynaeve félbeszakította.

– Négy vagy öt katona mindegyikünk mellé? – kérdezte savanyúan. – Ez nevetsé... – Behunyta a szemét, és a hangja kicsit lágyabb lett. Egy egészen kicsit. – Akarom mondani, ez nem valami ésszerű. Elayne, én, Birgitte és Aviendha. Nincs is annyi katonád. Különben is, nekünk csak rád van szükségünk.

A legutolsó mondatot igen kelletlenül bökte ki. Fájdalmas dolog volt ezt is beismernie.

– Birgittének és Aviendhának nincs szüksége arra, hogy vigyázzanak rá – mondta félig odafigyelve Mat. – Azt hiszem, az a Viharok Tálja tényleg fontosabb lehet, mint Carridin, de... Valahogy nem tűnik helyesnek, hogy egy árnybarát szabadon járjon-keljen.

Nynaeve arca lassan elvörösödött. Elayne belenézett a tükörbe, és megkönnyebbülten látta, hogy rajta nem látni semmit. Külsőre éppolyan nyugodt, mint eddig. Micsoda felháborító fickó! Hogy vigyázzanak rá? Nem is tudta, mi lenne a rosszabb, ha tudná, hogy Mat szándékosan vetette oda ezt az alig burkolt sértést, vagy ha azt kellene hinnie, hogy eszébe sem jutott, hogy amit beszél, az esetleg sértő lehet. Ismét belepillantott a tükörbe, és egy kicsit lejjebb eresztette az állát. Vigyázni rá! Maga volt a megtestesült nyugalom. Mat véreres szemével méregette őket, de úgy tűnt, nem lát rajtuk semmi különöset.

– Birgitte csak ennyit mondott nektek? – kérdezte, és Nynaeve válasza azonnal felcsattant.

– Ez épp elég volt, úgy gondolom, még neked is!

Megmagyarázhatatlan módon a férfi kissé meglepettnek és igencsak elégedettnek tűnt.

Nynaeve összerezzent, aztán még szorosabban összefonta a karját maga előtt.

– Minthogy nem vagy olyan állapotban, hogy bárhova is elkísérhess minket... Ne nézz rám így, Mat Cauthon, ez nem megalázás, ez egészen egyszerűen így van! Szóval, akár arra is felhasználhatod a mai reggelt, hogy áthurcolkodj a palotába. És nehogy azt hidd, hogy ebben mi is segíteni fogunk neked! Azt nem ígértem, hogy málhás lóként is szolgálok!

– A Vándorló Nő épp elég jó hely – kezdte Mat dühösen, aztán lassan csodálkozó kifejezés ömlött el rajta. Elayne kifejezetten rémültnek látta a férfi arckifejezését. Most majd megtanulja, hogy nem kell ordibálni, mikor a feje éppen úgy fáj, mint egy széthasadni kész dinnye! Az ő feje legalábbis erre emlékeztetett leginkább, mikor berúgott. Persze Mat ebből sem fog tanulni. A férfiak újra és újra beledugták a fejüket a tűzbe, mert azt hitték, hogy ezúttal nem fogja megégetni őket. Lini, a dajkája mindenesetre ezt mondta neki.

– Nem várhatod el, hogy már első alkalommal ráleljünk a Tálra – mondta Nynaeve –, akár ta'veren vagy, akár nem. Ha nap mint nap neki kell vágnunk a városnak, csak időpocsékolás lenne átjönni érted a fogadóba.

Nynaeve valójában úgy értette a dolgot, hogy az lenne időpocsékolás, ha minden áldott reggel arra kellene várniuk, hogy Mat mikor kegyeskedik felébredni. Szerinte nem csak a részegség volt az egyetlen kifogás, amivel Mat addig maradt ágyban, ameddig csak tudott, de nem ám!

– Mindamellett – tette hozzá Elayne –, ha te is a palotában laksz, könnyebben rajtunk tudod tartani a szemed.

Nynaeve torkából dühös morgásra emlékeztető hang szakadt ki. Hát nem mérte fel, hogy a férfiakat inkább csábítgatni kell? Nem azt ígérte meg, hogy hagyja, hogy Mat rajtuk tartsa a szemét!

A férfi mintha meg sem hallotta volna, hogy hozzá beszélnek. Megviselt tekintete valahova Elayne mögé bámult.

– Miért épp most kellett megállniuk azoknak az átkozottaknak? – nyögte olyan halkan, hogy Elayne alig hallotta meg. Mi a Fényről beszélhetett?

– A szobák egy királynak is megfelelnének, Cauthon... Mat. Tylin maga választotta ki őket, nem messze a saját lakosztályától. Mat, ugye nem hagynád, hogy a királynő megorroljon ránk miattad?

Elayne épp csak a férfi arcára pillantott, majd sietve fókuszált, kinyitotta az ablakot, és amilyen gyorsan csak tudta, kiöntötte a mosdótálból az utcára a vizet. Mat úgy nézett ki, mint aki mindjárt kiadja a reggelijét. Vörös, döbbent szemekkel meredt a lányra.

– Nem értem, miért nyavalyogsz emiatt – mondta. Voltaképp úgy gondolta, nagyon is jól érti. A fogadóban alighanem a szolgálólányok egyike-másika hagyta, hogy megtapogassa őket, de Elayne nem hitte volna, hogy a férfinak erre a palotában is nyílna lehetősége. Nem ihatna és nem tölthetné szerencsejátékkal az éjszakáit. Tylin biztosan nem engedné, hogy Beslan rossz példát lásson. – Mindannyiunknak kell áldozatokat hoznia.

Nagy nehezen megállta, hogy ne mondjon többet, és ne vágja Mat fejéhez, hogy részéről ez csak egy aprócska és igen helyénvaló áldozat volna, míg az övéké hatalmas és igazságtalan, akármit mond is Aviendha. Nynaeve mindenesetre semmiféle áldozathozatalba nem ment bele könnyen.

A férfi ismét a kezébe temette az arcát, olyan hangot adott ki, mintha fuldokolna, és a vállai meg-megremegtek. Nevetett! Elayne a Levegő egy kis fonalán megtartotta a mosdótálat, és komolyan elgondolkozott azon, hogy leüti vele Matet. Mikor azonban a férfi felemelte a fejét, és ismét ránézett, a tekintetében harag lobogott.

– Áldozatok? – hördült fel. – Ha azt kérném tőled, hogy tedd meg ugyanezt a kedvemért, minden elérhető fület megtépnél, és a fejemre döntened a házat!

Lehet, hogy még mindig részeg? Elayne úgy döntött, hogy nem törődik Mat vérmes tekintetével.

– Ha már a fejedről van szó, ha szeretnél Gyógyítást, gondolom, Nynaeve szívesen megtenné neked.

Ha valaha életében elég mérges volt ahhoz a másik nő, hogy fókuszáljon, hát az most lehetett. Nynaeve összerázkódott egy kicsit, és a szeme sarkából Elayne-re pillantott.

– Természetesen – mondta sietve. – Ha akarod.

Nynaeve arca lángolt. Ez is csak megerősítette Elayne gyanúját a reggeli eseményekkel kapcsolatban. Mat szokásos eleganciájával hördült fel.

– Hagyd csak békén a fejem. Nagyszerűen megvagyok aes sedai-ok nélkül is. – Aztán, Elayne egészen biztos volt benne, hogy csak azért, hogy még jobban összezavarja, habozva hozzátette: – Azért persze köszönöm, hogy megkérdezted.

Mintha komolyan gondolta volna! A lány nehezen állta meg, hogy ne kapkodjon levegő után döbbenetében. Nem tudott túl sokat a férfiakról, Randet ismerte valamennyire, no meg arra támaszkodhatott, amit az anyja és Lini meséltek neki. Vajon Rand is ilyen zavarba ejtő lesz, mint Mat Cauthon?

Mielőtt magára hagyták volna a férfit, még kicsikart belőle egy ígéretet, hogy azon nyomban nekilát áthurcolkodni a palotába. Ha Mat egyszer a szavát adta valamire, azt be is tartotta, vallotta be Nynaeve nagy vonakodva, de ha csak egy kis hajszálvékony repedést is talált az ígéretén, százféleképp át tudott csúszni rajta. Ezt Nynaeve máris sokkal lelkesebben ismerte el. A férfi üres, gyászos tekintettel ígérte meg, hogy költözik, de lehet, hogy most is csak véreres szeme tette ilyen ijesztővé a tekintetét. Mikor Elayne odavitte az ágyhoz a mosdótálat, Mat őszintén hálásnak tűnt. De akkor sem fog együtt érezni vele. Nem fogja sajnálni.

Mikor már ismét a folyosón voltak, és rácsukták Matre a szobája ajtaját, Nynaeve megrázta az öklét a mennyezet felé.

– Ez a fickó a követ is kihozná a sodrából! Örülök neki, hogy majdnem széthasad a feje! Hallod? Örülök neki! Csak gond lesz vele. Csak gond.

– Ti ketten nagyobb bajba keveritek, mint amekkorába egyedül valaha is kerülhetne. – A hang tulajdonosa határozott léptekkel közeledett a folyosón. Enyhén őszülő, erős vonású, parancsoló megjelenésű asszony volt. Elégedetlenül, szinte dühösen mérte végig őket. Bár a ruhája nyakkivágásában egy nászkés függött, túl sápadt volt ahhoz, hogy ebou dari legyen. – El sem hittem, mikor Caira szólt nekem. Nem hinném, hogy életemben láttam ekkora ostobaságot két ruhába töltve.

Elayne alaposan végigmérte a nőt. Még novíciakorában sem volt hozzászokva ehhez a hangnemhez.

– És te ki lennél, jóasszony?

– Setalle Anan lennék és vagyok, gyermekem, ennek a fogadónak a tulajdonosa – hangzott a száraz válasz, és a nő kivágott egy ajtót a folyosó másik oldalán, megragadta mindkettőjüket a karjuknál fogva, és olyan sietve lökte be őket a szobába, hogy Elayne attól félt, a papucs is leesik a lábáról.

– Úgy látom, itt valamiféle tévedés lehet, Anan asszony – mondta hűvösen, mikor a nő végre elengedte őket, hogy becsukja a szobaajtót.

Nynaeve-nek semmi kedve nem volt udvariaskodni. Felemelte a kezét, hogy a nő jól láthassa rajta a kígyós gyűrűt, és emelt hangon rászólt.

– Maga ott, jobban teszi, ha idefigyel...

– Nagyon csinos – mondta a nő, és olyan erősen lökte meg mind a kettőjüket, hogy hirtelen egymás mellett ültek a keskeny ágyon. Elayne szeme hitetlenkedve tágult ki. Ez az Anan némber úgy állt meg előttük, komor arccal, csípőre tett kézzel, mint egy anya, aki épp összeszidni készül két butuska lányát.

– Az, hogy így mutogatod, csak azt bizonyítja, hogy milyen hihetetlenül ostoba vagy. Az a fiatalember szívesen eldédelget a térdén ülve, gondolom, ha hagyjátok, mindkettőtöket, az egyiket az egyik térdén, a másikat a másikon, és jó néven veszi, ha megcsókoljátok, vagy ha még messzebbre merészkedtek vele, de nem tesz bennetek semmi kárt. Ti ellenben komoly bajba keverhetitek, ha nem hagytok fel ezzel az ostobasággal.

Bajba keverhetik? Ez a nő azt hiszi – hogy Mat dédelgette –, azt hiszi... – Elayne nem is tudta, hogy sírjon-e vagy nevessen, mindenesetre felállt, és lesimította a szoknyáját.

– Mint már mondtam, Anan asszony, attól tartok, hogy itt valamiféle tévedés van. – A hangja egyre simább lett, ahogy beszélt, a zavarodottság helyére lassan nyugalom lépett. – Én Elayne Trakand vagyok, Andor trónjának leányörököse, és a Zöld ajah aes sedai-ja. Nem tudom, mit gondol...

A szeme majdnem összeakadt, ahogy Anan asszony hirtelen az orrára tette az ujját.

– Elayne, ha valóban így hívnak, csak azért nem rángatlak le a konyhába, és nem mosom ki a szádat szappannal, a tiédet is, meg ezét a másik ostoba leányét is, mert meglehet, hogy valamelyikőtök tud egy kicsit fókuszálni. Vagy annyira butácskák lennétek, hogy úgy hordjátok a gyűrűt, hogy még fókuszálni sem tudtok? Figyelmeztetlek titeket, hogy a Tarasin Palotában lakó nővéreknek az sem számít. Egyáltalán tudtok arról, hogy ilyen közel vannak? Ha igen, akkor őszintén szólva, nem csak ostobák vagytok, de egyenest gyengeelméjűek.

Elayne haragja szóról szóra nőtt. Ostoba leány? Gyengeelméjű? Ezt aztán nem nyeli le, különösen azok után, hogy Mat Cauthon előtt így meg kellett alázkodnia! Dédelgetni? Mat Cauthon, őt? Igyekezett nyugodt arcot vágni, de Nynaeve persze azonnal robbant.

Mérgesen meredt a nőre, és ahogy felpattant, körbevette a saidar ragyogása. A Levegő fonatai bokától vállig körbefogták Anan asszonyt, a szoknyáját és sokrétegű alsóneműit a lábához szorították, épp csak annyira volt laza a fonadékuk, hogy a nő ne boruljon fel.

– Én is a palotában lakó nővérek egyike lennék. Egészen pontosan Nynaeve al'Meara, a Sárga ajahból. Hogy tetszene, ha én rángatnálak le téged a konyhába? Tudom, hogy kell kimosni az emberek száját, mert van benne némi gyakorlatom!

Elayne ellépett a fogadósasszony kinyújtott keze elől.

A nőnek éreznie kellett a fonatok nyomását, és még egy bolond is tudta volna, mik lehetnek azok a láthatatlan kötelek, de még csak nem is pislogott! Zölddel pettyezett szeme egy kicsit összeszűkült, de semmi több.

– Ezek szerint legalább az egyikőtök tud fókuszálni – mondta nyugodtan. – Hagynom kéne, hogy lerángass a földszintre, gyermekem. Bármit is teszel velem, délre egy valódi aes sedai kezei közé jutsz, az egészen biztos.

– Nem hallottad, mit mondtam? – kiáltott rá Nynaeve. – Én...

Anan asszony nem hagyta, hogy félbeszakítsák.

– Nem csak hogy át fogod sírni az egész jövő évet, de javarészt azok előtt az emberek előtt teszed majd, akiknek azt mondtad, hogy aes sedai vagy. Hidd el, rávesznek arra, hogy megtedd. Vízzé válik még a májad is. Hagynom kéne, hogy tovább botorkálj az utadon, vagy át kellene szaladnom a palotába, amint elengedsz. Csak azért nem teszem, mert Mat urat is éppúgy meghurcolnák, mint téged, ha csak a gyanú árnyéka is felmerül, hogy segített benneteket, és amint már mondtam, kifejezetten kedvelem azt a fiatalembert.

– Nem mondom el még egyszer – vágott bele újra Nynaeve, de a fogadósasszony még mindig nem hagyta, hogy megszólaljon. Bár gúzsba volt kötve, és mozdulni sem bírt, olyan volt, mint egy kőlavina. Mintha egy egész hegyoldal megindult volna, mely mindent elsöpört, ami az útjába kerül.

– Nem segít rajtad, ha kitartasz a hazugságod mellett, Nynaeve. Körülbelül húszévesnek tűnsz, talán egy évvel fiatalabb vagy, talán egyel öregebb, úgyhogy talán tíz évvel is öregebb lehetsz a látszólagos korodnál, ha már elkezdtél lassulni. Talán négy vagy öt éve is viselhetnéd a sálat. Egyetlen egy dologtól eltekintve. – A feje, az egyetlen testrésze, amit még meg tudott mozdítani, Elayne felé fordult. – Te, gyermekem, nem vagy elég öreg ahhoz, hogy elkezdj lassulni, és egyetlen egy olyan fiatal lány sem kapta még meg soha a vállkendőt, mint te. A Torony történetében még csak hasonlót sem jegyeztek fel. Ha egyáltalán jártál a Toronyban, fogadni mernék, hogy elsápadtál és vinnyogni kezdtél, ahányszor csak a novíciák főnöke rád nézett. Lefizettél egy aranyművest, hogy csinálja meg neked a gyűrűt, úgy hallottam, van egypár, aki elég ostoba ahhoz, hogy elvégezzen ilyesmit is, vagy esetleg Nynaeve lopott neked egyet, már ha neki egyáltalán joga van hordania a sajátját. Bárhogy is, minthogy te nem lehetsz aes sedai, ő sem lehet az. Egyetlen nővér sem utazna olyan asszony társaságában, aki aes sedai-nak adja ki magát.

Elayne összeráncolta a szemöldökét, és önkéntelenül is az ajkát harapdálta. Lassulni. Lassulás. Honnan ismerhet egy ebou dari fogadós ilyen kifejezéseket? Talán lánykorában Setalle Anan is elvándorolt a Toronyba, bár aligha maradhatott ott sokáig, hiszen egyértelműen nem tud fókuszálni. Elayne akkor is megérezte volna benne a képességet, ha az olyan csekély, mint a saját anyjáé, és Morgase Trakand olyan gyengén tudott csak fókuszálni, hogy ha nem ő Andor leányörököse, pár hét után hazazavarják.

– Engedd el, Nynaeve – mondta mosolyogva. Most már valóban nagyobb jóindulattal viszonyult az asszonyhoz. Borzasztó érzés lehetett elmenni egész Tar Valonig, csak hogy kidobják az embert. Nem volt semmi olyasmi, amiért a nőnek el kellett volna hinnie, hogy valóban aes sedai-ok – valami megmozdult benne erre a gondolatra, de nem tudta volna megmondani, mi –, egyáltalán nem volt semmi ilyesmi, de ha már egyszer elutazott egész Tar Valonig, akkor talán hajlandó lesz átsétálni velük a Mol Hara téren. Merilille, vagy bármelyik másik nővér elmagyarázza neki a helyzetet.

– Engedjem el? – csattant fel Nynaeve.

– Engedd el. Anan asszony, úgy látom, az egyetlen módja annak, hogy meggyőzzük...

– Az Amyrlin Trón és három Ülnök sem tudna meggyőzni, gyermekem.

A Fényre, hát ez a nőszemély sosem hagyja, hogy valaki más is befejezze a mondatait?

– Nincs több időm a játszadozásra. Tudok segíteni rajtatok kettőtökön. Pontosabban ismerek olyanokat, akik tudnak segíteni rajtatok, olyan asszonyokat, akik hajlandóak maguk közé fogadni a hozzátok hasonló tévelygőket. Mat úrnak köszönhetitek, hogy elviszlek hozzájuk, de egy dolgot tudnom kell. Voltatok valaha a Toronyban, vagy vadak vagytok? Ha jártatok ott, kitettek titeket, vagy megszöktetek? Az igazságot! Mindegyik esettel másképp bánnak.

Elayne megvonta a vállát. Megtették, amiért idejöttek; kifejezetten örült volna annak, ha végre abbahagyják ezt a meddő vitát, és mennek a dolgukra.

– Ha nem hagyja, hogy meggyőzzem, akkor semmi többet nem tehetek. Nynaeve? Már rég máshol kellene lennünk.

A fogadósasszony körül a fonatok hirtelen eltűntek és Nynaeve körül is megfakult a ragyogás, de a folyóközi asszony meg sem moccant, csak óvatosan, reménykedve bámult a másik nőre. Megnyalta a szája szélét.

– Ismer olyan asszonyokat, akik segítenének nekünk?

– Nynaeve? – mondta Elayne. – Nincs szükségünk segítségre. Aes sedai-ok vagyunk, nem emlékszel?

Anan asszony lesújtóan rápillantott, aztán megrázta a szoknyáit, hogy kiegyenesedjenek, és lehajolva megigazgatta kilátszó alsószoknyáit is. Minden figyelmét Nynaeve-nek szentelte, Elayne még sosem érezte magát ilyen teljességgel figyelmen kívül hagyva, mint most.

– Ismerek pár asszonyt, akik időről időre maguk közé fogadnak pár vadat vagy szökevényt, vagy olyan asszonyokat, akik elbuktak a beavatottak próbáin, vagy nem kapták meg a kendőt. Összesen legalább ötvenen vannak, bár ez a szám változik egy keveset. Segíthetnek abban, hogy új életet kezdjetek, olyat, amiben nem kell attól rettegnetek, hogy egy valódi nővér is feltűnik, és úgy elbánik veletek, hogy azt kívánjátok majd, bárcsak elevenen megnyúzott volna titeket. És most kérlek, ne hazudjatok nekem. Jártatok valaha is a Toronyban? Ha elszöktetek, az a legjobb, ha már most csomagoltok, és indultok vissza. A Torony még a Százéves háború alatt is megtalálta a legtöbb szökevényt, és nem hinném, hogy ez a kis mostani felfordulás megakadályozná őket bármiben is. Ha így esett, azt javasolom, vágjatok át szépen a téren, és bízzátok magatokat a Tarasin Palotában lakó nővérek irgalmára. Tartok tőle, hogy nem lesz bennük túl sok irgalom, de mindenképp több, mintha nekik kell visszaráncigálniuk titeket a Toronyba! Azok után az sem merülne fel bennetek, hogy akár a Torony konyháját el merjétek hagyni engedély nélkül!

Nynaeve mély levegőt vett.

– Azt mondták, hogy hagyjuk el a Tornyot, Anan asszony. Erre meg is esküszöm, ha kell.

Elayne hitetlenkedve bámult rá.

– Nynaeve, miket beszélsz? Anan asszony, mi valóban aes sedai-ok vagyunk.

Anan asszony csak nevetett.

– Gyermekem, hadd beszéljek Nynaeve-vel, ő úgy tűnik, legalább elég öreg ahhoz, hogy felfogja, mit csinál. Ha ezt hajtogatod majd a Kör előtt is, nem lesznek túl boldogok. Őket nem érdekli, hogy tudsz-e fókuszálni, ők is tudnak, és ha megpróbálsz bolondot űzni belőlük, hát jól elfenekelnek, vagy úgy dobnak ki az utcára, hogy az orrodon csúszol!

– Micsoda ez a Kör? – kérdezte parancsolóan Elayne. – Mi aes sedai-ok vagyunk. Ha átjössz velünk a Tarasin Palotába, be is bizonyítjuk.

– Majd én elbánok vele! – Nynaeve vette magának a bátorságot, hogy így beszéljen róla, és közben úgy integetett és grimaszolt Elayne felé, mintha ő őrült volna meg teljesen.

Anan asszony csak biccentett egyet.

– Jól van. Most pedig vegyétek le azokat a gyűrűket, és tegyétek el. A Kör nem engedi meg az effajta tettetést. Beolvasztatják őket, hogy legyen egy kis pénzetek. Bár a ruháitok alapján nem szűkölködhettek. Ha loptátok, ne valljátok be Reanne előtt. Az első szabályok egyike az, hogy ne lopjatok, akkor sem, ha éheztek. Nem akarnak figyelmet kelteni.

Elayne ökölbe szorította a kezét, és a háta mögé tette. Nynaeve szelíden levette a gyűrűjét, és az erszényébe csúsztatta. Az a Nynaeve, aki akkora patáliát csapott, ahányszor csak Merilille, Adeleas, vagy bármelyik másik úgy kezelte őket, mintha nem lennének teljes jogú nővérek!

– Bízz bennem, Elayne – mondta Nynaeve.

A másik nő talán könnyebben megtette volna, ha legalább valami halvány fogalma lett volna arról, mire készül a társnője. Ennek ellenére megbízott benne. Általában.

– Apró áldozat – morogta. Az aes sedai-ok levették a gyűrűjüket, ha szükség volt rá, és ő is sokszor anélkül mutatkozott, mikor még nővérnek adta ki magát, de most már joga volt hordani. Az, hogy le kellett vennie, majdhogynem fizikai fájdalmat okozott.

– Beszélj a barátnőddel, gyermekem – mondta Anan asszony türelmetlenül Nynaeve-nek. – Reanne Corly nem fogja elviselni ezt a fajta vonakodó durcásságot, és ha a semmiért vesztegettem el az egész délelőttömet... Gyertek csak, gyertek csak. Szerencsétek, hogy kedvelem Mat urat.

Elayne csak nehezen őrizte meg a nyugalmát. Vonakodó durcásság? Vonakodó durcásság! Ha alkalom nyílik rá, úgy felrúgja Nynaeve-et, hogy visítani fog fájdalmában!

Huszonharmadik fejezet

A szövőasszony mellett

Nynaeve mindenképp akart beszélni Elayne-nel, úgy, hogy a fogadósasszony ne hallhassa, mit mond, de erre egyelőre nem nyílt alkalma. A nő úgy vezette ki őket a szobából, mint egy börtönőr a foglyait, sziklaszilárd türelmetlenségét még az sem csökkentette, hogy pár óvatos pillantást vetett Mat szobája felé. A fogadó hátsó részében újabb korlát nélküli lépcső vezetett le a hatalmas, forró, ételek illatával teli konyhába, ahol a leggömbölyűbb nő, akit Nynaeve életében látott, úgy fogta a hatalmas fakanalat a kezében, mint valami hatalmi jelvényt, és három másik szakácsnak diktálta, hogyan emeljék ki a ropogós barnára sült cipókat a kemencéből, és utána hogyan csúsztassák be a halovány nyers tésztát a helyükre. Az egyik fehérre festett tűzhelyen hatalmas üstben fehér, durva zabkása főtt, idelent az lehetett a reggeli, jókora lágy buborékokat vetve.

– Enid – szólította meg Anan asszony a gömbölyded asszonyságot –, elmegyek egy időre. El kell vinnem ezt a két gyermeket valakihez, aki úgy visel rájuk gondot, hogy a tulajdon anyjuk sem tenné különbül.

Enid egy jókora fehér ruhába törölte széles, lisztes kezét, és alaposan végigmérte Elayne-t és Nynaeve-et. Minden kerek volt rajta, izzadt, olajszín arca, sötét szeme, minden; úgy nézett ki, mintha nagyon nagy labdákat tömködtek volna egy szoros ruhácskába. A nászkés, amit hófehér kötényére lógatva viselt, épp egy tucatnyi követ csillantott a fénybe.

– Ez az a két hangoska, akiket Caira említett, asszonyom? Azt hittem volna, hogy túl díszesek az uraság ízléséhez. A könnyedebb lányokat szereti.

A hangja alapján igen jól szórakozhatott. A fogadósasszony fáradtan rázta meg a fejét.

– Mondtam annak a lánynak, hogy tartsa a száját. Nem hagyom, hogy ilyesfajta pletykák keljenek szárnyra a Vándorló Nőben! Enid emlékeztesd erre Cairát, és nyugodtan használd a kanaladat, ha máshogy nem érti meg!

Elayne-re és Nynaeve-re nézett, de olyan csúnyán, hogy az utóbbi eltátotta a száját döbbentében.

– Ki hinné el, hogy ez a kettő itt aes sedai? Az összes pénzüket csinos ruhákra költötték, aztán meg éhen halnak, ha nem mosolyognak szépen az úrfiakra! Még hogy aes sedai-ok!

Nem hagyta, hogy Enid válaszoljon, helyette sietve megragadta Nynaeve fülét a jobb kezével, Elayne-ét a ballal, és három hosszú lépéssel máris az istállóudvaron termett.

Nynaeve döbbenete eddig tartott. Megpróbált kiszabadulni Anan asszony markából, de a nő is épp ugyanekkor engedte el, így vagy fél tucat lépést tántorodott arrébb a lendülettől. Szégyenkezve, dühösen nézett körül. Elayne megemelte az állát, és kék szeme olyan jeges pillantást lövellt felé, hogy Nynaeve nem csodálta volna, ha dér lepi el a haját.

Anan asszony csípőre tett kézzel állt, mintha az egészből nem vett volna észre semmit. Vagy az is lehet, hogy egyszerűen csak nem érdekelte.

– Remélem, hogy ezek után senki nem hisz Cairának – mondta nyugodtan. – Ha biztosra vehettem volna, hogy van annyi eszetek, hogy csukva tartsátok a szátokat, többet is tehetnék, és biztosra mehettem volna, hogy nem beszélnek. – Nyugodt volt, de egyáltalán nem kedves, vagy lágy; tönkretették a délelőttjét. – Most kövessetek, és ne vesszetek el. Ha mégis, jobb, ha tudjátok, hogy amennyiben még egyszer a fogadóm környékén látom bármelyikőtöket is, átküldök valakit a palotába, hogy szóljon Merilille-nek és Teslynnek is. Ők az igazi nővérek közé tartoznak, és nem lepne meg, ha kettétépnének titeket, és szétosztanának maguk között.

Elayne a fogadósról Nynaeve felé fordította a fejét. Nem nézett rá se dühösen, se csúnyán, de akkor sem ígért sok jót a tekintete. Nynaeve azon merengett, hogy vajon képes lesz-e végigcsinálni mindezt. Aztán Matre gondolt, és ez meggyőzte: annál, hogy vele kelljen együtt dolgoznia, minden csak jobb lehetett.

– Nem veszünk el, Anan asszony – mondta, és igyekezett szelídnek hangzani. Úgy gondolta, egész jól megy neki, különösen ahhoz képest, hogy a szelídség milyen messze állt az alaptermészetétől. – Köszönjük, hogy segít rajtunk.

A fogadósasszonyra mosolygott, és igyekezett olyan keveset nézni Elayne-re, amilyen keveset csak lehet. A lány tekintete egyre jelentőségteljesebbé vált, pedig Nynaeve azt hitte volna, hogy ez lehetetlen. De akárhogy pillantott is rá a társnője, meg kellett próbálnia meggyőznie ezt a nőt arról, hogy megérdemlik a figyelmét.

– Őszintén hálásak vagyunk, Anan asszony.

A nő gyanakodva nézte, aztán szipogott egyet, és megrázta a fejét. Nynaeve eldöntötte, hogy mikor vége lesz ennek a komédiának, átrángatja a másik nőt a palotába, és tesz róla, hogy a többi nővér elmondja neki, hogy ők valóban aes sedai-ok!

Az istállóudvar ilyen kora reggel szinte teljesen üres volt, csak egy tíz-tizenkét éves fiú bóklászott egy jókora vödörrel. Vizet fröcskölt a keményre döngölt földre, hogy kevésbé szálljon a por. A fehérre festett istállóajtók tárva-nyitva álltak, egy jókora hordó állt elöl, amin egy lapát hevert keresztbe. Bentről olyan hangok szűrődtek ki, mintha valaki éppen rálépett volna egy óriási békára. Nynaeve úgy döntött, hogy alighanem egy férfi énekel. Talán lovagolniuk kell ahhoz, hogy elérjék az úti célt? Még egy rövid utazás sem lenne most kellemes, úgy tervezték, hogy csak átvágnak a téren, és visszatérnek a lakosztályukba, még mielőtt a nap magasra hágna, és nem hoztak magukkal sem kalapot, sem napernyőt, sem csuklyás porfogó köpenyt.

Anan asszony azonban sietve keresztülvezette őket az udvaron. Egy keskeny kis utcácskára jutottak az istálló és egy magas fal között, aminek a tetején szárazságtól csüggeteg fák bólintottak át. Minden bizonnyal valakinek a kertje volt a fal mögött. Az utcácska végén lévő kis kapu egy poros sikátorba vezette őket, ami olyan szűk volt, hogy a hajnal fényei még nem szűrődtek be ide.

– Gyermekeim, most jobb lesz, ha szorosan a nyomomban maradtok – mondta nekik a fogadósasszony, és megindult a sötét sikátoron. – Ha elvesztek, esküszöm, én magam megyek át a palotába!

Nynaeve utánasietett. Két kézzel markolta meg a hajfonatát, másképp talán megfojtja Anan asszonyt. Először a többi aes sedai, aztán a Tengeri Nép – a Fényre, rájuk aztán egyáltalán nem akart gondolni! – és most a fogadósasszony! Senki nem vette komolyan az embert, amíg nem kezdett el őszülni. Megfigyelése szerint még egy aes sedai kortalan arca sem hatott úgy az emberekre, mint pár fakó, fehér hajszál.

Elayne felemelte a szoknyáját az utca porából, bár könnyű papucskája így is apró felhőket vert fel, ami vékony szürke réteggel vonta be ruhájuk alsó szegélyét.

– Lássuk csak – mondta Elayne halkan, és egyenesen előrenézett. Halkan beszélt, de hűvösen, rettenetesen hűvösen. Jól értett ahhoz, hogy úgy szedje apró darabkákra a vitapartnerét, hogy közben a hangját egy pillanatra sem fűti át a szenvedély, és Nynaeve általában fel is nézett rá ezért, most azonban a legszívesebben letépte volna a fülét.

– Mostanra már a palotában lehetnénk, áfonyateát szürcsölhetnénk, és élvezhetnénk a lágy tengeri szellőt, miközben arra várnánk, hogy Cauthon mester áthurcolkodjon a fogadóból. Talán Aviendha és Birgitte is valami hasznos hírrel tér vissza. Azt is megbeszélhetnénk, hogy pontosan mihez kellene kezdeni ezzel a fiatalemberrel. Egyszerűen csak követjük, míg fel-alá kószál a Rahadban, hátha történik valami, vagy bevisszük olyan házakba, amelyek hasonlítanak az álmunkban látott épületre, vagy hagyjuk, hogy ő válassza ki, hova megy be. Legalább százféleképpen lehetne értelmesen eltölteni ezt a mai reggelt, akár azzal is, hogy eldöntjük, biztonságos lesz-e valaha is visszatérni Egwene-hez azok után, hogy milyen alkuba kényszerített a Tengeri Nép. Előbb vagy utóbb úgyis meg kell beszélnünk a dolgot, nem tehetünk úgy, mintha meg sem történt volna. Ehelyett viszont épp egy, ki tudja milyen hosszú séta kellős közepén vagyunk. Ha továbbra is erre tartunk, egész úton hunyorognunk kell a szemünkbe tűző naptól, csak azért, hogy megnézzünk pár olyan némbert, akik néha segítenek a Toronyból megszökött lányokon. A magam részéről egyáltalán nincs kedvem szökevényeket kergetni sem ma reggel, sem pedig bármikor máskor. De azért biztos vagyok benne, hogy meg tudod magyarázni mindezt úgy, hogy én is megértsem. Úgy szeretném megérteni, Nynaeve. Nem örülnék, ha azt kéne hinnem, hogy a semmiért rugdallak majd végig a Mol Hara téren.

Nynaeve felvonta a szemöldökét. Végigrugdalni, őt? Elayne igazán tűrhetetlenül erőszakos mostanában. Túl sok időt tölt Aviendhával. Valakinek fel kellene pofoznia ezt a két csitrit, hátha az helyrebillenti őket.

– A nap még nincs olyan magasan, hogy hunyorognunk kéne – morogta. Persze nem is olyan sokára elég magasan lesz ahhoz. – Gondolkozz már, Elayne! Ötven fókuszálni képes nő, aki szívesen segít a vadaknak és mindazoknak, akiket kitettek a Toronyból!

Néha bűntudata volt amiatt, hogy ő is a „vadak” kifejezéssel élt, és ezt a legtöbb aes sedai egyértelműen sértésként használta, de eldöntötte, hogy mindent megtesz érte, hogy egy nap még büszkeség forrása legyen az, ha valaki vad.

– És úgy emlegette őket, hogy a Kör. Ez számomra nem csak úgy hangzik, mint pár barát szűkös társasága. Ez szerintem rendszerre és szabályokra utal.

A sikátor magas falak és házak hátsó része között kanyargott. A festék sok helyütt lemállott már, és kivillant alóla a vöröses tégla. Paloták kertjeit hagyták maguk mögött, és boltocskák, műhelyek hátsó ajtajai mellett siettek el, ahol be lehetett látni a munkába merült ezüst- és aranyművesekre, szabókra és asztalosokra. Anan asszony gyakran hátrapillantott a válla fölött, hogy meggyőződjön arról, a lányok még mindig követik. Nynaeve ilyenkor rámosolygott, és buzgón bólogatott felé, remélve, hogy kellően szelídnek és hálásnak tűnik.

– Nynaeve, ha két fókuszálni képes nő társaságot alapítana, a Torony úgy törne rájuk, mint egy éhes farkasfalka. Különben is, Anan asszony honnan tudhatná, hogy fókuszálnak-e mind, vagy sem? Azok a nők, akik nem aes sedai-ok, ritkán fitogtatják, hogy tudnak fókuszálni, és ezzel te is tisztában vagy. Vagy legalábbis nem sokáig mutogatják a tudásukat, erről tesznek a nővérek, de a mi szempontunkból ez lényegtelen. Lehet, hogy Egwene előbb vagy utóbb minden fókuszálni képes nőt a Toronyhoz akar édesgetni, de mi nem azért jöttünk Ebou Darba.

Elayne hangjából jeges türelem áradt. Nynaeve még szorosabban markolta a hajfonatát. Hogyan lehet ennyire lekezelő ez a lány? Ismét Anan asszony felé villantotta fogsorát, és csak nehezen állta meg, hogy mikor a fogadósasszony újra előrefordult, ne vessen gyerekes, csúnya fintort a háta felé.

– Ötven nő az nem kettő – suttogta Nynaeve dühösen. Biztos, hogy tudtak fókuszálni, muszáj volt nekik, ezen múlott minden. – Érthetetlen lenne, ha ez a Kör egy városban lenne egy angrealokkal és miegymással megpakolt házzal, és nem is tudnának róla. De ha képesek rá... – nem tudta elkerülni, hogy az elégedettség megédesítse a hangját –, akkor Matrim Cauthon mester nélkül találjuk meg a Tálat, és elfeledkezhetünk azokról a nevetséges ígéretekről.

– Nem csak megvesztegetésként tettük, Nynaeve – mondta Elayne oda sem figyelve. – Be is fogom tartani őket, és ha van benned egy csöppnyi becsület, te is be fogod tartani mindet, és tudom, hogy nem vagy becstelen.

Ez a lány tényleg túl sok időt töltött mostanában Aviendhával. Nynaeve azt kívánta, bárcsak értené, hogy Elayne szerint miért kellene mindenkinek aszerint a rémes aiel ji-micsoda szerint élnie.

Elayne az ajkába harapott, és szigorúan nézett maga elé. A jeges harag eltűnt a tartásából, látszólag ismét teljesen önmaga volt. Végül azt mondta:

– Ha nincs Cauthon mester, sosem mentünk volna el a fogadóba, és sosem találkoztunk volna ezzel a figyelemre méltó Anan asszonnyal, aki nem vitt volna el minket ehhez a Körhöz vagy hova. Így hát, ha a Kör valóban elvezet minket a Tálhoz, azt kell mondanunk, hogy Cauthon mester miatt jutottunk el oda.

Mat Cauthon: a név csak úgy fortyogott Nynaeve fejében. Megbotlott a tulajdon lábában, és el kellett engednie a hajfonatát, hogy felkaphassa a szoknyáját. A sikátor korántsem volt olyan sima, mint egy lekövezett utca, a paloták csiszolt márványpadlóiról nem is beszélve. Néha jobb volt, ha Elayne csak dühöngött, és nem gondolkozott.

– Figyelemre méltó – morogta. – Addig méltatom majd a figyelmemre, míg csak a szeme is keresztbe nem áll! Senki nem bánt így velünk, Elayne, még azok sem, akik kételkedtek a rangunkban, még az az átkozott Tengeri Nép sem. A legtöbb ember ijedten hátralépne akkor is, ha egy tízéves kislány mondaná, hogy ő aes sedai.

– A legtöbb ember nem tudja, hogy egy aes sedai kortalan arca hogyan néz ki valójában, Nynaeve. Azt hiszem, Anan asszony járhatott egyszer a Toronyban. Sok minden olyasmit mondott, amit máshonnan nem tudhatna.

Nynaeve szipogott egyet, és csúnyán az előttük lépkedő nő hátára nézett. Setalle Anan felőle aztán tízszer vagy százszor is lehetett a Toronyban, akkor is el kell ismernie, hogy Nynaeve al'Meara aes sedai! És bocsánatot kell kérnie. És azt is meg kell tapasztalnia, milyen az, ha az embert a fülénél fogva ráncigálják! Anan asszony hátrafordult, mire Nynaeve kényszeredett mosolyt villantott felé, és úgy biccentett oda neki, mintha dróton rángatnák.

– Elayne! Ha ezek a nők tudják, hol van a Tál... Nem kell megmondanunk Matnek, hogy találtuk meg.

Ez igazából nem is kérdés volt.

– Nem értem, miért kellene – válaszolta Elayne, de Nynaeve összes reménye romba dőlt, mert így folytatta: – Azért megkérdezem Aviendhát, hogy biztosak lehessünk a dologban.

Ha nem vette volna biztosra, hogy Anan asszony szó nélkül otthagyná őket, Nynaeve sikítani kezdett volna.

A kanyargós sikátorból széles, forgalmas utcára értek, és már nem nagyon tudtak tovább beszélgetni. A nap vékony karimája vakítóan ragyogott a háztetők felett, Elayne az egyik kezével szemét árnyékolta, hogy lássa, merre kell menniük. Nynaeve nem volt hajlandó követni a példáját. Nem is volt olyan elviselhetetlen. Épp csak egy kicsit kellett hunyorognia. A tiszta, kék ég csúfondárosan ellentmondott az időjárás-érzékének: még mindig úgy érezte, mintha Ebou Dar felett vihar tombolna.

Már ilyen kora reggel is jó pár fényesre lakkozott hintó sietett tova a kanyargós utcákon, és legalább kétszer annyi színpompás gyaloghintó. Kettő, olykor pedig négy vakító zöld és piros csíkos mellénybe bújtatott hordár cipelte futólépésben mindegyiket, a rácsos faajtók mögött már sietős utasok ültek. Kocsik és szekerek dübörögtek el mellettük a kockaköveken, és az emberek lassan ellepték az utcákat. A boltajtók kinyíltak, a cégérek magasba szálltak, a mellényes inasok a dolgukra szaladtak. Vaskos szőnyegeket cipelő férfiak bukkantak fel, a mutatványosok, az akrobaták és a zenészek elfoglalták a forgalmas sarkokat, és az utcai árusok is kipakolták kitűzőiket, szalagjaikat, aszott gyümölcseiket a nyakukba akasztható kis tálcákra. A nyitott hal- és húspiac már napkelte óta nagy forgalmat bonyolított. A halárusok mind asszonyok voltak, csakúgy, mint a hentesek, kivéve a marhahússal foglalkozó pár férfit.

Nehezen vágtak át a sokaságon, kerülgetniük kellett az embereket és a kocsikat, az utóbbiak láthatóan nem vélték úgy, hogy a gyalogosok miatt lassítaniuk kellene. Anan asszony gyors léptekkel haladt, hogy a folyamatos megállásokat valahogy behozza. Sokszor meg kellett torpanniuk, mert jól ismerték a környéken, és a boltosok, a mesteremberek, az ajtóban ácsorgó többi fogadós mind köszönt neki. A boltosoknak és a mesterembereknek csak pár szót és egy mosolyt vetett oda, de a fogadósokkal mindig megállt beszélgetni egy percre. Az elsőnél Nynaeve azt kívánta, bárcsak ne tenné többet, a második után viszont már imádkozott érte. Elayne arca minden egyes alkalommal egyre szigorúbbá és hidegebbé vált, az álla lassan már olyan magasra emelkedett, hogy kész csoda, hogy nem bukott hasra menet közben.

Megvolt rá az oka, ezt Nynaeve-nek is el kellett ismernie. Akinek selyemruhára tellett Ebou Darban, az legfeljebb egy tér végéig merészkedett el benne, de tovább nem ment gyalog. Körülöttük mindenki gyapjút és vásznat viselt, a díszes hímzés is ritkaság volt. Talán csak pár kolduson virított egy-egy eldobott selyemruha, aminek minden szegélye rég szétfoszlott már, és több volt rajta a lyuk, mint a selyem. Ennek ellenére azt kívánta, bárcsak Anan asszony valami más magyarázatot talált volna arra, miért vannak vele, és hova viszi őket. Azt kívánta, bárcsak ne kellene végighallgatnia még egyszer azt a történetet, hogy ez a két ostoba kislány hogyan költötte minden pénzét selyemruhára abban a hiszemben, hogy így megfoghatnak egy gazdag fiatalembert. Egy csinos, gazdag fiatalembert, aki Anan asszonynak is tetszene, ha nem lenne férjnél, egy pompás táncost, egy édesen csibészes kölyköt. Mindegyik nő nevetett. Elayne és Nynaeve kivételével. Az ostoba kis mezecskék – ezt a kifejezést használta, és Nynaeve könnyen ki tudta találni, mire céloz vele –, akik minden fillérüket arra költötték, hogy megfogjanak egy uraságot, és most az erszényükben nincs más, csak pár értéktelen réz- és ólomdarab, amivel a még náluk is ostobábbakat próbálják meg bolonddá tenni. Eszement, szerencsétlen kis csibék, akik most lopni vagy koldulni lennének kénytelenek, ha Anan asszony nem ismerne valakit, aki esetleg felveszi őket a konyhájára dolgozni.

– Nem kellene minden egyes fogadóban megállnia – morogta Nynaeve, ahogy maguk mögött hagyták a Partra Vetett Libát. A széles, háromemeletes épület tulajdonosa ökölnyi fülbevalókat viselt az alázatos név dacára. Anan asszony most már egyre ritkábban nézett vissza, hogy követik-e. – Ugye tudod, hogy a városnak ebben a részében soha többet nem mutatkozhatunk?

– Azt hiszem, épp ezt akarja elérni. – Elayne minden egyes szava maróan fagyos volt. – Nynaeve, ha csak valami értelmetlen ábrándot kergetünk...

Nem kellett befejeznie a fenyegetést. Ha Birgitte és Aviendha mellé áll, és Nynaeve tudta, hogy mellé fognak állni, Elayne addig teszi pokollá az életét, ameddig csak akarja.

– Egyenest a Tálhoz vezet minket – makacskodott, és elhessegetett egy koldust, akinek egy rettenetes lila heg futott végig az egyik szeme helyén. Könnyen felismerte a lisztből készült ragacsot, amit kis lenvirág-kivonattal festettek meg. – Tudom, hogy oda megyünk.

Elayne sértően kifejező módon szipákolt.

Nynaeve már nem is tudta számon tartani azokat a kisebb és nagyobb hidakat, amiken átkeltek. A vízen bárkák ringtak A nap már egy épületnyivel a házak fölött járt, majd még eggyel. Az Anan némber nem követett semmiféle egyenes útvonalat, alighanem minden elérhető fogadóba el akarta cipelni őket, de nagy általánosságban kelet felé tartottak, és Nynaeve úgy számolta, lassan a folyó mellé érnek, mikor a zöldes szemű fogadósasszony hirtelen hátrafordult, és rájuk förmedt:

– Most aztán ügyeljetek arra, mit mondotok! Csak akkor beszéljetek, ha kérdeznek titeket, különben hallgassatok! Ha szégyent hoztok rám...

Fenyegetően rájuk meredt, morgott még valamit arról, hogy talán mégis hibát követ el, aztán biccentett, hogy kövessék, és egy lapos tetejű ház felé indult épp az utca túloldalán.

Nem volt valami nagy ház, alig kétemeletes lehetett, és egyetlen erkéllyel sem rendelkezett, a vakolat megrepedezett, és sok helyütt kilátszott a tégla, a környék is meglehetősen kényelmetlennek tűnt. Az egyik oldalról egy szövőszék fülsiketítő csattogása hallatszott, a másikról egy kelmefestő főzeteinek gyomorforgató bűze érkezett. Az ajtót ennek ellenére egy szobalány nyitotta ki, egy őszülő, szögletes arcú asszony, akinek olyan válla volt, mint egy kovácsnak, és tekintete acélosságát a szemébe csurgó izzadság sem törte meg. Ahogy Nynaeve is belépett a házba Anan asszony után, elmosolyodott. Valahol a házban egy nő fókuszált.

A szögletes állkapcsú szobalány nyilvánvalóan jól ismerte Setalle Anant látásból, de mégis furcsán reagált az érkeztére. Őszinte, mély tisztelettel hajolt meg előtte, de láthatóan megdöbbent, hogy itt látja, és egyértelműen helytelenítette, hogy idejött. Majdnem zavartan topogott, mielőtt beengedte volna. Elayne-t és Nynaeve-et már minden kétértelműség nélkül köszöntötte, és egy emeleti fogadószobába vezette őket.

– Ne mocorogjatok, és ne nyúljatok semmihez – szólt rájuk szigorúan –, mert különben kikaptok!

Nynaeve Elayne-re nézett.

– Nynaeve, az, hogy egy nő fókuszál, még nem jelenti... – Az érzés hirtelen megváltozott, növekedni kezdett, majd minden eddiginél gyengébbé fakult. – Még két nő sem jelent semmit – tiltakozott Elayne, de a hangjában nem csendült túl sok meggyőződés. – Ez volt a legmodortalanabb szobalány, akit életemben láttam!

Leült a magas támlájú, vörös székbe, és egy pillanatnyi várakozás után Nynaeve is követte a példáját. A szék szélén ült, de nem idegességből, hanem a várakozás feszült öröme miatt. Nem idegességből. Ő aztán nem.

A szoba nem volt valami elegáns, de a fehér és kék padlócsempék csak úgy ragyogtak, és a halványzöld falat is nemrég festhették újra. Aranyozásnak persze nyoma sem volt, de a fal mellett elhelyezett vörös faszékeket aprólékos, míves faragás díszítette, csakúgy, mint az apró, még a csempéknél is sötétebb, kék asztalkákat. A lámpákat nyilvánvalóan rézből készítették, és addig fényesítették, míg csaknem ragyogtak. Gondosan elrendezett örökzöld ágak töltötték meg a tisztára söpört kandallót, és a tűzhely feletti párkányt szép faragvány díszítette, nem csupán egy egyszerű kőlap. A faragvány maga eléggé meglepő volt. Errefelé, Ebou Darban a Tizenhárom Bűnként emlegették ezt a sorozatot. Volt rajta egy ember akkora szemekkel, hogy más már nem is látszott az arcából: az Irigység. Egy másiknak a bokájáig lógott a nyelve, ő volt a Pletyka, egy éles arcú fickó, a Kapzsiság, érméket szorított beesett mellkasára, és így tovább. Összességében Nynaeve elégedett volt a látvánnyal. Aki ezt megengedheti magának, az azt is megtehetné, hogy újravakoltatja a házát, és ha mégsem, hát annak csak az lehet az oka, hogy kerülni akarja a feltűnést.

A szobalány nyitva hagyta az ajtót, amin keresztül hirtelen hangok szűrődtek be. Valaki felfelé tartott a fogadószobába.

– Nem hiszem el, hogy idehoztad őket! – A hangot hitetlenkedés és harag tette feszültté. – Tudod, milyen körültekintőek vagyunk, Setalle. Te is jóval többet tudsz, mint kellene, és azt hittem, hogy tisztában vagy vele, ez mit jelent.

– Nagyon sajnálom, Reanne – válaszolta Anan asszony mereven. – Azt hiszem, nem gondoltam végig. Én... alávetem magam az ítéletednek, és ha a lányok nem felelnek meg neked, tégy velem a belátásod szerint.

– Ugyan, ilyet ne is mondj! – Reanne hangjában most döbbenet csendült. – Akarom mondani... Szóval nem kellett volna idehoznod őket, de... Setalle, bocsáss meg, hogy felemeltem a hangomat. Mondd, hogy nem haragszol rám.

– Semmi okod nincs bocsánatot kérni, Reanne. – A fogadósasszony hangja egyszerre tűnt elkeseredettnek és vonakodónak. – Rosszul tettem, hogy idehoztam őket.

– Nem, nem, Setalle. Nem lett volna szabad így beszélnem veled. Meg kell bocsátanod. Kérlek.

Az Anan némber és Reanne Corly egyszerre léptek be a szobába, és Nynaeve döbbenten pislogott. A párbeszéd alapján egy fiatal nőt várt, Anan asszonynál jóval fiatalabbat, de Reanne haja szinte teljesen ősz volt már, és az arcát mosolygós ráncok szelték volna át, ha nem néz most olyan aggodalmaskodva maga elé. Miért alázza meg magát így egy idősebb nő egy fiatalabb előtt, és miért engedi meg ezt a fiatalabb, még ha kissé vonakodva is? A Fény látta, milyen mások itt a szokások, némelyik olyan más, hogy Nynaeve egész elvörösödött, ha rájuk gondolt, de ebben nem különbözhettek ennyire. Persze ő maga sem igyekezett túl alázatos lenni otthon a Nőkörrel, de ez...

Reanne természetesen tudott fókuszálni, de ezt várta is, vagy legalább remélte, arra azonban nem számított, hogy milyen hatalma van. Reanne nem volt olyan erős, mint Elayne vagy Nicola – hogy a Fény égetné meg azt a nyomorult kis cafkát! – de legalább olyan hatalma lehetett, mint Sheriamnak, Kwamesának vagy Kirunának. Kevés ilyen erős asszonnyal találkozott, és bár ő maga jóval hatalmasabb volt nála, Nynaeve nem várta volna, hogy itt bukkan rá egy ilyen tehetséges nőre. Az asszonynak vadnak kellett lennie. A Torony akkor sem engedne el egy ilyen erős nőt, ha egész életében novíciaruhában kellene tartaniuk, mert nem képes letenni a vizsgákat.

Nynaeve felállt, mikor beléptek, és lesimította a szoknyáit. Nem idegességből, természetesen nem. Ó, csak ez az egy sikerüljön...

Reanne éles, kék szeme úgy vizslatta őket, mint mikor valaki belép a konyhájába, és két malacot talál a tiszta edények között, frissen az ólból szabadulva, sárosan, moslékosan. Apró kis kendővel itatta fel az arcáról az izzadságot, bár idebenn a házban jóval hűvösebb volt, mint az utcán.

– Gondolom, tennem kellene velük valamit – motyogta –, ha már egyszer azok, amiknek mondják magukat.

A hangja még most is igen magas volt, fiatalos és dallamos. Ahogy megszólalt, összerezzent, és valamiért oldalvást, gyanakodva a fogadósasszonyra pislogott, amiből az lett, hogy Anan asszony újfent vonakodva mentegetőzni kezdett, Corly asszony pedig valahogy megpróbálta kivédeni a másik bocsánatkéréseit. Ebou Darban két valóban jól nevelt ember órákon át el tudott mentegetőzni a másiknak.

Elayne is felállt, bár a mosolya kicsit erőltetettnek tűnt. A szemöldökét megemelte Nynaeve felé, az egyik könyökét a tenyerébe támasztotta, és az ujját az állára helyezte.

Nynaeve megköszörülte a torkát.

– Corly asszony, az én nevem Nynaeve al'Meara, és ez itt Elayne Trakand. Azért jöttünk ide...

– Setalle már mindent elmesélt rólatok – szakította félbe durván a kék szemű asszony. Bármennyire volt ősz is már a haja, Nynaeve úgy vélte, kemény, mint egy kőfal. – Várjatok türelemmel, míg majd veletek foglalkozom.

Visszafordult Setalle-hez, és újra letörölte az arcát a kis kendővel. A nagy nehezen elfojtott indulat újra megfeszítette a hangját.

– Setalle, ha megbocsátasz, most ezekkel a lányokkal kellene foglalkoznom...

– Nézd csak, ki tért vissza hozzánk ennyi év után! – Az alacsony, kövérkés asszony fel sem nézett a szobába érve, és csak biccentett a társnője felé. Az ebou dari javasasszonyok jellegzetes vörös övének és sötétre barnult, bőven izzadó arcának dacára nehézkes cairhieni tájszólásban beszélt. Szintúgy izzadságtól lucskos társnője, aki a kereskedők sötét, egyszerű gyapjúruháját viselte, és vagy egy fejjel lehetett magasabb nála, talán Nynaeve-vel volt egyidős, a szeme ferde volt és sötét, az orra horgas, és a szája széles, húsos. – Garenia az! Egész...

A szóáradat a mondat közben zavartan elült, mikor a szobába érve meglátta, hogy nincsenek egyedül.

Reanne úgy kulcsolta össze a kezét, mint aki imádkozik, de az is lehet, hogy így akarta megállni, nehogy megüsse a másikat.

– Berowin – mondta élesen –, egy nap még leesel egy szikláról, mert olyan gyorsan szaladsz, hogy nincs időd a lábad elé nézni.

– Bocsásson meg, Legöregebb... – A cairhieni nő elvörösödve sütötte le a szemét. A saldaeai asszony elmélyülten babrálta a mellére tűzött vörös ékkövekből álló köröcskét.

Ami Nynaeve-et illeti, ő beérte egy diadalmas mosollyal, amit Elayne-re vetett. Mindkét jövevény tudott fókuszálni, és valahol a házban még mindig használták a saidart. Még ketten, és bár Berowin nem volt túl erős, Garenia még Reanne-nál is hatalmasabb volt; Lelaine-nel vagy Romandával is könnyen felvehette volna a versenyt. Nem mintha ez számított volna, de vele együtt már legalább öten tudtak fókuszálni. Elayne makacsul felemelte az állát, de aztán sóhajtott egy aprót, és egyetértően Nynaeve felé biccentett. Néha hihetetlenül nehéz volt meggyőzni ezt a lányt az igazságról.

– Gareniának hívnak? – kérdezte Anan asszony lassan, és összevont szemöldökkel az újonnan jött asszonyt tanulmányozta. – Nagyon hasonlítasz valakire, akivel egyszer régen találkoztam. Zarya Alkaese-nek hívták.

A sötét, ferde szempár döbbenten pislogott. A saldaeai kereskedő csipkeszegélyes kendőcskét húzott elő a ruhaujjából, és megtörölte az arcát.

– A nagyanyám nővérét hívták így – mondta pillanatnyi szünet után. – Sokan mondták már, hogy hasonlítok rá. Jól volt, mikor láttad? Teljesen elfeledkezett a családjáról, miután elment, hogy aes sedai-nak álljon.

– A nagyanyád nővére. – A fogadósasszony lágyan felnevetett. – Hát persze. Jól volt, mikor legutóbb láttam, de az már nagyon, nagyon régen volt. Még annál is fiatalabb voltam, mint te most.

Reanne mellette topogott, éppen csak a könyökét nem fogta meg, de most félbeszakította.

– Setalle, igazán sajnálom, de most meg kell kérjelek, hogy bocsáss meg nekünk. Nem haragszol, ha nem kísérlek ki az ajtóhoz?

Anan asszony maga is mentegetőzni kezdett, mintha csak az ő hibája lenne, hogy a másik nő nem kísérheti le a lépcsőn, majd egy utolsó, kétkedő pillantást vetett Elayne-re és Nynaeve-re, és elment.

– Setalle! – kiáltott fel Garenia, amint a fogadósasszony mögött becsukódott az ajtó. – Valóban Setalle Anan volt az? Mennyei Fény! Még hetven év után is, a Torony...

– Garenia – szólt rá Corly asszony mérhetetlenül élesen A tekintete még a hangjánál is metszőbb volt, és a saldaeai asszony arca elvörösödött. – Ha már ti ketten is felbukkantatok, hárman már elegen vagyunk ahhoz, hogy kikérdezzük a lányokat. Ti pedig, gyermekeim, üljetek csak ott, ahol ültetek, és maradjatok csendben.

Elayne-re és Nynaeve-re meredt, aztán a másik két nővel együtt egy sarokba vonult, és halkan sugdolózni kezdtek. Elayne közelebb húzódott Nynaeve-hez.

– Már akkor sem szerettem, hogyha úgy bántak velem, mint egy novíciával, mikor novícia voltam. Meddig akarod még folytatni ezt a színjátékot?

Nynaeve rászisszent, hogy hallgasson.

– Megpróbálom kihallgatni őket, Elayne – suttogta dühösen.

Az Egyetlen Hatalmat természetesen nem használhatták. A három nő azonnal tudná, mit csinálnak. Szerencsére nem szőttek a hallgatózás ellen védőkört, talán nem tudták, hogyan kell, és néha elég hangosan beszéltek ahhoz, hogy ki lehessen venni, miről társalognak.

– Azt mondta, hogy akár vadak is lehetnek – mondta Reanne, és a másik két nő arcán is döbbenet és undor ömlött el.

– Akkor kitesszük őket az ajtón – tette hozzá Berowin. – Méghozzá a hátsó ajtón! Vadak!

– Akkor is tudni szeretném, kicsoda ez a Setalle Anan – vetette közbe Garenia.

– Ha ennyire össze-vissza csapong az eszed – mondta neki Reanne –, talán el kellene töltened egy hónapocskát a tanyán. Alise csodálatos módszereket ismer arra, hogyan szedje össze az ember a gondolatait. Nos...

A hangok halk zümmögéssé fakultak.

Egy újabb szobalány jelent meg, egy kecses, karcsú nő, aki kifejezetten csinos lett volna, ha nem olyan durcás az arca. Durva, szürke gyapjúruhát és egy hosszú, fehér kötényt viselt. Az egyik aprócska asztalra egy zöldre lakkozott fatálcát helyezett, majd megtörölte az arcát a köténye sarkába, és nagy gonddal elkezdte lepakolni róla a kék mázas csészéket és a hozzájuk illő hasas teáskannát. Nynaeve megemelte a szemöldökét. Ez a nő is tudott fókuszálni, még ha gyengén is. Hogyhogy szolgaként dolgozik?

Garenia hátranézett a válla felett, és döbbenten mérte végig a nőt.

– Mit tett Derys, hogy büntetést érdemelt? Azt hittem volna, előbb tanulnak meg énekelni a halak, hogy ő akár csak megkérdőjelezne egy szabályt, nemhogy így megszegne egyet!

Berowin hangosan szipákolt, de a válaszát alig lehetett hallani.

– Férjhez akart menni. Egy kört most fejlődnie kell, Keraille-lel megy majd a Félhold Ünnepe után. Az Denal mestert is elintézi.

– Talán mind a ketten a mezőn akartok dolgozni Alise keze alatt? – kérdezte Reanne szárazon, és a hangok ismét elhalkultak.

Nynaeve érezte, ahogy elönti az elégedettség és a diadal. Nem nagyon érdekelték a szabályok, mások szabályai legalábbis nem nagyon, ő maga mindig sokkal jobban átlátta annál a helyzetet, semhogy ostoba szabályokra lett volna szüksége, például miért ne mehetne ez a nőszemély, ez a Derys, férjhez? De a szabályok szigorú közösségre utaltak. Igaza volt. És még valami. Megbökdöste Elayne-t, míg csak a lány oda nem dugta a fejét.

– Berowin vörös övet visel – suttogta. Ez azt jelentette, hogy a nő Ebou Dar híres gyógyítói és javasasszonyai közé tartozik, akikről mindenki tudta, hogy majdnem olyan sikeresek a betegségek és sebesülések elmulasztásában, mint az aes sedai-ok, és szinte bármit képesek meggyógyítani. A feltételezések szerint mindezt gyógyfüvekkel és odafigyeléssel érték el, de... – Hány javasasszonyt láttunk eddig, Elayne? Hányan tudtak közülük fókuszálni? Hányan voltak ebou dariak, vagy akár csak altaraiak?

– Berowinnal együtt hetet – jött lassan a válasz –, és csak egyről mondanám biztosra, hogy a városban született.

Hah! A többiek egyértelműen máshonnan származtak! Elayne mély levegőt vett, aztán halkan folytatta.

– Egyikük sem volt ilyen erős, mint ezek a nők itt. – Legalább nem vetette fel, hogy valahogy mégis tévedett; mindegyik javasasszony tudott legalább egy kicsit fókuszálni. – Nynaeve, te tényleg azt akarod mondani, hogy a javasasszonyok... hogy mindegyik javasasszony... tud...? Ez egészen egyszerűen hihetetlen lenne!

– Elayne, ebben a városban az éjszakai utcaseprőknek is külön céhük van! Azt hiszem, épp most bukkantunk rá az ősi Isten Háta Mögötti Javasasszonyok Testvériségére.

A makacs nőszemély csak megrázta a fejét.

– A Torony már évekkel ezelőtt vagy száz nővért szabadított volna rájuk, Nynaeve. Talán kétszázat is. Bármi ehhez hasonló kezdeményezést pillanatok alatt szétzúztak volna.

– Talán a Torony nem is tud róluk – mondta Nynaeve. – Talán a céh elég óvatos ahhoz, hogy a Toronynak sose jusson az eszébe velük bajlódni. Egyetlen törvény sem mondja ki, hogy csak az aes sedai-ok fókuszálhatnak, csak azt tiltják, hogy aki nem nővér, az aes sedai-nak mondja magát, és hogy a Hatalmat rosszra használják. Vagy lejárassák a Hatalom szolgáit.

Ez annyit tett, hogy mindenkit, aki olyasmit tett, ami miatt egy igazi aes sedai rossz fényben tűnhetett volna fel, meg kell büntetni, és Nynaeve szerint ez a fajta megfogalmazás elég tág teret hagyott a törvény értelmezésének. A valódi gond csak az volt, hogy ő maga sem hitte el, amit mond. A Torony mintha mindenről tudott volna, és talán még egy gobelinhímző társaságot is szétszórtak volna, ha a tagjai tudnak fókuszálni. De akkor is lennie kellett erre valamiféle magyarázatnak...

Csak félig figyelt fel arra, hogy valaki a szobában magához öleli az Igazi Forrást, de aztán hirtelen észre kellett vennie. Eltátotta a száját, mert a Levegő egy vékony fonata épp a tarkójánál csavarintotta meg a hajfonatát, és úgy húzta, hogy lábujjhegyen kellett átfutnia a szobán. Elayne mellette futott, dühében vérvörös volt már az arca. A legrosszabb pedig az volt, hogy mindkettőjüket elzárták a Forrástól.

A rövid futás végén megállhattak Corly asszony és a két másik nő előtt. Mind a hárman a falnak támasztott vörös székekben ültek, és körbevette őket a saidar ragyogása.

– Azt mondtam, hogy maradjatok csendben – mondta Reanne határozottan. – Ha úgy döntünk, hogy segítünk nektek, szigorú fegyelmet kell tanulnotok, semmivel sem kevésbé szigorút, mint amilyenre a Fehér Toronyban szoktattak titeket. – A Torony nevét mély áhítattal ejtette ki. – El kell mondanom, hogy sokkal gyengédebben bántunk volna veletek, ha nem ilyen szokatlan módon kerültök hozzánk.

A Nynaeve hajfonatát tartó fonat eltűnt. Elayne dühösen rázta hátra a haját, mikor őt is elengedték.

A döbbent hitetlenkedés tüzes haraggá változott, ahogy Nynaeve rájött, hogy az ő pajzsát Berowin szőtte. A legtöbb aes sedai, akivel valaha találkozott, erősebb volt ennél a nőnél, talán nem is csak a legtöbb, hanem egyenest mindegyik. Összeszedte magát, és megpróbálta elérni a Forrást, azt várta, hogy az erejétől elpattannak a pajzs szálai. Legalább végre megmutathatja ezeknek a nőknek, hogy vele nem lehet... A fonatok... A kerek cairhieni nő elmosolyodott, és Nynaeve arca elsötétült. A pajzs egyre jobban kitágult, az egyik oldala úgy domborult ki, mint egy labda. De nem tört szét. Ez lehetetlen volt. Természetesen bárki el tudta szigetelni az embert a Forrástól, ha készületlenül találta, és még egy gyengébb nő is meg tudta tartani a pajzsot, ha már egyszer megszőtte, de egy ennyivel gyengébb nő nem! És a pajzsok nem hajlottak meg így, mielőtt széttörtek volna! Ez lehetetlen volt!

– Elpattanhat egy ér az agyadban, ha így folytatod – mondta Berowin szinte bajtársiasan. – Nem akarunk többek lenni, mint amik vagyunk, de a tudásunk így is finomul az idővel, és ez mindig is majdnem egy Képesség volt nálam. Szerintem még egy Kitaszítottat is meg tudnék tartani.

Nynaeve grimaszolva adta fel. Várhat még. Minthogy nincs más választása, várhat még.

Derys jelent meg mellettük zöld tálcájával, és szétosztotta a sötét teával teletöltött kék csészéket a három ülő nő között. Elayne-re és Nynaeve-re rá sem pillantott, csak tökéletes udvariassággal meghajolt a három nő előtt, és visszalibbent a tulajdon asztalához.

– Áfonyateát szürcsölhetnénk, Nynaeve – mondta Elayne, és úgy nézett rá, hogy a másik majdnem hátralépett ijedtében. Talán mégsem lenne jó ötlet túl sokáig várnia.

– Hallgass, lányom! – Corly asszony hangja nyugodt volt, de ideges mozdulatokkal itatta fel kis kendőjével az arcán alácsurgó verítéket. – A híreink szerint mind a ketten erőszakosak vagytok, harsányak, férfiakat hajkurásztok és hazudtok. Amihez hozzá kell tennem azt is, hogy képtelenek vagytok a legegyszerűbb utasításokat is betartani. Ennek mind meg kell változnia, ha azt akarjátok, hogy segítsünk nektek. Mind. Ez teljességgel szabálytalan. Már azért is hálásnak kellene lennetek, hogy egyáltalán hajlandóak vagyunk szóba állni veletek.

– Valóban az önök segítségére szorulunk – mondta Nynaeve. Azt kívánta, bárcsak Elayne egy kicsit lágyabban nézne. Ez még a Corly némber kemény tekinteténél is rosszabb volt. Vagy legalábbis éppolyan rossz. – Rettenetes szükségünk lenne arra, hogy megtaláljunk egy ter'angrealt...

Reanne Corly úgy folytatta, mintha Nynaeve meg sem szólalt volna.

– Általában már azelőtt is ismerjük a lányokat, hogy ide kerülnének, de biztosra kell mennünk, hogy igazat mondotok nekünk. A Torony könyvtárában hány ajtót használhatnak a novíciák, és melyek azok?

Belekortyolt a teájába, és várakozás teljesen nézett rájuk.

– Kettőt. – Elayne hangjából méreg csepegett. – A keleti főkaput, ha egy nővér küldi, vagy a délkeleti sarokban nyíló kis ajtót, amit Novícia-ajtónak is hívnak, ha a saját dolgában megy oda. Még meddig akarod csinálni, Nynaeve?

Garenia, aki Elayne pajzsát tartotta, újabb Levegő-fonatot fókuszált. Nem volt valami gyengéd. Elayne újra és újra megremegett, és Nynaeve csak azon csodálkozott, hogy még nem rángatta ki innét a szoknyájánál fogva.

– Az udvarias modort szintén elvárjuk – morogta Garenia szárazon a csészéjébe.

– Ez a helyes válasz – mondta Corly asszony, mintha mi sem történt volna. Bár rövid ideig a saldaeai asszonyra tévedt a tekintete a csésze pereme felett. – Nos, hány híd van a Vízikertben?

– Három – csattant fel Nynaeve, leginkább azért, mivel tudta a választ. A könyvtárral kapcsolatos kérdésre nem tudott volna mit felelni, hiszen ő maga sosem volt novícia. – Azt kellene megtudnunk...

Berowin nem tudott többet fókuszálni, mint amennyire Nynaeve pajzsának a megtartásához szüksége volt, de Corly asszony képes volt rá, és meg is tette. Nynaeve alig állta meg, hogy ne torzuljon el az arca, és szorosan megmarkolta a szoknyáját, máskülönben megütött volna valakit. Elayne vette magának a bátorságot, hogy gúnyos, jeges félmosolyt vessen felé. Jeges, és elégedett félmosolyt.

Még vagy egy tucat kérdés záporozott rájuk, attól kezdve, hogy a novíciák szállása hány emeletet foglal magába – tizenkettőt – egész addig, hogy milyen körülmények között járulhat a Torony Csarnoka elé egy novícia – ha üzenetet küldtek vele, vagy ha valamely bűnéért kitaszítják a Toronyból, semmilyen más körülmények között nem. – Záporoztak rájuk a kérdések, és Nynaeve alig két szót tudott közbevetni, amit az a rettenetes Corly némber szótlanul válaszolt meg. Kezdte úgy érezni magát, mint egy novícia a Torony Csarnoka előtt: azoknak sem volt joguk megszólalni. Ez volt azon kevés válaszok egyike, amit még ő is tudott, de szerencsére Elayne mindig helyesen válaszolt, ha Nynaeve épp nem volt tisztában valamivel. Nynaeve talán valamivel jobban járt volna, ha a beavatottakról kérdezik, egy kicsit biztos, hogy jobban járt volna, de a három nőt láthatóan csak az érdekelte, a novíciáknak mit kell tudniuk. Hálás volt azért, hogy Elayne belement a játékba, és hajlandó volt megválaszolni a kérdéseket, bár a lány sápadt arcára és magasba emelt állára pillantva tudta, hogy ez nem mehet így sokáig.

– Azt hiszem, Nynaeve valóban járt ott – mondta végül Reanne, és összenézett a másik két nővel. – Ha Elayne készítette volna fel, hogy jól válaszoljon, azt hiszem, többet tudott volna. Vannak, akik örök ködben élnek.

Garenia szipákolt, aztán lassan rábólintott Corly asszony szavára. Berowin biccentése túlságosan is egyetértő volt Nynaeve ízlésének.

– Kérem – kezdte udvariasan. Bárki bármit mondott, ha oka volt rá, tudott udvarias is lenni. – Valóban nagy szükségünk lenne arra, hogy megtaláljunk egy ter'angrealt, azt, amit a Tengeri Nép a Viharok Táljának hív. Egy poros, öreg raktárépületben van valahol a Rahadban, és azt hiszem, az önök céhe, a Kör, tudja, hol lehet. Kérem, segítsenek!

Három, hirtelen kővé dermedt ábrázat nézett vissza rá.

– Egyáltalán nincs céh – mondta Corly asszony hűvösen –, csak pár barátról van szó, akik nem találták meg a helyüket a Fehér Toronyban... – Ismét az az áhítatos, tiszteletteljes hang. – És akik elég ostobák ahhoz, hogy segítő kezet nyújtsanak azoknak, akikről azt hiszik, rászorulnak. Nincs semmi közünk ter'angrealokhoz, angrealokhoz vagy sa'angrealokhoz. Nem vagyunk aes sedai-ok. – Az „aes sedai”-t is mély hódolattal ejtette ki. – Különben sem azért vagytok itt, hogy ti faggassatok minket. Lenne még pár kérdésünk, hogy kideríthessük, meddig jutottatok, aztán kiviszünk titeket a városból, és egy barátunk felügyeletére bízunk. Ott kell maradnotok, amíg csak el nem döntjük, mi legyen veletek. Amíg csak biztosak nem lehetünk abban, hogy a nővérek nem keresnek titeket. Egy új élet nyílt meg előttetek, kaptatok még egy esélyt, de ezt nektek is meg kell látnotok. Bármi hátráltatott is titeket a Toronyban, itt nem számít, akár ügyetlenek voltatok, akár gyávák, akármi miatt tettek ki titeket. Senki nem fogja erőltetni, hogy tanuljatok, vagy olyasmit tegyetek meg, amit nem tudtok. Amit tudtok, az elegendő. Egyelőre.

– Elég – mondta Elayne jeges hangon. – Réges-rég elég volt, Nynaeve. Vagy te jobb szeretnél, csak a Fény tudja meddig, a városon kívül várakozni? Nincs náluk, Nynaeve.

Kiszedte az erszényéből a kígyós aranygyűrűt, és az ujjára húzta. Ahogy végigmérte a székekben ülő három nőt, senki sem hitte volna, hogy elszigetelték az Egyetlen Hatalomtól. Türelmét vesztett királynőnek tűnt. A lába ujjáig aes sedai volt, tetőtől talpig aes sedai.

– Elayne Trakand vagyok, a Trakand Ház feje, Andor trónjának leányörököse, a Zöld ajah aes sedai-ja, és követelem, hogy eresszenek el most azonnal!

Nynaeve felnyögött.

Garenia undorodva fintorgott, Berowin szeme rémülten tágult ki. Reanne Corly szánakozva rázta meg a fejét, de mikor megszólalt, a hangja vaskemény volt.

– Azt hittem, Setalle Anan rávett, hogy legalább ezt a hazugságot felejtsd el. Tudom, hogy milyen nehéz az, mikor az ember lánya elindul nagy büszkén a Fehér Toronyba, és aztán a bukás keserűségével kell hazatérnie. De ezt sosem mondhatja senki, még tréfából sem!

– Nem tréfáltam – mondta Elayne könnyedén. Könnyedén, mint egy hóvihar.

Garenia szigorú arccal hajolt előre, a Levegő egy fonata már szinte megszilárdult előtte, de Corly asszony felemelte a kezét.

– És te, Nynaeve? Te is a társnőddel tartasz ebben az... őrültségben?

Nynaeve azt hitte, megfullad. Ezeknek a nőknek tudniuk kellett, hol van a Tál. Tudniuk kellett!

– Nynaeve – mondta Elayne elhalóan. Ezt akkor sem fogja elfelejteni neki, ha valahogy kijutnak innen. A lány nagyszerűen értett ahhoz, hogy mindig a legalkalmatlanabb pillanatban emlegesse fel a ballépéseit, és kibillentse az egyensúlyából.

– Aes sedai vagyok, és a Sárga ajah tagja – mondta Nynaeve fáradtan. – A valódi Amyrlin Trón, Egwene al'Vere emelt minket nővérré Salidarban. Nem idősebb Elayne-nél. Ezt önöknek is hallaniuk kellett.

A három kőkemény arc meg sem rezzent.

– Azért küldött minket Ebou Darba, hogy keressük meg a Viharok Tálját. Azzal helyre tudjuk állítani az időjárást. – Még mindig semmi. Igyekezett uralkodni a haragján, igazán igyekezett, de nem bírta tovább. – Önöknek is ezt kell akarniuk! Nézzenek körbe! A Sötét Úr fojtogatja a világot! Ha akárcsak valami ötletük van arra, hol lehet a Tál, mondják meg nekünk!

Corly asszony intett Derysnek, aki odasietett, és elvette a csészéket. Félelemmel teli tekintetet vetett Elayne-re és Nynaeve-re. Mikor eloldalgott, sőt, a szobából is kimenekült, a három nő lassan felállt, úgy, mint egy szigorú bíróság, aki épp meghozta az ítéletét.

– Nagyon sajnálom, hogy nem fogadjátok el a segítségünket – mondta Corly asszony hidegen. – Ezt az egész ügyet nagyon sajnálom.

Az erszényébe nyúlt, és három ezüstöt dobott Elayne tenyerébe, hármat pedig Nynaeve-nek.

– Ezzel eljuttok valameddig. Azt hiszem, a ruháitokért is kaphattok valamennyi pénzt, még ha nem is annyit, mint amennyit fizettetek érte. Ezek aligha megfelelő öltözékek az utazáshoz. Holnap hajnalra eltűntök Ebou Darból.

– Nem megyünk sehova – válaszolta neki Nynaeve. – Kérem, ha tudják...

Ennyi erővel akár csendben is maradhatott volna. A szavak kimért áradata le sem lassult.

– Holnap hajnalban körbeadjuk a leírásotokat a barátainknak, és eljuttatjuk a Tarasin Palotába is. Ha napkelte után bárki meglát titeket a városban, elintézzük, hogy a nővérek tudják, merre vagytok, és a fehérköpenyeket is értesítjük. Onnantól már csak aközött választhattok, hogy menekülni akartok, a nővérek kezébe kerülni, vagy meghalni. Menjetek, és ne térjetek vissza, és hosszú ideig élhettek még békében, ha feladjátok ezt az undorító és veszélyes hazugságot. Mi végeztünk veletek. Berowin, intézd el őket, kérlek.

Átfurakodott közöttük, és kiment a szobából, anélkül, hogy akárcsak hátrapillantott volna.

Nynaeve dacosan hagyta magát levezetni a bejárati ajtóig. Ha tovább erősködne, csak azt érné el, hogy a szó szoros értelmében kihajítják, de nem szerette feladni a dolgokat. A Fényre, de nem szerette! Elayne királynőként vonult mellette, minden vonásából áradt, hogy milyen fagyosan és határozottan el akar innen menni, és túl akar már lenni az egészen.

A kis előszobában Nynaeve még egyszer megpróbálkozott.

– Kérem, Garenia, kérem, Berowin, ha tudnak valamit a Tálról, mondják el nekünk! Bármit! Be kell látniuk, hogy ez mindennél fontosabb! Kérem!

– Azok a legvakabbak, akik szándékosan tartják csukva a szemüket – idézte Elayne nem is olyan halkan.

Berowin egy pillanatra habozott, de Garenia nem ingott meg. Nynaeve arcába dugta a képét.

– Azt hiszed, hogy teljesen megbolondultunk, kicsikém? Hadd mondjam el, mit gondolok a dologról. Akármit mondotok is, fel kellett volna pakolni titeket, és kivinni a tanyára. Alise figyelmes gondoskodása mellett már pár hónap alatt leszoktatok volna a hazudozásról, és hálásak lettetek volna a segítségért, amit most ilyen csúnyán utasítottatok vissza.

Nynaeve a legszívesebben orrba vágta volna. Ahhoz nem volt szüksége a saidarra, hogy az öklét használja.

– Garenia! – mondta Berowin élesen. – Kérj bocsánatot! Senkit nem tartunk magunknál az akarata ellenére, és ezt te is tudod! Azonnal kérj bocsánatot!

És csodák csodája, az a nő, aki a legrangosabbak közé kerülhetett volna, ha aes sedai lesz, oldalvást rápislogott arra, aki a nővérek legaljának számított, és elvörösödött.

– Bocsánatért esedezem – motyogta Garenia Nynaeve-nek. – A vérmérsékletem néha elragad, és olyasmiket mondok, amihez nincs jogom. Alázatosan esedezem a bocsánatodért.

Újabb óvatos pillantást vetett Berowinre. A másik nő bólintott, és Garenia megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Nynaeve még mindig levegő után kapkodott, de ekkor a pajzsokat elengedték, és kilökték őt és Elayne-t is az utcára. Az ajtó nagyot döndülve csapódott be a hátuk mögött.

Huszonnegyedik fejezet

A vérség

Hihetetlen, gondolta Reanne. Az ablaknál állva nézte, ahogy a két idegen lány eltűnik az utcán a koldusok, a kereskedők, kocsik és gyaloghintók színes forgatagában. Azon nyomban visszatért a fogadószobába, ahogy a párost kitessékelték. Nem tudta, mire vélje a felbukkanásukat, és azt, hogy olyan makacsul ragaszkodtak az állításukhoz, holott minden észérv ellene szólt.

– Nem izzadtak – suttogta Berowin a válla mellett.

– Valóban? – Ha nem adta volna a szavát, azonnal értesítette volna a Tarasin Palotában tartózkodó nővéreket. És ha nem lenne olyan veszélyes felhívnia magukra a figyelmet. Félelem forrongott a szívében, ugyanaz a megmagyarázhatatlan, gyomorszorító félelem, amit akkor érzett, mikor átlépett az egyik ezüst íven a beavatottak próbáján. És éppúgy, mint eddig minden alkalommal, mikor ez a félelem elfogta az azóta eltelt hosszú évek alatt, most is megkeményítette magát. Valójában nem is mérte fel, hogy az attól való félelem, hogy esetleg ismét sikoltozva elrohan ijedtében, már rég legyőzte a másikat, és épp ezért soha többé nem fog megfutamodni semmi elől. Imádkozott, hogy azok a lányok hagyjanak föl ezzel az őrültséggel. Azért is imádkozott, hogy ha elkapják őket, az jó messze történjen Ebou Dartól, és vagy hallgassák el, amit itt láttak, vagy a nővérek ne higgyenek nekik. Előkészületeket kell tenniük, olyan óvintézkedéseket kell bevezetniük, amikre hosszú-hosszú évek óta nem volt szükségük. Az aes sedai-ok persze olyan közel álltak a mindenhatósághoz, hogy mit sem számított. Ezt a csontjaiban érezte.

– Legöregebb, nem lehet, hogy a kettő közül legalább az idősebb valóban...? Fókuszáltunk, és...

Berowin zavartan hallgatott el, de Reanne-nak nem kellett átgondolnia a helyzetet, még akkor sem, ha a fiatalabbik lány történetét figyelmen kívül hagyhatta volna. Miért engedné egyetlen aes sedai is, hogy kevesebbnek nézzék, mint ami; hogy ennyivel kevesebbnek nézzék, mint ami? Mindamellett bármelyik valódi aes sedai elérte volna, hogy térden állva könyörögjenek a bocsánatáért, és nem álldogált volna olyan beletörődően, mint ez a két szerencsétlen.

– Nem fókuszáltunk aes sedai-ok előtt – mondta határozottan. – Nem szegtünk meg egy szabályt sem.

A szabályok rá éppúgy vonatkoztak, mint bárki másra, hiszen a legelső és legfőbb szabály épp az volt, hogy mindannyian egyenlők, még azok is, akiket időről időre a többiek fölé emelt a szükség. Hogyan is lehetett volna másképp, mikor a felül állóknak is egy idő után vissza kellett lépnie a többiek közé? Csak a mozgás és a változás rejthette el őket.

– De a hírek egy része valóban azt mondja, hogy egy fiatal lány az Amyrlin Trón, Legöregebb! És tudta...

– Lázadók! – Reanne az összes hitetlenkedő dühét beleöntötte ebbe a szóba, amit a Torony kettészakadása óta érzett. Hogy merészel bárki is fellázadni a Fehér Torony ellen! Aligha meglepő, hogy mindenféle hihetetlen híresztelések kelnek szárnyra az ilyenekről.

– És mi van Logainnel és a Piros ajahhal? – kérte számon Garenia. Reanne végigmérte. A saldaeai valahonnan szerzett magának még egy csésze teát, mielőtt feljött volna, és most dacosan azt kortyolgatta.

– Bármi is az igazság, Garenia, mi nem ítélhetjük meg egy aes sedai cselekedeteit. – Reanne szája megfeszült. Ez aligha foglalta össze mindazt, amit a lázadók iránt érzett, de fel sem tudta fogni, hogyan tehet egy aes sedai ilyesmit.

A saldaeai beletörődően hajtotta meg a fejét, talán azért, hogy elleplezze, hogy a szája dacos fintorba húzódott. Reanne nagyot sóhajtott. Ő már réges-rég feladta, hogy a Zöld ajahról álmodozzon, de voltak egy páran, akik Berowinhez hasonlóan még mindig abban hittek nagy titokban, hogy még visszatérhetnek a Fehér Toronyba valahogy, és egyszer még aes sedai válik belőlük. Aztán pedig ott voltak a Gareniához hasonlóak, akik majdnem ilyen nehezen titkolták el a kívánságaikat, bár azok még sokkal tiltottabbak voltak. Ha rajtuk múlik, még a vadakat is maguk közé fogadták volna, sőt, talán kimentek volna vidékre, hogy olyan fiatal lányokat keressenek, akiket lehet tanítani!

Garenia még nem fejezte be. Mindig is a fegyelmezetlenség határát súrolta, és nagyon sokszor át is lépte azt.

– És mi van ezzel a Setalle Anannal? A lányok tudnak a Körről. Csak ez az Anan asszonyság mondhatta el nekik, bár hogy ő honnan tudja... – Mások túlságosan is megjátszottnak tarthatták azt, ahogy Garenia megrázkódott, de ő mindig is ilyen volt, sosem bírta elrejteni az érzéseit. Még akkor sem, ha pedig azt kellett volna tennie. – Bárki is árulta el neki a titkunkat, meg kell keresni, és meg kell büntetni. És Setalle Anannal is tudatni kellene, hogy nem beszélhet! Csak egy fogadós!

Berowin levegő után kapkodott, a szeme tágra nyílt ijedtében, és olyan lendülettel esett bele a székébe, hogy az jó pár lépést hátrébb csúszott.

– Garenia, ne feledd el, kicsoda Setalle Anan – mondta Reanne élesen. – Ha elárult volna minket, térden csúsznánk Tar Valonig, és egész úton az aes sedai-ok bocsánatáért esedeznénk. – Mikor először Ebou Darba érkezett, elmesélték neki, hogy a nővérek egyszer arra kényszerítettek egy nőt, hogy hason csússzon egész a Fehér Toronyig. Amit azóta az aes sedai-októl látott, az alapján több mint valószínű, hogy képesek voltak ilyesmire. – Csupán csak hálából tartotta meg azt a pár titkot, ami a tudomására jutott, és nem hinném, hogy ez az érzés megfakult volna benne. Meghalt volna az első gyermeke születésekor, ha a Vérség nem segített volna rajta. Akkor tudott meg valamicskét rólunk, mikor páran közülünk nyugodtan beszéltek előtte, mert úgy hitték, nem hallja, amit mondanak. Ezeket a gondatlanokat pedig már jó húsz éve megbüntették a hibájuk miatt.

Ennek ellenére azt kívánta, bárcsak rá tudná valahogy venni Setalle-t, hogy legyen egy kicsit körültekintőbb. Biztosan elejtett pár átgondolatlan célzást a lányok előtt.

A saldaeai nő ismét meghajtotta a fejét, de a szája íve makacs és dacos maradt. Reanne úgy döntött, hogy ennek a körnek legalább egy részét a tanyán fogja tölteni Garenia, és arra a makacs, dacos arckifejezésre vonatkozólag külön utasításokat kap. Alise-nek általában egy hét is elég volt ahhoz, hogy meggyőzze a gondjaira bízottakat arról, hogy sem makacskodni, sem dacoskodni nem éri meg.

Mielőtt azonban szólhatott volna erről Gareniának, Derys jelent meg az ajtóban. Pukedlizett, és Sarainya Vostovant jelentette be. Sarainya szokása szerint nem várta meg, hogy Reanne engedélyt adjon a belépésre, hanem félresöpörte az útjában álló lányt. A meglepően szép asszony mellett sok szempontból még Garenia is gyengének és esetlennek tűnt, pedig Sarainya minden egyes szabályt gondosan betartott. Reanne egész biztos volt abban, hogy ha tehetné, a nő fonatokba fogná a haját, és kis csengőkkel díszítené, bármilyen ostobán nézne is az ki a ruhája fölött virító vörös övvel. De persze akkor, ha lehetett volna, Sarainya egyetlen egy kört sem szolgált volna vörös övben.

A nő természetesen meghajolt az ajtóban, Reanne elé térdelt, és meghajtotta a fejét, de ötven hosszú év sem feledtethette el vele, hogy ha egykor képes lett volna hazatérni Arafelbe, ma már jókora hatalom birtokosa lenne. A meghajlás és a többi csupán csak engedmény volt. Mikor azonban megszólalt rekedtes, erős hangján, Reanne elfelejtette minden afelett érzett aggodalmát, hogy vajon a nő képes lesz-e valaha is elfogadni jelenlegi helyzetét, vagy hogy Gareniával mit kellene kezdenie.

– Callie halott, Legöregebb Nővér. Átvágták a torkát, és látszólag még a harisnyáját is elrabolták, de Sumeko szerint az Egyetlen Hatalom végzett vele.

– Az lehetetlen! – tört ki Berowinből. – Egyetlen Vérünk sem tenne ilyesmit!

– Egy aes sedai lett volna? – Most az egyszer még mintha Garenia is elbizonytalanodott volna. – De hogyan? A Három Eskü... Sumeko biztos téved.

Reanne felemelte a kezét, és csendre intette őket. Sumeko sosem tévedett, ilyesmiben legalábbis nem. A Sárga ajah tagja lehetett volna, ha nem omlik össze teljesen a vállkendőért folytatott próbák során. Bár tiltották az efféle dolgokat, és bár sokszor meg is büntették érte, a nő egyre többet és többet tanult, mikor azt hitte, mások nem figyelik, mit tesz. Egyetlen aes sedai sem követhette el ezt a szörnyűséget, ebben Reanne egészen bizonyos volt, és egyértelműen nem tehette a Vérség egy tagja sem, de... Azok a lányok, azok a makacs lányok, akik olyasmiket is tudtak, amit nem tudhattak volna másképp... A Kör már túl régóta létezett, túl sok nőnek nyújtott biztonságot és menedéket ahhoz, hogy lerombolják...

– Ezt kell tennünk – mondta határozottan. A félelem ismét felberzenkedett benne, de ezúttal szinte észre sem vette.

Nynaeve dühösen vonult el a háztól. Hihetetlen volt! Ezek a nők egy céhbe tartoztak, tudta, hogy azok! És bármit mondtak is, azt is pontosan tudta, hogy ismerik a Tál rejtekhelyét! Bármit megtett volna, hogy kiszedje belőlük ezt a titkot. Sokkal egyszerűbb lett volna békés báránykát játszani előttük pár röpke órára, semmint, csak a Fény tudja hány napon át, elviselni Mat Cauthon társaságát.

Olyan engedelmes lettem volna, amilyennek csak látni akarnak, gondolta magában ingerülten. Azt hitték volna, hogy nálam békésebb mamlasz nem is létezik! Megtehettem volna azt is... Ez persze mind nem volt igaz, és nem kellett ahhoz a szájában éreznie azt a feledhetetlen, ocsmány ízt, hogy maga is beismerje. Ha csak egy egészen apró esélye lett volna rá, hogy megtegye, addig rázta volna mind a hármat, amíg ki nem bökik, amit hallani akar. Megmutatta volna nekik, hogy ő egy aes sedai, addig mutatta volna, míg nyöszörögni nem kezdenek riadtukban!

Dühös, csúf oldalpillantást vetett Elayne-re. A másik nő elmerült a gondolataiban. Nynaeve azt kívánta, bárcsak ne tudná, mire gondol Elayne. Egy elpocsékolt reggel, és ráadásul micsoda megaláztatás! Nem szeretett tévedni. Még mindig nem szokta meg, hogy bevallja magának, ha tévedett. És most bocsánatot kell majd kérnie Elayne-től. Annyira utált bocsánatot kérni! Nos, az épp elég rossz lesz odahaza a lakosztályukban is. Remélhetőleg Aviendha és Birgitte nem érnek vissza addigra. De hogy nem fog nekiállni mentegetőzni itt az utca közepén, mikor ki tudja, ki hallhatja meg, mit mond, az egyszer biztos! A tömeg egyre sűrűbb lett, bár a nap, amit szinte teljesen eltakart a vijjogó tengeri madarak sötét fellege, nem emelkedett sokat azóta, hogy bementek a házba.

Nem tudták, merre kellene menniük, hiszen az oda úton Anan asszony sok kitérőt tett. Nynaeve vagy fél tucatszor állt meg útbaigazítást kérni. Elayne ilyenkor mindig az ellenkező irányba nézett, és úgy tett, mintha nem is hozzá tartozna. Átvonultak a hidakon, kikerülték a kordékat és szekereket, elugrottak pár nyaktörő iramban száguldó hintó és hordszék elől. Nynaeve azt kívánta, bárcsak Elayne megszólalna végre. Ő is nagyon jól tudta, hogy kell az embernek sérelmeit dédelgetni, és ilyenkor minél tovább hallgatott, annál rémesebb dolgokat mondott, ha megszólalt végül. Ezért hát minél hosszabb ideje mentek egymás mellett csöndben, annál jobban tartott attól, mit fog Elayne a fejéhez vágni, és a lakosztályban várható nagy jelenet egyre sötétebb színekben tűnt fel előtte. Ettől pedig egyre inkább dühbe gurult. Már beismerte, hogy hibázott, még ha csak maga előtt is. Elayne-nek nincs joga ahhoz, hogy ilyen szenvedéseknek tegye ki! Olyan arcot vágott, hogy még azok is riadtan tértek ki az útjukból, akik nem vették észre az ujjukon csillogó gyűrűt. Akik a gyűrűt is meglátták, hirtelen úgy érezték, hogy pár utcával odébb van sürgős dolguk. Néha még a gyaloghintók hordárjai is kikerülték.

– Szerinted Reanne milyen idős lehet? – kérdezte Elayne váratlanul. Nynaeve majdnem megbotlott ijedtében. Már kis híján a Mol Hara térnél jártak.

– Ötvenéves. Talán hatvan is. Nem értem, mit számít ez!

Körbenézett a tömegen, hogy lássa, nem hallgatózott-e valaki.

Egy épp arra járó utcai árus, akinek a nyakában lógó tálcán pár keserű, sárga, apró gyümölcs fonnyadozott, amit errefelé citromnak hívtak, kiáltás közben megpróbált ijedten nyelni, ahogy Nynaeve tekintetet végigsöpört rajta. Kétrét görnyedve, fulladozva borult a tálcájára. Nynaeve szipákolt egyet. Ez a némber alighanem hallgatózott, de az is lehet, hogy az erszényüket akarta elemelni.

– Akkor is egy céhbe tartoznak, Elayne, és akkor is tudják, hogy hol van a Tál! Tudom, hogy így van!

Valójában nem is ezt akarta mondani. Ha most elkezdene mentegetőzni, hogy Elayne-t is belekeverte ebbe a kellemetlen reggeli sétába, talán nem is lenne olyan rémes a dolog.

– Valószínűleg igazad van – mondta Elayne elgondolkozva. – Könnyen lehet, hogy igazad van. De hogy öregedhetett meg ennyire?

Nynaeve megállt az utca kellős közepén. Azok után, hogy egyfolytában veszekedett vele, és hogy kidobatta magukat abból a házból, könnyen lehet, hogy igaza van?

– Hát, szerintem meg könnyen lehet, hogy úgy mint én, vagy te, vagy bárki más. Minden áldott nap egy napot. Elayne, ha hittél nekem, miért jelentetted be olyan fensőbbséges pompával, hogy ki vagy, mint Rhiannon a Toronynál?

Ez kifejezetten tetszett neki. A régi mesék szerint Rhiannon királynő sem épp azt kapta a bejelentése után, amit várt!

Elayne láthatóan nem értette meg a célzást, bár állítólag igen művelt lány volt. Kihúzta Nynaeve-et a keskeny kis utcácska szélére, hogy az elfüggönyözött ablakú zöld hintó ne gázolja el. Egy varrónő boltja előtt álltak meg, a széles ajtón keresztül be lehetett látni a félig elkészült ruhákba bújtatott próbababákra.

– Semmit nem árultak volna el, Nynaeve, akkor sem, ha térden állva könyörögtél volna nekik.

Nynaeve sértetten nyitotta szóra a száját, de aztán be is csukta rögtön. Sosem monda, hogy könyörögni fog! És különben is, miért csak neki kellett volna könyörögnie? Még mindig jobb egy nő, bármelyik nő előtt megalázkodni, mint Mat Cauthon előtt! Elayne-nek viszont valami bogarat ültetett a fülébe, és nem hagyta abba a butáskodást.

– Nynaeve, Reanne is biztos lelassult, mint mindenki más. Hány éves lehet, ha ötvennek vagy hatvannak tűnik?

– Miről beszélsz, te lány? – Nynaeve gondolkodás nélkül megjegyezte a helyszínt. A varrónő munkája meglehetősen jó minőségűnek tűnt, érdemes lett volna egyszer alaposabban szemügyre venni. – Valószínűleg nem fókuszál, ha elkerülheti, mert annyira fél attól, hogy aes sedai-nak nézik. Nem akarhatta, hogy az arca kortalan legyen.

– Ugye sosem figyeltél oda az órákon? – mormolta Elayne. Meglátta az ajtóban ácsorgó kövérkés varrónőt, és az épület sarka felé húzta Nynaeve-et, aki azon merengett, hogy a varrónő ruháján látható hallatlan mennyiségű csipke – ami végighabzott az ing derekán, és még a kikandikáló alsószoknyákon is hatalmas hullámokat vetett – láttán, hogy nem árt majd jobban odafigyelnie, pontosan mire is költi a pénzét ez a nő, ha mégis úgy dönt, hogy ruhát rendel nála.

– Feledkezz már meg a ruhákról egy pillanatra, Nynaeve! Ki a legidősebb beavatott, akit ismersz?

Nynaeve sértetten, kimérten Elayne-re meredt. Ez a csitri azt hiszi, hogy az ő esze csak a ruhákon jár! És különben is, figyelt ő az órákon! Néha.

– Elin Warrel, azt hiszem. Nagyjából velem egykorú.

Természetesen a varrónő ruhája is egész jól nézett volna ki, ha kicsit kevésbé merész a nyakkivágása, és ha jóval kevesebb csipkét tesz rá. És mondjuk, ha zöld selyemből varrja meg. Lan szerette a zöldet, bár persze Nynaeve sosem választott volna ruhát egy férfi kedvéért. És különben is, a kéket is szerette.

Elayne olyat nevetett, hogy Nynaeve már azt hitte, hangosan is kimondta kósza gondolatait. Vadul elvörösödött, és épp belekezdett volna egy hosszas, zavart mentegetőzésbe – meg tudta volna magyarázni a dolgot, Bel Tine idejére biztosan – de Elayne nem hagyta szóhoz jutni.

– Elin testvére nem sokkal azelőtt jött el hozzá látogatóba, hogy megérkeztetek volna a Toronyba. A húga. Már erősen őszült. Nem volt teljesen ősz, de nem hiányzott hozzá sok. Jóval negyven fölött járt már, Nynaeve!

Elin Warrel már negyven múlt volna? De...!

– Mit akarsz mondani, Elayne?

Senki nem volt olyan közel hozzájuk, hogy hallhassa, mit mondanak, és senki még csak rájuk sem nézett, a még mindig reménykedő varrónőt kivéve, de Elayne lehalkította a hangját, és éppen csak suttogott.

– Lelassulunk, Nynaeve. Valamikor húsz és huszonöt éves korunk között elkezdünk lassabban öregedni. Hogy mennyivel lassabban, az attól is függ, hogy milyen erősek vagyunk, de hát mi nem függ attól? Minden fókuszálni képes nő lassul. Takima szerint ez a kortalan arc elérésének a kezdete, bár azt hiszem, az nem látszott meg senkin azelőtt, hogy legalább két vagy három éve nem viselte már a kendőt, de néha jóval tovább. Gondolkozz! Te is tudod, hogy egy ősz hajú nővér öreg, még ha nem is illik fölemlegetni a korát. Ha Reanne is lelassult, és le kellett lassulnia, hány éves lehet most, hogy ilyen öregnek tűnik?

Nynaeve-et nem érdekelte, hány éves Reanne. Sírni akart. Nem csoda, hogy az emberek nem hitték el, milyen idős. Ez azt is megmagyarázta, hogy odahaza a Nőkör miért szólt bele mindig a dolgaiba, és miért kezelték úgy, mintha nem lenne képes egyedül ellátni a feladatát. Egy nővér kortalan arca pompás dolog lehet, de mennyi időnek kell még eltelnie, mielőtt őszülni kezd?

Dühösen pislogva fordult oldalra. Valami megütötte a tarkóján. Tántorogva Elayne-re nézett. Miért ütötte meg a lány? Vagy nem Elayne lett volna az? Nem... A lány csukott szemmel hevert a földön, a szeme le volt hunyva, a halántékán hatalmas, lila duzzanat nőtt. Nynaeve szédelegve letérdelt, és átölelte eszméletlen barátnőjét.

– A társnője alighanem rosszul lett – mondta egy hosszú orrú nő, aki sietve melléjük térdelt. Még díszes sárga ruháját sem féltette, aminek a nyakkivágása ebou dari mércével mérve is túl merész volt. – Hadd segítsek!

Egy magas fickó, aki hímzett mellényében egész jóképű lett volna, ha nem olyan olajozottan álságos a mosolya, lehajolt, és megragadta Nynaeve vállát.

– Jöjjenek, itt a kocsim. Elvisszük önöket valami kellemesebb helyre, mint ez a járdaszegély itt.

– Menjenek innen – mondta Nynaeve udvariasan. – Nincs szükségünk a segítségükre!

A fickó ennek ellenére megpróbálta talpra segíteni, hogy a vörös hintóhoz támogathassa, amiben egy kék ruhába öltözött, meglehetősen döbbent nő integetett feléjük hívogatóan. A hosszú orrú nő Elayne-t akarta felemelni, miközben csevegve megköszönte a férfinak a segítségét, és arról áradozott, hogy micsoda pompás ötlet, hogy hintón vigyék őket arrébb. A nézelődők tömege a semmiből tűnt elő, de percről percre nagyobb volt. Félkörben álltak. A nők együtt érzően motyogtak arról, hogy milyen rémes is az, mikor elájul valaki a tűző napon, a férfiak pedig lelkesen felajánlották a segítségüket a hölgyek cipelésében. Egy elvetemülten vakmerő, vézna kis fickó Nynaeve szeme láttára próbálta meg elemelni az erszényét.

A feje még mindig túlságosan is kóválygott ahhoz, hogy könnyedén meg tudja ragadni a saidart, de ha az utcán tébláboló népség nem is dühítette volna fel eléggé, az, amit a lába elé pillantva látott meg a földön, az egekig korbácsolta a haragját. Egy tompa, kőhegyű nyíl hevert a kövek közt. Vagy az, amelyik csak súrolta, vagy az, amelyik leterítette Elayne-t. Fókuszált, és a vézna zsebmetsző meggörnyedt, összegömbölyödött, és sivalkodni kezdett, mint egy kismalac. Egy másik fonat, és a hosszú orrú nő is hátratántorodott. Kétszer olyan magas hangon visított, mint a tolvaj. A selyemmellényes fickó láthatóan úgy döntött, hogy ezek szerint mégsincs olyan nagy szükségük a segítségére, mint gondolta volna, mert sarkon fordult, és a hintója felé rohant, de Nynaeve azért megsegítette hátulról. A férfi nagyobbat ordított, mint egy felbőszült bika, és a hintó ajtaján kihajoló kék ruhás nő a mellényénél fogva rángatta fel.

– Köszönöm, de nincs szükségünk a segítségükre! – ordította Nynaeve. Udvariasan.

Nem maradtak sokan, akik meghallgatták volna. Ahogy világossá vált, hogy az Egyetlen Hatalmat használja – márpedig az, hogy minden látható ok nélkül ugrálni és visongani kezdenek az emberek, még a legostobábbak előtt is elárulta, mit tesz – mindenki elszaladt. A hosszú orrú nő is összeszedte magát, és felugrott a vörös hintóra. Nagy nehezen megkapaszkodott valahogy, és a sötét mellényes kocsis azonnal a lovak közé csapott az ostorával. Az emberek alig győztek elugrálni a kocsi elől. Még a zsebmetsző is elsántikált, amilyen gyorsan csak tudott.

Nynaeve-et az sem érdekelte volna jobban, ha hirtelen megnyílik a föld, és elnyeli az egész társaságot. Fájt a mellkasa, de finom fonatokat szőtt Szélből, Vízből, Földből, Tűzből és Szellemből, összeolvasztotta őket, és Elayne-be irányította mindet. Egyszerű fonat volt, még így, szédelegve is könnyen megcsinálta, és mikor végzett vele, ő is könnyebben lélegzett már. A duzzanat Elayne fején nem volt komoly, és a lány koponyája nem tört be. Máskor átrendezte volna ezeket a fonatokat egy jóval bonyolultabb mintába, és azt a fajta Gyógyítást használta volna, amit ő maga fejlesztett ki. Most azonban csak annál jóval egyszerűbb fonatokkal tudott csak megbirkózni. Csupán a Szél, a Szellem és a Víz szálait használva szőtte meg a Sárgák által emberemlékezet óta használt Gyógyítás fonatait.

Elayne szeme felpattant, és a lány akkorát sóhajtott, mintha egyszerre akarná az egész tüdejét megtölteni levegővel. Összerándult, mint egy partra vetett hal, papucsos kis lábai csak úgy dübögtek az utca kövén. A sokk természetesen egy pillanat alatt elmúlt, és ez alatt a zúzódás is összehúzódott, és eltűnt.

Nynaeve felsegítette Elayne-t, és hirtelen egy nő kezét pillantotta meg, amint egy ónpohárban vizet nyújt felé.

– Ettől még egy aes sedai is megszomjazik – mondta a varrónő. Elayne elvette volna a poharat, de Nynaeve a csuklójára tette a kezét.

– Nem, köszönjük!

A nő megvonta a vállát, és elfordult. Nynaeve utánaszólt, ezúttal kissé kedvesebben.

– Köszönjük szépen!

Úgy tűnt, minél többet mondja ezt a szót az ember, annál könnyebb kimondani. Nynaeve nem tudta, ennek örül-e vagy sem.

A csipkeóceán megremegett, ahogy a varrónő ismét megvonta a vállát.

– Bárkinek varrok ruhákat. Amit én csinálnék, az jobban menne a haja színéhez.

Visszament a boltjába. Nynaeve komoran nézett utána.

– Mi történt? – kérdezte Elayne. – Miért nem hagytad, hogy igyak? Szomjas vagyok, és éhes is!

Nynaeve még vetett a varrónő után egy engesztelhetetlen pillantást, aztán lehajolt, és felvette a nyílvesszőt. Elayne-nek nem kellett sokat magyaráznia. Egy pillanat alatt körbevette a saidar ragyogása.

– Teslyn és Joline?

Nynaeve megrázta a fejét. Az enyhe szédülés lassan múlni kezdett. Nem hitte volna, hogy azok ketten idáig alacsonyodnak.

– És mi van, ha Reanne volt az? – kérdezte halkan. A varrónő ismét megjelent a boltajtóban, és reménykedve nézte őket. – Talán biztos akar lenni abban, hogy elmegyünk. Vagy ami még rosszabb, lehet, hogy Garenia tette.

Ez majdnem olyan ijesztő volt, mint ha Teslynnel és Joline-nel kellett volna szembenézniük. És vagy kétszer olyan dühítő.

Elayne valahogy még akkor is csinos volt, mikor elöntötte az indulat.

– Bárki volt is az, elintézzük. Majd meglátod. – A lány dühe elhalványult. – Nynaeve, ha a Kör tudja, hol a Tál, megtalálhatjuk, de... – habozva az ajkába harapott. – Csak egyetlen egy módot tudok arra, hogy biztosak lehessünk.

Nynaeve lassan bólintott, bár szívesebben megevett volna akár egy jó marék szemetet is. Ez a nap is olyan ragyogónak tűnt egy ideig, de aztán minden sötétségbe veszett, Reanne-től egész... A Fényre, mikor kezd már őszülni a haja?

– Ne sírj, Nynaeve. Mat nem lehet annyira borzalmas. Pár nap alatt megtalálja nekünk, te is tudod.

Nynaeve csak még jobban zokogott.

Huszonötödik fejezet

Lélekcsapda

Moghedien nem akarta újra végigélni ezt az álmot, de hiába akart felébredni, hiába akart sikítani, mit sem használt. Az alvás szorosabb béklyóba fogta, mint a legerősebb acél. Az eleje gyorsan elszállt, elmosódott vázlatnak tűnt csak. Ez nem az irgalom jele volt; ennyivel hamarabb jutott el a többihez.

Alig ismerte fel a nőt, aki belépett a sátorba, ahol raboskodott. Halima. Az egyik, magát aes sedai-nak nevező ostoba némber titkára. Ostobák, de épp elég erősen tartották a markukban a nyakára kapcsolt ezüstláncnál fogva. A markukban tartották, és engedelmességre kényszerítették. Gyorsan mozdult a kép, bár Moghedien egyre csak azért imádkozott, hogy lassuljon egy csöppet. A nő fókuszált, hogy világos legyen, de Moghedien csak a fényt látta. Saidinnak kellett lennie – ma már csak a Kiválasztottak közül ismerte bárki is, hogyan lehet megcsapolni az Igazi Hatalmat – azt a Hatalmat, ami magától a Sötét Úrtól fakadt – és közülük senki sem volt olyan ostoba, hogy ha nem kényszeríti rá a legvészesebb szükség, hozzá folyamodjon. De ez lehetetlen! A képek kezdtek egybemosódni a sebességtől. A nő Aran'garnak hívta magát, és a nevén szólította Moghedient, elmondta neki, hogy a Végzet Vermébe kell mennie, és levette az a'dam nyakláncát. Közben összerezzent a fájdalomtól, pedig azt egy nő sem érezhette volna. Moghedien újra – hányszor történt már ez meg vele? – Moghedien újra megszőtte az aprócska kaput a sátorban. Suhant, hogy a végtelen sötétben elég ideje legyen átgondolni a dolgokat, de épphogy csak rálépett a saját kis korongjára, ami zárt márványerkélyre hasonlított, és egy kényelmes karosszék is volt rajta, már meg is érkezett Shayol Ghul örökkön-örökké alkonyba burkolódzó fekete lejtőire, ahol a kürtők és hasadékok csak úgy ontották magukból a gőzöket, gázokat és a savanyú bűzű füstöt. Egy Myrddraal jött elé halottfekete ruhában, egy fakó meztelen csigára emlékeztető, szem nélküli férfi, aki azonban jóval magasabb volt minden eddigi Félembernél, akit látott. Hányavetin köszöntötte, kérdés nélkül odavetette neki a nevét, és megparancsolta, hogy kövesse, a Myrddraalok régen nem viselkedtek így a Kiválasztottakkal szemben. Moghedien most felsikított az agya mélyén, és könyörgött, hogy gyorsuljanak fel a képek, és olvadjanak egyetlen elmosódott csíkká, hogy ne láthassa, ne is tudhassa, mi történt, de most, hogy megindult Shaidar Haran háta mögött a Végzet Vermének bejárata felé, most minden lelassult, és az idő valós ütemére csordogált, és sokkal valódibbnak tűnt, mint a Tel'aran'rhiod vagy akár az ébrenlét világa.

Moghedien lehunyt szemhéja mögül könnyek csurogtak már amúgy is nedvesen csillanó arcára. Meg-megugrott keskeny deszkaágyán, a lába és a keze vadul rángatózott, ahogy kétségbeesetten és hiábavalóan küzdött az ébredésért. Már rég nem tudta, hogy csak álmodik – minden olyan valóságosnak tűnt –, de valahol az emlékei mélyén, valahol egészen mélyen az ösztönök sikítottak, és puszta ujjukkal martak volna kiutat ebből a rémlátomásból.

Moghedien jól ismerte a lejtős járatot, a mennyezetről alácsüngő, tőréles kőfogakat és a falakat beborító betegesen halvány derengést. Számtalanszor járt már itt azóta az első látogatás óta, mikor eljött, hogy meghajoljon a Nagyúr előtt, és a kezébe ajánlja a lelkét, de sosem érkezett még így ide, így, hogy hibáit teljes nagyságában ismerte a Nagyúr. Eddig még előle is mindig sikerült eltitkolnia, ha hibázott. A legtöbbször. Itt bármit megtehettek, amit máshol lehetetlen lett volna. Itt bármi megeshetett, ami máshol lehetetlen lett volna.

Megrezzent, mikor az egyik kőfog a hajába szántott, de aztán összeszedte magát, amennyire csak tudta. A kőtüskék és pengék alatt könnyedén elsietett a magas Myrddraal, de, bár a Félember több mint két fejjel Moghedien fölé tornyosult, a nőnek most már kapkodnia kellett a fejét a leszálló kőélek között. Egy kőfog a vállába mart, és le kellett hajolnia, hogy átférjen az újabb pengék között. Lassan már nem volt annyi helye, hogy kihúzza magát, meg kellett görnyednie, ha tovább akart menni. Kétrét hajolva osont a Myrddraal után, igyekezett a nyomában maradni. A Félember irama nem változott, de Moghedien bárhogy igyekezett is, nem tudta csökkenteni a kettejük közti távolságot. Az alászálló mennyezet fogaival a Nagyúr a bolondokat és az árulókat büntette, és Moghediennek térdre kellett ereszkednie, hogy négykézláb folytassa az útját. Aztán már úgy sem fért el, és a könyökén csúszott előre. A fény fellobbant és kihunyt az alagútban, már a Verem szájánál járhatott. Moghedien a hasán csúszott, az ujjai nagy nehezen vonszolták előre testét. A kőfogak a húsába vájtak, leszaggatták róla a ruhát. Az utolsó pár lépést levegő után kapkodva tette meg, a szakadó gyapjú halk sikolyára.

Visszanézett a válla felett, és önkéntelenül is összerándult. Ott, ahol máskor az alagút szája volt, most sima kőfal emelkedett. Talán a Nagyúr pontosan így időzítette a dolgot, és ha lassabb...

A sziklapárkány, amin hevert, feketével pettyezett, olvadt lávató fölé nyúlt ki. A tavacskán ember nagyságú lángok keltek és haltak el szüntelen. A barlangnak nem volt sem padlója, sem mennyezete, egyenesen emelkedett át a hegyen az egekig, amit vad felhők szeltek át. Vörös, sárga és fekete csíkok szeltek át mindet, és úgy rohantak, mintha az idő szele hordaná őket vad szárnyain. Ez nem a Shayol Ghul körül látható sötétszürke ég volt. Moghedien csak egyszer pillantott fel rá, és nem csak azért nem nézte tovább, mert már látta épp elégszer. A Vájat, amit a Nagyúr börtönébe véstek, itt sem volt közelebb, mint bárhol máshol a világon, de tisztán érezte, itt fürödhetett a Nagyúr ragyogó dicsfényében. Az Igazi Hatalom körülölelte. Olyan erős volt, hogy ha fókuszálni próbált volna ezen a helyen, a hatalom szénné égeti. Nem mintha amúgy bármikor megfizette volna ennek a Hatalomnak az árát!

Nagy nehezen térdre kecmergett, de valami a lapockái közé csapott, és keményen a sziklapárkányhoz vágta. A levegőt is kiszorította a tüdejéből. Döbbenten kapkodott lélegzet után, és riadtan nézett vissza a válla felett. A Myrddraal ott állt felette, egyik csizmája a hátán taposott. Moghedien kis híján magához ölelte a saidart dühében, bár az, ha valaki engedély nélkül fókuszált itt, a Végzet Vermében, gyors halálhoz vezetett. A Shayol Ghul lejtőin tapasztalt arcátlanság még valahogy elment, de ez!

– Tudod te, hogy ki vagyok? – kiáltott rá. – Én vagyok Moghedien!

A szemnélküli tekintet úgy méregette, mintha csak egy apró kis féreg lenne, a Myrddraalok gyakran néztek így az egyszerű emberekre.

MOGHEDIEN. A fejében feldördülő hang kiszorította elméjéből a Myrddraal iránti haragot. Majdnem minden gondolatot kiszorított belőle. Emellett az érzés mellett a legtökéletesebb emberi szerető legforróbb ölelése is olyannak tűnt, mint a végtelen óceán mellett egy aprócska esőcsepp. MILYEN MÉLYRE ZUHANTÁL, MOGHEDIEN? A KIVÁLASZTOTTAK VOLTAK MINDIG IS A LEGERŐSEBBEK, DE TE HAGYTAD, HOGY ELFOGJANAK. TANÍTOTTAD AZ ELLENEM SZEGÜLŐKET, MOGHEDIEN!

A nő szeme meg-megremegett, ahogy megpróbált értelmesen beszélni.

– Nagyuram, csak apró dolgokat tanítottam nekik, csupa jelentéktelenséget, és addig küzdöttem ellenük, ameddig csak tudtam. Megtanítottam nekik egy állítólagos módszert arra, hogyan vehetik észre, ha a közelükben egy férfi fókuszál. – Nagy nehezen felnevetett. – Olyan fejfájást kapnak tőle, hogy utána órákig nem lesznek képesek fókuszálni!

Csend. Talán jobb is így. Ezt már jóval azelőtt feladták azok az ostobák, hogy megmentették volna, de a Nagyúrnak sem kell mindent tudnia.

– Nagyuram, tudod, hogy csak téged szolgáltalak. Az árnyak között követlek, és az ellenségeim meg sem érzik a marásomat, csak mikor már leterítette őket a mérgem. – Azt azért nem merte nyíltan kimondani, hogy szándékosan fogatta el magát, hogy belülről bontsa meg az ellenség egységét, de megpróbálhatott utalni rá. – Nagyuram, tudod, hány ellenségedet győztem le az Árnyék háborújában. Az árnyak közül, láthatatlanul támadtam, vagy ha észrevettek, akkor sem törődtek velem, mert nem hitték, hogy érdemes tőlem tartaniuk.

Csend. És aztán...

A KIVÁLASZTOTTAK MINDIG IS A LEGERŐSEBBEK VOLTAK. A KEZEM NEM TÉTLEN.

A Moghedien koponyájában rezgő hatalmas hang forró mézzé változtatta a csontjait, és tűzzé minden gondolatát. A Myrddraal a kezébe fogta az állát, és felrántotta a fejét, még mielőtt a nő látása kitisztult volna annyira, hogy észrevegye a másik kezében emelkedő kést. Hát így ér véget minden álma, átvágott torokkal, a testét pedig a trallokoknak vetik? Talán még Shaidar Haran is félretesz belőle magának pár ínyencfalatot. Talán...

Nem! Tudta, hogy meg kell halnia, de ez a Myrddraal egyetlen falatot sem ehet meg belőle! Kinyúlt a saidar után, és kidülledt a szeme. Semmit nem talált. Semmit! Mintha csak elválasztották volna! Tudta, hogy nem ez történt – az elszakítás állítólag a megtapasztalható legnagyobb kín volt, jobban fájt, mint bármiféle halálos sérülés – de...!

A döbbenet rövid pillanatában a Myrddraal szétfeszítette Moghedien száját, a késpengével végigkaparta a nyelvét, majd megvágta a fülét. Ahogy felállt a pengéjén csillogó nyállal és vérrel, Moghedien már tudta, mi vár rá. Tudta, még mielőtt Shaidar Haran előszedte volna az aprócska aranydrótból és kristályból készült kalitkának látszó tárgyat. Itt bármit megtehettek, ami máshol lehetetlen lett volna, és ezek közül néhányat csak azokkal tehettek meg, akik tudtak fókuszálni. Ő maga is jó pár embert hozott már ide ezzel a céllal.

– Ne – lehelte. Nem tudta levenni a szemét a cour'souvráról. – Ne, engem ne! ENGEM NE!

Shaidar Haran nem törődött vele. A késen csillanó testnedveket a cour'souvrára kente. A kristály tejes rózsaszínbe váltott, ez volt az első lépcsője a dolognak. A Myrddraal kilökte a kezében tartott lélekcsapdát az olvadt lávató fölé, hogy a második fázis is bekövetkezhessen. Az arany- és kristálykalitka átívelt a levegőn, és hirtelen megállt ott, ahol úgy tűnt, mintha a Vájat lenne, ahol a Minta a legvékonyabb volt.

Moghedien egészen elfeledkezett a Félemberről. Kinyújtotta a kezét a Vájat felé.

– Irgalom, Nagyuram! – Sosem hitte, hogy a Nagyúrban az irgalomnak akárcsak a szikrája is megvolna, de ha veszett farkasokkal lett volna egy ketrecben, vagy egy dühödt darathtal, akkor is ugyanezt kérte volna. A megfelelő körülmények között az ember még a lehetetlenért is könyörgött. A cour'souvra megállt a levegőben, lassan körbefordult, és fényesen csillogott az alant tomboló lángok fényében. – Tiszta szívemből szolgáltalak, Nagyuram! Az irgalmadért esedezem, irgalmazz, kérlek! IRGALOM!

MÉG SZOLGÁLHATSZ.

A hang felmérhetetlen gyönyörrel töltötte el Moghedient, de ugyanebben a pillanatban a lélekcsapda is felvillant, fényesebben, mint a nap, és az extázis közepette olyan kín járta át a testét, mintha csak a tüzes tóba merítették volna. A két érzés összeolvadt, és a nő ordított. Végtelen fájdalmában össze-vissza dobálta magát, mint egy eszét vesztett állat, míg aztán Korokkal később már csak a szenvedés maradt, és a szenvedés emléke, a sötétség aprócska irgalma elmosta az eszméletét.

Moghedien összerándult a keskeny deszkaágyon. Ne, még egyszer ne! Kérem!

Alig ismerte fel a nőt, aki belépett a sátorba, ahol raboskodott.

Kérem, sikoltotta az elméje mélyén.

A nő fókuszált, hogy világos legyen, de Moghedien csak a fényt látta.

Álmodott, de a teste megremegett, és a feje búbjától a lábujja hegyéig vad táncot járt. Kérem!

A nő Aran'garnak nevezte magát, és a nevén szólította Moghedient, elmondta neki, hogy a Végzet Vermébe kell mennie, és...

– Ébredj fel, te nő! – A hang olyan volt, mintha rothadt csontok omlanának porrá, és Moghedien szeme felpattant. Szinte azt kívánta, bárcsak tovább álmodhatna.

Apró börtöncellájának a falát nem törte meg sem ajtó, sem ablak. Nem volt benne fénygömb, de még csak egy lámpa sem, valami mégis megvilágította a kicsinyke termet. Moghedien nem tudta, hány napja lehet itt, csak arra emlékezett, hogy rendszertelen időközönként kapott valami ízetlen ételt, és hogy a beküldött egyetlen apró vödröt még ennél is ritkábban és rendszertelenebbül cserélték. Valahol egy kancsónyi illatosított vizet és egy kis darab szappant is talált, hogy megmosakodhasson. Nem is tudta, ez vajon irgalom-e, vagy újabb kínzás. Az, hogy ennyire örült egy pár csepp víznek, csak még fájóbban emlékeztette rá, mekkorát bukott. És most Shaidar Haran volt a börtönében.

Sietve legördült az ágyról, a padlóra térdelt, és a kőre szorította az arcát. Mindig is megtette, ami szükségesnek tűnt a túléléshez, és a Myrddraal látható élvezetét lelte abban, hogy megtanítsa neki, ebben a helyzetben mit kell tennie.

– Örömmel köszöntelek, Mia'cova! Az összecsapott cím égette Moghedien nyelvét. Azt jelentette, hogy „az, aki birtokol testestül-lelkestül”, vagy még egyszerűbben „gazdám”. A különös pajzs, amivel Shaidar Haran elvágta az Egyetlen Hatalomtól, most nem látszott, de Moghediennek eszébe sem jutott fókuszálni. A Myrddraalok elvben nem tudták elvágni az embert az Igazi Forrástól, de Shaidar Haran valahogy erre is képes volt. Az Igazi Hatalmat természetesen már nem érinthette meg, ehhez a Nagyúr különleges kegye kellett, de a saidar hívogatta, bár a ragyogása mintha kicsit furcsa lett volna. Ennek ellenére Moghediennek nem jutott eszébe, hogy fókuszáljon. Ahányszor csak a Myrddraal meglátogatta, mindig megmutatta neki a lélekcsapdát. Hihetetlen fájdalmas volt az ember tulajdon cour'souvrájának a közelében fókuszálni, és minél közelebb volt a lélekcsapdájához valaki, annál elviselhetetlenebb volt a fájdalom. Moghedien úgy vélte, Shaidar Harantól karnyújtásnyira túl sem élné az Igazi Forrás érintését. És még ez volt a lélekcsapda veszedelmei közül a legapróbb.

Shaidar Haran felnevetett. Mintha száraz, felpattogzott bőrdarabokat súrolt volna valaki egymáshoz. Ez is különös volt ebben a Myrddraalban. A Félemberek sokkal kegyetlenebbek voltak a vérszomjas trallokoknál, de nem lelték örömüket a kínzásban. Shaidar Haran mégis láthatóan jól mulatott Moghedien kínzása közben. A nő egyelőre úgy érezte, szerencsés, hogy megúszta pár zúzódással. A legtöbb nő már az őrület határán lenne, ha nem bolondult volna meg teljesen.

– És örömmel engedelmeskedsz nekem? – kérdezte a reszelős, durva hang.

– Igen, örömmel engedelmeskedem neked, Mia'cova. – Mindent megtett, ami szükségesnek tűnt a túléléshez. Persze így is elakadt a lélegzete, mikor a Myrddraal ujjai végigszántottak kócos haján. Igyekezett magától felkecmeregni, de valójában a Félember rántotta talpra. Legalább ezúttal hagyta, hogy a lába a földön maradjon! A Myrddraal kifejezéstelen arccal végigmérte. Moghedien még jól emlékezett az előző látogatásaira, és igyekezett nem összerándulni félelmében, igyekezett nem sikoltani, és megpróbálta kizárni az agyából azt a késztetést, hogy magához ölelje a saidart, és véget vessen ennek az egésznek.

– Hunyd be a szemed – mondta a Myrddraal –, és tartsd úgy, amíg nem mondom, hogy kinyithatod.

Moghedien azonnal becsukta a szemét. Shaidar Haran már beleverte az azonnali engedelmességet. És mindamellett, ha behunyta a szemét, megpróbálhatta azt hinni, hogy valahol máshol van. Mindent, ami szükséges a túléléshez.

A hajába kapó ujjak hirtelen előrelökték, és bárhogy igyekezett is, felsikoltott. A Myrddraal a falhoz akarta lökni! Felemelte a kezét, hogy tompítsa az esést, és Shaidar Haran elengedte. Moghedien vagy tíz lépést tántorgott előre behunyt szemmel, pedig a szobája nem is volt tíz lépés széles! A levegőben füstszagot érzett, még ha halványan is, égő fa édes füstjét. Ennek ellenére szorosan zárva tartotta a szemhéját. Továbbra sem akart a zúzódásoknál komolyabb sérülést szerezni. Azokból is csak olyan keveset, amilyen keveset csak lehetett, és olyan ritkán, amilyen ritkán csak lehetett.

– Most már kinyithatod a szemed – mondta egy mély férfihang. Moghedien óvatosan felnézett. A hang tulajdonosa egy magas, széles vállú fiatalember volt, fekete csizmában és lovaglónadrágban. Lobogó fehér ingét kigombolva hagyta a nyakánál. Döbbenetesen kék szempár méregette Moghedient. A férfi egy mély, jól kipárnázott karosszékben ült egy márványkandalló mellett. A hosszú fahasábokon csak úgy táncoltak a lángok. A nő egy faborítású szobában állt, ami ebben a korban akár egy tehetős kereskedő vagy egy alacsonyabb rangú nemes házában is lehetett volna. A bútorzat ízléssel faragott fa volt, enyhe aranyozással, és a szőnyegeken kacskaringós vörös-arany mintát csillantott a tűzfény. Moghedien mégsem kételkedett abban, hogy valahol Shayol Ghul közelében vannak. A másik lehetőséget, hogy Tel'aran'rhiodba került, el kellett vetnie. Az Álmok Világát felismerte volna. Gyorsan körbenézett, és sóhajtott egy nagyot. A Myrddraal nem volt a szobában. Mintha vastag cuande fonatok olvadtak volna le a szívéről.

– Hogy tetszett a térüregben töltött idő?

Moghedien úgy érezte, mintha jeges ujjak mélyednének az agyába. Nem volt sem kutató, sem készítő, de azért ő is ismerte ezt a szót. Eszébe sem jutott megkérdezni, hogy a mai idők egy fia honnan tudja, mit jelent. Néha voltak buborékok a Mintában, bár egy Mesaana tudásával rendelkező ember ezt a megfogalmazást a dolgok túlzott leegyszerűsítésének mondta volna. A térüregekbe be lehetett jutni, ha valaki tudta, hogy kell, és éppúgy lehetett uralni a benne történteket, mint a valós világban bármit – a kutatók a legvadabb kísérleteik nagy részét térüregekben végezték, legalábbis Moghedien úgy emlékezett –, de mégis a Mintán kívül voltak, és néha összeroppantak, vagy kipukkantak és elszálltak. Még Mesaana sem tudta, ilyenkor mi történt, csak annyit mondott, hogy bárki és bármi, ami akkor épp a térüregben volt, örökre elveszett.

– Mióta? – Moghedien magát is meglepte azzal, hogy milyen higgadt a hangja. Parancsolóan a fiatalemberre meredt, aki mosolyogva ült előtte. Még hófehér fogai is kivillantak. – Azt kérdeztem, mióta? Vagy nem tudod?

– Láttalak megérkezni. – A férfi egy pillanatra elhallgatott, és felemelt egy ezüst kupát a széke mellől. A kupa pereme fölött Moghedienre mosolygott, és belekortyolt a borba. – Tegnap este.

A nő nem tudott elfojtani egy megkönnyebbült kis sóhajt. A térüregekbe csak azért lépett bárki is, mert ott másképp folyt az idő. Némelyikben gyorsabban, némelyikben lassabban, mint a valós világban, de mindegyikben másképp. Volt, ahol sokkal, sokkal gyorsabban múlt az idő. Moghedien egyáltalán nem lepődött volna meg azon, ha kiderül, hogy a Nagyúr száz évre bebörtönözte, vagy akár ezerre is, és most egy olyan világban ébredt fel, amit már teljesen ő ural, és ahol Moghediennek döghúst kell zabálnia, míg a többi Kiválasztott a csúcson áll. Még mindig Kiválasztott volt, ő legalábbis így gondolt magára. Egész addig, amíg maga a Nagyúr nem mondja azt neki, hogy már nem! Nem hallott olyanról, hogy bárkit is elengedtek volna, akit lélekcsapdába fogtak, de majd csak kitalál valamit. Azok, akik kellően elővigyázatosak voltak, mindig kitaláltak valamit, míg azok, akik ezt gyávaságnak tartották, elbuktak. Az úgynevezett bátrak közül ő maga is épp elég sokat vitt Shayol Ghulba, hogy cour'souvra készüljön nekik.

Hirtelen eszébe jutott, hogy ez a fickó gyanúsan sokat tud egy egyszerű árnybaráthoz képest, különösen ha arra gondolt, hogy a külseje alapján alig múlhatott húszéves. A férfi átdobta az egyik lábát a széke karfáján, és arcátlanul végigmérte. Graendal biztos kivetette volna rá a hálóját, ha a kölyök kellően rangos vagy gazdag, bár az álla talán túlságosan is csontos volt ahhoz, hogy igazán jóképűnek lehessen nevezni. Moghedien még soha életében nem látott ilyen ragyogóan kék szemeket. Nyílt arcátlansága láttán, és azok után, amit Shaidar Harantól kellett elszenvednie, Moghedien úgy érezte, itt az ideje, hogy valaki jó modorra szoktassa az ifjú árnybarátot. A Myrddraal nem volt sehol, és az Igazi Forrás olyan hívogató volt... Dühét csak tovább növelte, hogy a ruhája koszos, és bár még érezte magán az illatosított mosdóvíz halvány szagát, nem tudta kimosni vagy megfoltozni azt a durva gyapjúruhát, amiben Egwene al'Vere fogságából menekült, és amin még mindig ott tátongtak a Végzet Verméhez vezető úton szerzett jókora lyukak. Végül az indulatát legyőzte a bölcsessége – még mindig túl közel voltak Shayol Ghulhoz –, de kevésen múlott a dolog.

– Hogy hívnak? – kérdezte élesen a férfit. – Tudod egyáltalán, kivel beszélsz?

– Tudom, Moghedien. Szólíts csak Moridinnek.

Moghedien levegő után kapkodott. Nem a név miatt, hiszen bármelyik futóbolond hívathatja magát Halálnak. De az egyik ragyogóan kék szemen egy éppen csak látható fekete pötty úszott át, ami aztán a másikban is feltűnt, és ugyanabban a vonalban átvillant a kékség előtt. Ez a Moridin használta az Igazi Hatalmat, és nem csak egyszer. Hanem sokszor, igen sokszor. Moghedien tudta, hogy al'Thoron kívül is éltek olyan férfiak ebben a korban, akik képesek voltak fókuszálni, és ez a fickó amúgy is al'Thor mérete és korosztálya volt, de azt nem hitte volna, hogy a Nagyúr bárkit is ebben a megtiszteltetésben részesít! Bár veszedelmes egy megtiszteltetés volt, mint azt minden Kiválasztott nagyon jól tudta. Hosszú távon az Igazi Hatalom sokkal veszedelmesebb volt, mint az Egyetlen Hatalom, mert függőséget okozott. Erős akarattal le lehetett győzni azt a késztetést, hogy az ember egyre több és több saidart vagy saidint szívjon magába, de Moghedien nem hitte, hogy létezhet bárki is, aki elég erős ahhoz, hogy legyőzze az Igazi Hatalom vonzását, ha már a saa megjelent a szemében is. A végső ár persze nem ez volt, hanem valami még ennél is borzalmasabb.

– Olyan kitüntetésben van részed, amit alighanem magad sem vagy képes felmérni – mondta a kölyöknek. Mintha csak koszos, szakadt gyapjúruhája a legfinomabb streith lenne, leült a férfival szemben várakozó karosszékbe. – Hozzál nekem is abból a borból, és elmesélem, mi az. Csak huszonkilenc ember volt rajtad kívül valaha méltó...

Megdöbbenésére a férfi felnevetett.

– Félreérted a helyzetet, Moghedien. Még most is a Nagyurat szolgálod, de nem úgy, ahogy eddig tetted. Elmúltak már azok az idők, mikor a saját játékodat játszhattad. Ha véletlenül nem tettél volna néhány hasznos dolgot is, már rég halott lennél.

– Én a Kiválasztottak közé tartozom, fiam! – kiáltott fel Moghedien. A dühe végleg elmosta az elővigyázatosságát. Kihúzta magát ültében, és egy olyan Kor tudásával nézett le a fiatal fickóra, amihez képest ez az idő alig volt jobb a sárkunyhók korszakánál. Vagy legalábbis annak a Kornak annyi tudásával, amennyit Moghedien megtanult, és ami az Egyetlen Hatalmat illeti, abban senki nem múlta felül. Majdnem magához ölelte a saidart, dacára annak, hogy közel voltak Shayol Ghulhoz. – Anyád talán épp az én nevemmel kergetett ágyba még pár évvel ezelőtt, és jobb ha tudod, hogy felnőtt emberek remegnének meg és omlanának össze a nevem puszta hallatára is! Nem beszélhetsz így velem!

A férfi a nyitott ingnyakába nyúlt, és Moghedien nyelve a szája padlásához tapadt. Nem tudta levenni a tekintetét a kicsinyke aranydrót kalitkáról, és a benne rejlő vérvörös kristályról, amit a férfi egy nyaklánc végén tartott. Moghedien úgy látta, mintha egy másik hasonló szerkezetet visszalökdösött volna az inge alá, de az nem érdekelte, csak a saját lélekcsapdája. Csak az övé lehetett. A férfi végigsimított a kristályon, és Moghedien a lelkén, az agyán érezte az érintését. A fickónak nem kellett volna sokkal durvábban megböknie a kristályt, mint most tette, ahhoz, hogy elpattanjon. És akkor Moghedien valahol a világ másik végén lenne, vagy még messzebb, és az egész dolog mit sem számítana! Az a része, ami valóban ő maga, elválasztódna a többitől. Ugyanúgy látna a szemével, és hallana a fülével, érezné az étel ízét, amit a szájába rak, és tudná, ha hozzáérnek, de nem tehetne semmit, hiszen a teste teljességgel annak engedelmeskedne, aki a cour'souvráját birtokolja. Akár ki lehetett törni belőle valahogy, akár nem, a lélekcsapda találó név volt ennek a szerkezetnek. Moghedien érezte, hogy elsápad.

– Most már értesz? – kérdezte a férfi. – Még mindig a Nagyurat szolgálod, de ezentúl az én utasításaimat követed.

– Megértettem, Mia'cova – mondta Moghedien üresen.

A férfi újra felnevetett, dús, mély hangja mintha gúnyt űzött volna Moghedienből. Visszadugta a lélekcsapdát az inge alá.

– Ugyan, erre most már semmi szükség. Most már tudod, hol a helyed. Én Moghediennek foglak hívni, te pedig szólíts csak Moridinnek. Még mindig a Kiválasztottak közé tartozol. Ki léphetne a helyedre?

– Igen, úgy lesz, Moridin – mondta Moghedien színtelen hangon. Bármit mondott is a férfi, tudta, hogy birtokolja.

Huszonhatodik fejezet

Visszavonhatatlan szavak

Morgase ébren feküdt az ágyán, a holdfényben úszó mennyezetet nézte, és megpróbált a lányára gondolni. Egyetlen, sápadt gyolcslepedő fedte, és a hőség dacára is egy nyakáig zárt, vaskos gyapjú hálóingben fuldokolt. Az izzadság nem számított, az sem számított, hányszor fürdött meg, vagy hogy milyen forró volt a víz. Mocskosnak érezte magát. Elayne biztonságban van a Fehér Toronyban. Néha úgy tűnt, mintha még évekig nem tudna megbízni egyetlen aes sedai-ban sem, de bármilyen ellentmondásosnak tűnt is a dolog, tudta, hogy Elayne sehol sem lehet akkora biztonságban, mint épp a Toronyban. Megpróbált Gawynra gondolni – ő is Tar Valonban van, a húgával. Büszke arra, hogy Elayne bátyja és védőpajzsa lehet. És Galadra – miért nem hagyják, hogy beszéljen vele? Úgy szerette, mintha a fiú is az ő testéből jött volna a világra, és sok szempontból Galadnak még a másik kettőnél is nagyobb szüksége volt erre a szeretetre. Megpróbált rájuk gondolni. De nehéz volt bármi másra gondolnia, mint... A szeme tágra nyílt, a sötétségbe meredt. El nem sírt könnyek csillogtak benne.

Eddig azt hitte, hogy elég bátor ahhoz, hogy megtegye, amit tennie kell, bármi legyen is az, és elviselje, ami jön, bármi legyen is az. Eddig azt hitte, hogy bármi történjék is, össze tudja szedni magát, felkel, és folytatja a harcot. Aztán egyetlen véget nem érő óra alatt Rhadam Asunawa elkezdte megtanítani rá, hogy mekkorát tévedett. Csak pár kék-zöld folt maradt a testén, és azok is lassan elhalványultak, de... Eamon Valda egyetlen egy kérdéssel bevégezte Asunawa munkáját. A tulajdon válasza pedig olyan foltot hagyott Morgase szívén, amit nem moshat el az idő. Neki magának kellett volna visszamennie Asunawához, és könyörögnie, hogy tegye meg a legrosszabbat, amit emberrel tenni tud. Neki magának... Imádkozott, hogy Elayne biztonságban legyen. Talán nem volt tisztességes, hogy érte többet imádkozott, mint Gawynért vagy Galadért, de Elayne lesz Andor következő királynője. A Torony nem hagyja ki azt a lehetőséget, hogy egy aes sedai-t ültethessen az Oroszlános Trónra. Ó, bárcsak még egyszer az életében láthatná Elayne-t, bárcsak még egyszer láthatná a gyermekeit!

Valami megmozdult a hálószoba sötétjében, és Morgase remegni kezdett. A halvány holdfényben az ágy oszlopait is alig tudta kivenni. Valda előző nap északra lovagolt Amadorból Asunawával és vagy ezer fehérköpennyel a Próféta ellen, de ha visszajött, ha...

A sötétben mozgó alak egy nővé olvadt. Alacsonyabb volt Lininél.

– Gondoltam, még ébren van – mondta halkan Breane hangja. – Igya meg ezt, ez jót tesz majd.

A cairhieni nő megpróbálta Morgase kezébe erőltetni az ezüstkupát. Az italnak enyhén savanykás szaga volt.

– Várj, amíg nem szólítalak, hogy hozzál nekem inni valamit! – csattant fel a királynő, és ellökte a poharat. Forró folyadék csurgott végig a kezén és a gyolcslepedőn. – Már majdnem elaludtam, mikor rám törtél! – hazudta. – Hagyj magamra!

A nő ahelyett, hogy engedelmeskedett volna neki, csak megállt az ágy mellett, és lenézett rá. Morgase nem látta az arckifejezését, az árnyékok elrejtették. Nem kedvelte Breane Taborwint. A nő akár valóban nemesnek született, és csak a sorsa vezette ilyen rossz helyre, akár csak egy szolga volt, aki jól megtanulta utánozni egykori urait, bárhogyan is, de akkor és úgy engedelmeskedett, amikor és ahogy a kedve tartotta, és ha nem tetszett neki, amit kértek tőle, sértően szabad szájú lett. Mint például most is.

– Csak bégetsz, mint egy birka, Morgase Trakand. – Bármilyen halkan beszélt is, a hangja forrongott a dühtől. A kupát nagy csattanással tette le az ágy melletti asztalkára, a maradék ital kiloccsant a földre. – Ugyan! A legtöbben rosszabbul jártak, mint te! Még élsz. Egyetlen csontod sem tört el, és az elméd sem háborodott meg. Tűrjél; a múlt már messze van, és neked tovább kell menned. Annyira ingerült vagy, hogy a férfiak csak lábujjhegyen mernek járni miattad. Még Gil mester is! Lamgwin alig aludt egy szemhunyásnyit az elmúlt három éjszaka!

Morgase zavarában elvörösödött, így még Andorban sem beszéltek a szolgák. Elkapta a nő karját, szorosan megmarkolta, de az aggodalma elnyomta a dühét.

– Nem tudják, ugye nem tudják? – Ha mégis, megpróbálnák megbosszulni, megpróbálnák megmenteni. És meghalnának. Tallanvor meghalna.

– Linivel ketten mindent elkövetünk, hogy ne jöjjenek rá – vicsorogta Breane, és kirántotta Morgase szorításából a karját. – Ha valahogy meg tudnám menteni Lamgwint, megmutatnám nekik, micsoda gyáva, bégető birka vagy! De sajnos úgy néz rád, mintha maga a testet öltött Fény lennél... De ha én rád nézek, csak egy szerencsétlen nőt látok, aki ahhoz is gyáva, hogy elfogadja a múltját! Nem hagyom, hogy a gyávaságod elpusztítsa!

Gyávaság. Morgase-ben felhorgadt a harag, de nem szólt egy szót sem. Az ujjai görcsösen markolták a lepedőt. Nem gondolta, hogy valaha is hidegvérrel úgy dönt, egy ágyba fekszik Valdával, de ha mégis így esett volna, hát valahogy megtanult volna együtt élni a dologgal. Legalábbis most úgy gondolta, hogy megtanult volna együtt élni vele. Az viszont már teljességgel más dolog volt, hogy azért mondott igent, mert nem mert visszamenni Asunawa csomói és tűi közé, mert félt attól, hogy mi várhat még rá a kínpadon! Bárhogy sikított is Asunawa kínzásai közepette, igazából Valda mutatta meg neki, mennyire gyáva, hogy mennyivel gyávább annál, mint ezt magáról hitte volna. Valda érintése és az ágya talán idővel kifakul az emlékeiből, de semmi nem moshatja el annak az „igennek” a szégyenét, amit ő maga mondott ki. Breane csak az igazságot vágta az arcába, és Morgase nem tudta, mit válaszolhatna neki.

Nem kellett semmit sem mondania, mert a külső szobában csizmák csattogása zavarta meg őket. A hálószoba ajtaja kicsapódott, és egy férfi rohant be. Pár lépés után megállt.

– Úgy, hát ébren van! Pompás – mondta Tallanvor hangja egy pillanattal később. Morgase szíve újra rendesen kezdett dobogni, és a lélegzetét is visszanyerte. Megpróbálta elengedni Breane kezét. Nem is tűnt föl neki, hogy megragadta. Legnagyobb meglepetésére a nő biztatóan megszorította a kezét, mielőtt elengedte volna.

– Valami történik – folytatta Tallanvor, és a szoba egyetlen ablakához lépett. Az egyik oldalra húzódott, mintha nem akarná, hogy kívülről meglássák, és az éjszakát kémlelte tekintetével. A holdfény kirajzolta magas alakját. – Gil mester, jöjjön, és mondja meg, mit lát!

Az ajtóban egy fej jelent meg, kopasz búbja megcsillant a sötétben is. Mögötte, a másik szobában, egy jókora árnyék mozgott: Lamgwin Dorn. Mikor Basel Gil észrevette, hogy a királynő még ágyban van, a feje tetején megrándult a kopasz csillogás. Sietve másfelé nézett, bár a sötétben aligha látott többet az ágynál. Gil mester még Lamgwinnél is szélesebb volt, bár közel sem volt olyan magas.

– Bocsásson meg, királynőm. Nem akartam... – Megköszörülte a torkát, és a csizmái csoszogtak a szőnyegen, ahogy nagy zavartan egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát. Ha lett volna kalapja, most minden bizonnyal a kezében forgatta volna, vagy riadtan gyűrögeti. – A Hosszú Folyosón voltam, éppen útban... éppen útban... – Útban az árnyékszékre, de ezt nem bírta kimondani a királynő előtt. – Mindegy, szóval kinéztem az ablakon, és láttam, amint egy nagy madár... Azt hiszem, az lehetett... Leszállt a Keleti Barakkok tetejére.

– Egy madár! – Lini vékonyka hangja hallatán Gil mester beugrott a szobába, és szabadon hagyta az ajtót. De az is lehet, hogy hirtelen mozdulatának az volt az oka, hogy az öreg dajka megbökte az oldalát. Lini általában minden egyes ősz hajszálát kihasználta. Bevonult a szobába a döbbenten tátogó mester mellett, és útközben kötötte meg hálóköntöse övét. – Ostobák! Ököragyú marhák! Felébresztik a gyer...

Hevesen köhögve hagyta abba. Lini sosem felejtette el, hogy ő volt Morgase dajkája, és Morgase anyjáé is, de mások előtt soha nem utalt rá. Most minden bizonnyal feldühítette, hogy elszólta magát, ez tisztán hallatszott a hangján.

– Felébresztik a királynőt egy madár miatt! – Megigazgatta a hajhálóját, és ösztönösen is visszasimította azt a pár szálat, ami alvás közben kiszabadult alóla. – Talán ivott, Gil mester?

Morgase is éppen ezen gondolkozott.

– Nem tudom, hogy madár volt-e vagy sem – tiltakozott Gil mester. – Nem úgy nézett ki, mint egy madár, de mi más tudna repülni, már a denevéreket kivéve? Óriási volt. Emberek másztak le a hátáról, és egy a nyakában maradt, aztán újra felszállt. Miközben az arcomat ütöttem, hogy ébredjek már fel, egy másik ilyen... valami... szállt le, és újabb emberek másztak le róla, aztán még egy jött, és akkor úgy döntöttem, jobb, ha szaladok, és szólok Tallanvor úrnak.

Lini nem szipákolt, de Morgase szinte érezte, milyen dühösen mered a semmibe. Szerencsére nem rá nézett. A férfi, aki csak azért hagyta ott a fogadóját, hogy vele lehessen, biztos még nála is jobban érezte.

– Ez az igazság, a Fényre esküszöm, úrnőm! – kötötte Gil mester az ebet a karóhoz.

– A Fényre! – szólalt meg Tallanvor, mintha csak a mester szavait visszhangozta volna. – Valami... Valami épp most szállt le az Északi Barakkokra.

Morgase még sosem hallotta ilyen döbbentnek a hangját. Semmi mást nem akart, csak azt, hogy mind tűnjenek el a szobájából, és végre magára maradhasson a nyomorúságával, de erre láthatóan nem volt remény. Tallanvor sok szempontból még Breane-nél is rosszabb volt. Sokkal rosszabb.

– A köntösömet – mondta, és Breane ezúttal sietve engedelmeskedett. Gil mester gyorsan a fal felé fordult, miközben Morgase kikászálódott az ágyból, és magára kanyarította a selyem hálóköntöst.

Miközben megkötötte az övét, az ablakhoz lépett. Az Északi Barakk hosszú tömbje jól látszott az udvar sötétjében is, négy emelet magas, lapos, sötét kőtetejű épületszörny volt. Nem világított benne semmi. Sem itt, sem máshol az Erődben nem látott fényt. Minden nyugodt volt és csendes.

– Semmit nem látok, Tallanvor.

A férfi visszahúzta az ablakból.

– Csak figyeljen – mondta.

Máskor Morgase sajnálta volna, hogy a férfi elengedi a vállát. Sajnálta volna, és egyszersmind dühös lett volna saját magára, hogy sajnálja. Most, Valda után, csak megkönnyebbülést érzett. És dühös volt, hogy megkönnyebbülést érez. És dühös volt a férfi hangneme miatt is. Túlságosan is tiszteletlen volt vele. Tiszteletlen, makacs és fiatal. Alig idősebb Galadnál.

Az árnyak együtt suhantak a holdfénnyel, de semmi más mozgást nem látott. Valahol messze, Amador városában felugatott egy kutya. Többen válaszoltak neki. Aztán, mikor Morgase már épp szólt volna, hogy elutasítsa Tallanvor és Gil mester meséit, a barakkok tetején megremegett a sötét, megugrott, és a magasba emelkedett.

Valami, Tallanvor így nevezte, és Morgase sem tudott volna jobb szót rá. Az volt a benyomása, hogy a valami teste vastagabb, mint amilyen magas egy ember. A hatalmas, bordás szárnyak denevérre emlékeztették, ahogy a teremtmény leengedte őket, és az udvar felé suhant. És mintha egy ember ült volna a karcsú, ívelt nyak mögött. Aztán a szárnyak alá már elegendő levegő szorult, és a valami... A valami felemelkedett, és kioltotta a hold fényét is, ahogy elszállt az ablakuk felett. Hosszú, keskeny farok csüngött a végén.

Morgase lassan becsukta a száját. Az egyetlen, ami az eszébe jutott, az volt, hogy ez egy árnyfattyú. Nem csak a trallokok és a Myrddraalok voltak az egyedüli szörnyűséges lények a Fertőben. Soha nem hallott semmi ilyesmiről, de a Toronyban azt tanították neki, hogy épp elég olyan szörnyű lény van, amit senki nem látott még, vagy legalábbis senki nem élte túl a velük való találkozást, hogy beszámolhasson róluk. De hogy kerülhetett ilyen messze délre?

Hirtelen hatalmas robajjal éles fénypászma lobbant az éjbe, valahol a főkapu tájékán. Aztán még egy és még egy, két másik helyen a hatalmas külső falak körül. Morgase úgy vélte, ott is kapuk lehettek.

– Mi a Végzet Verme volt ez? – motyogta Tallanvor abban a pár másodperces csöndben, ami a robbanások után és a vészgongok hangos riadója között szállt az erődre. Kiáltások szálltak az éjszakában, rekedtes, kürtszóra emlékeztető hangok sikoltottak. Tűz szökkent a magasba, mennydörgő robajjal itt is, ott is.

– Az Egyetlen Hatalom – lehelte Morgase. Talán nem képes használni a saidart, vagy csak olyan gyengén, hogy az már nem is számít, de ezt azért meg tudta mondani. Ezek nem lehettek árnyfattyak. – Ezek csak aes sedai-ok... Csak aes sedai-ok lehetnek.

Hallotta, ahogy valaki riadtan felsóhajt mögötte, Lini az, vagy Breane. Basel Gil izgatottan suttogta, hogy „aes sedai-ok”, és Lamgwin olyan halkan motyogott, hogy még Morgase sem hallotta. Valahol a sötétben fém csendült a fémen; a tűz harsogott, és villám csapott le a felhőtlen égből. A zajon át tompán meghallották a város vészharangjait is, bár meglepően keveset vertek csak félre.

– Aes sedai. – Tallanvor hangjában kétely csendült. – De miért épp most? Hogy megmentsék, Morgase? Azt hittem, nem használhatják az Egyetlen Hatalmat emberek ellen, csak árnyfattyakat ölhetnek vele! És soha nem láttam még olyan árnyfattyú formájú teremtményt, mint amilyen az a szárnyas valami volt!

– Nem tudod, miről beszélsz! – fordult vele szembe Morgase nagy dühösen. – Nem tudsz...

Egy számszeríj lövedéke csapódott az ablakkeretbe, a kő apró szilánkokban fröccsent szét a nyomában. Morgase érezte a szelét, ahogy a lepattanó lövedék elsuhant kettejük között, és hangos csattanással az ágy egyik faoszlopába mélyedt. Ha csak egy ujjnyival inkább jobbra tart, mostanra minden szenvedésének vége volna.

Meg sem mozdult, de Tallanvor átkozódva elvonszolta az ablaktól. Még a hold gyengécske fényében is látta, hogy a férfi elégedetlenül méri végig. Egy pillanatra azt hitte, Tallanvor végigsimít az arcán. Morgase nem is tudta, akkor mit tenne: sikítana, sírna, örökre elküldené a színe elől, vagy...?

A férfi azonban nem ért hozzá.

– Inkább azok a fickók lehetnek, azok a shaminok, vagy hogy hívják őket. – Csak ennyit mondott. Ragaszkodott hozzá, hogy azokban a különös és hihetetlen mesékben, amelyek még ide az Erődbe is beszivárogtak, lehet némi igazság. – Most ki tudjuk juttatni felségedet a palotából, azt hiszem. Ebben a zűrzavarban könnyű lesz. Csak bízza rám magát.

Morgase nem javította ki. Kevesen tudtak csak bármi konkrétat az Egyetlen Hatalomról, és még kevesebben értették a saidar és a saidin közti különbséget. Az elképzelés amúgy is vonzónak tűnt. Ebben a kavarodásban talán megszökhetnek.

– Kivinnéd?! Abba! – rikoltott fel Lini. Az ablakba szivárgó gyengécske holdfényt már kioltották a robajló lángok, és az emberek sikolyait és a kardcsörgést elnyomta a robbanások mennydörgő zaja. – Azt hittem, ennél több ész szorult abba a kemény fejedbe, Martyn Tallanvor! Ismered a szólást, hogy csak a bolondok csókolják meg a méhet, vagy harapnak a tűzbe? Hallottad, hogy az úrnőd szerint ezek aes sedai-ok. Azt hiszed, hogy tévedett? Azt hiszed?

– Uram, ha ezek aes sedai-ok... – Gil mester elhallgatott.

Tallanvor keze lehanyatlott Morgase-ről, és arról motyogott valamit dühösen, hogy bárcsak lenne egy kardja. Pedron Niall hagyta, hogy megtartsa a fegyverét, de Eamon Valda nem volt ilyen engedékeny.

Morgase-t egy pillanatra elöntötte a csalódottság. Ha Tallanvor ragaszkodott volna hozzá, hogy menjenek, ha kirángatta volna... Mi a fene baja van? Ha a fickó megpróbálta volna bárhová is elrángatni, bármilyen okkal, hát elevenen megnyúzza! Össze kellene szednie magát. Valda kikezdte az önbecsülését – nem is csak kikezdte, hanem apró cafatokra tépte – de nem engedheti el ezeket a cafatokat, és újra fel kell építenie belőlük önmagát! Valahogy. Vagy az egésznek nincs is értelme?

– Annyit mindenesetre kitalálhatunk, hogy mi történik – morogta Tallanvor, és az ajtóhoz sietett. – Ha ezek nem a ti aes sedai-aitok...

– Nem! Itt maradsz! Kérlek. – Morgase örült, hogy sötét van, és senki nem látja, milyen mélyen elvörösödött. Előbb leharapta volna a tulajdon nyelvét, mint hogy kimondja azt az utolsó szót, de valahogy mégis kicsúszott, még mielőtt észrevette volna. Határozott hangon folytatta. – Itt maradsz, és őrzöd a királynődet. Ez a dolgod.

A gyenge fényben Morgase nem látta tisztán Tallanvor arcát, és a férfi meghajlása illően mély volt, de az utolsó vasát is feltette volna arra, hogy mérges.

– Az előszobában leszek. – A férfi hangjából csak úgy áradt a harag. A királynő ezúttal nem törődött sem azzal, hogy Tallanvor dühös, sem azzal, hogy ilyen kevéssé rejti el az indulatait. Könnyen lehet, hogy egy szép napon a tulajdon két kezével fojtja meg ezt a lehetetlen embert, de a férfi nem ma éjszaka fog meghalni, és nem úgy, hogy idegen katonák vágják le, akik azt sem tudják, kinek az oldalán áll.

Most már akkor sem alhatott volna, ha amúgy képes lenne rá. Anélkül, hogy akárcsak egyetlen aprócska lámpát is meggyújtottak volna, megmosta az arcát és a fogát. Lini és Breane segített neki felöltözni: egy zölddel díszített kék selyemruhát vett fel, aminek a csuklójánál és a nyakánál hófehér csipke omlott le lágyan. Illő viselet ahhoz, hogy az aes sedai-okat fogadja. A saidar csak úgy tombolt az éjszakában. Aes sedai-oknak kellett lenniük! Ki más lehetett volna?

Mikor kiment, és csatlakozott az előszobában üldögélő férfiakhoz, nem gyújtottak fényt, beérték az ablakon beszivárgó gyenge holdsugárral és az Egyetlen Hatalom gyújtotta tüzek vakító lobbanásaival. Még egy gyertya is felébreszthette volna a fegyveresek figyelmét, és ezt el akarták kerülni. Lamgwin és Gil mester azonnal tisztelettudóan talpra ugrottak, mikor Morgase megjelent az ajtóban, de Tallanvor lassan kelt csak fel, és a királynőnek nem kellett látnia ahhoz, hogy tudja, még mindig mérgesen néz rá. Dühítette, hogy nem törődhet vele – hiszen mégiscsak a királynője volt! – de mégsem hagyhatta, hogy a hangjába kússzon az indulat. Higgadtságot erőltetett magára, és megparancsolta Lamgwinnek, hogy vigye messzebb a magas támlájú székeket az ablaktól. Csendben ültek és vártak. A szobában legalábbis csend volt. Odakinn hatalmas robajok keltek, ordítás és jajongás töltötte be az éjszakát, kürtök rivalltak, és emberek kiáltoztak. Morgase érezte, ahogy a saidar erősödik és gyengül, erősödik és gyengül, ahogy a harc hevessége váltakozik.

Vagy egy órával később a csata heve csitulni kezdett, majd lassan elhalt. A hangok még mindig érthetetlen parancsszavakat ordítottak, a sebesültek jajgattak, és néha a különös, rekedt hangú kürtök is felharsantak, de már nem csendült fém a fémen. A saidar is elfakult. Morgase biztos volt benne, hogy valahol az Erődben még mindig tartják a nők az Igazi Forrást, de nem hitte volna, hogy bármelyikük is fókuszál. Minden szinte nyugodtnak tűnt a harc és a hangzavar után.

Tallanvor megmoccant, de Morgase intett neki, hogy maradjon, még mielőtt a férfi felkelt volna. Egy pillanatig azt hitte, nem is fog engedelmeskedni neki. Az éjszaka lassan elmúlt, és a nap első halvány sugarai jól megvilágították Tallanvor komor arcát. Morgase még mindig az ölében tartotta a kezét. A türelem csak egyike volt azoknak az erényeknek, amit az ifjú testőr még nem sajátított el. A türelem közvetlenül a bátorság után jött a nemesi erények sorában. A nap egyre magasabbra hágott. Lini és Breane egyre aggodalmasabb hangon suttogtak egymás között, és a királynőt méregették kérdően. Tallanvor durcásan nézett maga elé, fekete szeme szinte lángot vetett. Mereven kihúzta magát. Pompásan állt rajta sötétkék kabátja. Gil mester az ujjaival babrált: először az egyik, majd a másik kezével szántott végig gyérülő, ősz haján, és egy nagy zsebkendővel felitatta a rózsaszín arcán alácsurranó izzadságot. Lamgwin elterpeszkedett a székében. Az egykori utcagyerek nehéz szemhéja félig lecsukódott, úgy tűnt, mintha aludna, de mikor Breane-re nézett, apró mosoly villant át sebhelyes, törtorrú arcán. Morgase a lélegzetét figyelte, majdnem úgy, mintha újra azokat a gyakorlatokat végezné, amiket egyszer régen a Fehér Toronyban tanult. Ha nem jönnek egyhamar, hát lesz pár keresetlen szava hozzájuk, akár aes sedai-ok, akár nem!

Önkéntelenül is összerezzent, mikor egyszerre csak megdöngették a szoba ajtaját. Mielőtt szólhatott volna Breane-nek, hogy menjen, és nézze meg, ki érkezett, az ajtó kivágódott, és a falnak csapódott. Morgase döbbenten nézte a jövevényeket.

A magas, sötét bőrű, karvalyorrú férfi hidegen bámult vissza rá, kardja hosszú markolata a válla felett kandikált át. Különös páncél védte a testét, az egymást átfedő lemezek aranyszínűen és feketén csillogtak. A csípőjénél egy furcsa sisak függött, leginkább egy rovar fejére emlékeztetett, fekete volt, aranyszín és zöld, és három vékony tollbokréta lengett rajta. Mögötte két hasonlóan felfegyverkezett férfi lépdelt. Ők viselték a sisakjukat, bár nem volt rajtuk tollbokréta, és mintha a páncéljuk is csak festve lenne, nem aranyozva. Felhúzott számszeríjat fogott mind a kettő. A folyosón több hasonló fegyveres állt arany-fekete bojtos lándzsával a kezükben.

Tallanvor, Lamgwin, de még a kövérkés Gil mester is azonnal felpattantak, hogy Morgase és a különös látogatók közé vessék magukat. A királynőnek úgy kellett áttörnie közöttük.

A karvalyorrú férfi egyenesen elé lépett, még mielőtt Morgase számon kérhette volna rajta, hogy ilyen modortalanul rátört.

– Ön Morgase, Andor királynője? – A férfi hangja durva volt, és úgy elharapta a szavakat, hogy a nő alig értette, mit mond. Meg sem várta a választ. – Velünk jön. Egyedül.

Ez utóbbi Tallanvornak szólt, és Lamgwinnek, valamint Gil mesternek, akik egy emberként indultak meg a királynő után. A számszeríjászok felemelték a fegyverüket. Látszott, hogy a lövedék a páncélba is könnyen lyukat ütne, egy ember teste le sem lassítaná.

– Nem tiltakozom az ellen, hogy az embereim itt maradjanak, amíg vissza nem térek – mondta Morgase jóval nyugodtabban, mint amilyennek érezte magát. Kik ezek az emberek? Miféle nép fiai? Ismerte a legtöbb nép akcentusát, viseletét, fegyverzetét. – Biztos vagyok benne, hogy ön is mindent megtesz a biztonságom érdekében, kapitány...

A férfi nem árulta el a nevét, csak kurtán intett Morgase-nek, hogy kövesse. A nő őszinte megkönnyebbülésére Tallanvor engedelmeskedett, bár a tekintete szinte lángolt dühében. A királynő ingerülten vette tudomásul, hogy Gil mester és Lamgwin kérdően a testőrre néztek, mielőtt visszahátráltak a helyükre.

A folyosón fegyveresek vették körül, a karvalyorrú tiszt és a két számszeríjas katona vezette a menetet. Morgase azzal próbálta nyugtatni magát, hogy ez csak díszkíséret. Ilyen kevéssel a csata vége után nem mászkálhatnának őrizetlenül, az ostobaság lenne, még mindig lehetnek ellenállók, akik bármit megtennének azért, hogy értékes túszokat ejtsenek, vagy bárkit megöljenek bosszúszomjukban. Azt kívánta, bárcsak el is tudná hinni, amit mond!

Megpróbálta kikérdezni a tisztet arról, hogy hová mennek, de a férfi egyetlen szót sem szólt, a lépéseit sem lassította le, és még csak a fejét sem fordította Morgase felé. A nő hamar feladta a dolgot. A katonák rá sem pillantottak. Ismerte ezt a fajta kemény tekintetű, edzett fegyverest a saját testőrségéből, nem ma láttak először harcot. De kik lehetnek? A csizmájuk egyszerre csattant a kövön, mintha dob ütemére lépnének, és az Erőd nyers kőfalai csak felerősítették a hangjukat. Kevés szín volt a folyosón, és még kevesebb szépség. Csak pár szétszórt faliszőnyeg hevert erre-arra, amik a fehérköpenyek győztes csatáit ábrázolták.

Morgase hamar rájött, hogy a főúrkapitány lakosztálya felé terelik, és nyugtalan idegesség szorította össze a gyomrát. Pedron Niall életében már majdnem megszerette ezt az útvonalat, de abban a pár napban, ami az idős vezér halála óta eltelt, megtanult rettegni tőle. Amint befordultak egy sarkon, vagy két tucat íjász jött velük szembe a saját tisztük vezénylete alatt. Buggyos nadrágot viseltek, és kék-fekete csíkosra festett, keményített bőr mellvértet. A fejükön kúp alakú fémsisak volt, az alácsüngő szürke fémháló mögül csak a szemük látszott ki, és itt-ott egy bajusz vége. Az íjászok vezetője meghajolt a Morgase-t kísérő tiszt előtt, mire az egy intéssel viszonozta a köszöntést.

Taraboniak. Morgase jó pár éve nem látott már ilyen katonát, de ezek az íjászok a különös csíkok dacára is taraboniak voltak, vagy itt helyben megeszi a papucsát! De ennek semmi értelme sem volt. Tarabonban a káosz volt az úr, vagy százan követelték maguknak a trónt, és az országot a Sárkány követői is dúlták. Tarabon sosem lett volna képes ekkora támadást indítani Amador ellen! Kivéve, ha valami hihetetlen és érthetetlen okból az egyik trónkövetelő legyőzte volna a többit, és a Sárkány követőit is, és... Ez azonban lehetetlennek tűnt, és nem magyarázta volna meg a különös páncélzatú katonákat, és a repülő szörnyetegeket sem.

Azt hitte, épp elég különös dolgot látott már aznap. Azt hitte, épp eléggé felfordult már a gyomra rémültében. De ekkor a kísérőivel befordultak egy újabb sarkon, és meglátott két nőt.

Az egyik karcsú volt, alacsonyabb, mint egy cairhieni, és sötétebb bőrű, mint a teariek. Kék ruhát viselt, ami jóval boka felett végződött. A melleit díszítő vörös lapok között és bő lovaglószoknyájának a két oldalán ezüst villám cikázott végig. A másik nő durva, szürke ruhát hordott, magasabb volt a legtöbb férfinál is, vállig érő aranyszőke haját addig fésülték, míg nem ragyogott, és zöld szemében rettegés szűkölt. A nyakán csillanó ezüstláncot vékony ezüstpóráz kötötte össze az alacsonyabbik nő csuklóján díszelgő karkötővel.

Félrehúzódtak Morgase kíséretének az útjából. A karvalyorrú tiszt odamorogta nekik, hogy „Der'sul'dam”. Morgase legalábbis így hallotta, bár nehezen értette a férfi torokhangú kiejtését. A hangsúlyból a majdnem, de azért mégsem teljesen azonos rangúaknak szóló lenézés áradt. A sötét hajú nő meghajtotta a fejét, és megrántotta a pórázt. Az aranyhajú nő a padlóra görnyedt, a fejét a térdéhez érintette, és a tenyerét a földre helyezte. Miután Morgase és a kísérete elhaladtak mellettük, a sötét hajú nő lehajolt hozzá, és megsimogatta a fejét, ahogy az ember egy jó kutyát dédelget. Ami még ennél is rosszabb volt, a szőke asszony felpillantott rá, és a tekintetéből elégedettség és hála sugárzott.

Morgase nagy nehezen összeszedte magát annyira, hogy tovább tudjon menni, hogy ne rogyjon össze ott helyben, hogy ne hányja el magát. A szolgalelkűség is épp elég rossz volt, de ez itt! Egészen biztos volt benne, hogy a szürke ruhás nő tudott fókuszálni. Lehetetlen! Kábultan ment tovább, és egyre azon gondolkodott, hogy vajon ez csak egy rossz álom-e, egy rémálom, és mikor fog felébredni belőle... Imádkozott érte, hogy álom legyen, és felébredhessen mihamarabb. Mintha tompán érzékelte volna, hogy megállnak, ahogy más katonák keresztezik az útjukat, és hogy ezek az újabbak fekete-vörös mellvértet viselnek, de...

Pedron Niall fogadóterme – most már Valda fogadóterme, vagy azé, aki elfoglalta az Erődöt – megváltozott. A padlóba ágyazott hatalmas arany napkorong megmaradt, de Niall csatában szerzett zászlói, amit Valda megtartott, mintha ő győzte volna le egykori gazdáikat, mind eltűntek, és a bútorok közül is csak az az egyszerűen faragott, hatalmas karosszék maradt, amit Niall és Valda is használt. Most élénken festett paravánok álltak a két oldalán. Az egyiken fehér hátú, kegyetlen csőrű fekete ragadozó madár látszott, amint széttárja fehér csúcsos szárnyait, a másikon egy hatalmas, fekete pöttyös sárga macska, ami egy feleakkora, őzszerű állaton nyugtatta diadalmasan mancsait. Az őzszerű állatnak hosszú, egyenes szarvai voltak és fehér csíkjai.

Sokan voltak a szobában, de Morgase épp csak ennyit mérhetett fel, mielőtt egy éles vonású, kék ruhás asszony előrelépett. A feje egyik felét kopaszra borotválták, a maradék haja vaskos, barna fonatban kanyargott alá a jobb vállán. Megvetéssel teli kék szeme egy sashoz vagy egy macskához is jól illett volna.

– Suroth nagyúrnő színe előtt vagy – jelentette be ugyanabban az elmosódott tájszólásban. – Ő vezeti Azokat, Akik Előbb Jönnek, és ő készíti elő a Visszatérést.

A karvalyorrú tiszt mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül megragadta Morgase nyakát, és a földre nyomta. Ő is hasra vetette magát. Morgase nem is azért pislogott döbbenten, mert a hírtelen esés kiszorította belőle a levegőt, hanem mert a férfi alázatosan megcsókolta a padlót.

– Engedd el, Elbar – hördült fel egy újabb nő dühösen. – Andor királynőjével mégsem bánhatsz így!

A férfi, Elbar, térdre kecmergett, és meghajtotta a fejét.

– Hibáztam, nagyúrnőm. A bocsánatáért esedezem. – A hangja olyan kemény volt és hideg, amilyen csak ezzel a tájszólással lehetett.

– Ezt nehezen bocsáthatnám meg, Elbar!

Morgase felnézett. Suroth látványa készületlenül érte. A nő feje mind a két oldalon le volt borotválva, csak egy fényes fekete taréj futott végig a koponyáján. Úgy omlott a hátára, mint egy ló sörénye.

– Talán, majd ha megbüntettek érte. Távozz! Menj! – Az elbocsátó intés felvillantotta a hüvelyknyi hosszúságú körmöket. Mindkét kezén az első két ujj körme élénk kékre volt lakkozva.

Elbar térden állva meghajolt, könnyedén felemelkedett, és kihátrált az ajtón. Morgase csak most vette észre, hogy rajta kívül egyetlen katona sem lépett be a terembe. Valami mást is észrevett. A férfi még egyszer rápillantott, mielőtt elhagyta volna a termet, és a tekintetében nem csillant fojtott harag afelé a nő felé, aki miatt büntetést érdemel, hanem... Úgy nézett rá, mint aki épp átgondol valamit. Nem fogják megbüntetni, mert az egész jelenetet előre eltervezték.

Suroth Morgase felé suhant, óvatosan megemelte világoskék köntösét, hogy jól látsszon hófehér rakott szoknyája. A köntöst hímzett indák és dús piros és sárga virágok díszítették. Bármilyen könnyedén suhant is felé, Morgase észrevette, hogy a másik nő mennyire vigyáz arra, hogy ne érjen oda mellé, mielőtt magától is talpra kecmeregne.

– Megsérült? – kérdezte Suroth. – Ha igen, megkétszerezem a büntetését!

Morgase lesöpörte a ruháját, hogy ne kelljen a másik hamis mosolyát látnia, ami ugyan ráfagyott a vonásaira, de sosem ért el a szeméig. Az andori királynőnek most végre alkalma nyílt körbenéznie a teremben. Négy fiatal férfi és négy fiatal nő kuporgott a fal mellett, mindegyikük több, mint csinos, és mindegyikükön... Morgase elkapta a tekintetét. Azok a hosszú fehér ruhák szinte teljességgel átlátszóak voltak! A paravánok mellett két pár nő térdelt, mindegyik párból az egyik durva, szürke ruhát viselt, a másik pedig villámhímzéses kéket. Ezüst póráz és karkötő kötötte össze a párokat. Morgase nem volt elég közel hozzájuk, hogy meg tudja mondani, vajon a két szürke ruhás nő tud-e fókuszálni, de egészen biztos volt benne, hogy igen.

– Jól vagyok, köszönöm... – Nem messze tőle egy hatalmas, vörösesbarna halom hevert a szőnyegen, talán egy pár cserzett marhabőr. Vagy mégsem? A kupac hirtelen megmozdult. – Mi ez? – Morgase igyekezett nem eltátani a száját, de a kérdés így is kibukott belőle, mielőtt megakadályozhatta volna.

– Tetszik a loparom? – Suroth jóval gyorsabban suhant el mellőle, mint ahogy hozzálépett. A hatalmas alak felemelte jókora, kerek fejét, hogy a nő megvakarhassa az állát az ujjbegyével. Morgase-nek először egy medve jutott az eszébe a teremtményről, bár ez a jószág legalább másfélszer akkora volt, mint a legnagyobb medve, amiről valaha is hallott, és tökéletesen szőrtelen. Nem volt orra, és a szeme körül vaskos ráncokat vetett csupasz bőre.

– Almandaragalt az első valódi névnapomra kaptam. Még kölyök volt, de már abban az évben meghiúsította az első gyilkossági kísérletet ellenem. Pedig akkor még csak negyed ekkora volt. – Az asszony hangjába valódi szeretet vegyült. A... lopar... ajka felpenderedett örömében, hogy simogatják. Hatalmas, hegyes fogak villantak fel mögüle. Kinyújtotta a mancsait, és kieresztette kétszer hat jókora lábujjának hosszú karmait. Aztán dorombolni kezdett. Olyan hangja volt, mintha száz macskát hallott volna egyszerre az ember.

– Kivételes – mondta Morgase gyengén. Valódi névnap? Hányszor próbálhatták meg meggyilkolni ezt a nőt, hogy ilyen közönyösen beszél az „első” alkalomról?

A lopar halkan felvinnyogott, mikor Suroth otthagyta, de aztán a mellső lábára ejtette a fejét, és kényelmesen elfészkelte magát. A tekintete kellemetlen módon nem Surothot követte, hanem Morgase-en pihent, és csak néha villant az ajtó vagy a lőrés keskenységű magas ablakok felé.

– Természetesen, bármilyen hűséges is egy lopar, nem érhet fel a damanekkel. – Suroth hangjában most nyoma sem volt az érzelemnek. – Pura és Jinjin akár száz orgyilkossal is végezne, mire Almandaragal egyet pislogna.

A két név említésére a kék ruhás nők megrántották a kezükre csatolt ezüst pórázt, és a szürke ruhás rabok éppúgy a földre kushadtak, mint az, akit a folyosón látott Morgase.

– Most már jóval több damanenk van, mint amikor visszatértünk. Ez meglehetősen gazdag vadászmező marath'damane tekintetében. Pura – tette hozzá mintegy mellékesen – egykor egy... Fehér Toronybéli nő volt.

Morgase térde megremegett. Egy aes sedai? A kétrét görnyedt nő hátára bámult, és nem hitte el, amit hallott. Egy aes sedai sosem alázkodna meg ennyire. De bárki, aki tud fókuszálni, akár aes sedai, akár nem, tudnia kellene levennie azt a pórázt, hogy megfojtsa vele a kínzóit! Erre bárkinek képesnek kellene lennie, még ha nem tud fókuszálni, akkor is! Nem, ez a Pura nem lehet aes sedai! Morgase azon gondolkozott, vajon kérhet-e magának egy széket.

– Ez valóban nagyon... érdekes. – Legalább a hangja nem remegett. – De nem hinném, hogy azért hívatott ide, hogy az aes sedai-okról beszéljünk.

Természetesen nem hívatták. Suroth rámeredt, de egy izma sem rezdült, csak bal kezének hosszú körmű ujjai remegtek meg.

– Thera! – Az éles arcú, félig kopasz nő hirtelen felugatott. – Kafot a nagyúrnőnek és a vendégének!

A botrányos ruhájú nők egyike felpattant. Ő volt a lányok közül a legidősebb, de még így is fiatalnak számított. Rózsabimbó ajka kicsit durcásnak tűnt, de azonnal beszaladt a sassal díszített paraván mögé, és pár pillanattal később egy apró ezüsttálcával és rajta két hófehér porcelán csészécskével a kezében jelent meg. Kecsesen letérdelt Suroth elé, lehajtotta sötét fejét, miközben magasra emelte a tálcát, mire a csészék így feljebb voltak, mint ő maga. Morgase megrázta a fejét. Andorban bármelyik szolga, akitől ilyesmit kértek volna – vagy akire rá akarták volna adni azt az erkölcstelen fehér ruhát – a fejéhez vágta volna a tálcát is!

– Kik önök? Honnan jöttek?

Suroth az ujjhegyein egyensúlyozta az egyik apró kis csészét, és látható élvezettel szippantotta be az illatos párát. A bólintása túlságosan is olyannak tűnt, mintha engedélyezné Morgase-nek, hogy ő is elvegye a másik csészét, de bármennyire is nem tetszett az andorinak a dolog, elvette az italt. Belekortyolt, aztán döbbenten nézett a csészébe. Sötétebb volt a legerősebb teánál is, és jóval keserűbb. Bármennyi mézet rakna bele, ihatatlan maradna. Suroth az ajkához emelte a saját csészéjét, és őszinte élvezettel sóhajtott fel.

– Sok mindenről kell még majd beszélnünk, Morgase, de első találkozásunkkor rövidre fogom a mondandómat. Mi, a seanchanok, azért tértünk vissza, hogy visszaköveteljük mindazt, amit elloptak a Nagykirály, Artur Paendrag Tanreall örököseitől! – Az öröm most másfajta diadalba olvadt: várakozás teljesen, de magabiztosan bámult Morgase arcába. Az andori királynő nem tudta levenni a tekintetét a seanchan nőről. – Ami egykor a miénk volt, az ismét a miénk lesz. Valójában persze mindig is az volt, hisz a tolvaj sosem lesz tulajdonosa annak, amit ellopott! Tarabonban kezdtük az újjáépítést. Annak az országnak a legtöbb nemese már felesküdött arra, hogy engedelmeskedik, vár, és szolgál; nem kell már soká várnunk ahhoz, hogy minden vezetőjük megtegye. A királyuk, akinek sajnos nem emlékszem a nevére, meghalt, mert ellenállt nekem. Ha túlélte volna a csatát, karóba húzatom, amiért fel mert lázadni a Kristálytrón ellen. Hiszen még csak nem is Vérbeli! A családját nem tudtuk megtalálni, hogy tulajdonunkká tegyük, de most új király van Tarabonban, és új Panarkha, akik már felesküdtek a Császárnőre, bárcsak örökké élne, és a Kristálytrónra is. A banditákat kiirtjuk. Tarabonban nem lesz sem éhínség, sem viszály, mert az embereket a Császárnő védelmezi majd. Most Amadiciát is visszaszerezzük. Nemsoká mindenki a Császárnő előtt térdel majd, bárcsak örökké élne, hiszen ő a nagy Sasszárny Artur egyenesági leszármazottja!

Ha a szolgálólány nem tűnt volna el a tálcával, Morgase visszatette volna a csészét. A kaf fekete felszínét egyetlen kis hullám sem remegtette meg, de Andor királynője a felét sem értette annak, amit ez az idegen nő beszélt. Császárnő? Seanchan? Hallott valamiféle vad híreszteléseket egy vagy két éve arról, hogy Sasszárny Artur seregei visszatértek az Aryth-óceán túlpartjáról, de ezt csak a legostobábbak hitték el, és Morgase nem gondolta volna, hogy akár a legrosszabb pletykafészkek fel mernék még hozni ezt a mesét a falusi piactereken! És mégis igaz lett volna minden szava? Bármi is volt az igazság, amit megértett Suroth magatartásából, az is több volt, mint elég.

– Mindenki tiszteli Sasszárny Artur nevét, Suroth – az éles arcú nő dühösen szóra nyitotta volna a száját, de aztán a nagyúrnő kék körmű kezének egy intésére elhallgatott –, de azok az idők rég elmúltak. Itt minden birodalom Ősi Vérből származik. Egyetlen nép sem hajol meg ön vagy a Császárnője előtt. Még ha el is foglalta Tarabon egy részét... – Suroth benntartott lélegzete csak úgy sziszegett, és a szeme veszedelmesen csillogott. – Ne feledje, hogy az egy polgárháború dúlta vidék volt. Amadicia nem esik el olyan könnyen, és nem egy ország lovagol a segítségére, ha meghallják, miféle veszély les rá! – Lehetséges volna? – Bármilyen sokan vannak is, ez nem lesz könnyű préda. Szembenéztünk már nem egy óriási veszéllyel, és eddig legyőztük mindet. Azt tanácsolom, hogy kössenek békét, mielőtt eltapossák önöket.

Morgase tisztán emlékezett arra, milyen volt, mikor a saidar pusztított az éjszakában, és nem nézett arra, ahol a... Hogy is hívták őket? Damanek? Nagy erőfeszítésébe került, hogy ne nyalja meg idegesen a szája szélét.

Suroth ismét felöltötte azt a lárvaszerű mosolyt. A szeme úgy csillogott, mint a csiszolt drágakő.

– Mindenki választhat. Van, aki az engedelmességet választja, vár és szolgál, és majd a Császárnő nevében, bárcsak örökké élne, uralkodhat, ha eljön a béke.

Egyik kezével elengedte a csészét, hogy intsen, és az ujjai apró mozdulatára az éles arcú nő ismét felvakkantott.

– Thera! A Hattyú Pózát!

Suroth arca valamiért megkeményedett.

– Ne a Hattyút, Alwhin, te ostoba bolond! – sziszegte félig az orra alatt, bár Morgase alig értette a kiejtésétől, mit mond. A fagyos mosoly egy pillanat alatt visszatért az arcára.

A szolgálólány ismét felpattant a helyéről, különös lépésekkel lábujjhegyen a terem közepére rohant, a kezeit mereven hátraszorítva. Lassan, az arany napkorong, a Fény Gyermekeinek ősi szimbóluma kellős közepén valamiféle szokatlan táncba kezdett. A két karja kinyúlt, mintha csak szárnyak lennének, aztán visszacsukta őket. Megrázkódott, kilökte oldalra a bal lábát, behajtott térdére ereszkedett, majd mindkét karját előrenyújtotta, mintha könyörögne valakinek, míg csak a keze, a teste és egyenesen tartott bal lába egyetlen vonalba nem olvadt. Átlátszó fehér ruhája botrányossá tette a pózt. Morgase érezte, hogy átforrósodik az arca, ahogy a tánc, már ha annak lehetett nevezni a dolgot, tovább folytatódott.

– Thera még új, és nem valami képzett – mormolta Suroth. – A Pózokat általában tíz vagy húsz da'covale táncolja együtt, olyan férfiak és nők, akiket vonásaik tiszta szépségéért választunk táncosnak, de néha az is jólesik, ha egyetlen magányos táncost elnézeget az ember. Nagyon kellemes dolog szép holmikat birtokolni, nem?

Morgase összeráncolta a homlokát. Hogyan birtokolhat bárki is egy embert? Suroth már az előbb emlegette, hogy valakit a „tulajdonává tesz”. Morgase értette valamennyire az Ősi Nyelvet, és bár a da'covale kifejezést még nem ismerte, arra jutott, hogy nagyjából annyit tesz, mint „birtokolt ember”. Undorító volt. Felháborító!

– Hihetetlen – mondta szárazon. – Talán hagynom kellene, hogy élvezhesse a... táncot.

– Egy pillanat még – mondta Suroth, és az igyekvő Therára nézett. Morgase nem követte a tekintetét. – Mindenki választhat, mint már mondtam. Tarabon régi királya a lázadást választotta, és meghalt. A régi Panarkhát elfogtuk, de visszautasította az Esküt. Mindannyiunknak megvan a pozíciója, és csak a Császárnő emelhet fel bárkit is, de akik elutasítják a helyüket, azokat letaszíthatjuk, akár a legborzalmasabb mélységekbe is. Thera meglepően kecses. Szerencsére Alwhin kifejezetten tehetséges tanár, úgyhogy remélem, hogy nem kell hozzá sok idő, és Thera elsajátítja azt a tudást, ami a kecsessége mellé nélkülözhetetlen lenne a Hattyú Pózaiban.

Nagyon is jelentőségteljes pillantást vetett Morgase-re, de miért? Mi köze lehet ennek a táncosnőhöz? A nevét olyan sokszor említette, mintha külön ki akarná hangsúlyozni. De mit...? Morgase felkapta a fejét, és a nőre bámult, aki lábujjhegyen állt, és lassan körbetipegett szorosan összefogott tenyérrel, olyan magasra nyújtva a karját, amilyen magasra csak tudta.

– Nem hiszem el – dadogta. – Nem!

– Thera – kérdezte Suroth –, hogy hívtak, mielőtt a tulajdonom lettél? És mi volt a rangod?

Thera megdermedt ebben a kinyújtott pózban, remegett, és riadt, rémült tekintettel nézett az éles arcú Alwhin felé, majd őszinte rettegéssel Surothra bámult.

– Therát Amatherának hívták, ha ez nagyúrnőmet elégedetté teszi – rebegte. – Thera Tarabon Panarkhája volt, ha ez nagyúrnőmet elégedetté teszi.

Morgase kezéből kiesett a csésze, és apró darabkákra tört a kövön. A fekete kaf mindent összefröcskölt. Ez nem lehetett igaz. Sosem találkozott Amatherával, de hallott már róla nem egy leírást. Nem. Sok hasonló korú nőnek lehet hatalmas, sötét szeme és durcás, apró szája! Pura sosem volt aes sedai, és ez a nő...

– Pózt! – vakkantott fel Alwhin, és Thera tovább folytatta a táncot anélkül, hogy ismét Surothra vagy bárki másra pillantott volna. Bárki volt is, most láthatóan az volt az egyetlen gondja, nehogy hibázzon. Morgase igyekezett nem elhányni magát.

Suroth közelebb lépett hozzá, az arca kemény volt és jeges.

– Mindenki választhat – mondta halkan. A hangja még az acélt is megrepesztette volna. – A foglyaim közül sokan azt állítják, hogy ön sok időt töltött a Fehér Toronyban. A törvény szerint egyetlen marath'damane sem menekülhet meg a póráz elől, de megígérem, hogy ön, aki a szemembe nézett, és hazugnak nevezett, nem jut arra a sorsra. – A hangsúlyozása világossá tette, hogy más sorsokra nem terjed ki az ígérete. A mosoly, ami sosem érte el a szemét, ismét az arcán ragyogott. – Remélem, hogy úgy dönt, felesküszik a mi ügyünkre, Morgase, és a Császárnő nevében, bárcsak örökké élne, fogja irányítani Andort. – Morgase most először volt benne egészen biztos, hogy a nő hazudik neki. – Beszélni fogok önnel holnap, vagy holnapután. Ha ráérek.

Suroth elfordult, és a magányos táncos mellett visszasuhant a magas támlájú székhez. Leült, és kecsesen elrendezte a ruháját. Alwhin újra felvakkantott. Feltehetően nem is tudott másképp beszélni.

– Mindenki! A Hattyú Pózait!

A fal mellett kuporgó férfiak és nők egy emberként pattantak fel, és ugrottak Thera mellé, hogy csatlakozzanak hozzá a táncban. Egy vonalban álltak Suroth székével szemben, és tökéletes összhangban mozogtak. Csak a lopar tekintete árulkodott arról, hogy Morgase még a teremben van. A királynő nem hitte, hogy valaha is ilyen alaposan és megalázóan bocsátották volna el. Összeszedte a maradék büszkeségét, felkapta a szoknyáit, és emelt fővel távozott.

Persze nem ment messzire egyedül. A fekete és vörös páncélos katonák úgy álltak az előszobában, mint valamiféle szobrok, még a bojtok sem remegtek meg a lándzsáikon, az arcuk rezdületlen volt a lakkfestéses sisak alatt, kemény tekintetük mintha megannyi hatalmas rovar szeme mögül villant volna rá. Az egyikük alig lehetett magasabb, mint Morgase. Felvette a királynő lépteinek ritmusát, és egy szó nélkül visszakísérte a szobájába. Két taraboni őr állt az ajtóban. Rajtuk fémpáncél volt, de erre is ráfestették a színes csíkokat. Mélyen, térdre tett kézzel meghajoltak. Morgase azt hitte, őt üdvözlik így, de ekkor megszólalt a kísérője.

– Tisztelettel – vetette oda száraz, durva hangon, és a taraboniak kiegyenesedtek. Rá sem néztek Morgase-re, csak mikor a tiszt rámutatott. – Őrizzétek gondosan. Nem tette le az Esküt.

Fekete szemek villantak rá az acélfátylak felett, de rövid, beleegyező meghajlásuk a seanchan tisztnek szólt.

Morgase igyekezett lassan, méltóságteljesen bevonulni a szobájába, de ahogy becsukta maga mögött az ajtót, feladta a kimértség látszatát. Nekitámaszkodott a falnak, behunyta a szemét, és igyekezett rendezni vadul kavargó gondolatait. Seanchanok, damanek, Császárnők és Eskük. És emberek, akiket birtokolnak. Lini és Breane a szoba közepén álltak, és őt nézték.

– Mit tudott meg? – kérdezte Lini türelmesen. A hangja arra emlékeztette Morgase-t, mikor kisgyermek korában a dajka kikérdezte az olvasmányairól.

– Rémálmok és őrület – sóhajtott fel Morgase. Hirtelen kihúzta magát, és rettegve nézett körül a szobában. – Hol van... Hol vannak a férfiak?

Breane száraz, gúnyos hangon válaszolta meg a ki nem mondott kérdést.

– Tallanvor elment, hogy megnézze, mi történik odakinn. – Csípőjére tette a kezét, és halálosan komoly lett a hangja. – Lamgwin is vele ment, és Gil mester is. De te mit tudtál meg? Kik ezek a... seanchanok? – Esetlenül mondta ki a nevet, és egyre csak ráncolta közben a homlokát. – Ennyit már mi is tudunk, Morgase! – Úgy tett, mintha nem venné észre Lini haragos tekintetét. – Most mitévők legyünk?

Morgase áttört a két nő között, és a legközelebbi ablakhoz lépett. Az ő ablakai nem voltak olyan keskenyek, mint a fogadóteremben, és pompás kilátás nyílt belőlük a kikövezett udvarra, vagy húsz láb mélyen. Megtört, kopasz emberek egy oszlopa vágott át épp a téren, fegyvertelenek voltak, némelyiken Morgase véres kötést látott. Egy szakasz taraboni katona felügyelte őket, lándzsával a kezükben.

Számos seanchan állt egy közeli torony tetején, a mellvéd részei közt figyelték a várost. Az egyik sisakján három keskeny kis tollbokréta lobogott. Egy nő jelent meg az udvar túloldalán lévő ablakban, a villámmintás vörös betét jól látszott ruhája mellrészén. Látható nemtetszéssel szemlélte a fogoly fehérköpenyeket. A férfiak döbbentnek tűntek, mintha még mindig nem fogták volna fel, mi történt.

Mitévők legyenek? Morgase rettegett a döntéstől. Úgy tűnt, mintha az elmúlt pár hónapban minden egyes döntése, még az is, hogy milyen gyümölcsöt egyen reggelire, katasztrófába torkollott volna. Mindenki választhat, ez mondta Suroth. Segítsen ezeknek a seanchanoknak meghódítani Andort, vagy... Egy utolsó szolgálatot még megtehet a hazájának. Az oszlop vége csak most tűnt fel, a foglyok mögött még több taraboni katona menetelt. Az udvaron ácsorgó honfitársaik csatlakoztak hozzá. Egy húsz láb hosszú zuhanás, és Suroth nem talál fogást az országán. Talán csak a gyávák döntenek így, de hát már rég bebizonyította, hogy gyáva! Andor királynője mégsem halhat meg így.

Halkan, hogy senki se hallja, kimondta azokat a visszavonhatatlan szavakat, amelyek Andor évezredes történelmében eddig csak kétszer hangzottak el.

– A Fény előtt én, Morgase Trakand, lemondok a Trakand ház fejének címéről Elayne Trakand részére. A Fény előtt én, Morgase Trakand lemondok a Rózsakoronáról, átadom az Oroszlános Trónt Elayne Trakandnak, a Trakand ház fejének. A Fény előtt rábízom magam Andori Elayne ítéletére.

Ettől még Elayne nem lett királynő, de mindenesetre megkönnyítette a dolgát.

– Min mosolyogsz? – kérdezte Lini.

Morgase lassan felé fordult.

– Elayne-re gondoltam. – Nem hitte volna, hogy öreg dajkája elég közel lett volna ahhoz, hogy meghallja, amit senkinek sem kellett volna meghallania.

Lini szeme kitágult, és elakadt a lélegzete.

– Azonnal gyere el onnan! – csattant fel, és hogy a szavait tett kövesse, megragadta Morgase karját, és megpróbálta elrángatni az ablaktól.

– Lini, elfeledkezel magadról! Már régóta nem vagy a dajkám! – Morgase mély levegőt vett, és meglágyította a hangját. Nehéz volt belenéznie abba a rémült szempárba. Linit még soha semmi nem ijesztette meg. – Azt teszem, ami a legjobb mindannyiunknak – mondta gyengéden. – Nincs más kiút...

– Nincs más kiút? – szakította félbe Breane dühösen, és úgy szorította a szoknyáját, hogy a keze is beleremegett. Valószínűleg Morgase torkát is ilyen erővel szorította volna meg, ha valahogy a keze közé kaphatja. – Mi ez az ostoba bolondság, amit összehordasz? Mi van, ha ezek a seanchanok, azt hiszik, hogy mi öltünk meg?

Morgase összeszorította a száját. Hát ennyire átlátszó lett volna, mire készül?

– Fogd be a szád, te némber! – Linit még sosem látta dühösnek, nem hallotta kiabálni, és az öreg dajka, amennyire Morgase emlékezett, soha nem emelt kezet senkire, most mégis úgy tűnt, mindjárt felképeli Breane-t. Egészen elvörösödött mérgében. Felemelte csontos, vékony kezét. – Befogod a szádat, vagy úgy felpofozlak, hogy még az a kevés ész is kiszalad a fejedből!

– Pofozd fel őt, ha már mindenáron meg akarsz ütni valakit! – Breane olyan indulatosan kiabált vissza, hogy a nyála is kifröccsent. – Morgase királynő! Majd ő tesz róla, hogy te is, én is, meg az én Lamgwinem is a bitófán végezzük, sőt, még a drágalátos kis Tallanvorát sem kímélné, mert túl gyáva ahhoz, hogy bármit is tegyen!

Az ajtó kinyílt, és Tallanvor lépett be. A vitát mintha elvágták volna. Előtte senki sem mert kiabálni. Lini úgy tett, mintha csak Morgase ruhaujját vizsgálgatná, hátha elszakadt. Gil mester és Lamgwin is feltűntek Tallanvor mögött. Breane ragyogóan rámosolygott a férjére, és lesimította a szoknyáját. A férfiaknak persze semmi sem tűnt fel.

Morgase viszont annál több részletet észrevett. Először is, Tallanvor kardot viselt, és Gil mester oldalán is fegyvert látott, sőt, még Lamgwinén is, bár az övé csak haszontalan rövidkard volt. Mindig is úgy vélte, a férfi jobban bízik az öklében, mint bármiféle hosszú vagy rövid pengében. Mielőtt megkérdezhette volna, hogy jutottak ezekhez, egy ösztövér kis emberke osont be utánuk, és óvatosan becsukta az ajtót.

– Felség – mondta Sebban Balwer –, bocsásson meg, hogy így magára török.

Még a meghajlása és a mosolya is száraznak és pontosnak tűnt, de ahogy a tekintete az egyik nőről a másikra villant, Morgase tudta, hogy a többi férfi akár észrevette, hogy veszekedtek, akár nem, Pedron Niall egykori titkára felmérte a helyzetet.

– Meglep, hogy itt látom, Balwer mester – mondta. – Azt hallottam, volt némi kellemetlensége Eamon Valdával.

Egészen pontosan azt hallotta, hogy Eamon Valda azt mondta, ha még egyszer meglátja Balwert az Erődben, úgy rúgja fenékbe, hogy átrepül a falakon. Balwer mosolya megfeszült. Ő is pontosan tudta, mit mondott az új főúrkapitány.

– Kitalált egy tervet, amivel mindannyiunkat kijuttathat innen – szakította félbe Tallanvor. – Ma. Még most. – Morgase-re nézett, de nem úgy, mint ahogy egy hű alattvaló néz a királynőjére. – Elfogadjuk az ajánlatát.

– Hogyan? – kérdezte Morgase lassan, és megfeszítette magát, hogy ne remegjen a lába. Miféle segítséget ajánlhatna neki ez a száraz emberke? Szabadulás. Le akart ülni, de nem ülhetett le, addig nem, amíg Tallanvor így néz rá... Természetesen már nem volt a királynője, de ezt a férfi nem tudhatta. Újabb kérdés jutott az eszébe.

– Miért? Balwer mester, nem utasítok vissza semmiféle segítséget sem, de miért kockáztatja az életét értünk? Ha a seanchanok rájönnek, mit tervez, keményen megbüntetik...

– Már azelőtt elkészítettem a terveimet, hogy megérkeztek volna – mondta óvatosan a kis ember. – Meglehetősen... helytelennek... éreztem, hogy Andor királynője Valda kezei között sínylődjön. Vegye úgy, hogy így állok rajta bosszút. Tudom, hogy nem tűnök valami soknak, felség... – Eltakarta az arcát, míg szégyenkezve köhécselt. – De a terv működni fog. Ezek a seanchanok voltaképp még könnyebbé teszik a dolgunkat, nélkülük még napokig nem lettem volna kész az előkészületekkel. Ahhoz képest, hogy még csak most foglalták el a várost, meglepően nagy szabadságot adnak azoknak, akik hajlandóak elmondani az Esküjüket. Még egy órája sem kelt fel a nap, mikor nekem már a kezemben volt egy úti okmány, mely szerint szabadon elhagyhatom Amadort, legfeljebb tíz útitársammal, akik letették az Esküt. Azt hiszik, hogy bort akarok vásárolni és szekereket, amiken keletre szállíthatom az árumat.

– Ez csak csapda lehet. – A szavak keserűek voltak, de még az ablak is jobbnak tűnt annál, hogy csapdába csalják. – Nem hagyhatják, hogy híreket vigyünk a hadseregükről!

Balwer félrebillentette a fejét, és tördelni kezdte a kezét, aztán hirtelen abbahagyta.

– Őszintén szólva, felség, magam is gondoltam erre. A tiszt, akitől a menlevelet kaptam, azt mondta, hogy nem számít. Egészen pontosan azt mondta: „mondd csak el, mit láttál, akinek csak akarod, és mondd el nekik azt is, hogy semmi esélyük sincs ellenünk! Úgyis hamar megtapasztalják, hogy ez így van!” Ma reggel számos kereskedőt láttam, aki letette az Esküt, és keletre indult a holmijával.

Tallanvor közelebb lépett Morgase-hez. Túl közel. A nő szinte érezte a leheletét. Érezte a tekintetét.

– Elfogadjuk az ajánlatát – súgta Morgase-nek, hogy más ne hallhassa. – Ha le kell ütnöm hozzá felségedet, és meg kell kötöznöm, megteszem! Ez a fickó még úgy is kijuttat innen. Nagyon ravasznak tűnik.

Morgase mélyen a szemébe nézett. Az ablak... Vagy egy újabb esély. Ha Tallanvor befogta volna a száját, most sokkal könnyebb lenne kimondania, hogy: „hálásan elfogadom az ajánlatát, Balwer mester”. De így is megteszi. Hátralépett, mintha csak azért tenné, hogy láthassa Balwert, anélkül, hogy ágaskodva kellene átpislognia a testőre válla fölött. Valójában csak túlságosan is zavarba ejtő volt ilyen közel lennie a férfihoz. Túl fiatal volt.

– Mivel kezdjük, Balwer mester? Nem hinném, hogy az ajtónkban posztoló őrök elfogadnák a menlevelét...

Balwer meghajtotta a fejét, mintha elismerné a nő előrelátását.

– Attól tartok, sajnálatos baleset fogja őket érni, felség.

Tallanvor meglazította a kardját a hüvelyben, és Lamgwin úgy nyújtotta ki a karját, mint a lopar. Morgase nem hitte volna, hogy minden ilyen egyszerű lesz. Még akkor is kételkedett benne, mikor már összepakolták, amit tudtak, és a két tarabonit bedugták az ágyuk alá. A főkapunál ügyetlenül az arca elé fogta vékony porfogó köpenyét, félt, hogy leesik a hátáról a csomagja, és a térdére tett kézzel mélyen meghajolt, ahogy Balwer tanította nekik. Az ösztövér emberke eközben felmutatta a menlevelüket, és meggyőzte az őröket arról, hogy mindannyian megesküdtek, hogy engedelmeskedni, várni és szolgálni fognak. Morgase azon gondolkozott, mit tehetne, hogy ne fogják el élve. Egész addig nem hitte el, hogy meg tudják tenni, amíg el nem hagyták Amadort és az utolsó őröket. Balwer valahonnan szerzett pár lovat. Persze szegény fickó biztos azt hitte, hogy hatalmas jutalom vár majd rá, amiért megmentette Andor királynőjét... Morgase nem árulta el senkinek, mi történt a hátuk mögött. Ő tudta, hogy kimondta azokat a szavakat, de másnak nem kellett tudnia. Felesleges lett volna megbánnia, hogy így cselekedett. Most majd kiderül, miféle élet vár rá trón és cím nélkül... Messze attól az embertől, aki túl fiatal és túl zavaró hozzá!

– Miért mosolyogsz ilyen szomorúan? – kérdezte Lini, és közelebb léptetett csontos barna kancáján. Morgase sosem látott még ilyen molyrágta jószágot. A tulajdon pej lova sem volt sokkal jobb, mindegyik hátas elég rossz állapotban volt. Lehet, hogy a seanchanok hagyták, hogy Balwer oda menjen a menlevelével, ahova csak akar, de nem adtak neki tisztességes lovakat.

– Még hosszú út vár ránk – válaszolta Morgase, és megpróbálta a lovát ügetésre bírni. Tallanvor után indult.

Huszonhetedik fejezet

Egyedül lenni

Perrin az övére tűzte a fejszéjét, a tegezzel szemben. Elővette a felajzatlan hosszú íjat a sarokból, a vállára vetette nyeregtáskáit, és anélkül lépett ki a lakosztályból, ahol Faile-lal eddig élt, hogy akárcsak egy pillanatra is visszanézett volna. Boldogok voltak itt – a legtöbbször legalábbis boldogok. Nem hitte volna, hogy valaha visszatér még ide. Néha azon merengett, hogy vajon az, hogy valahol boldog volt Faile-lal, mindig maga után vonta-e azt, hogy soha nem térhet vissza oda. Remélte, hogy azért ez nem igaz.

A Palotában látott szolgák sima fekete egyenruhát viseltek. Perrin nem tudta, Rand rendelte-e így a dolgot, vagy a szolgák maguk választották a jelöletlen ruhákat. Rosszul érezték magukat egyenruha nélkül, mintha úgy nem is tudnák, kicsodák, és hová tartoznak, és a fekete Rand színének tűnt, már csak az asha'manek miatt is. Akikkel szembetalálkozott a folyosón, mind sietve elszaladtak, hajlongani vagy pukedlizni sem álltak meg. A félelem szaga messze úszott a nyomukban.

Ezúttal nem sárga szemének éles tekintetétől ijedtek meg az emberek. De aligha biztonságos egy olyan férfi társaságában tartózkodni, akivel az Újjászületett Sárkány épp ma reggel nagy nyilvánosság előtt összeveszett! Perrin megigazította a vállán a nyeregtáskát. Jó ideje nem esett meg vele, hogy valaki felemelte és elhajította, mint egy rongybabát. Persze eddig senki sem próbálta az Egyetlen Hatalommal megemelni. Az egyik pillanat különösen élesen az emlékezetébe vésődött.

Perrin nagy nehezen felült, a vállát fogta, és feltápászkodott az oszlopnak támaszkodva. Ez a kőpillér akasztotta meg repülésének ívét. Úgy vélte, pár bordája eltört. Az a néhány ember, aki a Nap Csarnokában volt épp, hogy benyújthassa Randnek kérelmeit, igyekezett bárhova máshova nézni, csak rá nem. Igyekeztek úgy tenni, mintha valahol máshol lennének. Csak Dobraine nézte őket, ahogy Rand átvonult a tróntermen. Őszes fejét egyre csóválta.

– Úgy bánok az aes sedai-okkal, ahogy a kedvem tartja! – ordította Rand. – Értetted, Perrin?Ahogy a kedvem tartja!

– Odalökték őket a Tudós Asszonyoknak – hördült fel az egykori kovácslegény, és ellökte magát az oszloptól. – Azt sem tudod, vajon selyem ágyneműben alszanak-e, vagy már átvágta valamelyik a torkukat! Nem te vagy a Teremtő!

Rand dühödten felmordult, és hátravetette a fejét.

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány! – kiáltotta. – És nem érdekel, hogy bánnak velük! Megérdemelnék, hogy börtönbe vessem őket!

Perrin hátán felállt a szőr, mikor Rand végre ránézett. A kék jég lágy és forró lett volna egykori barátja szeméhez képest, és az arcát eltorzította a fájdalom.

– Takarodj a szemem elől, Perrin! Hallottad? Takarodj! Tűnj el Cairhienből! Ma! Most! Soha többé nem akarlak látni!

Ezzel sarkon fordult, és elsietett a nemesek között, akik ijedtükben majdhogynem hasra nem vetették magukat előtte.

Perrin letörölte a szája sarkából csordogáló vékony kis vérpatakot. Egy pillanatra egész biztos volt benne, hogy Rand megöli.

Megrázta a fejét, hátha attól kitisztul egy kicsit, majd befordult az egyik keresztfolyosóra, és majdnem nekiment Loialnak. Az ogier ezúttal sétabotként használta hosszú nyelű fejszéjét. A hátán jókora csomag fityegett, és a vállára is egy akkora zsákot vetett, amiben egy egész birka könnyedén elfért volna. Kabátjának jókora zsebei csak úgy dagadoztak a könyvektől.

Loial szőrös füle megremegett Perrin láttára, aztán lekonyult. Az arca elcsüggedt, a szemöldöke az orrára lógott.

– Hallottam, mi történt, Perrin – bömbölte bánatosan. – Randnek igazán nem kellett volna így viselkednie. A hirtelen szavak hosszú viszályhoz vezethetnek... Tudom, hogy átgondolja még! Talán már holnap...

– Engem nem zavar – mondta Perrin. – Cairhien túlságosan is... kifinomult... a magamfajta kovácslegényeknek. Nem vagyok én udvaroncnak való! Holnapra már messze járok.

– Faile és te akár velem is jöhetnétek. Karldinnal a steddingekbe megyünk. Mindegyikbe el kell látogatnunk. Az Átjárók miatt.

Keskeny arcú, fakó hajú fiatal kölyök ácsorgott az ogier mellett. Eddig Perrint méregette látható nemtetszéssel, most ellenkezve Loial felé fordult. Az ő vállát is súlyos csomagok húzták le, és ívelt kard lógott az oldalán. Bár egyszerű, kék kabátot viselt, Perrin felismerte, hogy ez az asha'manek egyike. Karldin láthatóan nem örült Perrinnek, a szagából jeges harag áradt. Loial végignézett a folyosón a férfi feje fölött.

– Hol van Faile?

– Csak az istállóban találkozom vele. Volt egy kis szóváltás köztünk. – Ez volt az igazság. Faile néha kifejezetten szeretett kiabálni. Perrin suttogóra fogta a hangját. – Loial, a helyedben nem beszélnék erről olyan helyen, ahol bárki meghallhatja. Az Átjárókra gondolok, tudod.

Loial felhorkant; egy bika is megugrott volna a hangjára.

– Senki nincs itt rajtunk kívül. – Nem halkította le a hangját, de már két-három lépés távolságból sem érthette volna meg senki, mit morog. A füle... felcsapódott, Perrin legalábbis nem hitte volna, hogy van rá jobb szó, aztán az ogier dühösen hátrasunyta a fejét – Mindenki fél a társaságodban mutatkozni. Azok után, amit Randért tettél!

Karldin megrántotta Loial kabátját.

– Mennünk kéne – mondta, és Perrinre meredt dühösen. Számára mindenki kegyvesztett volt, akire az Újjászületett Sárkány ráüvöltött. Perrin azon merengett, vajon most is tartja-e az Egyetlen Hatalmat.

– Igen, igen – morogta Loial, legyintett egyet sonkanagyságú kezével, de még nem indult el. A fejszéjére támaszkodott, és Perrinre bámult. – Nem tetszik ez nekem, Perrin. Rand elkerget téged. Elküld engem is. Hogy hogyan fogom befejezni a könyvemet... – Megremegett a füle, és zavartan felköhögött. – Nos, ez nem oszt, nem szoroz. De téged is elküld, engem is, és csak a Fény tudja, Mat merre járhat! Legközelebb Mint fogja elzavarni. Ma reggel elbújt előle. Engem küldött ki, hogy mondjam azt neki, Rand nincs a szobában. Szerintem Min tudta, hogy hazudok. Rand rettentően magányos lesz, Perrin. Azt mondta nekem, hogy rettenetes egyedül lenni. Minden egyes barátját elküldi maga mellől!

– A Kerék sző, a Minta jő – vetette oda Perrin. Loial pislogott, neki is Moiraine jutott az eszébe erről a mondásról. A férfi sokat gondolt mostanában az aes sedai-ra, aki jó hatással volt Randre. – A Fény áldjon, Loial! Vigyázz magadra, és ne bízz meg senkiben, akiben nem muszáj!

Perrin nem nézett egyenesen Karldinre.

– Ezt nem gondolhatod komolyan, Perrin. – Loial őszintén meg volt rendülve, ő mindenkiben megbízott. – Nem gondolhatod komolyan! Gyertek velem, te is és Faile is!

– Egy nap még találkozunk – mondta gyengéden Perrin, és elsietett az ogier mellett, mielőtt még többet kellett volna mondania. Nem szeretett hazudni, a barátainak különösen nem.

Az északi részben nagyjából ugyanaz volt a helyzet, mint a palotában. A lovászok meglátták, hogy belép, eldobták a vasvillákat, lapátokat és csutakolókat, és egymás sarkát taposva menekültek ki a keskeny hátsó ajtón. A szénapadláson is mocorogtak páran. Más talán meg sem hallotta volna, de Perrin tudta, hogy volt, aki oda rejtőzött előle, érezte halk, riadt lélegzetüket és félelemmel telt kipárolgásukat. Kivezette Fürgét a zöld csíkos bokszból, felcsúsztatta rá a kötőféket, és kikötötte az aranyozott karikához. Elsietett a márvány nyerges szobába, ahol a nyergek felén vaskos ezüst- és aranyberakások ékeskedtek. Egy egyszerű nyeregtakarót és egy hozzá hasonló, szerényebb nyerget emelt le. Az istálló tökéletesen illet a palotához, mert itt is hatalmas márványoszlopok tartották a magas tetőt, és még a mocskos szalma alatt is márványlapok voltak. Perrin örült, hogy végre maga mögött hagyhatja ezt a hivalkodó pompát.

A várostól északra rátért arra az útra, amin csak alig pár napja olyan kétségbeesetten érkezett Randdel, és egész addig lovagolt rajta, míg csak a dombok el nem rejtették a szeme elől Cairhient. Akkor keletnek fordult, és egy kisebb erdőmaradványnak vette az útját, ami az egyik magas dombról a másik, még magasabb dombra kúszott át. A fák között Faile megsarkantyúzta Fecskét, és előlovagolt. Aram úgy követte a tulajdon lován, mint egy gondos pásztorkutya. Arca felragyogott a láttán, bár talán nem is ez volt a legjobb kifejezés. Az egykori kolompár most már felváltva vetette rajongó kutyatekintetét Perrinre és Faile-ra.

– Férjem – mondta Faile hűvösen. Nem túl hidegen, de a szagában még mindig ott volt a pengeéles düh és a csípős féltékenység, amit nem tudott elnyomni testének jól ismert, gyógynövényes szappantól fanyarkás illata. Utazóruhában volt, a vállán vékony porköpeny lógott, és vörös lovaglókesztyűje pompásan illet lángszínű csizmájához, ami épphogy csak kikandikált kedvenc szűk, sötét nadrágszoknyája alól. Legalább négy tőr villogott az övére tűzve.

A ló mögötti mozgás Chiaddá és Bainná olvadt. Ott volt Sulin is, vagy egy tucat Hajadonnal. Perrin felvonta a szemöldökét. Nem tudta, vajon Gaul mit gondol majd erről, hiszen az aiel férfi egyedül akarta elkapni Chiadot és Baint. De Faile további útitársai még jobban meglepték.

– Ezek meg mit csinálnak itt? – Perrin a lovaik mellett toporgó kis csoport felé biccentett. Felismerte Selande-et, Calmaille-t és a magas teari nőt. Még most is férfiruhában voltak, és kardot viseltek. A nagydarab fickó abban a puffos ujjú kabátban – az, amelyik addig fésülgette és olajozta a szakállát, míg hegyes kis csúcsba nem állt a vége, bár a haját csak lazán összefogta hátul – szintén ismerősnek tűnt. A másik két férfit Perrin nem látta korábban. Mind a ketten cairhieniek voltak, de ha másból nem is, hát fiatal korukból és a hajukat összefogó szalagból ki tudta találni, hogy Selande „társaságának” a tagjai.

– A szolgálatomba fogadtam Selande-t és pár barátját – mondta Faile könnyedén, de a szagában vattaszerű óvatosság jelent meg. – A városban előbb vagy utóbb bajba keveredtek volna. Kell nekik valaki, aki irányítja őket. Vedd úgy, hogy jótékonyságból hoztam el őket magammal. Majd vigyázok rá, hogy ne kerüljenek a lábad alá.

Perrin nagyot sóhajtott, és megvakarta a szakállát. Egy bölcs ember sosem vágja a felesége arcába azt, hogy a nő elhallgat előle valamit. Különösen nem, ha ez a feleség Faile, akiből éppolyan figyelemreméltó asszony lesz, mint az anyja. Ha már nem az. A lába alá? Hányat hozott magával ezekből a... kölykökből?

– Minden készen áll? Még pár óra, és valamelyik idióta odalenn úgy dönt, hogy ha elviszi Randnek a fejemet, biztos nagy kegyben részesül. Addigra már jobb szeretnék máshol lenni.

Aram torokhangon felmordult.

– Senki nem veszi a fejedet, drága férjuram! – Faile kivillantotta hófehér fogait, aztán halkan folytatta, hogy csak Perrin hallja meg kivételesen éles fülével. – Kivéve talán engem. – Aztán rendes hangon még hozzátette: – Minden készen áll.

A fák mögött egy meglehetősen lapos tisztáson már ott várakoztak a folyóköziek a lovaikkal. Kettes sorban álltak, az oszlop vége eltűnt a hegy görbülete mögött. Perrin ismét felsóhajtott. A menetoszlop élén a vörös farkasfejes lobogó és Manetheren ősi zászlaja enyhén meglibbent a lanyha szélben. Talán még egy tucat Hajadon guggolt a zászlók mellett. A másik oldalon ott állt Gaul. Perrin még sosem látott egyetlen aielt sem ilyen láthatóan dacos arckifejezéssel.

Perrin leszállt a lováról, és máris két feketekabátos ember sietett felé, akik szívükre tett ököllel tisztelegtek előtte.

– Perrin úr – mondta Jur Grady –, már tegnap este óta itt vagyunk. Minden készen áll.

A köszöntött szinte jól érezte magát a cserzett arcú tanyasi gazdára emlékeztető Grady mellett, de Fager Neald nem tetszett neki. Talán ha tíz évvel volt fiatalabb Gradynél, és attól, amit Perrin tudott róla, akár szintén lehetett tanyasi gazda is. Most azonban modorosan, finomkodva viselkedett, és a bajuszát apró kis rudacskákká viaszozta. Míg Grady az Elkötelezettek közé tartozott, ő csak katona volt. A gallérján nem csillogott még ott az ezüstkard, de ennek ellenére enyhe gúnnyal kezelte Perrint.

– Perrin nagyúr, valóban szükségünk van azokra a nőkre? Csak gondunk lesz velük, semmi más, és ezt ön is éppolyan jól tudja, mint én!

Az emlegetett nők egy része a folyóköziek mellett ácsorgott, sötét gyapjúkendőjük a karjukon lobogott. Edarra tűnt a legidősebbnek a hat Tudós Asszony közül. Unatkozva figyelték a két nőt, akire Neald bökött. Az a páros valójában Perrint is aggasztotta. A zöld selyemruhás, higgadt, hűvös Seonid Traighan megpróbált úgy tenni, mintha az aielek nem is léteznének – azok a cairhieniek, akik nem kezdték el utánozni a régi ellenséget, mélyen megvetették a vadembereket –, de amikor megpillantotta Perrint, átvette pej lova kantárját a másik kezébe, és gyengéden oldalba bökte Masuri Sokawát. Masuri összerezzent – a Barnák könnyen elmerültek az álmodozásban – üresen a Zöld nővérre nézett, aztán Perrinre bámult. Úgy mérte végig, mintha egy különleges, de veszedelmes állatot látna, amit jobb lenne elintézni, ha már eleget tanulmányozta. Megesküdtek, hogy engedelmeskednek Rand al'Thornak, de vajon Perrin Aybara parancsait is követni fogják? Természetellenesnek tűnt, hogy aes sedai-okat utasítgasson. De még ez is jobb, mintha fordított lenne a helyzet.

– Mindenki velünk jön – mondta Perrin. – Menjünk, mielőtt valaki meglátna minket.

Faile szipogott egyet.

Grady és Neald ismét tisztelegtek, és kiléptek a tisztás kellős közepére. Perrin nem tudta, melyikük csinálja majd a dolgot, de hirtelen megjelent a most már ismerős ezüstös ragyogás a levegőben, és pillanatok alatt kapuvá szélesült. Nem volt elég nagy ahhoz, hogy át lehessen lovagolni rajta, de azért a célnak megfelelt. A nyílás túloldalán fákat látott, nagyjából ugyanúgy nézett ki ott is a táj, mint ahol épp álldogáltak. Grady azonnal átlépett a Kapun, de bárhogy sietett is, Sulin és a Hajadonok egy kisebb, elkendőzött arcú csapata majdnem legázolta. Úgy tűnt, kiharcolták maguknak azt a dicsőséget, hogy elsőként léphessenek át a másik oldalra, és nem állt szándékukban feladni ezt a pozíciót.

Miközben átvezette Fürgét a kevésbé dombos tájra, Perrin maga elé képzelte azt a több száz gondot, amiről eddig elfeledkezett. Itt nem volt tisztás, de az erdő nem nőtt olyan sűrűn, mint a cairhieni dombokon. Az elszórtan álló fák itt is éppúgy ki voltak égve, még a fenyők is lehullatták a levelüket. Perrin pár tölgytől eltekintve nem ismerte fel az itteni fákat. A levegő kicsit melegebb volt, mint Cairhienben.

Faile követte, de míg Perrin balra fordult a Kapuból kilépve, az asszony jobbra vezette el Fecskét. Aram zavartan kapkodta kettőjük közt a fejét, míg végül Perrin a felesége felé intett. Az egykori kolompár a nő után vonszolta szürke heréltjét, de akármilyen gyors is volt, a még mindig elkendőzött Chiad és Bain megelőzte. Perrin hiába adta parancsba, hogy utánuk a folyóköziek jöjjenek, helyettük Selande és vagy két tucat fiatal teariből és cairhieniből álló kis csapata özönlött át a lyukon. Két tucat! Perrin megrázta a fejét, és Grady mellé lépett, aki ide-oda forgolódva tanulmányozta a kihalt erdőséget.

Gaul lépett oda, és Dannil is megjelent végre a folyóköziek élén. Szaladva húzták át a lovaikat. Azok az átkozott zászlók rögtön megjelentek Dannil mögött, és amint a legények biztosak voltak benne, hogy a Kapu már nem szelheti ketté, fel is emelték magasra. A kölyöknek le kellene vágatnia azt az ostoba bajszot.

– A nők egyszerűen hihetetlenek – morogta Gaul.

Perrin épp szóra nyitotta volna a száját, hogy megvédje Faile-t, mikor rájött, hogy az aiel alighanem Chiadra és Bainre gondol. Hogy elterelje a figyelmet magáról, megkérdezte a mellette álló asha'mant.

– Van felesége, Grady?

– Sora – válaszolta a másik figyelmetlenül. Még mindig a környező erdőt tanulmányozta. Perrin most bármibe lefogadta volna, hogy a férfi magához ragadta az Egyetlen Hatalmat. Ilyen ritkás erdőben bárki messzire elláthatott, legalábbis az otthoni erdőkhöz képest, de egy óvatos ember így is könnyen a közelükbe kúszhatott. – Hiányzom neki – folytatta az asha'man szinte magában. – Ezt azonnal felismeri az ember. Bárcsak tudnám, miért fáj a térde!

– Fáj a térde – mondta Perrin szárazon. – Ebben a szent pillanatban fáj a térde.

Grady mintha csak most vette volna észre, hogy Perrin és Gaul döbbenten néznek rá. Pislogott egyet, aztán újra a tájat figyelte.

– Bocsásson meg, Perrin uram. Őrködnöm kell. – Egy hosszú pillanatig hallgatott, aztán lassan beszélni kezdett. – Ezt egy Canler nevű fickó találta ki. A M'Hael nem szereti, ha magunktól dolgozunk ki valamit, de ha már egyszer kitaláltuk... – Az enyhe fintor arra utalt, hogy talán Taim akkor sem volt valami elnéző velük. – Úgy gondoljuk, hogy ez valami olyasmi lehet, mint az őrzők és az aes sedai-ok közti kötelék. Talán minden harmadik asha'man nős, legalábbis ennyi asszony maradt mellettünk, miután kiderült, hogy valójában kik is vagyunk. Így legalább tudjuk, hogy minden rendben van az asszonnyal akkor is, ha messze járunk tőle, és ők is tudják, hogy mi jól vagyunk. Az ember szereti tudni, hogy az asszonya biztonságban van.

– Az egyszer igaz – mondta Perrin. Mit akar Faile azokkal a bolondokkal? A nő most már Fecske nyergében ült, és a fiatal nemesek körbevették. Egész közel álltak hozzá. Perrin azon sem lepődött volna meg, ha a felesége is beleveti magát ebbe a ji'e'toh bolondságba.

Seonid és Masuri siklottak át az utolsó folyóköziek után, három őrzőjük köztük lépdelt. A Tudós Asszonyok mögöttük jöttek. Ez egyáltalán nem volt meglepő. Azért voltak itt, hogy vigyázzanak az aes sedai-okra. Seonid megragadta a kantárját, mintha nyeregbe akarna szállni, de Edarra odaszólt neki valamit halkan, és egy terebélyes tölgyre mutatott. A két aes sedai egy emberként nézett oda, aztán összepillantottak, és engedelmesen a fához vezették hátasaikat. Sokkal egyszerűbben mennének a dolgok, ha ez a páros mindig ilyen szelíd lenne – vagy talán nem is szelíd, hiszen Seonid nyaka olyan merev volt, mint egy bot.

Utánuk a tartalék lovakat hozták át. Tízesével fűzték őket egy kötélre, és a Dobraine birtokáról toborzott emberek úgy ügyeltek rájuk, mint akik pontosan tudják, mi a dolguk. Perrin azon nyomban észrevette a magányos kötőféken vezetett Lassút. A rá vigyázó lovásznő jobb, ha tudja, mit csinál! Jó pár magas kerekű, élelmiszerrel megrakott kordé gördült át a Kapun. A kocsisok úgy rángatták a lovakat, és úgy ordítottak félelmükben, mintha attól tartanának, hogy a Kapu rájuk zárul. Azért hoztak sok kordét, mert a lovas szekerek nem fértek volna át a Kapun, és mert csak sok kordé bírta el azt a rengeteg holmit, amit pár szekérre felhalmozhattak volna. Úgy tűnt, sem Grady, sem Neald nem tudott akkora Kaput nyitni, mint Rand vagy akár Dashiva.

Mikor aztán csikorgó kerékkel az utolsó kordé is átgördült, Perrin úgy gondolta, szól, hogy zárják be a Kaput, de a nyílást Neald nyitotta, és ő még a túloldalon volt, Cairhienben. Egy pillanattal később meg már mindegy volt.

Berelain büszkén vezette hófehér paripáját. A ló éppolyan fehér volt, mint amilyen éjfeketén Fecske szőre csillant. Perrin örült, hogy a nő szürke lovaglóruhája egész az álláig zárt. Deréktól felfelé viszont olyan szorosan simult a testére, mint bármelyik taraboni ruha. Perrin felnyögött. Berelainnel jött Nurelle is és Bertain Gallenne, a Szárnyas Gárda főkapitánya, aki úgy viselte fekete szemkötőjét, mint más a kalapján libegő tollbokrétát. Mögöttük siettek a Szárnyas Gárda tagjai is vörös páncéljukban. Több mint kilencszáz fegyveres. Nurelle és mindazok, akik elkísérték Dumai Kútjához, élénksárga szalagot viseltek a karjukon.

Berelain felkapaszkodott a kancájára, és oldalra lovagolt Gallenne-nel, miközben Nurelle felállította a Szárnyas Gárdát a fák között. Legalább ötven lépésnyi távolság választotta el Faile-tól és jó pár tucat fa állt közöttük, de sikerült úgy helyezkednie, hogy bámulhassa a nőt. Olyan kifejezéstelen volt az arca, hogy Perrin háta viszketni kezdett. Jó ötletnek tűnt Berelaint a menet végére helyeznie, olyan messze Faile-tól, amilyen messze csak lehetett, de minden áldott reggel végig kell élnie ezt a komédiát! Hogy a Fény égetné meg Randet!

Neald is átbukott a Kapun, nevetséges bajuszkáját simogatta egyre, és azt figyelte, látja-e valaki, ahogy eltűnik a nyílás. Senki nem figyelt rá. Elégedetlenül mászott fel lova nyergébe.

Perrin is felszállt Fürgére, és fellovagolt egy emelkedő tetejére. Nem láthatta mindenki a fáktól, de épp elég volt, ha hallották, mit mond. A tömeg megmozdult, mikor végre megállt. Mindenki igyekezett úgy helyezkedni, hogy lássa.

– Cairhienben úgy tudja mindenki, legfőképp a kémek – mondta hangosan –, hogy engem eltaszított a Sárkány nagyúr, Mayenne Úrnőjét hazaküldte, és ti többiek pedig köddé váltatok.

Legnagyobb meglepetésére az emberek felnevettek. Harsány „Aranyszemű Perrin” kiáltások hangzottak, és nem csak a folyóköziek soraiból. Várt, amíg elhal a ricsaj, ami eltartott egy ideig. Faile nem nevetett, és nem is kiáltozott. Berelain sem. Mindkét nő megrázta a fejét. Egyikük sem hitte, hogy bölcs dolog annyi mindent elmondani a katonáinak, amennyit akart. Mikor észrevették a másikat, megdermedtek mozdulat közben. Mintha csak borostyánba zárta volna őket az idő. Nem szerettek egyetérteni. Nem volt hát meglepő, hogy majdnem egyforma tekintettel meredtek Perrinre. Folyóközben járta egy ősi szólás, aminek az értelme nagyban függött attól, ki mondta, és mikor. „Mindig a férfi hibája”. Perrin már rég megtanulta, hogy a nők egy dologban felülmúlnak bárki mást: senki nem tud úgy sóhajtásra késztetni egy férfit, mint ők.

– Sokan közületek most azon gondolkodnak, hogy hol vagyunk, és miért jöttünk ide – folytatta, mikor végre ismét csend lett. Halk nevetéshullám söpört végig az embereken. – Ez itt Ghealdan.

Hitetlenkedő, döbbent mormogás kelt a tömegben. Egy lépéssel több mint ezerötszáz mérföldet tettek meg!

– Az első dolgunk az lesz, hogy meggyőzzük Alliandre királynőt arról, hogy nem hódítani jöttünk! – Berelain azért kísérte el őket, hogy Alliandrével tárgyaljon. Faile alighanem leszedi majd ezért a fejét. – Aztán megkeresünk egy embert, aki csak a Sárkány nagyúr Prófétájának hívatja magát. – Ez sem lesz túl kellemes. Masema már akkor is ritka ellenszenves egy fickó volt, mielőtt megőrült volna. – Ez a Próféta okozott már némi gondot, de majd mi tudatjuk vele, hogy Rand al'Thor nem szereti, ha ijesztgetéssel próbálnak neki híveket toborozni, aztán pedig elvisszük őt is, és az emberei közül mindazokat, akik jönni akarnak, a Sárkány nagyúr színe elé.

És ha kell, úgy megijesztjük Masemát, hogy a nadrágját is összecsinálja, gondolta Perrin szárazon.

A tömeg ujjongott. Hurráztak és kiáltoztak, és azt harsogták egyre, hogy alsógatyában zavarják el a Prófétát Cairhienig. Perrin egyre inkább remélte, hogy ez a hely nagyon messze van a környező falvaktól, és senki nem hallja meg őket. Még a kocsisok és a lovászok is lelkesen kiabáltak. Perrin nem csak ezért imádkozott. Remélte, akarta, hogy minden simán és egyszerűen menjen. Minél hamarabb elválnak Berelaintől, és minél messzebb kerülnek tőle, annál jobb. Mióta elindultak délnek, csak egyetlen egy dolgot akart. Ne legyenek meglepetések. Itt az ideje, hogy ta'veren volta valami hasznot is hajtson!

Huszonnyolcadik fejezet

Kenyér és sajt

Mat már aznap tudta, hogy komoly bajba keveredett, mikor beköltözött a Tarasin Palotába. Vissza is utasíthatta volna a dolgot. Csak azért nem kellett megcsinálnia valamit, mert azok az átkozott kockák épp akkor álltak meg, vagy indultak újra pörgésnek, mikor ez felmerült, általában mikor megálltak, már rég késő volt minden. A gond csak az volt, hogy tudni akarta, miért. De alig telt el pár nap, és úgy érezte, legszívesebben torkon kapná a tulajdon kíváncsiságát, és megfojtaná.

Miután Nynaeve és Elayne kimentek a szobájából, és már le tudott hajolni a lábáig anélkül, hogy le akarna gurulni a nyakáról a feje, elkezdte terjeszteni a hírt az emberei között. Senki nem látta a költözés árnyoldalait. Fel akarta rá készíteni őket, de mintha meg sem hallották volna.

– Nagyszerű, nagyuram – mormolta Nerim, miközben feltuszkolta Mat lábára a csizmáit. – Nagyuramnak végre tisztességes lakosztálya lesz. Ó, de nagyszerű! – Egy pillanatra mintha kevésbé lett volna gyászos az arca. De csak egy pillanatra. – Kikefélem nagyuram vörös selyemkabátját. Nagyuram csúnyán leöntötte borral a kéket.

Mat türelmetlenül megvárta, míg elkészül, aztán felkapta a kabátot, és lesietett a terembe.

– Aes sedai-ok? – motyogta Nalesean, ahogy a feje kibukkant a tiszta, fehér ing nyakán. Hordóhasú inasa, Lopin, idegesen sürgölődött körülötte. – A Fény égessen meg, nem kedvelem az aes sedai-okat! De... A Tarasin Palota, Mat!

Mat elfintorodott. Nem elég, hogy ez a fickó egy egész hordó brandyt meg tud inni úgy, hogy másnap reggel semmi sem látszik rajta, a tetejébe még ilyen szemtelenül is mosolyog rá!

– Ó, Mat, végre elfelejthetjük a kockát, és a tulajdon fajtánkkal kártyázhatunk! – A nemesekre gondolt. A nemeseken kívül legfeljebb csak a tehetős kereskedők engedhették meg maguknak, hogy kártyázzanak, és ha vállalták azokat a téteket, amiket a nemes urak egymás közt hívtak, ők sem maradtak sokáig tehetősek. Nalesean lelkesen dörzsölgette a tenyerét, miközben Lopin megpróbálta szépen megkötni a ruháját. Még a szakálla hegye is izgatottnak tűnt. – Selyemlepedők – motyogta. Ki hallott már selyemlepedőkről? Az ősrégi emlékek feltámadtak a gondolatra, de Mat nem törődött velük.

– Az egész tele van nemesekkel – hördült fel Vanin odalenn, és köpni készült. Most már önkéntelenül is mindig körülnézett, hogy vajon Anan asszony látja-e, aztán inkább csak meghúzta a korsó ócska lőrét, amit reggeli helyett ivott. – De azért jó lesz újra látni Elayne úrnőt! – mosolygott. Szabad kezét a homlokához emelte, mintha tisztelegne, láthatóan nem volt a tudatában annak, mit tesz. Mat felnyögött. Lám, hogy rontja meg az a nőszemély a legjobb embereit is! – Akarja, hogy megnézzem még egyszer Carridint? – kérdezte Vanin, mintha a többi dolog mind érdektelen lenne. – Az egész utcában csak úgy hemzsegnek a koldusok. Nem nagyon látni semmit, de rengetegen jönnek hozzá látogatóba.

Mat megdicsérte. Nem csoda, hogy Vanint nem érdekelte, hogy a palota tele van nemesekkel és aes sedai-okkal, hisz egész nap az utcán izzadt, és hagyta, hogy lökdössék az emberek. Sokkal jobb dolga volt, mint Matnek.

Semmi értelme sem lett volna megpróbálni figyelmeztetni Harnant és a Banda többi tagját, akik fehér kását ettek apró, fekete kolbászkákkal, és egymást bökdösték nagy nevetve, ha a palotabéli szolgálólányokra került a szó. Úgy hallották, mind igen csinos, és meglehetősen nagylelkűen osztogatják a kegyeiket. Egyre csak arról győzködték egymást, hogy ez az utolsó szóig így igaz!

A dolgok akkor sem fordultak jobbra, mikor Mat a konyhába ment, hogy megkeresse Anan asszonyt, és kiegyenlítse a számlát. Caira ott volt ugyan, de előző esti rosszkedve mintha megkétszereződött volna. Lebiggyesztett szájjal méregette Matet, aztán emelt fejjel kivonult az istállókhoz nyíló hátsó ajtón, és a szoknyája hátulját dörgölte egyre. Lehet, hogy valami nagy bajba keveredett, de Mat nem értette, miért épp őt okolja érte.

Anan asszony nem volt otthon. Talán a menekülteknek osztott ételt, vagy valami hasonló jótékonyságban vett részt. Gyakran csinált ilyesmit. Mat csak Enidet találta a konyhában. A gömbölyded asszonyság hosszú fakanalával kemény rendet tartott segítői közt, és szívesen elvette Mattől a pénzt.

– Ha túl sok dinnyét szorongat meg, fiatalúr, nem lepődhet meg, hogy egy rohadt majd széttörik a kezében – mondta valamiért nagy sötéten. – Vagy akár kettő is – tette hozzá egy pillanattal később, és jelentőségteljesen bólintott egyet. Közelebb lépett Mathez, és felemelte izzadságtól csillogó arcát. Figyelmeztetően ránézett. – Csak magát keveri bajba, ha akár egy szót is szól. Ugye nem teszi?

Ez nem annyira kérdés volt, mint inkább utasítás.

– Egy szót sem – mondta Mat. Mi a Fényről beszél ez az asszony? Mindenesetre ez lehetett a helyes válasz, mert a szakácsnő rábólintott, és elkacsázott az edények között. A fakanalát még élénkebben rázogatta, mint máskor. Mat egy pillanatra azt hitte, őt akarja fejbe verni vele. Az igazság szerint minden nő veszedelmes vadállat volt. Nem csak egyik-másik.

A dolgok végül is úgy alakultak, hogy már az is megkönnyebbüléssel töltötte el Matet, mikor Nerim és Lopin egymást túlüvöltve próbálták meg eldönteni, melyikük gazdájának kell előbb átvinni a holmiját. Jó fél órába tellett neki és Naleseannak, hogy megnyugtassa a két fickót. Egy sértett inasnál kevés elviselhetetlenebb dolog van. Aztán azt is el kellett rendeznie, hogy a Banda melyik tagjai részesülhetnek abban a megtiszteltetésben, hogy átcipelik a palotába az arannyal megrakott ládát, és kiknek jut az a kevésbé nemes feladat, hogy a lovakat átvezessék.

Mikor aztán Mat meglátta új szobáit, egy pillanatra szinte elfelejtette minden búját és baját. Volt egy hatalmas fogadószobája, és egy kisebb is, amit errefelé bujkáló-szobának hívtak. Az óriási háló nagy részét egy akkora ágy tette ki, amekkorát még életében nem látott. A baldachint tartó vaskos, faragott oszlopokon vörösre festett buja virágok és indák tekeregtek. A bútorzat túlnyomórészt ragyogó vörös vagy vakító kék volt, már ahol látszott valami a túlzó aranyozástól. Az ágy melletti kis ajtó Nerim szűkös kamrácskájába vezetett. Az inas láthatóan pompásnak találta új lakhelyét, dacára annak, hogy egyetlen keskeny kis ágy volt benne, és nem volt ablaka. Mat szobáinak mind hatalmas, boltíves ablakai voltak. A Mol Hara térre néző, fehér kovácsoltvas erkélyre vezettek. Az állólámpákat bearanyozták, akárcsak a magas fali tükrök kereteit. Két tükör volt a bujkáló-szobában, három a fogadószobában, és négy a hálóban. Az óra – egy igazi óra! – a kandalló fölötti márványpárkányon pihent, és csak úgy ragyogott a dús aranyozástól. A mosdókagyló és a kancsó a Tengeri Nép vörös porcelánjából készült. Mat szinte csalódott volt, hogy az éjjeliedény az ágy alatt csak egy egyszerű fehér mázas agyagcsupor. A nagyobbik fogadószobában egy könyvespolc is volt, legalább tizenkét könyvvel. Nem mintha Mat sokat olvasott volna.

A szobáról a falak, a mennyezet és a padló szemfájdító színkavalkádja dacára csak úgy ordított a gazdagság. Bármilyen más esetben Mat táncra perdült volna örömében. Bármikor, mikor nem tudta pontosan, hogy egy nő, akinek ugyanarra a folyosóra nyílik a szobája, mint az övé, forró vízbe akarja tenni, és be akarja gyújtani alatta a fahasábokat. Már ha Teslyn, Merilille, vagy azok közül a némberek közül valamelyik nem előzi meg a rókafejes medál dacára. Miért álltak meg azonnal azok az átkozott kockák a fejében, mikor Elayne először megemlítette ezeket a szobákat? Kíváncsiság. Odahaza, a Folyóközben járta egy mondás a nők között: a macskák a férfiaktól lesték el a kíváncsiságot, de az észt megtartották maguknak.

– De én nem vagyok egy átkozott macska! – motyogta, és kivonult a hálóból a fogadószobába. Csak tudnia kellett, miért álltak meg a kockák. Ennyi az egész.

– Hát persze, hogy nem vagy macska – mondta Tylin. – Te egy zamatos kiskacsa vagy!

Mat összerezzent, és rábámult. Kacsa? És a tetejébe még kis kacsa? A nő a válláig sem ért. De akár megsértette akár nem, Mat igyekezett illően meghajolni előtte. Tylin volt a királynő, és erről nem feledkezhetett meg.

– Felség, köszönöm ezt a csodálatos lakosztályt. Szívesen beszélnék még önnel, de most sürgős...

A nő mosolyogva suhant felé a vörös és zöld padlón, fehér és kék selyem alsószoknyái csak úgy suhogtak, és hatalmas barna szemét egy pillanatra sem vette le a férfiról. Mat egyáltalán nem akart a jókora nyakkivágásban pihenő nászkésre nézni. Vagy a nagyobb, gyémántokkal kivert, görbe tőrre, amit a nő az övébe tűzött. Elhátrált.

– Felség, igen fontos...

A nő dúdolni kezdett. Mat felismerte a dallamot, épp eleget dúdolta mostanában a lányok fülébe ő is. Elég bölcs volt ahhoz, hogy az ő hangjával ne kezdjen el énekelni, és mindamellett az itteni szövegtől lángolni kezdett a füle is. Errefelé ezt a dalt úgy ismerték, hogy „Csókokkal lopom el a lélegzeted”.

Idegesen felnevetett, és megpróbált egy lapis lazulival kirakott asztalka mögé menekülni, de a nő valahogy megelőzte anélkül, hogy láthatóan gyorsított volna közeledésén.

– Felség, én...

A nő Mat mellének feszítette a tenyerét, és egy magas támlájú székhez tolta, aztán az ölébe ült. A férfi csapdába került a nő és a karfák között. Ó, persze könnyedén felkaphatta volna Tylint, és a talpára állíthatta volna! Már persze attól eltekintve, hogy az az átkozott tőr még mindig a nő övén függött, és hogy valamiért Mat egészen biztos volt benne, hogy a Tylin egyáltalán nem venné ugyanolyan nyugalommal, ha ő erőszakoskodna vele, mint amilyen magától értetődően az ölébe szuszakolta magát! Végtére is ez itt Ebou Dar, ahol ha egy nő megölt egy férfit, mindenki jogosnak vette a tettét egészen addig, amíg be nem bizonyosodott, hogy nem volt igaza. Könnyedén felkaphatta volna, már persze attól eltekintve...

Mat már jó pár halárusnál látott mindenféle különös teremtményt a városban; tintahalnak meg polipnak hívták a fajtájukat, és az ebou dariak képesek voltak megenni ilyen ocsmányságokat! De Tylin még ezeket a sokkarú szörnyeket is felülmúlta. Legalább tíz keze volt. Mat össze-vissza dobálta magát, hiábavaló igyekezetét látva a nő lágyan nevetett. Csókolózás közben a férfi próbálkozott azzal védekezni, hogy valaki bejöhet, de erre Tylin kuncogni kezdett. Mat felhozta, hogy mennyire tiszteli a koronáját, mire a nő hahotázott. A fiú azzal is megpróbálkozott, hogy könnyes szemmel bevallotta, hogy eljegyezte odahaza a gyermekkori szívszerelmét, és csak őt imádja. A királynő szinte sírt a kacagástól.

– Amiről nem tud, az nem fájhat neki – mormolta halkan, és húsz keze egy pillanatra sem pihent meg.

Valaki kopogtatott.

Mat kiszabadította a száját, és elkiáltotta magát.

– Ki az? – Igen, elkiáltotta magát. Még ha meglepően magas és vékony hangon is. A végére kifogyott a levegőből.

Tylin egy pillanat alatt felkelt az öléből, és már odébb is volt három lépéssel. Mintha az egyik percben még itt lett volna, a másikban meg már huss, a másik helyen. És még volt képe feddően Matre meredni! Aztán pedig egy csókot lehelt felé.

A csók még alig szállt el az ajkáról, mikor az ajtó kinyílt, és Thom dugta be rajta a fejét.

– Mat? Nem voltam benne biztos, hogy te vagy az... Ó! Felség!

Ahhoz képest, hogy csak egy kopott, öreg mutatványos volt, aki ráadásul bicegett is, Thom meglepően ügyesen hajolt meg a királynő előtt. Juilin már korántsem volt ilyen elegáns, de azért ő is lekapta nevetséges piros sapkácskáját, és megtett minden tőle telhetőt.

– Bocsássanak meg. Nem akartunk zavarni... – kezdte Thom, de Mat sietve félbeszakította.

– Gyertek csak be, Thom! – Egy gyors mozdulattal visszarántotta magára a kabátot, és már épp felkelt volna, mikor észrevette, hogy az az átkozott nőszemély kikötötte a nadrágja korcát is anélkül, hogy ő maga észrevette volna! Talán nem törődnek vele ezek ketten, hogy az inge a hasát is szabadon hagyja, de az azért csak feltűnik nekik, ha leesik a nadrágja! Tylin kék ruháján pedig egy gyűrődés sem látható!

– Juilin, gyere be te is!

– Örülök, hogy elfogadhatónak tartja a lakosztályt, Cauthon mester – mondta Tylin fensőbbségesen. Csak a szeme cáfolt rá méltóságteljes modorára, és az is csak akkor, mikor Thom és Juilin nem láthatta. A tekintete kettős értelemmel töltötte meg a látszólag ártalmatlan szavakat is. – Örömmel látom a társaságát. Érdekesnek tartom, hogy karnyújtásnyi közelségbe került hozzám egy ta'veren. Ki tudja, mikor lehet szükségem a szolgálataira! De most magára kell hagynom a barátaival. Nem, ne álljon fel, kérem! – A mosolyában csak árnyéka volt a gúnynak.

– Nos, fiam – pödörte meg a bajszát mosolyogva Thom, mikor Tylin már messze járt –, te aztán szerencsés vagy, hogy maga a királynő fogad tárt karokkal!

Juilin figyelmét a kalapja kötötte le.

Mat gyanakodva méregette őket, magában egyre csak azt várta, hogy merjenek egy szót is szólni – egyetlenegy kis mondatfoszlányt! –, de mikor Nynaeve és Elayne szóba került, elfeledte minden afeletti aggodalmát, hogy a két férfi esetleg sejthet valamit. A nők még nem értek vissza. A nadrágja dacára is majdnem felugrott. Már most megpróbálnak kisurranni az ígéretük alól! Megpróbálta elmagyarázni Thomnak és Juilinnek, mire is gondol, de a két férfi hitetlenkedve kiabált közbe. Mat kifejtette a véleményét arról az átkozott Nynaeve al'Mearáról és arról a nyamvadt leányörökös Elayne-ről is. Nem látott rá túl sok esélyt, hogy a Rahadba merészkednének nélküle, de azt nyugodtan kinézte volna belőlük, hogy a saját szakállukra kémkedni kezdenek Carridin után. Elayne a szemébe vágná, hogy mindent tudnak, és elvárná, hogy a férfi megtörjön a tekintete alatt, és bevalljon mindent, Nynaeve pedig megpróbálná addig ütni egy bottal, amíg el nem mondja vétkeit.

– Nem hinném, hogy Carridinnel törődnének – mondta Juilin, és megvakarta a füle tövét. – Azt hiszem, őt most Aviendha és Birgitte figyelik, én legalábbis így vettem ki a szavaikból. Nem láttuk távozni egyiküket sem. De nem hinném, hogy aggódnod kellene amiatt, hogy felismeri őket, akkor sem, ha egyenest mellettük megy el.

Thom egy aranyserlegbe töltött magának a hideg borpuncsból, amit Mat már az asztalon talált, és nekifogott a magyarázatnak.

A másik férfi eltakarta a kezével a szemét. Az Egyetlen Hatalommal szőtt álruha? Nem csoda, hogy akkor csúsztak ki észrevétlenül a palotából, mint két kígyó, amikor csak akartak! Azok a nők egyszer még komoly bajba kerülnek. A nők ezt az egyet nagyon jól csinálták. Az már meg sem lepte, hogy Thom és Juilin még annyit sem tud a Viharok Táljáról, mint ő maga.

Miután a két férfi elment, hogy felkészüljenek a Rahadba tett kirándulásra, Mat is elrendezte a ruházatát, hogy illően nézzen ki, ha előkerül Nynaeve és Elayne. Arra is jutott ideje, hogy Olvert megnézze. A fiú szobája egy emelettel lejjebb volt. Hála Enidnek és a Vándorló Nő többi szakácsának, akik egyfolytában étellel tömték, a kölyök már kevésbé volt vézna, mint egy hónapja, de már most látszott, hogy még a cairhieniek között is alacsonynak fog számítani. Még ha feleakkorára zsugorodnának is a fülei, és a szája sem lenne olyan széles, nagy, lapos orrával akkor is csúnya férfi lesz belőle. Így is három szolgálólány sürgölődött körülötte, miközben ő maga törökülésben kuporgott az ágyon.

– Mat, hát nem Haeselnek van a legszebb szeme a világon? – ragyogott Olver arra a nagy szemű, fiatal szolgálólányra, akivel Mat már találkozott, mikor a legutóbb a palotában járt. A lány visszamosolygott a kölyökre, és összeborzolta a haját. – De Alis és Loya is olyan édesek! Nem tudnék választani köztük...

A gömbölyded, középkorú nő, aki épp most csomagolta ki Olver holmiját, felnézett rá, és elvigyorodott. Egy karcsú, duzzadt ajkú fiatal lány épp a mosdóállványt rendezte el, megveregette a törülközőket, az ágyra vetette magát, és megcsiklandozta a fiú oldalát. Olver nevetve dőlt fel.

Mat felhorkant. Harnan és a többi katona is épp elég rossz volt, de hogy ezek a nők is így biztatják a fiút! Hogy tanul meg viselkedni, ha így bánnak vele a nők? Olvernek az utcán kellene játszania, mint minden egészséges tízéves kölyöknek. Rá aztán egyetlen szolgálólány sem borult a szobájában. Egészen biztos volt benne, hogy Tylin erről jó előre gondoskodott.

Arra is jutott ideje, hogy Olvert megnézze, és még arra is ráért, hogy Harnant és a Banda többi tagját ellenőrizze. A katonák egyetlen hosszú szobát kaptak az istállók közelében. Az ágyaik a fal mellett sorakoztak. Mat utána a konyhába sietett, szerzett magának egy kis kenyeret és húst – a fogadóban nem bírt szembenézni a reggelire felszolgált kásával. Nynaeve és Elayne még mindig nem értek vissza. Végül Mat már kénytelen volt végignézni a könyvespolcon, és hosszas habozás után leemelte róla Kósza Jain utazásait, de egy szót sem bírt elolvasni, annyira aggódott értük. Thom és Juilin épp akkor érkeztek, mikor a nők berontottak hozzá, és egymás szavába vágva hadarták el, mennyire meglepődtek azon, hogy itt találják. Mintha ő nem tartotta volna be az ígéreteit!

Mat becsukta a könyvet, és letette maga mellé az asztalra.

– Hol jártatok?

– Ugyan, csak sétáltunk egyet – mondta Elayne ragyogó tekintettel, és kék szeme még annál is hatalmasabb volt, mint ahogy Mat emlékében élt. Thom összeráncolta a homlokát, egy kést csusszantott ki az ingéből, és elkezdte az ujjain táncoltatni. Látványosan rá sem nézett Elayne-re.

– Teázni voltunk pár nőnél, akit a fogadósasszonyod is ismer – mondta Nynaeve. – Nem akarlak a hímzésről szóló fecsegéssel untatni!

Juilin megrázta a fejét, de abbahagyta, mielőtt a nő észrevette volna.

– Akkor kérlek, ne untass vele – mondta Mat szárazon. Úgy érezte, meg tudná különböztetni a hímzőtű egyik végét a másiktól, de egészen biztos volt benne, hogy Nynaeve előbb szúrna keresztül a nyelvén egy tűt, semmint, hogy hímzésről fecsegjen. Egyik nő sem veszekedett vele a modora miatt, és ez igencsak gyanús volt. – Már szóltam két emberemnek, hogy kísérjenek el titeket ma délután, és holnap is vár rátok két újabb ember, és minden áldott nap vigyáznak majd rátok. Ha nem a palotában vagytok vagy velem, akkor testőrök kísérnek majd titeket. Már be is osztottam őket. Mindig mellettetek lesznek, mindig, és előre szóltok nekem, hogy merre indultok, jó? Ezentúl nem akarok addig aggódni, míg csak ki nem hull az utolsó szál hajam is.

Mat azt várta, hogy a két nő megsértődik, és veszekedni fog vele. Azt várta, hogy nekiállnak azon huzakodni, hogy egészen pontosan mit ígértek meg, és mit nem. Azt várta, hogy ha egy egész kenyeret kér, a végén talán kap egy szeletet, és ha szerencséje van, a kenyér sarka lesz az, ahol a legvastagabbat kanyarítja le az ember. Nynaeve Elayne-re nézett, Elayne pedig Nynaeve-re.

– Nahát, micsoda pompás ötlet, hogy testőröket adsz mellénk, Mat! – kiáltott fel Elayne, az arcán csak úgy ragyogott a mosoly. – Azt hiszem, teljesen igazad volt. Szükségünk van rá. Nagyon bölcs az is, hogy már most beosztottad az embereidet!

– Ez valóban pompás – mondta Nynaeve, és lelkesen bólogatott. – Nagyon okos ötlet volt, Mat!

Thom elejtette a kését. Fojtottan káromkodott egyet, és megvágott ujját szopogatva ült, és szemrehányóan nézte a nőket.

Mat felsóhajtott. Tudta, hogy még baj lesz ebből! És akkor még meg sem mondták neki, hogy egyelőre felejtse el a Rahadot.

Így esett, hogy nemsokára már egy ócska kis kocsma előtt találta magát. A helyet Elbar Rózsájának hívták, és Mat a teraszon iszogatott a padokhoz láncolt csorba teásbögrék egyikéből. Legalább minden egyes vendég után elmosták a csészéket. A szemközti kelmefestőtől áradó bűz is nagyban emelte a Rózsa színvonalát. Nem mintha igazán lepusztult környék lett volna ez, de az út túl keskeny volt ahhoz, hogy szekerek is elférjenek rajta. Jó pár ragyogó színűre lakkozott gyaloghintó imbolygott a tömegben. Bár jóval több járókelő hordott gyapjút, vagy a céhek egyik színes mellényét, mint ahányan selyemben jártak, az emberek nagyobb része jó szabású ruhát viselt, és csak pár alakon látott szakadt holmikat. A házakat és a boltokat az Ebou Darban már megszokott fehér mésszel vakolták be kívül is, és bár a legtöbb épület aprócska volt és megviselt, jobbra tőle jókora, gazdag kereskedőház büszkélkedett az egyik utcasarkon, míg balkéz felé egy kisebb palota állt – a kereskedőháznál mindenesetre kisebb volt – egyetlen zöld cserepes kupolával, és torony nélkül. A látótávolságon belül található csapszékek és fogadók hűvösnek és hívogatónak tűntek. Sajnos csak a Rózsában lehetett kinn is helyet foglalni, és sajnos csak a Rózsa volt megfelelő helyen. Sajnos.

– Nem hinném, hogy valaha láttam volna ennél szebb legyeket – morogta Nalesean, miközben igyekezett pár tucat rovart elhajtani a bögréje felől. – Mi a fenébe keveredtünk már megint?

– Kiöntöd ezt a gyalázatos borutánzatot, és úgy izzadsz, mint egy bakkecske – hördült fel Mat. A szemébe húzta a kalapját, hátha úgy jobban védi a naptól. – Épp ta'veren vagyok.

Dühösen a lapos házikóra meredt, ami pont velük szemben állt a kelmefestő és egy zajos szövőműhely között. Azt kérték, ezt figyelje. Persze nem kérték, hanem mondták, parancsolták, bárhogy fogalmazták is meg, ez volt a lényege. Igyekeztek kibújni az ígéretük alól. Megpróbáltak úgy tenni, mintha kérnék, megpróbáltak úgy tenni, mintha könyörögnének neki, de persze Mat előbb hitte volna el, hogy a kutyák repülnek. Tudta, hogy belekényszerítenék a dologba.

– Csak legyél ta'veren, Mat – utánozta dühöngve. – Tudom, hogy tudod, mit kell tenned! Fenéket!

Talán az az átkozott leányörökös Elayne azzal az átkozott mosolyával tudta, vagy az az átkozott Nynaeve azzal az átkozott kezével, amivel egyfolytában ki akarta tépni azt az átkozott hajfonatát, tudta, de a Fény égesse meg, ha ő tudta, mit kéne tennie!

– Az a moslékos Tál a Rahadban van. Hogy a fenébe fogom megtalálni a folyónak ezen az oldalán?

– Úgy emlékszem, ezt nem árulták el – mondta Juilin szárazon és jókorát kortyolt abból az italból, amit az egyik errefelé kapható különös, sárga gyümölcsből préseltek. – Pedig legalább ötvenszer megkérdezted tőlük is.

Juilin szerint az ital kifejezetten üdítő volt a nagy hőségben, de Mat egyszer már beleharapott egy citromba, és esze ágában sem volt megkóstolni bármit is, amihez annak a növénynek köze lehet. A feje még mindig fájdalmasan lüktetett, így hát teát ivott. Olyan íze volt, mintha a kocsmáros, egy vézna, komor képű fickó, a tegnapi maradékhoz csapott volna pár levelet, és némi friss vizet. És mintha a város alapítása óta ezt a szokást követte volna. Az ital íze épp illett a hangulatához.

– Engem az érdekelne – morogta Thom görbe ujjai felett –, hogy miért kérdezősködtek annyit a fogadósasszonyodról. – Őt láthatóan nem zavarta, hogy a nők titkolódznak előtte; néha kifejezetten furcsa egy fickó volt. – Mi köze lehet Setalle Anannak és ezeknek a nőknek a Tálhoz?

A lapos házacskába ki-be jártak a nők. Folyamatosan, egyenletesen áramlottak ki és be. Némelyikük kifejezetten jól öltözött volt, bár egyik sem viselt selyemruhát, és nem járt az épületben egyetlen egy férfi sem. Három vagy négy nő a javasasszonyok vörös övét viselte. Mat gondolkozott azon, hogy kövesse-e valamelyiküket, miután távoztak, de aztán úgy döntött, hogy az túlságosan is tervszerű lenne. Fogalma sem volt arról, hogy működhet a ta'verenség – ő maga sosem látta tanújelét a dolognak –, de a szerencséje mindig akkor működött a legjobban, ha a véletlenre bízta a dolgokat. Mint a kockázásban. De most a kirakós darabkái csak nem álltak össze egy képpé, akármilyen szerencsés volt is amúgy.

Mat nem válaszolt Thom kérdésére. A mutatványos már legalább annyiszor feltette neki, mint ahányszor ő maga megkérdezte a többieket, hogyan kellene itt megtalálnia a Tálat. Nynaeve az arcába vágta, hogy azt nem ígérte meg, hogy mindent elmond neki, amit csak tud. Azt ígérte, elmond mindent, amit csak tudnia kell, azt mondta... Az, hogy láthatta, hogy a nő majdnem megfullad dühében, mert nem szidalmazhatja, még nem volt kellő bosszú.

– Azt hiszem, sétálnom kellene egyet, hogy megnézhessem, mi történik az utca másik végén – sóhajtott fel Nalesean. Hátha némelyik nő úgy dönt, hogy a kertfalon át mászik be. A ház és a kelmefestő közötti szűkös kis benyílót jól belátták onnan is, ahol ültek, de a házak és a boltok mögött egy másik, keskenyebb sikátor is futott. – Mat, mondd el nekem még egyszer, hogy miért kell ezt csinálnunk ahelyett, hogy a palotában kártyáznánk!

– Majd én megyek – mondta Mat. Talán a kertfal mögött rájön, hogyan kellene ta'verennek lennie. Odament, de nem talált semmit.

Mikorra az alkony elkezdett bekúszni a keskeny utcák közé, és Harnan is visszatért egy Wat nevű, kopasz, keskeny szemű andorival, Mat még mindig csak egyetlen egy lehetséges jelét látta ta'veren mivoltának, mégpedig azt, hogy a kocsmáros egy jó adag friss teát főzött. Majdnem olyan ocsmány íze volt, mint az előzőnek.

Visszatért hát a palotába, és a lakosztályában egy kis üzenet fogadta. Valamiféle meghívás lehetett, elegáns kézírással vetették egy darabka fehér papírra. Úgy illatozott, mint egy virágoskert.

Édes kis nyulacskám, a lakosztályomban várlak ma este vacsorára.

Nem volt rajta aláírás, de Mat így is tudta, ki küldhette. A Fényre! Ebben a nőben nem volt semmi szégyenérzet! A folyosóra nyíló ajtón jókora, vörösre lakkozott zár volt. Megkereste a beleillő kulcsot, és alaposan bezárta. Aztán, hogy biztos lehessen a dolgában, odatolt egy széket is az ajtó elé, és a kilincs alá feszítette. Meglesz valahogy vacsora nélkül is. Épp mikor bemászott az ágyába, a zár megzörrent. A folyosón felnevetett egy nő, tetszett neki, hogy csukva van az ajtó.

Matnek ezek után már minden oka meg lett volna rá, hogy nyugodtan aludjon, de ehelyett ébren feküdt az ágyon, és hallgatta, hogyan korog a gyomra. Miért csinálja ezt vele ez a nőszemély? Jó, persze tudta miért, de épp vele? Biztos, hogy nem tenne félre minden tisztességet és jó erkölcsöt csak azért, hogy az ágyába rángasson egy ta'verent. Most már biztonságban van. Az ajtót azért csak nem fogja betörni Tylin! Csak nem! Az erkély fehérre festett kovácsoltvas rácsai között a legtöbb madár sem fért volna be. Mindamellett az asszonynak elég hosszú létrára lett volna szüksége ahhoz, hogy ott másszon be! Szolgákat kellett volna hívatnia, hogy odacipeljék. Hacsak nem döntött úgy, hogy a tetőről mászik be, egy selyemkötélen. Vagy esetleg... Az éjszaka elszállt, a gyomra korgott, a nap felkelt, és Mat egy szemhunyásnyit sem aludt, és egyetlen tisztességes gondolat sem jutott az eszébe. Már azon túlmenően, hogy döntésre jutott. Kitalálta, mire használhatná a bujkáló-szobát. Ő maga sosem bujkált.

A nap első sugaraival kilopódzott a szobából, és megkereste az egyik szolgát, akire emlékezett, egy Madic nevű, kopaszodó, középkorú férfit. Madicnek öntelt, sunyi képe volt, de a szája sarka úgy görbült le, mintha mégsem lenne soha semmivel elégedett. Látszott rajta, hogy meg lehet venni. Bár a riadt kifejezés, ami egy pillanatra átsuhant az arcán, és a gúnyos mosoly, amit meg sem próbált elrejteni, elárulta, hogy pontosan tudja, Mat miért csúsztatja azt az aranypénzt a kezébe! Vér és hamu! Hányan tudhatták még, mire készül Tylin?

Nynaeve és Elayne láthatóan nem is sejtették a királynő szándékait, a Fénynek hála. Bár így meg Matnek el kellett viselnie, hogy leszidják, amiért nem vacsorázott együtt vele. Tylin tőlük kérdezte meg, vajon Mat beteg-e, hogy nem jelent meg nála előző este. És ami még rosszabb volt...

– Kérlek – mondta Elayne, és már majdnem úgy mosolygott, mintha nem fájna szépen beszélnie vele. – A lehető legjobban kell viselkedned a királynővel. Ne legyél ideges. Kifejezetten élveznéd, ha vele töltenél egy estét.

– Csak igyekezz nem megsérteni – morogta Nynaeve. Neki kétségkívül fájt az udvariasság. A homlokát is összeráncolta erőfeszítésében, a szája megfeszült, és a keze remegett, míg meg nem fogta a hajfonatát. – Légy vele udvarias abban a... Akarom mondani, ne feledd el, hogy ő egy tisztességes asszony, és ne próbáld meg... A Fényre, pontosan tudod, mit akarok mondani!

Ideges. Na persze! Tisztességes asszony. Hogyne!

Egyiküket sem érdekelte, hogy egy egész délutánt elfecsérelt. Elayne együtt érzően megveregette a vállát, és megkérte, hogy próbáljon meg kibírni még egy vagy két napot. Mindenesetre ez is jobb volt, mint a Rahadban kavarogni ebben az őrületes melegben. Nynaeve szinte szóról szóra ugyanazt mondta, mint a barátnője, a nők már csak ilyenek voltak, de ő persze nem veregette meg a vállát. Azonnal beismerték, hogy egész nap Carridin után szándékoznak kémkedni Aviendhával, bár kitértek az elől a kérdés elől, hogy mit várnak, kit fognak felismerni? Nynaeve utalt arra, hogy ismerős arcok után kutatnak, Elayne pedig olyan dühösen nézett a másik nőre, hogy Mat már szinte kezdett örülni, hogy végre egyszer látja majd, mikor Nynaeve fülét megtépik. Engedelmesen bólogattak, mikor megígértette velük, hogy nem tévesztik szem elől a testőreiket, és engedelmesen beleegyeztek abba is, hogy megmutassák az álruhájukat, amit viselni akartak. Bár Thom már felkészítette a dologra, Matnek azért leesett az álla, mikor a két nő a szeme láttára változott ebou dari asszonyokká. Majdnem olyan döbbenetes volt, mint az engedelmességük. Persze Nynaeve-nek nem ment valami jól a szelíd engedelmesség, fel is hördült dühösen, mikor kiderült, hogy Mat komolyan gondolta, hogy az aiel nőnek nincs szüksége testőrre, de azért még ő is igyekezett. Mat már attól ideges lett, hogy a két nő egyike összekulcsolt kézzel, lesütött szemmel, alázatosan hallgatja az utasításait. De hogy mind a ketten ezt teszik, és a tetejébe még Aviendha elismerően bólogat, az már sok volt! Örült, mikor végre egyedül hagyták. Azért, hogy biztos legyen a dolgában, megmutattatta a két nővel a katonáknak is a tervezett álcákat, bár Nynaeve és Elayne szája erre elkeskenyedett. Vanin persze azonnal lecsapott arra, hogy ő lehessen Elayne testőre. Jobbal is, ballal is tisztelgett a nő előtt, és úgy vigyorgott, mint egy elmeháborodott.

Vanin nem tudott meg valami sokat, hiába nézett ő is körül Carridin házánál. Akárcsak előző nap, most is rengeteg ember érkezett látogatóba a fehérköpeny-nagykövethez, sokan közülük selyemruhát viseltek, de ez önmagában még nem bizonyította, hogy árnybarátok lennének. Végül is ő volt a fehérköpeny-nagykövet, és bárki, aki Amadiciával akart kereskedni, vagy valami más ügye volt arrafelé, nagyobb eséllyel fordult hozzá, mint az amadiciai király követéhez, bárki volt is az. Vanin beszámolt arról is, hogy legalább két nő figyelte Carridin palotáját – elképesztő arcot vágott, mikor Aviendha a szeme láttára változott ebou dari asszonysággá –, és azt mesélte, hogy volt ott egy öregember is, aki hajlott kora dacára meglepően fürge volt és szemfüles. Háromszor is észrevette, de mielőtt jobban megnézhette volna, az öreg mindig eltűnt. Miután Vanin és a három nő elindult a dolgára, Mat elküldte Juilint és Thomot, hogy próbáljanak meg minél több dolgot kideríteni Jaichim Carridinről és egy öreg, hajlott hátú, ősz öregemberről, aki árnybarátok után kérdezősködik. Ha a szaglász nem találja meg a módját annak, hogy kirántsák Carridin alól a szőnyeget, hát senki más nem fogja megtalálni, Thomnak pedig döbbenetes érzéke volt ahhoz, hogy összeszedje és kiértékelje a szóbeszédeket és a meséket. De hát nekik könnyű dolguk volt.

Mat két napon át izzadt a keskeny falócán, néha elsétált a kelmefestőig, és semmi más nem történt azon kívül, hogy a tea egyre rosszabb lett. A bor olyan pocsék volt, hogy Nalesean egy idő után már sört ivott. Első nap a kocsmáros halat ajánlott nekik ebédre, de a szaga alapján előző héten fogták. Második nap osztrigapörköltet adott, és Mat öt tányérral is befalt belőle, pedig tele volt kagylóhéjjal. Birgitte egyikből sem kért.

Mat először megdöbbent, mikor a nő melléjük lépett, ahogy Naleseannal éppen átvágtak a Mol Hara téren még első reggel. A nap alig emelkedett a háztetők fölé, de a tér már tele volt kordékkal és emberekkel.

– Biztos pislogtam – nevetett Birgitte. – Azt hittem, ott fogtok kijönni! Remélem, nem zavarok.

– Néha meglepően gyorsak vagyunk – válaszolta Mat kitérően. Nalesean gyanakodva nézett rá. Ő még csak nem is sejtette, miért az istállók melletti apró kis ajtón kellett kiszökniük a palotából. Nem mintha Mat attól tartott volna, hogy Tylin fényes nappal a folyosón veti rá magát, de hát egy kis óvatosság sosem ártott még meg senkinek... – Te sosem zavarsz! Hm. És köszönöm.

Birgitte csak megvonta a vállát, és mormolt valamit, amit Mat nem hallott tisztán, aztán mellélépett, és együtt mentek tovább.

Az egész így kezdődött. Bármelyik másik nő, akivel Mat valaha találkozott, addig kiabált volna vele, míg meg nem mondja, mit köszön, és miért köszöni, majd addig magyarázták volna, hogy semmi szükségük a köszönetére, míg csak Mat befogva a fülét be nem mászott volna egy szék alá. Vagy összeszidták volna, hogy miért mond butaságokat, vagy a tudtára adták volna, hogy szavak helyett valami mással is kifejezhetné háláját. Birgitte csak megvonta a vállát, és az ezt követő két napban valami nagyon furcsa dolog történt Mattel.

Számára a nők általában azért voltak, hogy rájuk mosolyoghasson, hogy imádhassa őket, hogy táncolhasson velük, megcsókolhassa őket, ha hagyják, és átölelhesse őket, ha kellően szerencsés. Kitalálni, hogy melyik nőre fog vadászni, majdnem olyan izgalmas volt, mint a vadászat maga, bár korántsem olyan kellemes, mint ha sikerült becserkésznie a vadat. Persze akadt pár nő az életében, aki csak barát volt. Nem sok, de akadt. Ott volt például Egwene, bár nem tudta, a barátságuk vajon túléli-e azt, hogy a lány amyrlin lett. Nynaeve is valamiféle barát volt a maga módján, persze ehhez az is kellett volna, hogy a nő legalább egy órácskára képes legyen megfeledkezni arról, hogy hányszor fenekelte el kiskorában, és hogy felfogja, Mat már nem kölyök. De egy barátnő más mint egy barát. Az ember mindig tisztában van vele, hogy máshogy jár az agya, és másképp látja a világot.

Birgitte Mat felé hajolt a keskeny padon.

– Jobb, ha óvatos leszel – súgta oda neki. – Az az özvegy új férjet keres, hisz a nászkése tokja kék. Különben is, a ház a másik irányban van.

Mat pislogott egyet, és szem elől tévesztette az édesen gömbölyded nőt, aki olyan kihívóan ringatta a csípőjét járás közben. Birgitte elnevette magát zavart arckifejezése láttán. Nynaeve elevenen megnyúzta volna, ha észreveszi, hogy ránézett egy nőre, és még Egwene is hűvös nemtetszését fejezte volna ki. A második nap végén Matnek arra is rá kellett jönnie, hogy egész eddig úgy ült Birgitte mellett, hogy összeért a csípőjük, és eszébe sem jutott megcsókolni a nőt! Biztos volt benne, hogy az őrző nem örülne neki, ha meg akarná csókolni – amint figyelembe vette, milyen irgalmatlan csúnya férfiak tetszettek a nőnek, ezt nem is bánta – és persze arról sem tudott megfeledkezni, hogy Birgitte legendás hős. Titokban mindig azt várta, hogy átugrik a házak felett, és útközben elkapja pár erre csavargó Kitaszított grabancát. De nem ez volt a gond: ugyanúgy nem akarta megcsókolni Birgittét, mint ahogy Nalesenat sem csókolta volna meg! Éppúgy, mint a tearit, éppúgy és pontosan úgy kedvelte Birgittét.

Két napig semmi mást sem csináltak, csak ültek a keskeny padon, időnként elsétáltak a kelmefestő házáig, benéztek a szűk kis sikátorba, megszemlélték az omladozó kertfal kilógó tégláit, és ennyi. Birgitte könnyen átmászhatott volna rajta, de talán még ő is kitörné a nyakát, ha női ruhában próbálja meg. Mat háromszor is úgy döntött, hogy követni kezd egy kijövő asszonyt. Kettő közülük az ebou dari javasasszonyok vörös övét viselte. A véletlenszerű döntések általában felébresztették a szerencséjét. Az egyik javasasszony megkerülte a házat, és vett egy csokor fonnyadt fehérrépát a sarkon, mielőtt visszament volna, a másik két utcával lejjebb vásárolt pár jókora, zöld csíkos halat. A harmadik nő, egy magas és csinos, sötét gyapjúruhás asszony, aki talán teari lehetett, két hídon is átkelt, mielőtt betért volna egy jókora boltba. A vézna, csontos kis boltos mosolyogva köszöntötte, és együtt figyelték, ahogy a lakktálcákat és dobozkákat fűrészporral töltött kosarakba pakolják, a kosarakat meg szekérre rakják. Mat annyit hallott, hogy a nő Andorban akarja eladni az árut, és busás hasznot remél. Alig úszta meg ezt a kirándulást anélkül, hogy neki magának is vennie kellett volna pár dobozt. Ennyit a véletlenről és a szerencséről.

A többieknek sem volt több szerencséjük. Nynaeve, Elayne és Aviendha számtalanszor körbe zarándokolták már Carridin kis palotáját, de még mindig nem láttak egyetlen ismerős arcot sem. Mérhetetlenül nyomasztotta őket a dolog. Még most sem árulták el, kit várnak, de nem is számított a dolog, hiszen az illető szemlátomást nem látogatta meg a nagykövetet. Matet legalábbis ezzel próbálták meg leszerelni, és közben annyi fogukat villantották ki, hogy a férfi máskor hat nőn nem látott ennyit. Nyilvánvalóan mosolynak szánták ezt a furcsa fintort. Milyen kár, hogy Aviendha is így összebarátkozott ezzel a két őrült nővel! Bár szó ami szó, mikor Mat egyszer megpróbálta kiszedni Elayne-ből, hogy kit keresnek, és a nő felcsattant dühében, az aiel nő mellélépett és a fülébe súgott valamit.

– Bocsáss meg, Mat – mondta Elayne, és úgy elpirult, hogy a haja is fakóbbnak tűnt. – Alázatosan esedezem a bocsánatodért, amiért így beszéltem veled. Ha kell... Ha akarod, térden állva könyörgök neked! – Nem csoda, hogy a végén elhalt a hangja.

– Arra semmi szükség nincs – nyögte Mat, és igyekezett nem kiesni a szemén. – Megbocsátok, semmiség volt az egész.

A legfurcsább pedig az volt az egész esetben, hogy Elayne nem rá nézett, miközben beszélt, hanem Aviendhára, és Mat válaszára a szeme sem rebbent. Csak akkor sóhajtott fel megkönnyebbülten, mikor az aiel nő helybenhagyóan bólintott. A nők nagyon furcsák voltak.

Thom arról számolt be, hogy Carridin gyakorta adakozik a koldusoknak, de ettől eltekintve semmi olyat nem beszélnek róla, amit ne mondanának bármelyik fehérköpenyről, attól függően, hogy az illető szerint a Fény Gyermekei a legocsmányabb szörnyek vagy épp a világ egyetlen igaz megmentői. Juilin annyit tudott meg, hogy Carridin megszerezte a Tarasin Palota alaprajzát, ami utalhatott arra, hogy a fehérköpenyeknek aljas szándékai vannak Altarában, de arra is, hogy Pedron Niall új palotát akar építtetni magának, és a Tarasin Palotát veszi mintául hozzá. Már ha Pedron Niall még él, mert a városban makacsul tartotta magát az a pletyka, hogy meghalt. A szóbeszéd fele szerint az aes sedai-ok ölték meg, a másik fele szerint Rand. Ez is tökéletesen mutatta, mennyire megbízhatóak az ebou dari hírek. Sem Thom, sem pedig Juilin nem találtak semmit egy ősz hajú, megviselt arcú öregemberről.

Semmire nem jutottak Carridinnel, és semmire nem jutottak azzal, hogy megfigyelték azt a nyomorult házat, és ami a palotát illeti...

Mat már első este kénytelen volt megtapasztalni, mi lesz ezután a dolgok menete. Mikor visszaért a palotába, Olver már ott várta a lakosztályban. A fiú jóllakottan, álmosan hevert egy székben, és Kósza Jain utazásait olvasgatta az állólámpák fényében. Láthatóan nem zavarta, hogy áthozták ide a szobájából. Madic betartotta a szavát, szemlátomást meghatotta Mat igyekezete és a súlyos aranytallér, amit a kezébe nyomott: a bujkáló-szobában már ott volt Olver ágya. Tylin csak nem fog semmivel sem próbálkozni, amíg egy gyerek alszik mellettük! De a királynő sem maradt tétlen. Mat úgy osont le a konyhába, mint egy róka, saroktól sarokig surrant, és csak úgy rohant lefelé a lépcsőkön, de mikor megérkezett, kénytelen volt szembesülni vele, hogy neki nem adnak enni.

Ínycsiklandó ételszag lengte be a konyhát, nyárson sülő húsok illata. A tűzhelyen fehér fedelű lábasokban leves zubogott, és a szakácsok egyre-másra húzták ki a pompásnál pompásabb falatokat a kemencéből. Csak Mat Cauthonnak nem adtak enni. A keményített fehér kötényű, mosolygós asszonyokat nem hatotta meg Mat kisfiús mosolya, és mindig elé álltak, ha megpróbált az étvágygerjesztő illatok forrásához jutni. Mosolyogtak és rácsaptak a kezére, ha megpróbált elcsenni egy szeletke kenyeret, vagy egy aprócska mézes répát. Mosolyogtak és azt mondták, nem hagyják, hogy ilyesmivel vegye el az étvágyát, hiszen a királynővel kell vacsoráznia! Tudtak róla. Minden egyes átkozott szakács tudott róla! Mat pirulva, szégyenkezve menekült vissza a szobájába, és most már keservesen bánta, hogy délben nem ette meg azt a bűzölgő halat. Gondosan bezárta maga mögött az ajtót. Egy olyan nő, aki éheztet egy férfit, bármire képes!

Épp a földön feküdt és Kígyók és Rókákat játszott Olverrel, mikor egy újabb üzenetet csúsztattak be az ajtó alatt.

Úgy tartják, hogy nagyobb dicsőség röptében elkapni a galambot, hogy jobban láthassuk, mint vergődik kezünkben, de előbb vagy utóbb az éhes madár magától a kezünkre röppen.

– Mi ez, Mat? – kérdezte Olver.

– Semmi – mondta Mat, és összegyűrte a levélkét. – Még egy játszma?

– Ó, igen! – A szórakozott kölyök egész nap el lett volna ezzel az ostoba játékkal, ha hagyják. – Mat, kóstoltad azt a mennyei sonkát, amit ma főztek? Még soha életemben nem ettem ilyen...

– Dobjál, Olver! Dobj már végre azokkal a mocskos kockákkal!

Harmadik este hazafelé tartva vett egy kis kenyeret, pár olajbogyót, és egy darabka juhsajtot. A konyhában még mindig nem adtak neki enni. Azok az átkozott asszonyok kinevették, szánt szándékkal az orra alatt húzták el az illatozó sülteket és halakat, amikhez hozzá sem nyúlhatott, és azzal cukkolták, hogy nehogy elrontsa az étvágyát!

Mat megőrizte a méltóságát. Nem kapott fel egy tányért, és nem szaladt el vele. A legjobb modorát vette elő, és meglengette képzeletbeli kalapját a szakácsok felé.

– Drága hölgyeim, sosem feledem el jószívűségüket és vendégszeretetüket!

Visszavonulása sokkal jobban ment volna, ha az egyik szakács nem kiált utána.

– A királynő így is elég hamar fog sült kacsát lakmározni!

Nagyon mulatságos. A többi nő olyan hangosan hahotázott, hogy biztos a földön fetrengtek nevettükben. Átkozottul mulatságos!

A kenyér, az olajbogyó és a savanykás sajt pompás vacsora volt, Mat ivott rá egy kis vizet a mosdótálból. Az első nap óta borpuncs sem várta a szobájában. Olver lelkesen mesélni kezdett valamiféle nyárson sült, mustáros mártásban tálalt mazsolás halról, de Mat rászólt, hogy inkább olvasson egy kicsit.

Aznap este senki sem csúsztatott be üzeneteket az ajtaja alatt. Senki sem rázta az ajtót. Már kezdte azt hinni, hogy a dolgok végre jobbra fordulnak. Holnap már a Madarak Ünnepe lesz. Ha csak a fele is igaz annak, amit a férfiak és nők által egyaránt viselt jelmezekről meséltek, Tylin könnyen talál majd magának egy új kacsát, amire vadászhat. Valaki majd csak kijön abból a nyomorult házból az Elbar Rózsájával szemben, és a kezébe adja azt a nyomorult Viharok Tálját. A dolgoknak jobbra kell fordulniuk.

Mikor Mat harmadszorra ébredt fel a Tarasin Palotában, a kockák megint csörögtek a fejében.

Huszonkilencedik fejezet

A Madarak Ünnepe

Mat a kockák hangjára ébredt, és elgondolkozott azon, hogy inkább visszaalszik, és fel sem kel, amíg el nem hallgatnak, de aztán csak kikászálódott az ágyból. Pocsékul érezte magát. Mintha e nélkül nem lett volna elég baja! Elzavarta Nerimet, és egyedül öltözött fel, közben az előző estéről félretett kenyér és sajt utolsó morzsáit rágcsálta. Aztán átment Olverhez. A kölyök az egyik percben alig várta, hogy végre a ruháiba ugorhasson és nekivághasson a városnak, a másikban pedig megállt egy fél pár csizmával a kezében, hogy kérdezősködjön. Mat oda sem figyelt, miket mond neki. Nem, ma nem nézik meg a lóversenyt, hiába vannak ma gazdagabbaknak szánt versenyek a Mennyei Gyűrűn, a várostól északra. Talán elmehetnek megnézni egy cirkuszt. Igen, Mat vesz Olvernek is egy tollas álarcot az ünnepre. De csak akkor, ha felöltözött. A fiú majdnem hasra esett, ahogy nagy igyekezetében egyszerre próbált meg beleugrani nadrágja két szárába.

Mat gondolatai egyre csak azok körül az átkozott kockák körül forogtak. Miért kezdtek megint pörögni? Még arra sem jött rá, a legutóbb miért pörögtek!

Mikor Olver végre felöltözött, kimentek a fogadószobába. A fiúból csak úgy ömlöttek a kérdések. Mat oda sem figyelt rá. Olver sem nézett az orra elé, mert mikor a férfi hirtelen megállt, nekiment. Tylin visszatette a könyvet az asztalra, amit előző este Olver olvasott.

– Felség! – Mat szeme az ajtóra villant, amit előző este gondosan bezárt, most pedig tárva-nyitva állt. – Micsoda meglepetés!

Maga elé húzta Olvert, a fiúval próbálta meg kivédeni a nő gúnyos mosolyát. Talán nem is volt gúnyos a mosoly, de Matnek mindenesetre úgy tűnt. Tylin láthatóan nagyon is elégedett volt magával.

– Épp most akartam elindulni Olverrel. Megnézzük az ünnepet. Egy vándorcirkuszba is beugrunk. Kap egy igazi tollálarcot is.

Mat befogta a száját, és a fecsegés helyett inkább lassan az ajtó felé araszolt. A fiút maga előtt tartotta, mint valami eleven pajzsot.

– Persze – mormolta Tylin. Félig leeresztett szempillái közül leste Matet. Meg sem mozdult, nem próbálta megállítani a férfit, de a mosolya elmélyült, mint aki várja, mikor csapódik le az áldozatára a csapda.

– Sokkal jobb, ha van vele valaki, és nem az utcagyerekekkel rohangál, mint ahogy állítólag szokott. Az ember sok mindent hall erről a kölyökről. Riselle?

Egy nő jelent meg az ajtóban, és Mat önkéntelenül is összerezzent. A tollakból készült örvénylő, kék és arany álarc elrejtette viselője arcát, de a jelmez többi részén suhogó tollak nem takartak szinte semmit. Mat még életében nem látott ilyen formás kebleket!

– Olver – mondta Riselle, és a fiú mellé térdelt –, elkísérnél az ünnepre?

Egy vörös és zöld tollakkal díszített sólyommaszkot nyújtott a fiú felé. Az álarc épp Olver mérete volt.

Mielőtt Mat szóra nyithatta volna száját, Olver kitépte magát a kezéből, és a lányhoz szaladt.

– Igen, persze! Köszönöm szépen!

A hálátlan kis lókötő vidáman nevetgélt, ahogy a nő az arcára helyezte az álarcot, és utána átölelte. Kéz a kézben kiszaladtak a szobából. Mat csak tátogott.

Elég hamar visszanyerte az önuralmát, mikor Tylin megszólalt.

– Szerencséd, hogy nem vagyok féltékeny természet, kedvesem. – Csupa arany és ezüst övéből előhúzta a Mat szobájához való hosszú vaskulcsot, aztán még egy pont ugyanolyat, és meghintáztatta a férfi szeme előtt. – Az emberek mindig az ajtó melletti dobozkában hagyják a kulcsukat. – Mat is odatette az övét. – És sosem gondolnak bele, hogy esetleg van még egy kulcs az ajtajukhoz! – Az egyiket visszatette az övébe. Aztán a zár hangosan kattant, ahogy a másikat elfordította benne, majd az is ment a párjához. – Nos, báránykám...

Tylin elmosolyodott.

Ez már sok volt Matnek. A nő üldözte, éheztette, most pedig bezárta ide kettejüket, mint egy... Mint egy nem is tudta, mit. Báránykám! Azok az átkozott kockák pedig egyre csak pörögtek a fejében. Mindamellett fontosabb dolga is volt. A kockáknak soha nem volt semmi közük ahhoz, hogy megtalál-e valamit vagy sem, de... Két hosszú lépéssel a nő mellett termett, megfogta a karját, és beletúrt az övébe. A kulcsot kereste.

– Átkozottul nincs időm... – Elakadt a lélegzete, mikor a nő éles, görbe tőrének a hegye a torkának feszült. A penge egyre feljebb kényszerítette az állát, míg csak be nem csukta a száját, és lábujjhegyen nem állt.

– Vedd le rólam a kezed! – mondta a nő hidegen. Mat az orra mellett nagy nehezen lepislogott Tylin arcára. A nő már nem mosolygott. Óvatosan elengedte a karját. Tylin ennek ellenére nem engedte le a tőrt, csak megrázta a fejét.

– Ejnye-bejnye! Elnézek pár dolgot neked, hiszen külföldi vagy, csibécském, de ha durvulni akarsz... Ereszd az oldalad mellé a karod! Szaporán!

A kés hegye mutatta, mit tegyen. Mat inkább hátrálni kezdett, semmint, hogy átvágják a torkát.

– És most mit tesz velem? – szűrte a fogai közt. Az, hogy hátrafeszített nyakkal kellett beszélnie, csempészett némi ideges élt a hangjába. De lehet, hogy nem csak az. – Nos? – Megpróbálhatná elkapni a nő csuklóját, hisz kifejezetten gyors keze volt. – Mit tesz velem? – De vajon úgy is elég gyors lesz, hogy a nő tőre már a torkának feszül? Ez volt a kérdés. No, meg az a másik, amit már a nőnek is feltett. Ha a királynő meg akarja ölni, elég csak egy kicsit meglöknie a tőrt, és a penge rögtön az agyába hatol. – Válaszolna már végre?! – Nem félelmében kiabált. – Felség? Tylin?

Lehet, hogy azért félt egy kicsit, ha már a nevét használta. Ebou Darban egész álló nap csibécskémnek és édesemnek szólíthatta az ember bármelyik nőt, és az csak mosolygott volna, de a nevét egy férfi sem használhatta azelőtt, hogy a nő megengedte volna neki. Ha mégis megtette, csúnyábban elbántak vele, mint más városokban akkor, ha megtapogatta egy idegen asszony farát. És az, hogy csókolóztak már párszor, láthatóan nem volt elég ehhez az engedélyhez.

Tylin nem válaszolt, továbbra is hátrálásra kényszerítette Matet, míg a férfi hirtelen neki nem ütközött valami keménynek. Az az átkozott tőr egy pillanatra sem távolodott el a torkától, így nem mozdíthatta meg a fejét, de a tekintete, ami eddig az asszony arcára tapadt, most hirtelen félrevillant. A hálószobában voltak, a lapockái között az ágy egyik faragott virágos oszlopa volt. Miért hozta ide...? Mat arca hirtelen éppolyan vörös lett, mint a lakkozott tartóoszlop. Nem. Biztos nem arra gondol a nő, hogy... Ilyet nem illik! Ilyet nem lehet!

– Ezt nem teheti velem – motyogta Mat, és minden oka megvolt rá, hogy a hangja éles legyen és elhaló.

– Hát akkor csak figyelj, kiscicám – mondta Tylin, és előhúzta a nászkést a két melle között függő tokból.

Jóval később Mat idegesen húzta fel a mellén a lepedőt. Selyemlepedőt; Naleseannak ebben is igaza volt. Altara királynője vidáman dudorászott az ágy mellett, a karja lehetetlen szögben csavarodott hátra, ahogy begombolta a ruhája hátát. Maten nem volt semmi más, csak a rókafejes medál – hát ennek most nem sok hasznát vette – és a nyaka köré tekert fekete selyemkendő. Amire a nő közölte, hogy ez a masni az ő kis ajándékán! Mat hasra fordult, és elvette ezüstözött pipáját és a dohányos zacskót a nő másik oldalán lévő kis asztalkáról. A meggyújtásához szükséges arany fogócskák és a finom szemcséjű homok alatt izzó szén egy arany tálkában már oda volt készítve. A férfi összekulcsolta a mellkasán a karját, és dühösen fújta ki a füstöt.

– Nem kellene morcosnak lenned, kiscsibém, és nem kellene ráncolnod a homlokod! – Tylin kirántotta a tőrét az ágy tartóoszlopából, a nászkése mellől, és alaposan megvizsgálta a hegyét, mielőtt visszacsúsztatta volna a tokba. – Mi a baj? Tudom, hogy te is legalább annyira élvezted a dolgot, mint én, és én... – Hirtelen felnevetett, a hangja buja volt és gazdag. Eltette a nászkést is. – Ha ez is a ta'verenség egy része, roppant népszerű lehetsz!

Mat arca lángvörös lett.

– Ez nem természetes! – tört ki belőle a sértett harag. Kirántotta a pipát a szájából, úgy magyarázott. – Nekem kellene becserkésznem az asszonyokat, és nem fordítva!

Tylin tekintete éppolyan döbbent volt, mint az övé. Ha a nő felszolgálólány lett volna egy fogadóban, és szépen rámosolyog, Mat talán megpróbálja elcsábítani – már persze akkor, ha a felszolgálólánynak nem lett volna egy fia, aki láthatóan imád lyukakat vágni az emberekbe – de akkor is ő cserkészte be az asszonyokat! Csak eddig sosem gondolta így végig. Eddig sosem kellett ezt így végiggondolnia.

Tylin nevetni kezdett, lassan ingatta a fejét, és a kézfejével törölte le kicsurranó könnyeit.

– Ó, galambom! Mindig elfelejtem! Most Ebou Darban vagy. Hagytam neked egy kis ajándékot a fogadószobádban. – A lepedőn keresztül megveregette a férfi lábát. – Ma egyél bőségesen. Szükséged lesz minden erődre.

Mat eltakarta a szemét, és igyekezett nem sírni. Mikor felnézett, a nő már nem volt ott.

Kimászott az ágyból, és magára tekerte a lepedőt; valamiért nem érezte jól magát meztelenül. Az az átkozott nő még a ruhásszekrényből veti rá magát a végén! A ruhája a földön hevert. Miért is vacakoljon az ember a madzagokkal, gondolta savanyúan, mikor le is vághatja a másikról a ruhát? Pedig a nőnek nem kellett volna olyan apró darabokra vágnia azt a szép, vörös kabátot. Egyszerűen csak élvezte, hogy meghámozhatja a késével.

Egy picit visszatartotta a lélegzetét, mikor kinyitotta a magas vörös-arany ruhásszekrényt, de Tylin nem bújt el odabenn. Mat nem válogathatott, mert a legtöbb kabátját elvitte Nerim vagy megvarratni, vagy kitisztíttatni. Hamar magára kapott egy egyszerű sötét bronz selyemkabátot. Aztán a rongyokat betuszkolta az ágy alá, olyan messze, amilyen messze csak tudta. Majd valahogy megszabadul tőlük, hogy Nerim ne lássa. Hogy senki se lássa. Már eddig is túl sok ember tudott láthatóan túl sokat arról, hogy mi folyik közte és Tylin között. Mat nem viselte volna el, hogy erről bárki is tudomást szerezzen.

Mikor kiment a fogadószobába, reménykedve felemelte a lakkdobozka tetejét, aztán lemondó sóhajjal ejtette vissza a helyére. Nem gondolta komolyan, hogy Tylin visszateszi bele a kulcsot. Az ajtónak támaszkodott. A bezáratlan ajtónak. A Fényre, most mitévő legyen? Költözzön vissza a fogadóba? A Fény égesse meg, miért hallgattak már el egyszer a kockák? Bár persze Tylinből azt is kinézte, hogy megvesztegeti Anan asszonyt és Enidet, vagy bármelyik más fogadóban megkeni a fogadósasszonyt. És Elayne-ből és Nynaeve-ből is kinézte, hogy ha elköltözne, közölnék vele, hogy megszegte az egyezségüket, és nem tartanák be ők sem az ígéreteiket! A Fény égessen meg minden nőt!

Az egyik asztalon díszes zöld papírba csomagolt doboz hevert. Egy fekete és arany tollakból formázott sasálarcot takart, és egy hozzá illő toll borította kabátot. Volt még mellette egy vörös selyemerszény húsz aranykoronával, és egy virágillatú kis levélke.

Egy fülbevalót akartam neked venni, malackám, de láttam, hogy nincs kilyukasztva a füled. Csináltasd meg, és vegyél magadnak valami apróságot!

Mat ismét majdnem elsírta magát. Ő szokott a nőknek ajándékot adni! A világ a feje tetejére állt! Malackám! Ó, a Fényre! Egy perc gondolkozás után aztán felvette az álarcot, ennyivel már csak a kabátja miatt is tartozott neki az asszony.

Mikor végre kiért az aprócska, árnyékos udvarra, ahol minden áldott reggel találkoztak egy kicsinyke tavirózsás medence mellett, amiben foltos, ragyogóan fehér halak éltek, Nalesean és Birgitte már várták. Ők is felkészültek a Madarak Ünnepére. A teari beérte egy sima, zöld álarccal, de Birgitte maszkja sárga volt és vörös, hatalmas tarajszerű tollbokrétával középen. A haját kiengedte, és tollakat font bele, és egy széles, sárga övű, sárga és vörös tollakkal fedett, elképesztően botrányos ruhát viselt. Nem lógott ki belőle mindene, mint Riselle-nek, de bármely mozdulatára úgy tűnt, hogy mindjárt leesik róla. Mat sosem hitte volna, hogy Birgitte is felvesz olyan ruhákat, mint a többi nő.

– Néha mulatságos érzés, ha néznek – mondta, és oldalba bökte Matet. A vigyora leginkább arra hasonlított, mint amikor Nalesean azt mesélte, hogy milyen jó szórakozás a szolgálólányok fenekét csipkedni. – A tolltáncosok ennél sokkal kevesebbet hordtak, de még ez sem lassít le. Bár nem hinném, hogy a folyónak ezen a partján gyorsan kellene mozognom!

A kockák dörömböltek Mat agyában.

– Miért késtél ennyit? – kérdezte a nő. – Remélem, nem azért várattál meg minket, mert egy csinos lánnyal enyelegtél!

Mat bízott benne, hogy nem pirult el.

– Épp csak... – Egyetlen elfogadható kifogás sem jutott az eszébe, de szerencsére ekkor vagy fél tucat tollruhás férfi sétált be az udvarra. Mindegyikük keskeny kardot viselt a csípőjén, és egy kivételével az összes valamiféle színes tollazatú és csőrű madárról megmintázott álarcot hordott, bár Mat kételkedett benne, hogy a Teremtő készített volna ehhez hasonló állatot. Az egy kivétel Beslan volt, ő a szalagjánál fogva lóbálta díszes maszkját. – Ó, vér és hamu, mi a fenét keres ez itt?

– Beslan? – Nalesean a kardja markolatára tette a kezét, és hitetlenkedve rázta meg a fejét. – A Fény égesse meg a lelkemet, azt mondja, hogy veled akarja tölteni a mai napot. Hogy megígérted neki. Figyelmeztettem, hogy dögunalmas lesz az egész, de nem hitte el.

– Én sem hinném, hogy Mat mellett lehet unatkozni – mondta Tylin fia. Meghajlása mindannyiuknak szólt, de a tekintete leginkább Birgittén időzött. – Soha életemben nem szórakoztam olyan jól, mint amikor Swovan-éjjel vele és Elayne úrnő őrzőjével ittam, bár meg kell hagyni, nem emlékszem túl sokra az estéből.

Láthatóan nem ismerte fel az őrzőt. Birgitte meglepő módon – vagy legalábbis az ízléséhez képest meglepő módon, ugyanis Beslan sokkal csinosabb volt, mint általában azok a férfiak, akik tetszettek neki, talán kicsit túl csinos is – elmosolyodott, és csábosan arrébb lépett egyet.

Mat ebben a pillanatban egyáltalán nem törődött azzal, hogy Birgitte épp szokatlanul viselkedik. Beslan láthatóan nem sejtett semmit, különben már rég kirántotta volna a kardját, de Mat a világon semmit nem akart olyan kevéssé, mint hogy egész nap ezzel a fickóval kelljen lennie. Az pokoli lett volna. Benne még volt valami tisztesség, ha a férfi anyjában már nem is.

Az egyetlen akadálya ennek Beslan volt, aki nagyon is komolyan vette azt az ígéretet, hogy az ünnepeket és mulatságokat együtt töltik. Mat minél inkább egyetértett Naleseannal abban, hogy hihetetlenül unalmas dolgokra készülnek, Beslan annál inkább velük akart menni. Egy idő után elsötétült az arca is és Mat kezdett attól tartani, hogy az a kard mégis kikerülhet a hüvelyéből. És hát az ígéret szép szó... Mikor végül Naleseannal és Birgittével kivonultak a palotából, vagy fél tucat tollas idióta követte őket. Mat egész biztos volt benne, hogy mindez nem történt volna meg, ha Birgitte a rendes ruháját viseli. Az összes fickó őt bámulta mosolyogva.

– Mi volt ez a sok tekergőzés, miközben Beslan majdnem felfalt a szemével? – morogta Mat Birgittének, miközben átvágtak a Mol Harán. Szorosabbra húzta az állán a sasálarc szalagjait.

– Nem tekergőztem, mozogtam! – A nő sértődöttsége olyan nyilvánvalóan megjátszott volt, hogy Mat bármikor máskor kinevette volna érte. – És csak egy kicsit. – Birgitte hirtelen megint vigyorgott, és úgy kezdett suttogni, hogy csak a férfi hallhassa. – Mondtam már, hogy néha mulatságos érzés, ha néznek, és attól, hogy nekem túl csinoskák, még élvezhetem, ha végigmérnek! Ó, azt a nőt biztos meg akarod nézni...! – tette hozzá lelkesen, és egy karcsú hölgyre mutatott, aki kék bagolyálarcban szaladt el mellettük, és még Riselle-nél is jóval kevesebb ruhát viselt.

Birgitte ebben a tekintetben is olyan furcsa volt néha. Legalább olyan készségesen bökte oldalba Matet, ha egy csinos nőt látott, mint bármelyik férfi, és cserébe elvárta, hogy Mat is szóljon neki, ha az ízlésének megfelelő férfit lát. Ez általában a környéken fellelhető legrondább fickó volt. Akár félmeztelenül érkezett az ünnepre, akár nem – mert hát negyedrészt azért mindenképp meztelen volt a nő – Birgitte... Jó barát volt. A világ egyre különösebb lett Mat körül. Az egyik nőt lassan kezdi ivócimborájának tekinteni, a másik pedig úgy üldözi a szerelmével, ahogy ő maga még sosem egyetlen csinos nőt sem, akár a régi, akár a saját emlékei szerint. Sőt, sokkal, sokkal jobban! Mat nem emlékezett rá, hogy valaha is ráerőltette volna magát egy olyan asszonyra, aki láthatóan nem kívánta a társaságát. Nagyon különös egy világ ez.

A nap még félig sem járta be felfelé ívelő pályáját, de az ünneplők már megtöltötték az utcákat, hidakat és tereket. Tollruhás akrobaták, zsonglőrök és zenészek játszottak minden utcasarkon, bár a zenét gyakran elnyomta a nevetés és a kiabálás zaja. A szegényebb ebou dariak beérték a hajukba font pár tollal, a bukdácsoló utcagyerekeknek és a koldusoknak pedig a kövezetről felszedett galambtoll is megfelelt, de az álarcok és a jelmezek egyre vadabbak és színesebbek lettek, ahogy gazdagabb emberekkel találkoztak. Színesebbek és általában botrányosabbak is. A férfiak és a nők is csak pár tollat vettek magukra, és még Riselle-nél vagy a Mol Hara téren látott nőnél is többet mutattak meg magukból. Az utcákon és a csatornákon aznap megállt a kereskedelem, de egypár apró bolt nyitva volt csakúgy, mint a legtöbb kocsma és fogadó. Ennek ellenére egy-egy kocsi csak átvágott a tömegen, és a csatornákon is eltoltak néha egy hatalmas bárkát, amelynek a végén fiatal nők és férfiak táncoltak egy faemelvényen. Színes madárálarcaik teljesen elfedték az arcukat, a magas taréjok néha egy egész hosszal a fejük fölé nyúltak, és hosszú, díszes szárnyaikat úgy lengették, hogy jelmezükből alig villant ki valami. Ami nem is volt olyan nagy hiba.

Beslan szerint ezek a színhelyek, ahogy az emelvényeket hívták, általában a céhházakban és a magán palotákban, esetleg a kereskedőházakban voltak felállítva. Általában az egész ünnepség fedett helyen zajlott. Ebou Darban ugyan a rendes időjárás szerint sem esett hó – Beslan mondta is, hogy egyszer majd szeretne havat látni –, de azért az évnek ebben a szakaszában legtöbbször túl hideg volt ahhoz, hogy ilyen kevés ruhában az utcára merészkedjenek. A szokatlan hőség viszont kihozta a terekre az embereket. De Beslan szerint érdemes kivárni az estét, mielőtt bárki nyilatkozna az ünnepről, ugyanis akkor majd meglátják, milyen valóban! A napfénnyel együtt a gátlások is elfakulnak...

Mat egy magas, karcsú nőt bámult épp, aki egy tollas köpenyben vágott át a tömegen. Azon kívül talán ha hét-nyolc tollacska lebeghetett a testén; ugyan, miféle gátlásaik lehetnek ezeknek a népeknek itt, amit még le tudnának vetkőzni? Majdnem rászólt a nőre, hogy takarja el magát a köpenyével. Csinos volt, szó se róla, de az utca kellős közepén, a Fény és az emberek szeme láttára!

A színhelyeket hordozó szekerek után csak úgy tódult a nép, a férfiak és a nők jókora csoportokban követték a táncosokat. Pénzt és összehajtogatott kis levélkéket dobáltak nekik nagy kiabálás és harsány kacagás közepette. Mindenki mást elsöpörtek az útjukból. Mat lassan már megszokta, hogy ha egy kocsi közeledik, elmenekül a következő keresztutcáig, és kivárja, míg elvonul a tömeg, és az sem lepte meg, hogy a hidakon és a kereszteződésekben néha sokáig kellett várniuk, míg átjutottak. Várakozás közben Nalesean és Birgitte pénzt dobált a koszos utcagyerekek és a még mocskosabb koldusok közé. Jobban mondva Nalesean dobálta a pénzt, míg Birgitte csak a gyerekekkel törődött. Úgy nyomta szurtos kis kezükbe a fényes érméket, mintha ajándékot adna nekik.

Az egyik ilyen szünetben Beslan hirtelen Nalesean karjára tette a kezét, és felemelte a hangját, hogy hallani lehessen a tömeg és a legalább hat helyről össze-vissza sikoltó zene felett is.

– Bocsáss meg, teari barátom, de neki ne adj!

Rongyos ember húzódott vissza a tömegbe. Beesett arcú, csontsovány teremtés volt, láthatóan azt a pár galambtollat is elvesztette, amit az ünnepre a hajába tűzött még reggel.

– Miért? – kérdezte Nalesean.

– Nincs rézgyűrű a kisujján – válaszolta Beslan. – Nem tartozik a céhbe.

– A Fényre – kiáltott fel Mat –, hát ebben a városban még csak kéregetni sem kéregethet anélkül az ember, hogy egy céh tagja lenne?

Talán a hangneme tette, de a koldus kezében megvillant egy kés, és Mat torkának ugrott.

Mat gondolkodás nélkül ragadta meg a fickó kezét, és megfordult. Ellökte magától a koldust. Néhányan őt szidták, mások a hason elterült kéregetőt átkozták hangosan. Volt, aki vetett neki némi pénzt.

A szeme sarkából Mat megpillantott egy második sovány, rongyos fickót, aki félre akarta lökni Birgittét, hogy elérhesse őt hosszú késével. Ostoba hiba volt alábecsülni a nőt jelmeze miatt! Birgitte valahonnan a tollai közül előkapott egy tőrt, és hónaljon szúrta a koldust.

– Vigyázz! – kiáltott oda neki Mat, de nem volt ideje figyelmeztetni a nőt. Már kiáltás közben kirántott a kabátja ujjából egy tőrt és oldalvást elhajította. A penge elúszott az őrző arca előtt és egy újabb koldus torkába süllyedt, mielőtt az Birgittébe döfhette volna a kését.

Hirtelen mindenhol koldusok jelentek meg hosszú késekkel és szögekkel kivert bunkósbotokkal. Az álarcos, jelmezes emberek kiabálva, sikoltozva próbáltak meg elmenekülni. Nalesean egy rongyos gazfickó arcába vágott a kardjával. Az sikoltozva forgott körbe. Beslan átszúrt egy másikat, míg jelmezes társai a többi koldust próbálták meg legyőzni valahogy.

Matnek nem volt ideje a többiekre figyelni, Birgitte és ő egymásnak vetették a hátukat, és szembenéztek a saját ellenfeleikkel. Érezte, ahogy a nő aprókat lép, hallotta, ahogy magában káromkodik, de nem volt tudatában. Birgitte tudott magára vigyázni, és ahogy elnézte az előtte tornyosuló két fickót, Mat nem volt benne biztos, hogy erre ő is képes. A hatalmas, fogatlan vigyorú férfinak ugyan csak egy karja volt, és a bal szeme helyén durva bőrcsomó duzzadt, de a kezében egy két láb hosszú botot lengetett, aminek megvasalt végén hatalmas acéltüskék meredeztek. Patkányarcú kis kísérőjének megvolt még mindkét karja, és a fogai közül is jó néhány, de beesett pofája, csont és bőr felsőteste dacára is úgy mozgott, mint egy kígyó. A száját nyalogatta, és egy rozsdás tőrt dobált egyik kezéből a másikba. Mat rövidebbik kését az egyikre emelte, majd a másikra. Elég hosszú volt ahhoz, hogy megöljön vele egy embert. A két koldus táncolva tért ki előle, kölcsönösen arra vártak, hogy majd a másik veti magát először Matre.

– Az öreg Cullynak ez nem fog tetszeni, Spar – hörögte a nagyobbik fickó, és a patkányarcú előrevetette magát rozsdás pengéjét villogtatva.

Nem számított a késre, ami hirtelen megjelent Mat kezében, és átvágta a csuklóját. A tőr a kövezetre esett, de a fickó ennek dacára rávetette magát. Ahogy Mat másik kése eltűnt a mellében, felvinnyogott, a szeme kitágult, és összerándulva átölelte ellenfelét. A kopasz férfi vicsora még vadabb lett, felemelt bottal lépett társa helyére.

Nem vicsorgott tovább, mert egyszerre csak két koldus vetette rá magát késsel a kezében.

Mat hitetlenkedve nézett maga elé, és ellökte a patkányarcú hulláját. A harcoló felektől eltekintve az utca ötven lépésnyire üres volt. Mindenhol koldusok fetrengtek a földön, sok helyütt ketten, hárman, vagy akár négyen is ütöttek egyet botokkal és kövekkel.

Beslan megfogta Mat karját.

– Tűnjünk el innen, és hagyjuk, hadd fejezze be az Alamizsnák Szövetsége a munkát. Nem valami tiszteletreméltó dolog koldusokkal harcolni, és különben is, a céh egyetlen betolakodót sem hagy életben. Kövessetek!

Nalesean összevonta a szemöldökét – láthatóan ő sem tartotta valami tiszteletreméltó dolognak, hogy koldusokkal harcoljon –, és Beslan barátai sem tűntek túl elégedettnek. Mindegyiküknek félrecsúszott a jelmeze, az egyik még az álarcát is levette, hogy egy másik kitisztogathassa a homlokán levő vágást. A sebesült viszont vigyorgott. Mat egy karcolást sem látott Birgittén, és a nő ruhája éppolyan kifogástalan volt, mint amikor elindultak a palotából. Már eltette a kését. Elképzelhetetlen volt, hogy azok alá a ritkás tollak alá el tud dugni egy kést, de valahogy sikerült neki.

Mat nem tiltakozott, mikor arrébb ráncigálták, bár azért morgott még egy keveset.

– A koldusok mindig megtámadják a járókelőket ebben a... városban? – Beslan talán nem örülne neki, ha átkozott városnak nevezné az otthonát.

A fickó csak nevetett.

– Te ta'veren vagy, Mat. Egy ta'veren körül mindig izgalmas dolgok történnek.

Mat fogcsikorgatva mosolygott vissza rá. Átkozott bolond, átkozott város, átkozott ta'veren. Nos, ha az a koldus átvágta volna a torkát, legalább nem kellene visszamennie a palotába és hagynia, hogy Tylin úgy hámozza meg, mint egy érett körtét! Ha jobban belegondolt, a nő érett kis körtéjének is szólította. Átkozott világ!

A kelmefestő boltja és az Elbar Rózsája közti kis utcában is voltak ünneplők, bár egyikük sem volt olyan ritkásan felöltözve, mint a paloták környékén levő tömeg. Láthatóan ahhoz gazdagnak kellett lenni, hogy az ember meztelenül mehessen az utcára. Igaz, a kereskedő háza előtti sarkon futkározó akrobaták már majdnem pucérak voltak: a férfiak mezítláb és mezítelen felsőtesttel ugráltak, színpompás nadrágjuk is illetlenül szoros volt. A nők nadrágja még jobban idomaikra tapadt, és csak vékonyka blúzt viseltek felette. Mindegyiküknek volt pár toll a hajában, éppúgy, mint a másik sarkon tornyosuló palotácska előtt igyekvő zenészeknek. A nőnél fuvola volt, a másiknál fekete, csavart, emelőkkel ellátott cső. A tamburásuk úgy csapkodta ütött-kopott hangszerét, mintha az élete múlna rajta. A megfigyelt ház minden ablaka szorosan zárva volt.

A Rózsában éppolyan rossz volt a tea, mint bármikor máskor, egyszóval sokkal jobb volt a bornál. Nalesean ismét a savanykás helyi sör mellett döntött. Birgitte megköszönt valamit, de nem mondta meg mit. Mat csak megvonta a vállát csendesen, majd vigyorogva koccintották össze a bögréiket. A nap egyre magasabbra hágott, Beslan először az egyik csizmáját egyensúlyozta a másik hegyén, aztán fordítva, de a társai egyre türelmetlenebbek lettek, és nem érdekelte őket, hányszor mondja még el nekik, hogy Mat ta'veren. A koldusokkal való verekedés nem felelt meg az illő szórakozásról való elképzeléseiknek: az utca túl keskeny volt ahhoz, hogy egy színhely átférjen rajta, és a nők sem voltak olyan csinosak, mint máshol. Hosszasan sajnálkoztak, hogy Beslan nem tart velük, aztán sietve elmentek valami érdekesebb helyre. Nalesean lesétált a kis utcácskán a kelmefestő kertjéig, és Birgitte eltűnt a Rózsa sötét belső termeiben, hogy, mint mondta, felderítse, vajon valahol elrejtve akad-e itt valami iható is.

– Nem hittem volna, hogy ilyen ruhában látok egy őrzőt – mondta Beslan, és megcserélte a csizmáit.

Mat pislogott. A fickó jó megfigyelő volt. Birgitte egyetlen egyszer sem vette le az álarcát! Nos, egész addig, amíg arról nem tudott, hogy...

– Azt hiszem, jó leszel anyámnak, Mat!

A megnevezett köhögve köpte szét teáját a járókelőkre. Azok dühösen meredtek rá, bár egy helyes keblű, kecses kis nő szelíden rámosolygott kék álarca alól, ami alighanem egy ökörszemet akart ábrázolni. Mikor Mat nem mosolygott vissza rá, türelmetlenül toppantott egyet csizmás lábacskáival, és sértetten elvonult. Szerencsére senki nem volt olyan dühös, hogy túlmenjen a feddő tekinteteken, és hamar továbbsiettek mind. Vagy nem is annyira szerencsére. Mat nem bánta volna, ha akár heten-nyolcan rávetik magukat.

– Ezt hogy érted? – kérdezte rekedten.

Beslan döbbenten fordult felé.

– Hogy máshogy érteném, minthogy téged választott csinoskának! Miért vörösödtél el ennyire? Haragszol? Miért? – Hirtelen a homlokára csapott, és felnevetett. – Azt hitted, hogy én haragszom miatta! Bocsáss meg, mindig elfelejtem, hogy külföldi vagy! Mat, ő az anyám, nem a feleségem! Apám tíz éve meghalt, és anya azóta mindig azt mondta, hogy túlságosan is elfoglalt. Örülök neki, hogy valaki olyat választott, akit én is kedvelek. Hova mész?

Mat észre sem vette, hogy talpra pattant, csak mikor Beslan megkérdezte, hova megy.

– Egyszerűen csak... ki kell szellőztetnem a fejem.

– De hiszen csak teát ittál, Mat!

A férfi kikerült egy zöld gyaloghintót és félig látta, ahogy a megfigyelt ház ajtaja kinyílik, és egy kék tollköpenyes asszony szökik ki rajta. Nem gondolkozott – még mindig túlságosan is zúgott a feje ahhoz, hogy gondolkozni tudjon – csak megindult a nő mögött. Beslan tudta. És tetszett neki. Hogy a tulajdon anyja és ő...

– Mat! – kiáltott utána Nalesean. – Hova a fenébe mész?

– Ha holnap reggelre nem érnék vissza – üvöltött vissza a válla felett Mat –, mondd meg nekik, hogy egyedül kell megtalálniuk azt a nyavalyát!

Szédelegve követte a nőt, nem hallotta, hogy Nalesean vagy Beslan utána kiált-e még vagy sem. A fickó tudta. Eszébe jutott, hogy egyszer már rájött, hogy Beslan és az anyja is sült bolond. De ez még rosszabb volt! Egész Ebou Dar megőrült! Nem is hallotta, hogy a kockák még mindig ott dübörögnek a fejében.

Reanne a fogadószoba ablakából nézte, ahogy Solain eltűnik az utcán a folyó felé. Egy bronzkabátos fickó követte, de ha megpróbálja megállítani, hamar rájöhet, hogy Solainnak sem türelme, sem ideje nincs arra, hogy férfiakkal vesződjön.

Reanne nem értette, miért érzi olyan erősnek ma a késztetést. Napok óta szinte minden reggel feltámadt benne, és nem halt el egész napnyugtáig, és napokig küzdött ellene – szervezetük szigorú szabályai szerint, amit ugyan senki nem mert törvényeknek nevezni, ezt az utasítást csak félholdkor kellett volna kiadnia, hat nappal később – de ma... Kiadta a parancsot mielőtt végiggondolhatta volna, mit tesz, és képtelen volt visszavonni. Minden rendben lesz. A városban senki még csak nyomát sem látta annak a két fiatal bolondnak akik Nynaeve-nek és Elayne-nek hívták magukat, tehát nem kell veszélyes kockázatot vállalniuk.

Sóhajtva fordult vissza a többiekhez, akik türelmesen megvárták, míg leül, és ők csak azután foglaltak helyet. Minden rendben lesz, ahogy eddig is mindig minden rendben volt. De mégis... Nem volt meg benne a Jövendőmondás képessége, sem valami ahhoz hasonló, de talán ez a különös késztetés valamit tudatni akart vele. Tizenkét nő nézte várakozva.

– Azt hiszem, át kellene gondolnunk, hogy nem lenne-e jobb mindenkit, aki nem viseli az övet, a tanyára költöztetni egy kis időre.

Nem volt hosszadalmas vita. A többiek mind Öregek voltak, de ő volt a Legöregebb. Ebben az egyben nem volt gond, ha úgy viselkedtek, mint az aes sedai-ok.

Harmincadik fejezet

Az első csésze

– Nem értem ezt az egészet – tiltakozott Elayne. Nem ajánlották fel neki, hogy üljön le, sőt, mikor magától le akart ülni, kurtán rászóltak, hogy maradjon állva. Öt pár szem figyelte dühösen, öt ingerült, elszánt nő nézte. – Úgy tesznek, mintha valami szörnyűséget tettünk volna, pedig mi csak megtaláltuk a Viharok Tálját!

Legalábbis már majdnem megtalálták, vagy azt remélték, ezúttal meglesz. Az üzenet, amivel Nalesean visszaszaladt a palotába, nem volt valami tiszta. Mat egyszer csak otthagyta őket, és azt kiabálta nekik vissza, hogy megtalálta a tálat. Vagy valami ilyesmit, vallotta be Nalesean. Minél többet kérdezte róla, a férfi annál zavarodottabb volt, és annál inkább ingadozott a teljes bizonyosság és a kétség között. Birgitte ottmaradt, és tovább figyelte Reanne házát, izzadtnak tűnt, és igencsak unatkozott. Bármi volt is, az események meglódultak. Elayne azon gondolkozott, Nynaeve vajon hogy halad. Remélte, hogy jobban, mint ő. Ezt aztán nem várta volna, mikor bejelentette a sikerüket!

– Veszélybe sodortál egy olyan titkot, amit majdnem kétezer éve minden asszony gondosan megőrzött, aki a kendőt viselte! – Merilille merev derékkal ült, a nyugalmát majdnem elmosta feszes ajkú, jeges dühe. – Teljesen megőrültél? Erre csak az lehet a magyarázat!

– Miféle titkot? – kérdezte Elayne.

Vandene Merilille egyik oldalán ült, a nővére a másikon. Megigazította halványzöld szoknyáját, és ingerülten felhorkant.

– Erre lesz épp elég időd, majd ha rendesen nővérré avattak, gyermekem! Azt hittem, ennél több eszed van!

A vastag, barna szegésű, sötétszürke gyapjúruhát viselő Adeleas rábólintott nővére szavára. Ő is éppolyan feldúltnak tűnt.

– A gyermek aligha lehet hibás azért, mert felfedett egy titkot, amiről nem tudott – mondta Elayne jobbján Careane Fransi és mocorogni kezdett zöld és arany karosszékében. Nem volt kövér, a válla és a karja bármelyik férfiéval felvehette volna a versenyt.

– A Torony törvényei nem tűrnek meg kivételeket – vetette közbe gyorsan Sareitha. Fontoskodó volt a hangja, és máskor kérdő, barna szeme most sziklakeménynek tűnt. – Ha a legkisebb engedményeket tesszük, utána egyre több mindent el kell viselnünk, míg végül a törvény teljesen eltűnik.

Magas támlájú széke Elayne jobbján állt. Csak ő viselte a kendőjét, de Merilille szobáját úgy rendezték át, mint egy tárgyalótermet. Elayne-t legalábbis arra emlékeztette, bár senki nem mondta ki, hogy ez egy tárgyalás. Eddig még senki. Merilille, Adeleas és Vandene bírákként néztek szembe a lánnyal, Sareitha ülése a Vádszék helyén állt és Careane-é a Védszékén, de a domani Zöld, aki amúgy a védője lett volna, most szomorúan rábólintott a vádat képviselő teari Barna szavára.

– Saját maga vallotta be bűnét. Azt ajánlom, hogy a gyermek ne hagyhassa el a palotát távozásunkig, és legyen a kemény munkának is bővében, hogy elfoglalja a kezét és az eszét. Javaslom továbbá, hogy rendszeresen vesszőzzük meg, hogy ne feledje el, nem intézkedhet a nővérek háta mögött. Nynaeve-nek is ugyanezt a büntetést írom elő, már ha megtaláljuk, persze.

Elayne nagyot nyelt. Nem hagyhatja el a palotát? Talán nem is kellett tárgyalásnak nevezniük a dolgot ahhoz, hogy elítéljék... Sareitha még nem érte el a kortalan külsőt, de a többi nő éveinek súlya szinte agyonnyomta Elayne-t. Adeleas és Vandene haja már szinte teljesen fehér volt, és még kortalan arcuk is tükrözte ősiségüket. Merilille haja ugyan még feketén fénylett, de Elayne-t nem lepte volna meg, ha kiderül, hogy már hosszabb ideje viseli a kendőt, mint amennyi ideig a nem aes sedai nők egyáltalán élnek. Ami azt illeti, ez Careane-re is könnyen igaz lehetett. Egyikük sem volt olyan erős az Egyetlen Hatalomban, mint ő, de... Mennyi mindent megéltek már aes sedai-ként, mennyi mindent tudnak! És hogy uralják a helyzetet... Pontosan érezte, hogy ő még csak tizennyolc éves, és egy esztendeje még a novíciák fehér ruháját hordta.

Careane nem mozdult, hogy ellenezze Sareitha javaslatát. Talán mégiscsak jobban jár, ha megpróbálja megvédeni magát!

– Gondolom, a titok, amiről beszélnek, a Körhöz kapcsolódik valahogy, de...

– A Vérhez semmi közöd nincs, gyermekem! – szakította félbe Merilille élesen. Mély levegőt vett, és lesimította arannyal díszített ezüstszürke szoknyáját. – Azt javasolom, mondjunk ítéletet – mondta hidegen.

– Egyetértek, és meghajlok a döntésed előtt – mondta Adeleas. Kiábrándultan Elayne-re fintorgott, és megrázta a fejét.

Vandene lekicsinylően legyintett.

– Egyetértek, és meghajlok a döntésed előtt. De egyetértek a Vádszékkel.

Careane pillantásában volt egy cseppnyi szánalom. Egy egészen apró cseppnyi.

Merilille kinyitotta a száját.

Félénken kopogtattak az ajtón, de a pillanatnyi feszült csendbe ez az apró hang is mennydörgésként robbant be.

– Mi a Fény lehet ez? – morogta Merilille dühösen. – Mondtam Polnak, hogy senkit ne engedjen most be! Careane?

Bár nem ő volt a legfiatalabb, mint leggyengébb, Careane állt fel, és suhant az ajtóhoz. Jókora termete dacára olyan könnyedén mozgott, mint egy hattyú.

Maga Pol volt az, Merilille szobalánya. Jobbra-balra hajolgatott, ahogy belépett. A karcsú, ősz hajú asszony általában legalább olyan büszkén és öntudatosan viselte magát, mint gazdasszonya, de most riadt mosollyal az arcán nézett körül. Volt is oka félni, hiszen azok után mert betolakodni, hogy Merilille megmondta neki, senki nem jöhet be. Elayne azóta nem örült így valakinek, mióta... Mióta Mat Cauthon megjelent Tear Kövében. Micsoda borzalmas gondolat! Ha Aviendha nem mondja kellően hamar, hogy már teljesítette Mat felé a toh követeléseit, meg fogja kérdezni, hogyha mégis elfenekeli a férfi, az véget vethet-e a szenvedésének!

– Maga a királynő hozta ezt a levelet – jelentette be dadogva Pol, és egy jókora darab vörös viasszal lezárt borítékot lobogtatott. – Azt mondta, hogy ha nem adom oda azonnal Elayne-nek, ő maga hozza be. A gyermek anyjáról van benne szó.

Elayne kis híján csikorgatni kezdte a fogát. A nővérek szolgálói mind felvették a gazdájuk beszédmodorát, ha róla és Nynaeve-ről volt szó, de ritkán engedték meg maguknak, hogy akkor is így beszéljenek róluk, ha jelen voltak.

Dühösen kikapta a nő kezéből a levelet, nem várta meg, hogy Merilille azt mondja, megteheti – már persze ha egyáltalán azt mondta volna –, és a hüvelykujjával feltörte a pecsétet.

Kedves Elayne úrnőm!

Örömteli hírekkel köszöntöm Andor leányörökösét. Épp most jutott a tudomásomra, hogy édesanyja, Morgase királynő él, és Pedron Niall vendégszeretetét élvezi Amadorban, várja, hogy mielőbb keblére ölelhesse önt, és együtt, diadalmasan térhessenek vissza Andorba. Kíséretet ajánlok önnek Altara banditák által meggyalázott földjén keresztül, hogy minél előbb és teljes biztonságban juthasson el édesanyjához. Bocsássa meg sietve papírra vetett otromba szavaimat, de tudom, hogy ön is mielőbb értesülni kívánt volna ezen csodálatos örömhírről. Míg csak az anyja oldalán nem tudhatom önt:

A Fényben lepecsételve

Jaichim Carridin

A papír apró gombóccá gyűrődött a kezében. Hogy merészeli? Anyja halálának fájdalma, és az, hogy még a testét sem találták meg, hogy tisztességgel eltemessék, éppen csak elkezdett fakulni Elayne-ben, és Carridin így merészeli gúnyolni? Magához ölelte az Igazi Forrást, messze dobta a mocskos hazugságokat, és fókuszált: a papír a levegőben olyan forró lángra kapott, hogy csak fehéres hamu hullott alá a kék-fehér padlócsempére. Ezt Jaichim Carridinnek! És ami ezeket a... némbereket illeti! Andor királynőinek évezredes büszkesége egyenesítette ki a derekát.

Merilille talpra ugrott.

– Nem adtam rá engedélyt, hogy fókuszálj! Azonnal elengeded...!

– Hagyjon minket magunkra, Pol – mondta Elayne. – Most.

A szolgálólány csak bámult, de Elayne-t alaposan megtanította arra az anyja, hogyan kell parancsot adnia, és királynői hangon, királynői tartásban küldte ki a nőt. Pol zavartan meghajolt, és kihátrált, mielőtt észrevette volna, mit tesz. Miután már megindult, csak egy pillanatra állt meg habozva, aztán minél hamarabb kívül akart lenni az ajtón, és rájuk is csukta. Bármi történik is most benn, az csak az aes sedai-okra tartozik.

– Mi ütött beléd, gyermek? – Merilille nagy nehezen összeszedett önuralmát elmosta a fékevesztett düh. – Azonnal engedd el a Forrást, vagy esküszöm, a saját kezemmel vesszőzlek meg!

– Aes sedai vagyok. – A szavak úgy koppantak, mint a fagyott szikla, és Elayne-nek pontosan ez volt a szándéka. Carridin hazugságai és ezek az asszonyok. Merilille meg akarta vesszőzni? El fogják ismerni, hogy ő is nővér! Nynaeve és ő megtalálták a Viharok Tálját! Vagy legalábbis majdnem megtalálták, és már azt is elintézték, hogy fogják használni. – Azt tervezitek, hogy megbüntettek egy olyan titok elárulásáért, amit nyilvánvalóan csak nővérek ismernek, de senki nem fedte fel előttem ezt a titkot, mikor megkaptam a kendőt. Azt javasoljátok, hogy olyan büntetést kapjak, mint egy novícia vagy egy beavatott, de én aes sedai vagyok! Egwene al'Vere emelt a nővérek közé, az az amyrlin, akit saját bevallásotok szerint ti is szolgáltok! Ha tagadjátok, hogy én és Nynaeve aes sedai-ok vagyunk, akkor azt az amyrlint tagadjátok meg, aki ideküldött minket, hogy találjuk meg a Viharok Tálját, amit meg is tettünk! De ezt nem hagyom! Számolj be a cselekedeteidről, Merilille Ceandevin! Hajtsd meg magad az Amyrlin Trón akarata előtt, vagy én nevezlek majd téged lázadó árulónak!

Merilille szeme kidülledt, és eltátotta a száját, de Sareithához és Careane-hez képest maga volt a megtestesült önuralom. Azok ketten úgy néztek ki, mint akik megfulladnak döbbenetükben. Vandene csak közepesen volt meglepődve, éppen csak elnyílt a szeme, és gondolkozva a száját ütögette a mutatóujjával. Adeleas előredőlt, és úgy tanulmányozta Elayne-t, mint aki először látja.

Elayne fókuszált, magához röptette az egyik magas támlájú karosszéket, leült, és elrendezte a szoknyáit.

– Te is leülhetsz, Merilille! – Még mindig parancsoló hangon szólt hozzájuk, láthatóan másra nem hallgattak, de azért meglepődött, mikor Merilille valóban lassan visszaereszkedett a helyére, és kiguvadt szemmel egyre őt bámulta.

Kifelé igyekezett megtartani nyugodt és hűvös magabiztosságát, de belül csak úgy forrongott a dühtől. Mit forrongott, bugyborékolt! Titkok. Mindig is úgy gondolta, hogy az aes sedai-oknak túl sok titkuk van, még egymás előtt is. Különösen egymás előtt. Persze ő sem mondott el mindig mindent, de csak azért tette így, mert szükség volt rá, de sosem titkolt volna el valamit olyasvalaki elől, akinek azt tudnia kellett! És még ezek a nők akarták megbüntetni!

– A ti felhatalmazásotok a Torony Csarnokától származik, az enyém és Nynaeve-é az Amyrlin Tróntól. A miénk felülmúlja a tiéteket. Ezentúl én és Nynaeve fogunk utasításokkal ellátni benneteket. Természetesen meghallgatjuk a tanácsotokat.

Eddig azt hitte, Merilille szeme kidülledt, de most...

– Ez lehetetlen – berzenkedett a Szürke nővér. – Ti csak...

– Merilille! – szólt rá Elayne élesen, és előrehajolt. – Még mindig megkérdőjelezed az amyrlined hatalmát? Még mindig ezt merészeled tenni?

Merilille ajka megmozdult, de egy hang sem jött ki belőle. Megnyalta a száját. Kábán megrázta a fejét. Elayne érezte, ahogy a diadal átjárja a testét. Természetesen nem vette komolyan, hogy utasításokat fog osztogatni Merilille-nek, de el kell ismerniük, hogy ő is aes sedai! Thom és az anyja is azt tanították neki, hogy ha egyvalamit meg akar kapni, a tízszeresét kell követelnie. De még ez sem csillapította le a haragját. Azon gondolkozott, hogy mindjárt hoz egy vesszőt, és megnézi, meddig mehet még el! Bár az persze tönkretett volna mindent. Hamarosan az eszükbe jutna a kora és hogy nemrég vetette csak le a novíciák fehér ruháját, és még az is lehet, hogy ismét csak ostoba gyermekként gondolnának rá. Ettől újra felhorgadt benne a düh. De megelégedett ennyivel.

– Amíg azon gondolkoztok, hogy aes sedai-ként még mi mindent kellene tudnom, Merilille, addig Adeleas és Vandene elmeséli nekem, egészen pontosan mi is ez a titok, amit veszélyeztettem. Azt akarjátok mondani, hogy a Torony egész végig tudott a Kör, vagy ahogy ti hívjátok, a Vérség, létezéséről?

– Olyan közel kerültek ahhoz, hogy nővérek legyenek, amilyen közel csak lehetett – mondta Vandene. Óvatosan. Most már éppolyan tüzetesen tanulmányozta Elayne-t, mint a nővére. Bár ő Zöld volt, Adeleas pedig Barna, nagyon sok mindenben hasonlítottak. Careane és Sareitha még mindig döbbenten ültek, és hitetlenkedve néztek a csendes, vörös arcú Merilille-ről Elayne-re, és vissza.

– Már a Trallok háborúk alatt is sok nő elbukott a próbákon, vagy túl gyengének bizonyult, vagy a szokásos okok egyike miatt kellett elküldeni a Toronyból. – Adeleas okító hangon kezdett a magyarázatba, de vigyázott arra, nehogy sértően beszéljen, bár a Barna nővérekkel néha előfordult, hogy túlzásba vitték a dolgot. – Az akkori körülmények ismeretében nem meglepő, hogy ezek a nők nem mertek egyedül nekivágni a nagyvilágnak, mint ahogy az sem meglepő, hogy Barashtába menekültek, ahogy az akkor itt álló várost nevezték. Bár Barashta nagyobbik része természetesen ott állt, ahol ma a Rahad található. Nem mintha abból a városból akár csak egy kő is megmaradt volna. Igaz, hogy a Trallok háborúk csak későn érték el Eharont, de Barashta végül éppolyan teljességgel elveszett, mint Barsine, Shaemal vagy...

– A Vérség – szakította félbe gyengéden Vandene. Adeleas rápislogott, aztán bólintott egyet.

– A Vérség akkor is megmaradt, mikor Barashta elesett, éppúgy, mint azelőtt. Magukhoz gyűjtötték a vadakat és mindazokat, akiket elküldtek a Toronyból.

Elayne összevonta a szemöldökét: Anan asszony is azt mondta, hogy a Kör befogadja a vadakat, de Reanne láthatóan minden igyekezetével meg akart bizonyosodni afelől, hogy Nynaeve és ő nem azok.

– Egyikük sem marad sokáig – tette hozzá Adeleas. – Öt évig, talán tízig is bírják, és ez akkor is ugyanúgy lehetett, mint most. Amint ráébrednek, hogy a kis csoportocskájuk nem helyettesítheti a Fehér Tornyot, szétszélednek, és falusi gyógyítók meg javasasszonyok lesznek belőlük, néha pedig egészen egyszerűen elfeledkeznek a Hatalomról, és beállnak munkásnak vagy kereskedőnek. Mindenesetre eltűnnek, vagy majdnem eltűnnek.

Elayne azon merengett, hogyan feledheti el valaki az Egyetlen Hatalmat, mikor a vágy, hogy fókuszáljon, hogy megérintse a Forrást, mindig ott égett az emberben, ha egyszer megtanulta használni a saidart. Az aes sedai-ok viszont láthatóan úgy gondolták, hogy ha egy nőről kiderül, hogy nem lehet aes sedai, az automatikusan megtanulja elfelejteni ezt a késztetést.

Most Vandene folytatta a magyarázatot. A nővérek gyakran fejezték be a másik megkezdett mondatait, és éppolyan simán folytatták a másik gondolatmenetét, mintha ők maguk kezdték volna meg.

– A Torony szinte a kezdetektől tudott a Vérségről, sőt, valószínűleg már az első pillanatban tudta, hogy létezik. Először persze a háborúkkal törődtek. És bár a csoport Vérségnek hívja magát, tökéletesen megfeleltek annak, amit az aes sedai-ok az ilyen alkalmatlan nőktől megkövetelnek: megbújnak, nem fókuszálnak és nem vonják magukra a figyelmet. Az évek során gyakran értesítettek minket arról is, persze a legnagyobb titokban, ha rábukkantak valakire, aki aes sedai-nak adta ki magát. Mondtál valamit?

Elayne megrázta a fejét.

– Careane, van még egy kis tea abban a kannában? – A megszólított összerezzent. – Azt hiszem, Vandene és Adeleas torka kiszáradt.

A domani nő szinte rá sem nézett a még mindig döbbent arccal ücsörgő Merilille-re. Sietve az asztalon álló ezüst teáskannához és csészécskékhez lépett.

– Ez nem magyarázza meg a dolgot – folytatta Elayne. – Miért tartjuk ilyen mélyen titokban a létüket? Miért nem szórtuk őket szét réges-rég?

– Természetesen a szökevények miatt! – Adeleas ezt úgy mondta, mintha mi sem volna természetesebb vagy egyértelműbb ennél. – Tény, hogy a többi hasonló szervezetet felszámoltuk, az utolsót vagy kétszáz éve, de a Vérség csendes és kicsi. Az utolsó csoportot a Csend Leányainak hívták, bár cseppet sem voltak csendesek. Csak huszonhárman voltak, pár volt beavatott, akik vadakat gyűjtöttek maguk köré, és a Torony mintájára képezni próbálták őket, de...

– A szökevények – emlékeztette Elayne, és hálás mosollyal vette el Careane kezéből a csészét. Azt ugyan nem mondta, hogy ő is kér teát, de azért így is észrevette, hogy a nő először őt szolgálta ki. Vandene és a nővére már úton Ebou Darba is sokat beszélt a szökevényekről.

Adeleas pislogott, aztán összeszedte magát, és visszatért az eredeti témára.

– A Vérség segíti a szökevényeket. Mindig van két vagy három asszony, aki Tar Valonban vadászik rájuk. Ami azt illeti, szinte minden olyan nőt is megkeresnek, akit kitettek a Toronyból, de persze nagyon óvatosan, és azt is hozzá kell tenni, hogy minden egyes szökevényt megtalálnak, akár novícia, akár beavatott az illető. Legalábbis a Trallok háborúk óta egyetlenegy szökevény sem hagyta el Tar Valon szigetét az ő segítségük nélkül.

– Ó, igen – vette át a szót Vandene, mikor Adeleas egy pillanatra elhallgatott, hogy elvegye Careane kezéből a teáscsészét. A Zöld nővér már előttük megkínálta Merilille-t, de a Szürke magába roskadva bámult a semmibe. – Ha valaki mégis megszökik a szigetről, rögtön tudjuk, hogy hol kell keresni, és szinte kivétel nélkül hamar ismét a Toronyban találja magát a kis kalandvágyó, és ezerszer megbánja, hogy valaha is viszketett a talpa! Legalábbis addig, amíg a Vérség nem tudja, hogy mi tudjuk. Ha rájönnek, akkor megint visszatérnek a Vérség előtti idők, amikor a Torony szökevényei bármerre mehettek az ég egy adta világon. Akkor persze többen voltunk aes sedai-ok, beavatottak és novíciák, és persze több volt a szökevény is. Minden évben három nőből kettő sikeresen eltűnt, de az sem volt ritka, hogy akár négyből háromnak is nyoma vesszen. A Vérség segítségével tíz szökevényből legalább kilencet vissza tudunk hozni. Most már beláthatod, hogy miért őrzi a Torony ilyen féltve ezt a titkot.

Elayne belátta. Egy nő sem hagyhatta el a Fehér Tornyot, amíg az nem végzett vele. Mindamellett a Torony hírnevét nagyban emelte, hogy mindig megtalálta a szökevényeket. Legalábbis majdnem mindig. Most már tudta, hogyan.

Felállt. Legnagyobb megdöbbenésére Adeleas is felpattant, és Vandene is. Az idős Zöld nővér még Careane teáját is elhessegette. Sareitha is talpon volt már. Még Merilille is felkászálódott pár pillanattal később. Mindenki rá nézett várakozva, még Merilille is.

Vandene észrevette, hogy meglepődött, és elmosolyodott.

– Van még valami, amit talán nem tudsz. Sokszor vetélkedünk egymással. Aes sedai-ok vagyunk, féltékenyen őrizzük az előjogainkat és a kiváltságainkat, de ha valakit fölénk helyeznek, vagy ha valaki felettünk áll, azt általában szelíd beleegyezéssel követjük. Bár magunk között moroghatunk a döntései miatt.

– Igen, és sokszor morgunk is – motyogta Adeleas vidáman, mintha csak most fedezett volna fel valamit.

Merilille mély levegőt vett, és egy pillanatig a szoknyája igazgatásával foglalta el magát.

– Vandene-nek igaza van – mondta aztán. – Felettünk állsz magadban is, és be kell vallanom, láthatóan fölénk is helyeztek. Ha a viselkedésünk büntetésre szorul... Nos, akkor majd tájékoztatsz minket róla. Hova kövessünk, ha megkérdezhetlek?

A hangjában nyoma sem volt a gúnynak. Ha volt is változás a modorában, akkor talán most még sokkal udvariasabb volt, mint eddig.

Elayne úgy vélte, bármelyik eddig élt aes sedai rettenetesen büszke lett volna arra, ha úgy tud uralkodni az arcvonásain, mint most ő. Csak annyit akart, hogy végre ismerjék el, hogy ő is aes sedai. Leküzdötte azt a pillanatnyi késztetést, hogy felvinnyogjon, hogy még túl fiatal és túl tapasztalatlan. Lini, a dajkája, sokszor mondta neki kiskorában, hogy a mézet nem lehet visszatenni a lépbe. És Egwene semmivel sem volt idősebb nála. Mély levegőt vett, és melegen elmosolyodott.

– Az első dolog, amit nem szabad szem elől tévesztenünk, hogy mindannyian nővérek vagyunk, a szó minden értelmében. Együtt kell dolgoznunk: a Viharok Tálja túlságosan is fontos ahhoz, hogy másképp cselekedjünk. – Remélte, hogy akkor is éppilyen lelkesen fognak bólogatni, mikor elmondja nekik, Egwene mit tervezett. – Talán vissza kellene ülnünk még egy keveset.

A többiek megvárták, míg ő helyet foglal, és csak azután ültek le maguk is. Remélte, hogy Nynaeve legalább tized ilyen jól halad a maga dolgával. Ha elmeséli neki, biztosan elájul döbbenetében!

– Nekem is van ám mesélni valóm a Vérséggel kapcsolatban.

Hamarosan Merilille nézett ki úgy, mint aki el akar ájulni döbbenetében, de Adeleas és Vandene sem álltak ettől messze. De így is engedelmesen morogták, hogy „igen, Elayne” és „ha úgy gondolod, Elayne”. Talán mostantól minden simán megy majd!

A gyaloghintó lassan döcögött át az ünneplők között, mikor Moghedien észrevette a nőt. Egy zöld és fehér libériás szolga segítette le egy kocsiról az egyik csónakkikötőnél. A széles tollálarc még jobban elrejtette az arcát, mint Moghedienét a sajátja, de bárhol felismerte volna ezt a határozott csörtetést, és magát a nőt is. Bárhol, bármilyen szögből. A gyaloghintó ablakaként szolgáló faragott lapocskák nem akadályozhatták meg benne. Az álarcos nőt két karddal övezett férfi kísérte, és abban a pillanatban másztak le a kocsi tetejéről.

Moghedien ököllel csapott a gyaloghintó oldalára, és felordított:

– Megállni!

A hordárok olyan hirtelen torpantak meg, hogy majdnem leesett a székéről.

A tömeg továbbözönlött körülöttük, páran szitkozódtak, hogy a gyaloghintó elállja az útjukat, de a többség vidáman kurjongatott feléjük. Itt a vízparton elég gyér volt ahhoz a tömeg, hogy Moghedien keresztüllásson a lyukakon. A csónak, ami lassan kiúszott a kikötőből, meglehetősen egyedinek tűnt: a hátában kuporgó kis kabin teteje ragyogó piros volt. Nem látott hasonló díszítést a környéken kikötött csónakok egyikén sem.

Megnyalta a szája szélét, és megremegett. Moridin utasításai elég egyértelműek voltak, és a kudarc árát is fájóan világossá tették előtte. De egy kis késlekedés nem okozhat gondot. Különösen akkor nem, ha Moridin sosem tudja meg.

Kivágta a hordszék ajtaját, kimászott az utcára, és sietve körülnézett. Ott van! Az a fogadó épp a kikötőre néz! Felkapta a szoknyáit, és elszaladt. Nem tartott attól, hogy bárki más kibéreli a gyaloghintót, mialatt ő távol van: amíg nem oldja fel a Kényszer szálait, a hordárok mindenkinek azt mondják, hogy már foglalt a hintó, és addig várnak rá, míg csak éhen nem halnak. A tollas jelmezekbe bújt férfiak és nők között széles ösvény nyílt, ahogy haladt. A mulatózok visítva kapták a kezüket oda, ahol megbökték őket. Moghediennek nem volt ideje arra, hogy aprólékos és finom munkával megpróbálja befolyásolni a gondolataikat: a Levegőből szőtt tűk éppolyan jó szolgálatot tettek most.

A nagydarab fogadós az Evezős Büszkeségében összerezzent, mikor meglátta az ivóba berontó Moghedient. Nem csoda: a nőn pompázatos, fénylő skarlátvörös ruha volt dús arany és fekete hímzéssel, a fekete selyemszál majdnem úgy ragyogott, mint az arany. Az álarcán a koromfekete tollak közt horgas, hosszú csőr meredt előre: egy holló feje. Ez Moridin tréfája volt, az ő parancsára vette fel az álarcot és a ruhát is. A férfi kijelentette, hogy az ő színei a vörös és a fekete, és amíg Moghedien őt szolgálja, neki is azt kell hordania. Bármilyen elegánsan volt is öltözve, a nő egyenruhát viselt: a legszívesebben mindenkit megölt volna, aki ebben látja.

Ehelyett csak összefont egy sietős Hálót, amitől a kövérkés fogadósasszony összerezzent, és kitágult szemmel nézte. Nem volt ideje finomkodni: Moghedien parancsára, hogy vezesse fel a tetőre, a nő egyenest felrohant az ivó végéből induló korlát nélküli lépcsőn. Moghedien nevetve gondolt arra, hogy a fogadó toll borította vendégei biztos nem találnak ebben semmi meglepőt. Az Evezős Büszkeségében aligha járt eddig hozzá hasonló finom hölgy!

A lapos tetőn Moghedien megállt, és mérlegelni kezdte, hogy vajon mi a veszélyesebb: ha megöli a fogadósasszonyt, vagy ha életben hagyja? A holttestek egy idő után mindig elvezettek a gyilkoshoz. Ha az ember csendben meglapult az árnyékban, akkor nem ölt többször, mint ahányszor feltétlenül szüksége volt rá. Sietve átszőtte a Kényszer fonatait, megmondta a nőnek, hogy menjen le a szobájába, aludjon egyet, és felejtse el, hogy valaha is látta. Ha ilyen kapkodva dolgozott, előfordulhatott, hogy az alany elveszt egy egész napot az emlékezetéből, vagy mikor felébred, kicsit gyengébb és butább lesz, mint előtte. Moghedien élete mindig is sokkal könnyebb lett volna, ha több Tehetsége van a Kényszerítéshez, de bármi lesz is a sorsa, a nő fürgén elszaladt, égett a vágytól, hogy teljesítse a parancsát, és végre egyedül hagyta.

Ahogy a csapóajtó visszapuffant a koszos, fehér cserepes tetőre, Moghedien összerezzent. Úgy érezte, mintha valaki megérintené a tudatát, mintha a lelkét simogatnák. Moridin időnként végigfuttatta az ujjait a cour'souvrán, hogy emlékeztesse Moghedient a helyzetére. Mintha szüksége lett volna rá! Majdnem körülnézett, hogy itt van-e a közelben. A háta lúdbőrzött, mintha hirtelen jeges szél söpört volna végig a tetőn. Az érintés megfakult, és Moghedien ismét megborzongott. Akár jött, akár ment, mindig eszébe juttatta a helyzetét. Moridin maga is bármikor bárhol megjelenhetett. Sietnie kell.

A tetőt körbevevő alacsony falacskához szaladt, és sietve végignézte az alatta elterülő folyószakaszt. A legkülönfélébb méretű csónakok rajzottak a horgonyzó vagy épp kivitorlázó nagyobb hajók között. A legtöbb olyan jellegű kabin, mint amilyet ő keresett, sima fából készült, de volt amott egy sárga fedelű, kicsit arrébb egy kék, és a folyó közepén, sietve délre tartva... Egy piros. Ennek kellett a jó csónaknak lennie; nem vesztegethetett el itt több időt.

Moghedien felemelte a kezét, de ahogy az öröktűz kiszökkent az ujjai közül, megvillant valami körülötte, és ijedtében összerándult. Moridin megérkezett, itt van, és megteszi... Döbbenten nézett a felszálló galambok után. Galambok! Majdnem végighányt a tetőn. Egy pillantást vetett a folyóra, és dühösen felhördült.

Minthogy összerándult, az öröktűz, aminek a kabint és az utast kellett volna kettészelnie, a csónak közepét találta el, nagyjából ott, ahol az evezősök és a testőrök álldogáltak. Mivel az evezősök azelőtt égtek ki a Mintából, hogy az öröktűz lecsapott volna rájuk, a csónak két fele jó száz lépésnyire feljebb volt a folyón, mint az előbb. Talán mégsem volt az egész teljes katasztrófa. Minthogy a csónak közepe ugyanakkor tűnt el, mint amikor az evezősök meghaltak, a víz percek óta zubogott be a kabinba. A csónak két fele tajtékos buborékok között már lesüllyedt a folyó mélyére, mire ő egyáltalán odanézett, és az utas csapdába esett a víz alatt.

Moghedien hirtelen rádöbbent arra, mit is tett. Mindig a félhomályban és a sötétben rejtőzött, elbújt mindenki elől, mindig... De most az összes nő a városban, aki csak egy cseppet is tudott fókuszálni, megérezte, hogy valaki hatalmas mennyiségű saidart ölelt magához, még ha azt nem is sejtik, mi végre tette. Bárki, aki épp a folyó mellett járt, láthatta, amint az a folyékony fehér tűzfolyam végigvillan a délutánon. A félelem szárnyakat adott neki. Nem is a félelem. A rettegés.

Felkapta a szoknyáit, és leszaladt a lépcsőn, vakon átrohant az ivón, beleütközött az asztalokba, fellökte a félreugráló embereket, kiszáguldott az utcára. Ahhoz is túlságosan félt, hogy gondolkozzon, így a puszta kezével tört utat a tömegben.

– Futás! – sikította, és a gyaloghintóba vetette magát. A szoknyája beakadt az ajtóba, amit szinte kitépett a helyéről. – Futás!

A hordárok egyenetlenül futottak, ide-oda dobálták a gyaloghintóban, de Moghedient nem érdekelte. A faragott ablaklapokba kapaszkodott, és megállíthatatlanul remegett. Ezt nem tiltotta meg Moridin. Talán megbocsátja, sőt, talán el is nézi neki ezt az önálló cselekedetet, ha gyorsan és hatékonyan teljesíti a parancsát. Csak ebben reménykedhetett. De Falion és Ispan hason fog kúszni emiatt!

Harmincegyedik fejezet

Mashiara

Amint a csónakot ellökték a mólótól, Nynaeve ledobta az álarcát maga mellé a gondosan kipárnázott ülésre, és fintorogva hátradőlt. Keresztbe fonta a karját, dühösen markolta mindkét kezével vastag hajfonatát, és elszántan meredt maga elé. Semmi sem tetszett neki. Ha a szelet hallgatta, még mindig úgy érezte, hogy vad vihar száguld Ebou Dar felé, olyan vihar, ami letépi a tetőket és beszakítja az istállókat, és szinte azt kívánta, bárcsak a folyó ebben a szent pillanatban elkezdene vadul hullámzani.

– Ha nem az időjárással van a baj, Nynaeve – utánozta gúnyosan –, akkor neked kellene menned. A Hajók Úrnője megsértődhet, ha nem a legerősebbet küldjük hozzá. Tudják, hogy az aes sedai-oknál ez sokat számít. Bah!

Mindezt Elayne mondta, persze a „bah” kivételével. A lány láthatóan úgy gondolta, hogy annál még Merilille ostobaságai is csak jobbak lehetnek, mint hogy neki kelljen újra szembenéznie Nestá-val. Ha valakivel rosszul indultak a dolgok, azt szinte lehetetlen volt helyrehozni – Mat Cauthon épp elég ékes példa volt erre! – és ha Nesta din Reas Két Holddal szemben akárcsak egy kicsit is rosszabbodik a helyzetük, akkor a fedélzetet is velük fogja felmosatni az az átkozott nő!

– Az a szörnyűséges némber! – hördült fel, és mocorgott egy keveset a párnákon. Aviendha sem fogadta sokkal szívesebben azt az ajánlatot, hogy ő menjen a Tengeri Néphez helyette: az Atha'an Miere tagjai láthatóan lelkesedtek érte. Magas és modoros hangon ismetélte meg a lány mondatait, ami ugyan cseppet sem hasonlított Aviendha beszédére, de legalább kifejezte a dühét.

– Majd megtudjuk, hogy baj lett-e a dologból, ha baj lett a dologból, Nynaeve al'Meara. Viszont könnyen lehet, hogy ma rájövünk valamire Jaichim Carridinnel kapcsolatban.

Ha Nynaeve nem tudta volna, hogy semmi a világon nem rémítheti meg az aiel nőt, azt hitte volna, hogy Aviendha fél elmenni Nestához, olyan buzgón ajánlotta, hogy elmegy Carridint megfigyelni. Semmi mulatságos nem volt abban, hogy az embernek egész nap a forró és zsúfolt utcán kell állnia, és ma még sokkal rosszabb lehetett a helyzet az ünnep miatt. Nynaeve azt hitte volna, hogy a nő kapva-kap egy friss, üde hajókiránduláson.

A csónak imbolygott. Friss, üde hajókirándulás, győzködte magát Nynaeve. Friss, hűvös szellő várja majd az öbölben. Nedves szellő, nem száraz. A csónak hullámzott.

– Ó, vér és hamu! – nyögött fel, aztán döbbenten a szájára csapott, és jogos dühében a szemközti ülést kezdte el rugdalni. Ha sokáig kell még a Tengeri Néppel bajlódnia, épp olyan ocsmányul fog beszélni, mint Mat! Nem is akart a férfira gondolni. Ha még egy napig szelíden ölbe tett kézzel kell üldögélnie azelőtt a... fickó előtt, kitépi az összes haját! Nem mintha eddig bármi ésszerűtlent kért volna tőlük, de Nynaeve tudta, hogy előbb-utóbb az lesz a vége, és a modora...!

– Nem! – mondta határozottan. – Meg akarom nyugtatni a gyomromat, nem még jobban felkavarni!

A csónak lassú, ütemes himbálódzásba kezdett. Nynaeve megpróbált a ruhájára összpontosítani. Nem volt olyan ruhabolond, mint amilyennek Elayne megpróbálta beállítani, de ha selyemre és csipkére gondolhatott, az megnyugtatta.

Mindent úgy választottak ki, hogy minél jobb benyomást keltsen a Hajók Úrnőjében, hátha így visszanyerhetnek egy kicsit mindabból, amit elvesztettek. Hátha. Zöld selyemszoknyájába sárga betoldásokat varrtak, a ruha ujját és derekát dús aranyhímzés borította, arany csipke szegte a szoknyáját és a csuklóját is, és a nyakkivágáson is az csillogott. Talán zártabb ruhát kellett volna felvennie, hogy jobban komolyan vegyék, de hát nem volt semmilyen kevésbé merészen kivágott ruhája! És különben is, a Tengeri Nép szokásaihoz képest ez is mérhetetlenül illendő volt! Nestának úgy kell elfogadnia, ahogy van. Nynaeve al'Meara senki kedvéért nem változik meg!

A hajfonatát tartó sárga opál hajtűk a sajátjai voltak, maga Tarabon Panarkhája adta őket, de az arany nyakéket, ami egész a kebléig ontotta a smaragdokat és az igazgyöngyöket, Tylintől kapta. Nynaeve még csak álmodozni sem mert volna arról, hogy egy nap ilyen ragyogó ékessége lesz, de Tylin neki adta, mint mondta, cserébe azért, hogy a palotába hozták Matet. Az egésznek semmi értelme nem volt, biztos a királynő csak úgy érezte, hogy ki kell találnia valamiféle ürügyet egy ilyen drága ajándékra. Mindkét arany és elefántcsont karkötő Aviendháé volt, akinek meglepően nagy ékszerkészlete volt ahhoz képest, hogy csak egy ezüst nyakláncot volt hajlandó hordani. Nynaeve kölcsön akarta kérni azt a csinos rózsás és tövises elefántcsont karkötőt, amit az aiel lány soha nem vett fel, de meglepő módon Aviendha úgy szorította a keblére az ékszert, mintha ez lenne a legdrágább kincse, és mindennek a tetejébe Elayne vigasztalgatni kezdte! Nynaeve már azon sem lepődött volna meg, ha a két buta csitri sírva fakad egymás vállán.

Valami furcsaság volt a dolog mélyén, és ha Nynaeve nem ismerte volna elég jól a két lányt ahhoz, hogy tudja, több eszük van annál, hogy ilyesmibe keveredjenek, hát azt hitte volna, hogy egy férfi miatt vannak így megkergülve! Aviendhának legalábbis több esze volt ennél. Elayne még mindig Randről álmodozott, bár Nynaeve aligha vethette volna meg érte...

Hirtelen érezte, hogy hatalmas mennyiségű saidar villan fel szinte fölötte és...

Máris a sós víz alatt találta magát, kétségbeesetten rúgkapált és felfelé tört, hogy levegőt kapjon. A feje a felszínre bukkant, és lihegve kortyolta a levegőt. Párnák úszkáltak körülötte. Döbbenten nézett körbe. Hamar felismerte, hogy a furcsán megdőlő árnyak egyike az az ülés, amin eddig ücsörgött, a másik pedig a kabin fala. Egy megrekedt légbuborék közepén volt. A buborék nem volt valami nagy, átérte a két kezével, és még csak ki sem kellett nyújtania őket! De hogyan...? Hallható dobbanással érték el a folyó fenekét. A felfordult kabin megremegett, és oldalra dőlt. Nynaeve úgy érezte, a légbuborék kicsit összement.

Először ki kell jutnia innen, mielőtt elhasználja a levegőt, csak aztán kezdhet el azon gondolkozni, vajon hogyan kerülhetett ebbe a helyzetbe. Tudott úszni, gyerekkorában épp eleget pancsolt a Vízierdő kis pocsolyáiban, csak az zavarta, ha alatta imbolygott a víz. Nagy levegőt vett, és lebukott a víz alá. A kabin aljára került ajtó felé úszott, de hosszú szoknyájában ügyetlenül rúgta a vizet. Talán könnyebb lett volna, ha leveti a ruháit, de nem akart alsóneműben, harisnyában és pár tucat pazar ékszerben a folyó felszínére bukkanni! És az ékszereit meg különösen nem akarta itt hagyni. Különben is, képtelen lett volna úgy levetni a ruháját, hogy ne veszítse el közben az erszényét, és előbb meghalt volna, semmint hogy azt elhagyja valahol!

A víz fekete és átláthatatlan volt. Nynaeve kinyújtott ujjai fába ütköztek. Addig tapogatta a faragott falakat, míg csak meg nem találta az ajtót. Megkereste a szélét, és egy zsanérba akadt az ujja. Magában átkozódva kutatta fel az ajtó másik oldalát. Igen! A kilincs! Felemelte, és kifelé lökte. Az ajtó megmozdult, aztán vagy két hüvelyk után megállt.

Már fájt a tüdeje, úgyhogy visszaúszott a légbuborékba, de csak annyi időre, amíg újabb mély levegőt nem vett. Most már sokkal hamarabb megtalálta az ajtót. Kidugta az ujját a résen keresztül, hogy rájöjjön, miért nem tudja kinyitni az ajtót. Iszapot érzett. Talán el tud kotorni belőle annyit, hogy kiférjen, vagy... Feljebb tapogatózott. Még több iszap. Egyre hisztérikusabban tapogatta végig az ajtó vonalát az aljától a tetejéig, aztán hitetlenkedve a tetejétől az aljáig. Iszap, sűrű, ragacsos iszap fogadta mindenütt.

Ezúttal mikor visszaúszott a légbuborékba, megragadta a feje fölött lógó ülést, és belekapaszkodott. Lihegve, dobogó szívvel csüngött a víz felett. A levegő... sűrűbb volt és nehezebb.

– Nem fogok itt meghalni! – motyogta. – Nem fogok itt meghalni!

Addig ütötte ököllel az ülést, míg le nem horzsolta a bőrét, dühbe akart gurulni, hogy fókuszálhasson. Nem fog meghalni. Nem itt. Egyedül. Hogy senki sem tudja, hol pusztult el! Még sírja se lenne, csak egy magányos hulla rohadna a víz mélyén! A karja nagy csobbanással hullott vissza a vízbe. Alig kapott már levegőt. Fekete és ezüst pöttyök táncoltak szeme előtt, mintha egy csőbe nézett volna. Lassan ráébredt, hogy nem dühös. Megpróbálta elérni a saidart, de most már nem is reménykedett benne, hogy sikerülni fog. Végül itt kell meghalnia. Nincs remény. Nincs Lan. És ahogy teljesen kihalt belőle a remény, és az eszmélete is úgy hunyt ki lassan, mint egy pislákoló gyertya lángja, valami olyat tett, amit életében még sosem. Teljesen megadta magát.

A saidar belerobbant, eltöltötte egészen.

Nynaeve csak félig észlelte, hogy a feje fölött meghajlik és szétpattan a fa. A felszáguldó levegőbuborékokkal együtt lebegett ki ő is a tetőn nyíló résen át a vaksötét vízbe. Valahol mélyen emlékezett rá, hogy most tennie kellene még valamit. Majdnem eszébe is jutott, hogy mit. Igen. A lábai gyengén megrándultak, és megpróbált a kezével csapkodni. Úszni akart. Úgy érezte, mintha csak lebegnének a végtagjai.

Valami megragadta a ruháját, és Nynaeve eszébe rettegve bevillant, hogy a folyótorkolat mélyét cápák és oroszlánhalak lakják, meg csak a Fény tudja, még miféle szörnyűségek! A tudata utolsó szikrája a Hatalomról suttogott, de már csak az ösztöneire hallgatott, és vadul kapálódzni kezdett a kezével, lábával. Érezte, ahogy az ökle keményen megüt valamit. Balszerencséjére sikoltozni kezdett, vagy legalábbis megpróbált. Víz özönlött a tüdejébe, elmosta a sikolyt, a saidart, és majdnem kioltotta az öntudatát is.

Valami megrántotta a hajfonatát újra és újra, aztán Nynaeve érezte, hogy húzni kezdik... valahová. Már nem volt annyi ereje, hogy küzdjön, már ahhoz is gyenge volt, hogy attól féljen, megeszik.

A feje hirtelen a felszínre bukkant. Két kéz ölelte át hátulról – kezek! Hát mégsem egy cápával találkozott! – és ismerősen szorították meg a bordáit. Felköhögött, víz spriccelt az orrából, aztán tovább krákogott. Fájt a torka, a tüdeje, mindene. Fellélegzett nagy remegve. Soha életében nem érzett még ilyen édes ízt.

Egy kéz emelte meg az állát, és valaki ismét húzni kezdte. A kimerültség átmosta a testét. Épp csak arra volt ereje, hogy lebegjen a víz színén, és felnézzen az égre. De kék! De gyönyörű! A szemét nem csak a sós víz csípte.

Aztán fellökték egy csónak oldalán, valaki durván a feneke alá nyúlt, és még feljebb tolta, míg csak két nyúlánk fickó bronzgyűrűkkel a füleikben el nem érték a karját, és fel nem rángatták végre a fedélzetre. Arrébb támogatták egy-két lépéssel, de amint elengedték, hogy a megmentőjét is kisegíthessék a vízből, Nynaeve lába megbicsaklott, és a nő úgy dőlt föl, mint egy zsák.

Remegve négykézlábra emelkedett, és üres tekintettel a fedélzetre dobott kardra, csizmára és zöld köpenyre meredt. Kinyitotta a száját – és kiürítette gyomrából az Elbar folyót. Úgy tűnt, mintha valóban egy egész folyónyit hányt volna. Viszontlátta az ebédjét, a reggelijét, és azon sem lett volna meglepve, ha valahol talál egy-két apróbb halat meg a kedvenc papucsát. Épp a száját próbálta megtörölni remegő kezével, mikor felfogta, hogy mögötte beszélnek.

– Nagyuram, jól van? Nagyuram rettentő sokáig maradt a víz alatt!

– Ne velem törődjetek, emberek! – vetette oda egy mély hang. – Kerítsetek valamit, amivel betakarhatjuk az úrnőt!

Lan hangja. Az a hang, amiről minden áldott éjszaka álmodozott...

Nynaeve szeme kidülledt, és alig tudta csak megállni, hogy ne visítson fel rémülten. Ennyire akkor sem volt megijedve, mikor attól kellett tartania, hogy a sötét vizek mélyén, egyedül pusztul el! Ennél semmi sem lehet rosszabb! Ez egy rémálom! Ne most! Ne így! Ne most, mikor úgy néz ki, mint egy félig vízbe fulladt patkány, aki a saját hányása felett térdel!

Gondolkozás nélkül ragadta meg a saidart, és fókuszált. A víz sietve kiröppent a hajából, a ruháiból, és elmosta a szerencsétlen kis baleset utolsó nyomait is egy vízleengedő lyukon keresztül. Talpra kecmergett, megigazította a nyakláncát, és igyekezett lesimítani a haját és a ruháját. Az eredmény nem volt tökéletes: a sós víz és a hirtelen szárítás csúnya foltokat hagyott a selymen, és jókora ráncok csúfították a ruhát. Ehhez már tapasztalt kéz kellett volna, és egy forró vasaló. A haja is szétzilálódott, a kiszabadult fürtök szanaszét álltak a fején, és az opálok úgy néztek ki, mintha egy dühös macska farkára szórták volna őket.

Mindez nem számított. Nynaeve maga volt a megtestesült nyugalom, hűvös, mint a hajnali szellő, magabiztos, mint a... Sarkon pördült, nehogy a férfi meglephesse hátulról, és zavarában még jobban megszégyenítse magát előtte.

Csak akkor ébredt rá, milyen gyorsan cselekedett, mikor meglátta, hogy Lan még csak most lépett el a korlát mellől. Soha életében nem látott még ilyen szép férfit! Ingéből, nadrágjából és zoknijából csak úgy csurgott a víz, de imádni való volt, ahogy csöpögő haja szögletes arcára tapadt, és... Egy jókora lila folt éktelenkedett az arcán, mintha valaki megütötte volna. Nynaeve a szájára csapott, mikor eszébe jutott, hogy a keze mibe ütközött.

– Ó, nem! Lan, annyira sajnálom! Nem akartam! – Észre sem vette, hogy a férfihoz szaladt, egyszerre csak ott volt, és lábujjhegyre állva gyengéden megsimogatta a sérülést. Egy gyors fonat mind az öt Hatalommal, és a férfi napcserzett bőrét már nem éktelenítette semmi. De lehet, hogy máshol is megsérült. Nynaeve gyorsan új fonatokat szőtt, és megvizsgálta, vajon van-e valami baja a férfinak. Az újabb sebhelyek láttán önkéntelenül is elfintorodott, és érzett valami furcsát mélyen a férfiban, de amúgy olyan egészséges volt, mint egy bika. És csuromvizes, amiért kihúzta a folyóból. Nynaeve őt is gyorsan megszárította, ahogy az előbb magát, víz fröcskölt a lábukra. Nem tudta elengedni a férfit. Két kézzel végigsimította az arcát, csodálatos kék szemét, határozott orrát, erős száját, fülét. Az ujjaival a helyükre fésülte a férfi fényes, fekete tincseit, és megigazította a viharvert bőrszíjat, amivel Lan hátrafogta a haját. A nyelve is önálló életet élt.

– Ó Lan – motyogta –, itt vagy, tényleg itt vagy!

Valaki vihogott. Nem ő, Nynaeve al'Meara sosem vihogott volna, de valaki mégis ezt tette!

– Nem álmodom! A Fényre, tényleg itt vagy! De hát hogyan?

– A Tarasin Palotában mondta egy fickó, hogy a folyóhoz indultál, és a kikötőben megmutatta, melyik csónakkal mentél el. Ha Mandarb nem hagyta volna el az egyik patkóját, már tegnap itt lettem volna.

– Nem érdekel! Most már itt vagy! Itt vagy! – Ő sosem vihogott!

– Az lehet, hogy aes sedai – motyogta az egyik evezős korántsem elég halkan –, de akármi is, most csak egy kiskacsa, aki annak a farkasnak a szájába akarja tuszkolni magát!

Nynaeve arca elvörösödött zavarában, és az oldala mellé kapta a kezét. A sarka nagyot koppant a fedélzeten, ahogy lehuppant. Bármikor máskor lehordta volna az evezőst, de úgy, hogy az többet meg sem mert volna mukkanni. Bármikor máskor, mikor gondolkozni is képes lett volna. De Lan minden mást kiszorított a fejéből. Megragadta a férfi karját.

– Bizalmasabban tudnánk beszélni a kabinban! – Melyik evezős kezdett el kuncogni?

– A kardom és a...

– Hozom! – mondta Nynaeve, és a Levegő egy vékony fonatával felkapta Lan holmiját a fedélzetről. Az egyik evezős kuncogott. A Levegő egy újabb fonatával kinyitotta a kabinajtót, beterelte Lant, bedobálta a holmiját, és aztán becsapta maguk mögött.

A Fényre, nem hitte volna, hogy akár Calle Coplin odahaza ilyen merész lett volna, márpedig Calle anyajegyeit éppolyan jól ismerték a kereskedők testőrei, mint az arcát! De ez egyáltalán nem olyan volt. Egyáltalán nem! De persze akkor sem ártana, ha egy kicsit kevésbé lenne... mohó. A keze ismét Lan arcára simult, csak azért, hogy még jobban kisimítsa a haját, csak azért! A férfi elkapta a csuklóját, és gyengéden nagy, kemény kezébe szorította a nő kezét.

– Most Myrelle-hez vagyok kötve – mondta halkan. – Kölcsönad neked, amíg csak nem találsz magadnak egy őrzőt.

Nynaeve nyugodtan kihúzta a jobb kezét Lan markából, és olyan erősen vágta pofon, amilyen erősen csak tudta. A férfi feje meg sem mozdult, úgyhogy a nő kirántotta a másik kezét is, és azzal is lekevert neki egyet.

– Hogy tehetted? – A biztonság kedvéért egy újabb pofonnal nyomatékosította szavait. – Tudtad, hogy várok rád! – Ide kellett még egy pofon, csak hogy a férfi biztosan megértse, miről van szó. – Hogyan tehettél ilyet? Hogy hagyhattad? – Újabb pofon. – A Fény égessen meg, Lan Mandragoran! Égessen meg! A Végzet Vermében égessen meg! Égessen meg!

A férfi – az az átkozott férfi – egy szót sem szólt. Nem mintha szólhatott volna, hisz hogyan is magyarázhatta volna ki magát ebből? Csendben állt, miközben Nynaeve egyre ütötte, meg sem mozdult, rezdületlen szeme különös tekintettel meredt rá, bár ez nem volt meglepő, hiszen Nynaeve gondoskodott arról, hogy vérvörös legyen az ő arca is. Ha a férfit nem is ingatták meg a pofonok, a nő tenyere lassan elviselhetetlenül csípni kezdett.

Nynaeve elszánt kifejezéssel ökölbe szorította a kezét, és ahogy csak bírta, gyomorszájon vágta Lant. A férfi felnyögött. Egész halkan.

– Akkor most megbeszéljük ezt a dolgot higgadtan és nyugodtan – lépett hátra Nynaeve. – Ahogy az felnőttekhez illik.

Lan bólintott, leült, és maga elé húzta a csizmáit. Nynaeve a bal kezével kisimította az arcából a haját, a jobb kezét pedig a háta mögé dugta, hogy kiegyengethesse fájós ujjait anélkül, hogy a férfi észrevenné. Nem volt joga ilyen keménynek lenni, akkor nem, ha ő akarta megverni! Abban reménykednie is felesleges lenne, hogy megrepesztette az egyik bordáját...

– Meg kellene köszönnöd neki. – Hogyan lehetett ilyen nyugodt Lan? Lassan belebújt az egyik csizmájába, és már a másikat vette fel éppen. – Nem akarnád, hogy hozzád legyek kötve.

A Levegő fonata belemarkolt Lan hajába, és fájdalmasan hátrahúzta a fejét.

– Ha azt merészeled, ha akár csak fel merészeled hozni azt az őrültséget, hogy nem akarsz nekem özvegyi fátylat adni, Lan Mandragoran, akkor... akkor... – Semmi kellően erős kifejezés nem jutott az eszébe. Az, hogy megrúgná, közel sem lett volna elég. Myrelle. Myrelle és az őrzői. A Fény égesse meg! Az sem lett volna elég, ha apró kis csíkokban nyúzza le a bőrét!

Lan olyan nyugodtan ült, mintha semmi sem kényszerítette volna arra, hogy kényelmetlenül hátrafeszítse a nyakát. A térdére könyökölt és már megint azzal a különös tekintettel méregette Nynaeve-et.

– Úgy gondoltam, hogy jobb, ha nem mondom el neked, de azt hiszem, jogod van tudni. – A hangja még így is bizonytalanná vált, pedig Lan sosem volt az! – Mikor Moiraine meghalt... Mikor egy aes sedai és az őrzője között elszakad a kötelék... Vannak bizonyos változások.

Ahogy tovább mesélte, mi történt vele, Nynaeve lassan átölelte magát, egyre szorosabban és szorosabban, hogy ne kezdjen el remegni. Az álla fájt, úgy összepréselte a száját. Elengedte a Lant tartó fonatokat, elengedte a saidart, de a férfi csak kiegyenesedett, és színtelen hangon, szemrebbenés nélkül tovább magyarázta az egész szörnyűséget. Nynaeve most már értette, mitől volt ilyen furcsa a tekintete, hidegebb, mint a leghidegebb téli éjszaka. Egy olyan ember szemébe nézett, aki tudta, hogy halott, de nem tudott törődni vele. Egy olyan ember szemébe, aki szinte mohón várta már a hosszú, álomtalan álmot. Nynaeve szemét csípték az el nem sírt könnyek.

– Most már érted – fejezte be Lan, és elmosolyodott, bár a szeme ugyanolyan kifejezéstelen és hideg maradt. – Mikor vége lesz, Myrelle-nek vagy egy éven át meg kell küzdenie a fájdalommal, és én így is, úgy is halott leszek. De legalább téged megkíméllek ettől. Ez az utolsó ajándékom, Mashiara.

Mashiara. Az elveszett szerelmes.

– Addig leszel csak az őrzőm, amíg nem találok valaki mást? – Nynaeve maga is meglepődött azon, hogy milyen nyugodt a hangja. Most nem omolhat össze, nem kezdhet el sírni! Nem engedheti meg magának. Most még sokkal inkább szükség van az erejére, mint eddig bármikor.

– Igen – mondta a férfi óvatosan, és végre felvette a másik csizmáját is. Mindig is olyan volt, mint egy félig megszelídített farkas, de a tekintete most még félig sem mutatta szelídnek.

– Jól van – Nynaeve megigazította a szoknyáját. Nehéz volt leküzdenie azt a késztetést, hogy átrohanjon a kabinon, és Lan nyakába vesse magát. De nem engedhette meg, hogy a férfi félni lássa. – Mert én már megtaláltam az őrzőmet. Téged. Amíg Moiraine őrzője voltál, vártam és álmodoztam, de Myrelle-lel ezt nem játszom el. Át fogja nekem adni a kötésedet.

Myrelle át fogja neki adni Lant, ha a hajánál fogva kell elvonszolnia érte Tar Valonig, akkor is! És aztán lehet, hogy azért még elvonszolja a Toronyba, csak hogy tudja, hol a helye!

– Ne mondj semmit – szólt rá a férfira, mikor az válaszolni akart. Nynaeve ujjai az erszényébe süllyedtek, ahol egy selyemkendőbe csomagolva Lan vastag, arany pecsétgyűrűjét tartotta. Nehezére esett nyugodtnak maradni, de hát a férfi beteg volt, és a harag sosem segített a kórságokon. De azért nehezére esett. A legszívesebben addig üvöltözött volna vele, amíg csak be nem reked. Az összes haját szálanként ki akarta tépni, ahányszor csak eszébe jutott, hogy a férfi és az a nő...! Nagy nehezen száműzte a hangjából a haragot, és nyugodt hangon folytatta.

– A Folyóközben, Lan, ha valaki egy gyűrűt ad a másiknak, az azt jelenti, hogy eljegyezték egymást. – Ez nem volt igaz, és egy pillanatra Nynaeve azt várta, hogy Lan dühösen talpra pattan, de a férfi csak gyanakodva nézte. Különben is, valahol már olvasott erről a szokásról. – Már épp elég ideje vagyunk jegyesek. Ma összeházasodunk.

– Régebben ezért imádkoztam – mondta Lan lágyan, aztán megrázta a fejét. – De te is tudod, miért nem lehetséges, Nynaeve! És még ha az is volna, Myrelle...

Bárhogy ígérgette is magának, hogy nem lesz dühös, és hogy gyengéden viseli a férfi dolgait, Nynaeve most magához ölelte a saidart, és a Levegőből szőtt kis ékkel kipeckelte a száját. Amíg Lan nem vallja be, mi történt, addig úgy tehet, mintha nem történt volna semmi! De kerüljön csak a keze közé Myrelle! Az opálok mélyen a tenyerébe vájtak. Nynaeve úgy kapta el a kezét a hajfonatáról, mintha megégette volna. Azzal foglalta le ujjait, hogy ismét megfésülgette Lan fekete haját. A férfi sértetten nézte, de nem tudott megszólalni.

– Egy kis lecke arról, hogy mi a különbség a feleséged és a többi nő között – mondta Nynaeve könnyedén. Milyen nehéz volt nem ordítania! – Nagyra értékelném, ha ezentúl nem ejtenéd ki Myrelle nevét a jelenlétemben! Megértetted?

Lan bólintott, és a nő kioldotta a fonatot, de amint a férfi megmasszírozta egy kicsit az állát, meg is szólalt.

– Akkor nem mondom ki a nevét, Nynaeve, de te is tudod, hogy a kötésen keresztül mindent érez, amit én érzek. Ha férj és feleség lennénk...

Nynaeve azt hitte, lángra lobban az arca. Erre aztán nem gondolt! Az az átkozott Myrelle!

– Van arra mód, hogy tudasd vele, hogy én vagyok az? – kérdezte végül, és az arca majdnem fellobbant szégyenében. Különösen, mikor a férfi döbbent kacajjal dőlt a falnak.

– A Fényre, Nynaeve, te aztán nem vagy egyszerű! A Fényre! Azóta nem nevettem, hogy... – A nevetése elhalkult, és egy pillanatra ismét visszakúszott a tekintetébe a jeges hideg. – Úgy szeretném, Nynaeve, ha ez lehetséges lenne, de...

– Ez lehetséges, és így is lesz – szakította félbe a nő. A férfiak mindig képesek voltak bármi alól kibeszélni magukat, ha az ember lánya túl sokáig hagyta szóhoz jutni őket. Leült a férfi térdére. Igaz, hogy még nem házasodtak össze, de csak puhább volt, mint a kabin párnázatlan ülései! Forgolódott egy kicsit, hogy minél kényelmesebben ülhessen. Jó, a férfi csak nem lehetett keményebb az ülésnél!

– A legjobb, ha beletörődsz, Lan Mandragoran. A szívem már rég a tiéd, és te is bevallottad, hogy a szíved az enyém. Hozzám tartozol, és én nem engedlek el. Az őrzőm leszel, a férjem leszel, és még hosszú-hosszú ideig együtt maradunk! Nem hagyom, hogy meghalj! Megértetted? Olyan csökönyös tudok lenni, amilyen csökönyösnek csak lennem kell!

– Fel sem tűnt volna – mondta Lan összeszűkült szemmel. A hangja hihetetlenül... száraz volt.

– Nos, most már tudod – válaszolta Nynaeve határozottan. Hátrafordította a fejét, és kilesett a csónak faragott hátsó falán, aztán előrehajolt, és Lan válla fölött megpróbált átnézni az áttört ajtón is. Széles kőmólók és apróbb kő csónakkikötők suhantak el mellettük, ha előrenézett, látta a partot, és a délutáni napfényben fehéren ragyogó várost.

– Hova megyünk? – kérdezte döbbenten.

– Azt mondtam, hogy azonnal induljunk a part felé, amint téged kimentettünk – válaszolta Lan. – Úgy tűnt, az a legbölcsebb, ha minél hamarabb eltűnünk a folyóról.

– Te azt mondtad...? – Nynaeve összeszorította a száját. Lan nem tudhatta, hova és miért indult, így a legtöbbet hozta ki abból, amit tudott. És tényleg megmentette az életét! – Nem mehetek még vissza a városba, Lan.

Megköszörülte a torkát, és hangnemet váltott. Igaz, hogy gyengédnek és kedvesnek kell lennie a férfival, de ha ilyen sziruposan beszél, ő maga lesz rosszul!

– Ki kell mennem a Tengeri Nép hajóihoz. Dolgom van a Szélfutón. – Máris sokkal jobb. Könnyed, de nem túl frivol, és meglehetősen határozott.

– Nynaeve, közvetlenül a csónakod mögött hajóztam. Láttam, mi történt! Ötven lépéssel előttem voltál, aztán ötvennel mögöttem már félig el is süllyedt a csónak. Csak öröktűz lehetett! – Nem kellett többet mondania, Nynaeve száján kicsúszott, ki lehetett az. Most már Lannál is többet tudott.

– Moghedien – lehelte. Ó, persze lehetett volna valamelyik másik Kitaszított is, vagy a Fekete ajah, de Nynaeve tudta, ki volt. No mindegy, már legyőzte Moghedient nem is egyszer, hanem kétszer. Harmadszorra is menni fog, ha kell. Az arcán azonban nem tükröződhetett túl sok önbizalom.

– Ne félj – simogatta meg Lan. – Soha ne félj, amíg melletted vagyok. Ha szembe kell nézned Moghediennel, teszek róla, hogy elég dühös legyél ahhoz, hogy tudj fókuszálni! Úgy tűnik, ebben kifejezetten jó vagyok!

– Soha többé nem leszek rád dühös – mondta Nynaeve, aztán döbbenten Lanra nézett. – Nem vagyok dühös – kezdte lassan.

– Persze, nem most, majd akkor, ha szükséged lesz rá!

– Nem vagyok dühös! – nevetett fel a nő. Örömében a padot rugdalta és a férfi mellét ütötte az öklével. A saidar eltöltötte, de nem csak élettel és örömmel, hanem ezúttal áhítattal is. A Levegő toll-könnyű fonataival végigsimított Lan arcán. – Nem vagyok dühös, Lan! – suttogta.

– Feloldódott a gát – vigyorodott el a férfi. Osztozott a nő örömében, de a szeme még mindig hidegen, tompán csillogott.

Vigyázok rád, Lan Mandragoran, ígérte Nynaeve magában. Nem hagyom, hogy meghalj. A férfihoz bújt, és arra gondolt, vajon megcsókolhatná-e, sőt, esetleg... Nem vagy te Calle Coplin, mondta aztán magának határozottan.

Hirtelen rettentő gondolat jutott az eszébe. Az, hogy eddig nem gondolt rá, csak még borzasztóbbá tette.

– Az evezős? – kérdezte halkan. – A testőreim?

Lan szótlanul megrázta a fejét, mire Nynaeve felsóhajtott. Testőrök. A Fényre, nekik több szükségük lett volna az ő védelmére, mint neki az övékre! Négy újabb halál terheli Moghedien lelkét. Négy újabb a több ezer eddigi mellé, de ezek az ő személyes ügyei voltak. De hát nem most fogja elintézni Moghedient...

Felkelt, és végignézett magán, igyekezett kitalálni, mit tehetne a ruhájával.

– Lan, visszafordítanád az evezősöket? Mondd meg nekik, hogy úgy húzzanak, ahogy csak tudnak! – A dolgok jelen állása szerint semmi esélye sem volt arra, hogy napnyugta előtt visszaérhessen a palotába. – És kérdezd meg tőlük, hogy van-e véletlenül valamelyiküknél egy fésű!

Nem nézhet így szembe Nestával!

A férfi felpattant, felkapta a köpenyét, és meghajolt felé.

– Ahogy parancsolja, aes sedai!

Nynaeve dühösen nézte a becsukódó ajtót. Szóval kinevette a férfi? Fogadni mert volna, hogy a Szélfutón akad valaki, aki összeesketheti őket! És amit a Tengeri Népből eddig látott, arra is feltett volna bármit, hogy Lan Mandragoran nem bújhatna ki az ígéretei alól! Akkor majd meglátja, ki nevet kin!

A csónak imbolyogva és himbálódzva fordult meg. Nynaeve gyomra vele mozdult.

– Ó, a Fényre! – nyögött fel, és lerogyott a padra. Miért nem veszthette el ezt is a gáttal együtt? Ha magához ölelte a saidart, sokkal jobban érezte a Levegő érintését is a bőrén, és sokkal rosszabbul is volt. De ha elengedte, akkor sem lett jobban! Nem akart újra hányni. Lan egyszer s mindenkorra az övé lesz. Ez a nap csodálatos lesz, akárhogy indult is. Csak ne érezné, hogy valahol vihar közelít!

Alig valamivel a háztetők felett a nap sárgásan ragyogott, mikor Elayne végre bedörömbölhetett a kis ház ajtaján. Mögötte, az utcán, mulatozók táncoltak. Nevetés, dal, illatszerek buja érzése töltötte meg a levegőt. Egy pillanatra azt kívánta, bárcsak ő is gondtalanul mulathatna. Biztos nagyon szórakoztató lehet egy olyan jelmezben róni az utcákat, mint amilyet Birgitte viselt! Vagy akár még egy olyanban is, mint amilyet Riselle úrnőn, Tylin egyik udvarhölgyén látott már kora reggel. Persze csak akkor, ha nem kell levennie az álarcát! Újra bekopogtatott, ezúttal hangosabban.

Az ősz hajú, szögletes állú szobalány nyitott ajtót, az arca egészen eltorzult dühében, mikor Elayne leengedte az arca elől a zöld maszkot.

– Te? Mit keresel itt már megint!? – A dühe beteges sápadtságba fakult, mikor Merilille is levette az álarcát, és Adeleas valamint a többiek is követték. Az asszony minden egyes kortalan arc láttára összerezzent, még mikor Sareitha levette a maszkot, akkor is. Addigra már alighanem azt látta, amit látni akart.

Hirtelen sikollyal megpróbálta rájuk csapni az ajtót, de Birgitte elugrott Elayne mellett, és toll borította vállával kifeszítette a kisebb kaput. A szolgálónő hátratántorodott, aztán összeszedte magát, de hogy szaladni akart, vagy kiáltani, sosem tudták meg. Birgitte mellélépett, és nem sokkal a könyöke fölött elkapta a karját.

– Nyugalom – mondta határozottan. – Nem akarunk sem felfordulást, sem sikítozást, ugye?

Úgy tűnt, hogy épp csak megfogta a nő karját, szinte mintha támogatta volna, de a szobalány mégis egészen mereven állt, és egy szót sem szólt. Hitetlenkedve nézte fogvatartója tollbokrétás álarcát, és lassan ingatta a fejét.

– Hogy hívnak? – kérdezte Elayne, mikor már mindannyian bezsúfolódtak az aprócska előszobába. A becsukódó ajtó eltompította az utcai mulatság zaját is. A szolgáló szeme egyik kortalan arcról a másikra rebbent, mintha nem bírna szembenézni egyikükkel sem.

– C–c-cedora.

– Most elvisz minket Reanne-hez, Cedora.

A szobalány ezúttal bólintott. Úgy nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát.

Cedora mereven botorkált fel a lépcsőn. Birgitte még mindig erősen markolta a karját. Elayne majdnem szólt neki, hogy engedje el a nőt, bár semmit sem akart kevésbé, mint azt, hogy valaki riadóztassa az ittlévőket, és azok, annyifelé szaladjanak ahányan vannak. Ezért is Birgitte erejét használták, ezért nem ő fókuszált. Úgy vélte, Cedora inkább megijedt, mint megsérült, és úgy sejtette, hogy most este mindenki legalább egy kicsit meg fog majd ijedni.

– O–ott benn – mondta Cedora, és az ajtó felé biccentett. Afelé az ajtó felé, amely mögött Elayne és Nynaeve végigmentek azon a szerencsétlen kihallgatáson. A lány lenyomta a kilincset, és belépett.

Reanne ott volt, a kandallónak és a belé vésett Tizenhárom Bűnnek háttal ült. Tizenkét másik nő volt vele, akiket Elayne sosem látott még. Az ismeretlenek a halványzöld fal mellett álló vörös székekben ültek. Egyetlen szék sem maradt szabadon. A bennlévők izzadtak a bezárt ablakú, elfüggönyözött szobában. A többségük ebou dari ruhát hordott, bár csak egyiküknek volt olyan olajos a bőre, mint a helyieknek. A legtöbbjüknek ráncos volt már az arca, és legalább pár ősz szál vegyült a hajába, valamint mindegyikük tudott valamennyire fókuszálni. Heten közülük az ebou dari javasasszonyok vörös övét viselték. Elayne önkéntelenül is felsóhajtott. Ha Nynaeve-nek valamiben igaza volt, azt addig dörgölte mások orra alá, míg csak sikítozni nem kezdtek.

Reanne ugyanolyan elvörösödött arcú dühvel ugrott talpra, mint Cedora tette odalenn, és a szavai is majdnem megegyeztek.

– Te itt? Hogy merészeled idetolni a képedet...

A hangja és a dühe és ugyanazért halt el, mint Cedorának; Merilille és a többiek ekkor léptek a szobába. Egy vörös öves, merész nyakkivágású, szőke nő halkan felnyögött, és felakadt szemmel lecsúszott a székéről. Senki sem mozdult meg, hogy segítsen rajta. Senki sem pillantott Birgittére, aki egy sarokba kísérte Cedorát, és ott őrizte. Senki még csak levegőt sem vett. Elayne-nek nagy kedve lett volna elkiáltania magát, hogy „bú”, csak hogy lássa, mi történik.

Reanne arca falfehér volt, egész testében remegett. Láthatóan megpróbálta valahogy összeszedni magát, de nem sok sikerrel. Egy pillanat alatt felmérte, hogy az előtte felsorakozó öt kortalan arcú aes sedai közül ki lehet a vezető. Merilille-hez támolygott, és meghajtott fejjel térdre ereszkedett előtte.

– Bocsásson meg, aes sedai! – A hangjában imádat csendült, és még jobban remegett, mint a térde. – Mi csak barátok vagyunk. Nem csinálunk semmit, különösen semmi olyat, ami szégyent hozhatna az aes sedai-okra. Erre megesküszöm, bármit mondott is önöknek ez a lány! Szóltunk volna róla, de féltünk. Csak azért találkozunk néha, hogy beszélgessünk. Van egy barátja is, aes sedai. Őt is elkapták? Szívesen megadom a leírását, aes sedai! Akármit kérnek, megtesszük. Esküszöm, hogy mi csak...

Merilille hangosan megköszörülte a torkát.

– Reanne Corlynak hívnak?

A nő összerezzent, és halkan suttogta, hogy igen. Még mindig a padlót bámulta a Szürke nővér lába alatt.

– Attól tartok, erről Elayne sedai-jal kellene beszélned.

Reanne feje a legkielégítőbb módon rándult meg. Merilille-re nézett, aztán lassan, nagyon lassan Elayne felé fordult. A szeme akkorára nyílt, hogy betöltötte az egész arcát. Megnyalta a szája szélét. Mély levegőt vett. Még mindig térdelve, lassan megfordult, és Elayne-re pillantott. Aztán ismét lehajtotta a fejét.

– A bocsánatáért esedezem, aes sedai – mondta ólmos fásultsággal. – Nem tudtam. Nem tudhattam... – Újabb mély, reménytelen sóhaj. – Bármiféle büntetést mér is ki ránk, természetesen alázattal elfogadjuk, de kérem, esedezem, hogy higgye el...

– Ó, álljon már fel! – szakította félbe Elayne türelmetlenül. Legalább annyira akarta, hogy ez a nő elismerje, hogy aes sedai, mint azt, hogy Merilille és a többiek végre elfogadják teljes jogú társuknak, de ettől a szánalmas nyöszörgéstől felfordult a gyomra. – Így már jobb. Álljon a lábára.

Megvárta, amíg Reanne felkel, aztán a nő üresen hagyott székéhez lépett, és leült. Nem akart fölényeskedni, de jobb, ha mindenki tudja, ki itt a főnök.

– Még mindig tagadja, hogy tudják, hol van a Viharok Tálja, Reanne?

A nő széttárta a kezét.

– Aes sedai – mondta ártatlanul –, egyikünk sem használna egy ter'angrealt, egy angrealt, egy sa'angrealt pedig még annyira sem! – Ártatlan, de óvatos, mint egy róka a városban. – Biztosítom róla, hogy nagyon odafigyelünk arra, hogy semmiféleképp ne kontárkodjunk az aes sedai-ok dolgába! Mi csak pár barát vagyunk, akiket összeköt az, hogy egykor mindannyian tanulhattunk a Fehér Toronyban. Csak ennyi az egész.

– Csak pár barát – mondta Elayne, és várakozóan összeérintette az ujjait. – És Garenia is és Berowin, Derys meg Alise.

– Igen – motyogta Reanne. – Ők is a barátaink.

Elayne nagyon lassan megrázta a fejét.

– Reanne, a Torony tud a Vérségről. A Torony mindig is tudott a Vérségről.

Egy sötét hajú asszony, aki a külseje alapján talán teari lehetett, bár most kék-fehér selyemmellényt viselt az aranyművesek kis emblémájával, fojtott sikolyt hallatott, és mindkét puha kezét a szájára szorította. Egy szikár, őszes saldaeai nő, vörös övvel a derekán, nagyot sóhajtott, és a földön fekvő eszméletlen szőke nő mellé omlott. Még ketten úgy imbolyogtak ültükben is, mint akik mindjárt elájulnak.

Reanne a maga részéről a nővérekre nézett megerősítésért, és amit látott, annak vette. Merilille arca inkább jeges volt, semmint nyugodt, és Sareitha nem tudott elfojtani egy kis fintort. Vandene és Careane szigorúan összeszorított szájjal álltak, és még Adeleas is helytelenítően méregette a fal mellett ülő nőket, és úgy pislogott egyikről a másikra, mint aki különösen érdekes bogarakat talált a párnája alatt. Természetesen amit Reanne látott, és ami valóban megtörtént, az nem volt teljesen ugyanaz. Mindannyian elfogadták Elayne döntését, bár hiába mondták akár ezerszer is, hogy „persze, Elayne”, attól még nem tetszett nekik a dolog. Már vagy két órája itt lehettek volna, ha az a rengeteg „de Elayne” nem lassítja őket. Néha a vezetés inkább terelgetésre hasonlított.

Reanne nem ájult el, de az arcát félelem töltötte meg, és könyörögve emelte felé a karját.

– El akarják pusztítani a Vérséget? De hát miért most, ennyi idő után? Mit tettünk, hogy most így ránk rontanak?

– Senki sem pusztítja el a Vérséget – mondta Elayne. – Careane, ha már senki más nem törődik azzal a kettővel, segítenél nekik te?

A szobában ülő nők elvörösödtek, talpra ugrottak, és még mielőtt Careane megmozdulhatott volna, már mindkét ájult nő mellett ketten szorongtak, és illatos sókkal próbálták meg eszméletre téríteni őket.

– Az Amyrlin Trón minden fókuszálni tudó nőt a Torony barátjává akar tenni – folytatta Elayne. – Ez az ajánlat a Vérség minden tagja előtt nyitva áll, aki csak el akarja fogadni.

Ha minden egyes nőt a Levegő fonataival fon körbe, akkor sem dermeszthette volna meg őket jobban. Ha egész szorosra vonta volna azokat a fonatokat, akkor sem dülledt volna ki jobban a szemük. Az egyik nő, aki elájult, most felhördült és felköhögött, majd gyengén ellökte magától az illatos repülősót, amit túl sokáig hagytak az orra alatt. Erre megtört a varázs, és mindenki egyszerre kezdett el beszélni.

– Akkor mégis aes sedai-ok lehetünk? – kérdezte izgatottan az aranyművesek mellényét viselő teari, de ugyanekkor egy kerek arcú nő, akinek legalább kétszer olyan hosszú volt az öve, mint bárki másnak a teremben, közbevágott:

– Tanulhatunk megint? Fognak minket tanítani?

A hangok özöne fájdalmasan mohó volt.

– Valóban megtehetjük...? Tényleg megengedik...? – hallatszott minden oldalról.

Reanne tüzesen fordult feléjük.

– Ivara, Sumeko, mindannyian, elfeledkeztek magatokról! Aes sedai-ok előtt beszéltek! Aes sedai-ok előtt... beszéltek... – elhúzta a kezét az arca előtt, és megremegett. Mindenki lesütötte a tekintetét, és elvörösödött. Bármennyire öregek voltak is, ráncosak, őszek, Elayne-nek egy csapat novícia jutott róluk az eszébe, akiket egy lefekvés utáni párnacsatán kapott épp rajta a novíciák főnökasszonya.

Reanne habozva nézett rá az ujjai között.

– Tényleg visszatérhetünk a Toronyba? – motyogott a tenyerébe. Elayne bólintott.

– Azok, akik képesek megtanulni mindazt, amit egy aes sedai-nak tudnia kell, új esélyt kapnak, de mindenki másnak is jut hely. Minden olyan nőnek meglesz a maga helye, aki tud fókuszálni.

Reanne szeme el nem hullatott könnyektől ragyogott. Elayne nem volt benne biztos, de mintha a nő azt suttogta volna, hogy „végre Zöld lehetek”. Nehéz volt nem odaszaladni hozzá, és nem megölelni!

Az aes sedai-ok egyike sem nyilvánította ki érzelmeit, és Merilille természetesen keményebb volt nála.

– Feltehetnék egy kérdést, Elayne? Reanne, hányan vagytok... akik vissza akarnak térni hozzánk?

Az a kis szünet nyilván arra vonatkozott, hogy „hány vadat és olyan nőt kell visszafogadnunk, aki először elbukott”.

Ha Reanne észrevette, és megértette is a célzást, vagy nem érdekelte, vagy nem mutatta.

– Nem hinném, hogy bárki is visszautasítaná ezt az ajánlatot – mondta kapkodva. – Persze beletelik majd némi időbe, amíg mindenkit értesítünk. Szétszórtan élünk, tudják, hogy... – felnevetett; ideges volt, és még mindig majdnem elsírta magát –, hogy az aes sedai-ok nehogy felfigyeljenek ránk! Jelenleg ezerhétszáznyolcvanhárom nevet tartunk számon.

A legtöbb aes sedai már megtanulta, hogyan rejtse el megdöbbenését a látszólagos nyugalom mögé, és csak Sareitha szeme kerekedett el egy egészen kicsit. Önkéntelenül megmozdult a szája is, és Elayne le tudta róla olvasni, mire gondol. Kétezer vad! A Fény segítsen rajtunk! Elayne hosszasan igazgatta a szoknyáját, és csak akkor nézett fel, mikor már biztos volt benne, hogy az arca ismét nyugodt. A Fény segítse meg őket! Valóban!

Reanne félreértette a csendet.

– Többre számítottak? Sajnos minden évben elvisz párat közülünk valamiféle baleset vagy a kor. Mindenkivel így van ez, és attól tartok, a Vérség száma csökkent az elmúlt ezer évben. Talán túlságosan is óvatosan közelítettük meg azokat, akik elhagyták a Fehér Tornyot, de mindig attól féltünk, hogy egyikük majd elárulja, hogy kikérdeztük, és... és...

– Egyáltalán nem csalódtunk – biztosította Elayne, és nyugtatóan intett felé. Csalódni? Kis híján hisztérikusan felkacagott. Majdnem kétszer annyi Vér volt, mint ahány aes sedai! Egwene most aztán nem mondhatja, hogy Elayne nem hozott fókuszálni tudó nőket a Toronyba! De ha a Vérség elkergeti a vadakat... Most azonban nem szabad elkalandoznia attól, amiért idejöttek. A Vérség besorozása csak jótékony véletlen.

– Reanne – kezdte gyengéden –, talán most már emlékszik arra, hol lehet a Viharok Tálja.

Reanne lángvörösre pirult.

– Sosem értünk hozzájuk, Elayne sedai. Nem tudom, miért gyűjtötték össze őket. Sosem hallottam erről a Viharok Táljáról, de van egy olyan raktár, amilyet leírt, valahol a...

A földszinten egy nő fókuszált. Valaki rémülten felsikoltott. Elayne egy pillanat alatt talpon volt éppúgy, mint a többiek. Birgitte egy tőrt rántott elő valahonnan a tolljelmez alól.

– Ez csak Derys lehetett – mondta Reanne. – Rajtunk kívül csak ő van itt.

Már elindult az ajtó felé, de Elayne előugrott, és megfogta a karját.

– Még nem Zöld – súgta neki halkan, és az öregasszony szeretetteljes, hálás mosolyt villantott rá. Egyszerre tűnt meglepettnek, boldognak és elégedettnek. – Majd mi elintézzük, Reanne.

Merilille és a többiek Elayne két oldalára álltak, de Birgitte már előttük az ajtóhoz pattant, és a kilincsre helyezte a kezét.

Elayne nagyot nyelt, de nem szólt egy szót sem. Ez az őrző dicsősége, így mondták a gaidinek, ők mennek be elsőnek és ők jönnek ki utolsóként. De azért megtöltötte magát saidarral, hogy összezúzzon mindent, ami az őrzőjének ártana.

Az ajtó kinyílt, még mielőtt Birgitte lenyomhatta volna a kilincset.

Mat oldalgott be, maga előtt tolva azt a vékony szobalányt, akire Elayne olyan jól emlékezett.

– Gondoltam, hogy már itt lesztek – vigyorgott a férfi –, már csak abból is, hogy irgalmatlanul sok őrző iszik a város legutálatosabb kocsmájában! Épp most követtem egy nőt a Rahadba. Hogy egészen pontos legyek, egy olyan ház emeletéig, amiben senki nem lakik. A padló olyan poros volt, hogy miután elment, tisztán látszottak a lábnyomai. Tudom, melyik szobában járt. Volt az ajtón egy hatalmas, rozsdás lakat, de ezer koronát teszek egy fenékbe billentésért, hogy odabenn van a ti drága Tálatok.

Derys megpróbálta megrúgni, de Mat ellökte magától, előrántott egy aprócska kést a ruhaujjából, és azzal kezdett játszadozni.

– Elmagyarázná valaki ennek a vadmacskának, hogy melyik oldalon állok? Manapság meglehetősen ideges leszek, ha egy nő késsel hadonászik előttem!

– Már mi is tudunk a dologról, Mat – mondta Elayne. Valójában csak most tudták volna meg, de az a döbbent arckifejezés a fickó arcán mindent megért. Aztán érzett valamit Birgitte felől. A nő tökéletesen kifejezéstelen arccal bámult rá, de az a kis érzésfelhő Elayne tudatában csak úgy sütött az elégedetlenségtől. És alighanem Aviendha sem lenne elragadtatva attól, amit most mondott. Elayne életének egyik legnehezebb pillanata az volt, mikor meg kellett szólalnia. – Ennek ellenére meg kell köszönnöm neked, Mat. Egyedül csak a te érdemed, hogy megtaláltuk, amit kerestünk.

A férfi tátott szájú döbbenete szinte már megérte ezt a szenvedést. Mat gyorsan becsukta a száját, aztán újra kinyitotta.

– Akkor fogjunk egy csónakot, és hozzuk el azt az átkozott Tálat! Ha van egy kis szerencsénk, már ma este itt hagyhatjuk Ebou Dart!

– Ez nevetséges, Mat! És ne mondd azt, hogy most szidlak és lekicsinyellek! Nem fogunk bemenni a Rahadba sötét éjszaka, és nem hagyjuk el Ebou Dart, amíg nem használtuk a Tálat!

Mat persze megpróbált vitába szállni vele, de Derys kihasználta az alkalmat, hogy végre nem rá figyel, és újra megpróbálta megrúgni.

A férfi Birgitte mögé bújt, és kiabálni kezdett, hogy segítsen már neki valaki. A karcsú asszony utána ugrott.

– Ő az őrzője, Elayne sedai? – kérdezte Reanne kétkedő pillantással.

– A Fényre, nem! Birgitte az őrzőm!

Reanne álla leesett. Most, hogy megválaszolt egy ilyen kényes kérdést, Elayne úgy érezte, ő is megkérdezhet valamit. Valamit, amit egyetlen nővértől sem mert volna megkérdezni.

– Reanne, ha nem bánja, hogy megkérdezem, hány éves?

A nő habozott, Matre nézett, de a férfi még mindig azzal volt elfoglalva, hogy valahogy maga és Derys közt tudja Birgittét.

– A következő névadó napom lesz a négyszáztizenkettedik – mondta úgy, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Merilille szó nélkül ájult el.

Harminckettedik fejezet

A Láng Pecsétje

Elaida do Avriny a'Roihan királynői tartással ült az Amyrlin Trónon. A hosszú indákkal kifaragott szék most már csak hat színben pompázott, nem hétben. Hatsávos stóla pihent a vállán, ahogy végigfuttatta tekintetét a Torony Csarnokán. Az Ülnökök festett székeit átrendezték a csillagos emelvény előtt, és most már csak hat ajahnak jutott hely az egykori hét helyett, és a tizennyolc Ülnök engedelmesen nézett vissza rá. Az ifjú al'Thor csendesen térdelt az Amyrlin Trón mellett, nem szólalt meg, csak ha kérdezték, és aznap senki nem kérdezte volna meg. Most csak azért volt itt, hogy megmutassa Elaida hatalmát. Az amyrlin tizenkét kedvenc Ülnökét körbevette a saidar ragyogása, ahogy magával Elaidával összekapcsolódva elvágták a kölyköt a Hatalomtól.

– Mindenki egyetértett – jelentette be Alviarin alázatosan, és meghajolt a Lángdíszes jogar előtt.

Odalenn a padlón, az emelvény alatt, Sheriam vadul felsikoltott, és a Torony őrségének kellett lefognia. A pajzsát tartó Piros nővér lenézően húzta el a száját. Lelaine és Romanda látszólag még megőrizték a nyugalmukat, de a többiek, akiket elvágtak a Forrástól és megbilincseltek, csendben zokogtak a földön. Talán a megkönnyebbülés könnyei voltak ezek, hogy csak négy nőnek kell elszenvednie a végső büntetést, talán a félelemé, hogy mi jöhet még. A legszürkébb azoknak az arca volt, akik mertek a lázadó Csarnok Ülnökei lenni, és ráadásul a mostanra már feloszlatott Kék ajah színében! Minden egyes lázadót kizártak az ajahjából, míg csak Elaida maga nem ad majd nekik engedélyt arra, hogy kérelmezhessék újbóli felvételüket, de az egykori Kékek már most tudták, hogy nehéz évek munkája áll előttük, ha vissza akarnak férkőzni a kegyeibe. Hosszú, hosszú évek, mielőtt egyáltalán gondolni merhetnek majd arra, hogy bármelyik ajah befogadja őket. Addig pedig az ő kezében vannak.

Felállt, és mintha a körből beleáramló Hatalom csak ereje kisugárzása lett volna.

– A Csarnok meghajlik az Amyrlin Trón akarata előtt. Romanda lesz az első.

Romanda megrándult. Majd most meglátjuk, mennyire tudja megőrizni a méltóságát, akár csak az elcsendesítéséig! Elaida kurtán intett.

– Vigyétek el a foglyokat, és hozzátok be az első szerencsétlen megtévedteket, akik követni merték őket. Elfogadom a hódolatukat.

A foglyok felsikoltottak, az egyikük kitépte magát az őrök kezéből. Egwene al'Vere a lépcsőre vetette magát, Elaida lába elé borult. Könyörögve tárta felé a kezét, az arcán csak úgy patakzottak a könnyek.

– Bocsásson meg, Anya! – zokogta a lány. – Bocsásson meg! Megbántam a bűneimet! Megadom magam önnek! Kérem, ne csendesíttessen el! – Megtörten hevert a lépcsőn, a válla meg-megrázkódott a sírástól. – Könyörgöm, Anya! Megbántam mindent! Mindent!

– Az Amyrlin Trón is lehet irgalmas – mondta Elaida győzedelmesen. A Fehér Toronynak el kell veszítenie Lelaine-t, Romandát és Sheriamot, hiszen példát kell statuálniuk, de még felhasználhatja ennek a lánynak az erejét. Hiszen ő maga a Fehér Torony! – Egwene al'Vere, fellázadtál a jogos amyrlined ellen, de mégis irgalmas leszek hozzád! Újra fel kell öltened a novíciák fehér ruháját, míg csak én magam nem látom úgy, hogy érett vagy már arra, hogy tovább lépjél, és ezen a mai napon te leszel az első, aki egy Negyedik Esküt is letesz az Esküpálcát fogva! Hűséget és engedelmességet kell fogadnod az amyrlinednek!

A foglyok egymás után estek térdre, kiáltozva kérték, hadd tehessék le ők is az esküt. Lelaine volt az első, de sem Romanda, sem Sheriam nem maradt el mögötte. Egwene feljebb kúszott a lépcsőn, és csókokkal borította el Elaida ruhájának szegélyét.

– A kezébe adom magam, Anya – suttogta könnyein keresztül. – Köszönöm! Ó, köszönöm!

Alviarin megragadta Elaida vállát, és megrázta.

– Ébredj már föl, ostoba némber! – hörögte.

Elaida szeme egyetlen lámpácska gyönge fényére nyílt fel. Alviarin hajolt fölé, a keze még a vállán volt. Elaida még mindig nem ébredt fel teljesen, félálomban motyogott.

– Mit mondtál?

– Azt mondtam, hogy Anya, kérem, ébredjen fel! – válaszolta Alviarin hűvösen. – Covarla Baldene visszatért Cairhienből.

Elaida megrázta a fejét, és megpróbálta kitörölni az agyából az álom végét.

– Ilyen hamar? Még legalább egy hétig nem vártam őket. Azt mondod, Covarla? És hol van Galina? – Micsoda ostoba kérdés! Alviarin nem tudhatja, mire céloz!

De kristályhideg hangján a krónikaőr csak ennyit mondott:

– Covarla szerint Galina halott vagy fogságba esett. Attól tartok, a hírek nem valami kedvezőek.

Elaida rögtön elfeledte, mit kellene Alviarinnak tudnia és mit nem.

– Mesélj el mindent! – követelte. Ledobta magáról a selyemtakarót, de miközben hálóingjére öltötte könnyű selyemköntösét, csak félig fogta fel, mit is beszél a másik nő. Csata. Aiel nők hordái fókuszáltak. Al'Thor szabad. Katasztrófa. Az maradt meg benne a legélesebben, hogy Alviarin milyen csinosan néz ki ebben az ezüsttel hímzett fehér ruhában, a krónikaőr kendőjével a vállán! Ez a némber megváratta a hírekkel, amíg fel nem öltözött rendesen!

A dolgozószobájában épp Második Mélyet ütött a jókora falióra, mikor beléptek. Kora hajnal, ilyenkor érkeznek a legrosszabb hírek. Covarla sietve pattant fel az egyik vörös huzatú karosszékből. Megviselhetetlen arcát most a fáradtság és az aggodalom ráncai szabdalták. Szédelegve térdelt le, hogy megcsókolja Elaida gyűrűjét. Sötét lovaglóruháján még ott volt az út pora, és fakó haját is meg kellett volna fésülni, de már felvette a kendőt, amit hosszabb ideje viselt, mint hogy Elaida egyáltalán megszületett.

Alig várta meg, hogy a nő ajka megérintse a kígyós gyűrűt, és máris elrántotta a kezét.

– Miért téged küldtek? – kérdezte kurtán. Felkapta a kötését az egyik székből, leült, és csattogtatni kezdte a hosszú elefántcsont tűket. A kötés ugyanarra szolgált, mint az elefántcsont faragványok simogatása, és ha valaha, hát most aztán nagy szüksége volt arra, hogy megnyugodjon! Ha kötött, gondolkodni is jobban tudott. És most azt kellett tennie. – Hol van Katerine?

Ha Galina meghalt, Katerine-nek kellett volna átvennie a vezetést, bár az eredeti küldöttség feje Coiren volt. Elaida világosan elmagyarázta nekik, hogy miután al'Thort elkapták, a Piros ajah vezeti a csapatot!

Covarla állva maradt, bár láthatóan gondolkodott azon, ne üljön le ő is. Erősen megmarkolta a piros szegélyű kendőjét.

– Katerine is az eltűntek között van, Anya. Én állok a legmagasabban azok közül, akik...

Ahogy Elaida rábámult, elakadt a szava. Az amyrlin keze megdermedt kötés közben, a finom gyapjúfonál megfeszült. Covarla zavartan topogott és nagyokat nyelt.

– Hányan, leányom? – kérdezte végül Elaida. Maga sem hitte volna, hogy ilyen nyugodt lesz a hangja.

– Nem tudom megmondani, hányan menekültek meg, Anya – mondta Covarla habozva. – Nem mertünk tovább maradni, és átkutatni a környéket, és...

– Hányan? – kiáltott rá Elaida. Megremegett, és erőnek erejével folytatta a kötést. Nem lett volna szabad ordítania, hisz a harag gyengeség volt. Hurkol, áthúz, lehúz. Megnyugtató mozdulatsor.

– Én... Csak tizenegy nővért hoztam vissza, Anya. – A nő szünetet tartott, nehezen vette a levegőt, de Elaida nem szólt semmit, így folytatta. – Talán mások is visszatérőben vannak, Anya. Gawyn nem volt hajlandó tovább várni, és nélküle és a suhancok nélkül mi sem mertünk maradni. A környék tele volt aielekkel és...

Elaida meg sem hallotta. Csak tizenketten tértek vissza. Ha mások is megmenekültek volna, ők is Tar Valonnak vennék az útjukat, és legalább olyan hamar visszaértek volna, mint Covarla! Még ha egyik-másik nővér meg is sebesült, és lassabban jön vissza... Tizenkettő. A Torony még a Trallok Háborúk idején sem szenvedett ekkora veszteséget.

– Az aiel vadakat móresre kell tanítani – szakította félbe Covarla dadogását. Galina azt hitte, hogy kijátszhatja az aieleket önmaguk ellen. Micsoda ostoba nőszemély! – Megmentjük azokat a nővéreket, akiket elfogtak, és megtanítjuk nekik, mit jelent az, ha az aes sedai-okkal szembeszállnak! Aztán újra elfogjuk al'Thort.

Nem engedheti, hogy a fickó kicsússzon a kezéből, akkor sem, ha ez azt jelenti, hogy neki magának kell a Fehér Tornyot csatába vezetnie! A Jövendőmondás olyan egyértelmű volt! Diadalmaskodni fog!

Covarla Alviarinra nézett, és idegesen toporgott.

– Anya, azok a férfiak... Úgy gondolom...

– Ne gondolkozz! – csattant fel Elaida. Dühösen összecsapta a kötőtűket, és olyan hirtelen hajolt előre, hogy Covarla önkéntelenül is felemelte a kezét, mintha csak egy támadást akarna kivédeni. Elaida egészen elfeledkezett arról, hogy Alviarin is a szobában van. Nos, most már ő is tudta mindazt, amit Covarla elmondott, de ezzel később is ráér foglalkozni. – Ugye mindezt titokban tartottad, Covarla? Ugye csak a krónikaőrnek szóltál?

– Természetesen, Anya! – bólintott a nő sietve. Nagy igyekezetében még a haja is repkedett. Örült, hogy végre valamit jól csinált. – Egyedül jöttem csak be a városba, és eltakartam az arcomat, amíg Alviarinhoz nem értem. Gawyn el akart kísérni, de a hídőrök nem engedtek át egyetlen suhancot sem.

– Felejtsd már el Gawyn Trakandot! – szólt rá Elaida savanyúan. Az a fiatal kölyök is csak azért maradt életben, hogy keresztülhúzhassa a terveit! Ha Galina nem halt meg, ezért csúnyán megfizet. Már persze amellett, amit azért kap, hogy hagyta elszökni al'Thort. – Éppolyan elővigyázatosan fogod elhagyni a várost, mint ahogy bejöttél, leányom, és a többiekkel együtt a hídvárosokon túli falvak egyikében rejtőzöl majd, amíg csak érted nem küldök. Dorlan tökéletes lesz.

Dorlan olyan kis porfészek volt, hogy még fogadóra sem tellett a helyieknek. A nővéreknek az istállóban kell majd aludniuk, de meg is érdemlik, ha már ilyen ügyetlenek!

– Most menj! És imádkozz azért, hogy előkerüljön valaki, aki magasabb rangú nálad! A Csarnok kíváncsi lesz majd, hogy történhetett meg ez a páratlan katasztrófa, és egyelőre te vagy a legerősebb az előidézői közül!

Covarla halálosan elsápadt. Megbotlott meghajlás közben, és ahogy kitámolygott, Elaida attól tartott, összeesik. Idióta! Bolondok, árulók és idióták veszik körül!

Abban a pillanatban, hogy Elaida hallotta, hogy Covarla becsukja a külső ajtót is, ledobta a kötését, talpra ugrott, és dühösen Alviarinnak esett.

– Miért nem hallottam még erről? Ha az ifjú al'Thor megszökött, és ráadásul már hét napja, valamelyik ügynöknek látnia kellett! Miért nem tudok róla mégsem?

– Csak azt a hírt adhatom tovább, amit az ajahok eljuttatnak hozzám, Anya. – Alviarin nyugodtan igazította meg a kendőjét, egy arcizma sem rezdült. – Valóban megkockáztatja, hogy egy harmadik csapatot is elveszít, miközben megpróbálja kiszabadítani a foglyokat?

Elaida lekicsinylően szipákolt.

– Te tényleg azt hiszed, hogy a vadak megállhatnak az aes sedai-ok előtt? Galina hagyta, hogy meglepjék. Csak így történhetett! – Összeráncolta a homlokát. – Mit értesz az alatt, hogy egy harmadik csapatot?

– Nem figyelt, Anya. – Alviarin vette magának a bátorságot, és leült anélkül, hogy Elaidától engedélyt kért volna rá. Keresztbe vetette egyik lábát a másikon, és ráérősen elrendezte a szoknyáját. – Covarla azt mondta, hogy talán kitarthattak volna a vadak ellen, bár szerintem ebben korántsem olyan biztos, mint amilyennek mutatja magát, de a férfiakkal más a helyzet. Több százan érkeztek fekete kabátban, és mind tudott fókuszálni. Ebben megingathatatlan volt, és a többiek is láthatóan úgy vélik, hogy igaza van. Élő fegyvereknek hívta őket. Azt hiszem, már az említésükre is majdnem összepiszkította magát.

Elaida úgy állt, mint akit keresztülszúrtak. Több száz?

– Az lehetetlen. Nem lehetnek többen, mint... – Odalépett a sok díszítéstől már-már tömör elefántcsontnak és aranynak tűnő asztalkához, és töltött magának egy jó serlegnyi borpuncsot. A kristálykancsó szája hangosan nekikoccant a kristálykehelynek és majdnem annyi ital folyt le az aranytálcára, mint amennyi a serlegbe jutott.

– Minthogy al'Thor képes Utazni – mondta Alviarin hirtelen –, logikusnak tűnik, hogy ezeknek a férfiaknak egy része is tud. Covarla egészen biztos benne, hogy csak így érkezhettek. Azt hiszem, al'Thor elég mérges lehet amiatt, ahogy bántak vele. Covarla legalábbis nagyon aggódott emiatt. Utalt rá, hogy mások is így vannak vele. A fiatalember joggal gondolhatja azt, hogy tartozik nekünk valamivel. Kellemetlen lenne, ha azok a fickók egyszer csak megjelennének itt, a Torony kellős közepén, nem, Anya?

Elaida szinte ledobta a puncsot a torkán. Galina azt az utasítást kapta, hogy törje meg al'Thort. Ha bosszút akar állni rajtuk... Ha tényleg több száz fókuszálni képes férfit gyűjtött maga köré... Gondolkoznia kellett!

– Persze, ha jönni akarnának, már rég ránk törtek volna. Nem hinném, hogy elvesztegetnék a meglepetés okozta előnyt. Talán még al'Thor sem akar szembeszállni az egész Toronnyal. Feltételezem, hogy mindannyian visszatértek Caemlynbe, a Fekete Toronyba. Ez esetben attól tartok, hogy Toveine-re a lehető legkellemetlenebb meglepetés vár!

– Azonnal utasítsd arra, hogy térjen vissza – mondta Elaida rekedten. A puncs sem segített. Megfordult és összerezzent, mert Alviarin most közvetlenül előtte állt. Talán nem volt több száz férfi, talán még száz sem. Napnyugtakor azt sem hitte volna el, hogy tíz ilyen férfi szabadon járhat-kelhet! De nem adhat esélyt egy újabb katasztrófára. – Te magad írd meg, Alviarin! Most! Most azonnal!

– És hogyan juttassam el hozzá? – kérdezte félrebillentett fejjel, jeges kíváncsisággal. Valamiért halványan elmosolyodott. – Mi nem tudunk Utazni! A hajók bármelyik nap partra tehetik Toveine-t és a csapatát Andorban, ha eddig még nem értek oda! Anyám azt parancsolta nekik, hogy oszoljanak kisebb csapatokra és kerüljék el az emberlakta vidékeket, hogy ne keltsenek gyanút. Nem, Elaida, én attól tartok, hogy Toveine csak Caemlyn alatt fogja összevonni a csapatait, és anélkül fogja megtámadni a Fekete Tornyot, hogy el tudnánk hozzá juttatni bármiféle parancsot vagy figyelmeztetést.

Elaida levegő után kapkodott. A nő a nevén merte szólítani! És mielőtt rázúdíthatta volna dühét, még rosszabb követte.

– Azt hiszem, igencsak nagy bajban vagy, Elaida! – Jeges szempár meredt a szemébe, és a szavak hidegen csusszantak ki Alviarin száján. – Előbb vagy utóbb a Csarnok tudomást fog szerezni az al'Thorral kapcsolatos katasztrófáról. Galina talán elég lett volna nekik, de nem hinném, hogy Covarlával is beérik; valaki... magasabb rangút akarnak majd megbüntetni. És előbb vagy utóbb Toveine sorsáról is értesülni fogunk. Akkor aztán nehéz lesz mindezt a válladon tartani! – Könnyedén megigazgatta az amyrlin stóláját Elaida nyaka körül. – Ha jobban belegondolunk, ez teljességgel lehetetlen lesz, ha hamar kiderül a dolog. Elcsendesítenek, és például állítanak a többiek elé, éppúgy, ahogy te akartad Siuan Sanchével. De talán lesz idő elfedni ezeket a hibákat, ha a krónikaőrödre hallgatsz! El kell fogadnod a tanácsaimat!

Elaida nyelve mintha megfagyott volna. A fenyegetés nem lehetett volna nyilvánvalóbb.

– Amit ma hallottál, azt a Láng pecsétje őrzi – kezdte vaskos hangon, de még mielőtt a szavak elhagyták volna a száját, már rájött, hogy felesleges volt kimondania őket.

– Ha el akarod utasítani a tanácsomat... – Alviarin félbehagyta a mondatot, és megfordult, mintha menni akarna.

– Várj! – Elaida nagy nehezen leengedte önkéntelenül kinyújtott kezét. Elcsendesítés. És utána úgy megbüntetnék, hogy a gondolattól is ordítani támadt kedve. – Mi...? – Meg kellett állnia, hogy nyelhessen egy nagyot. – Mit javasol az én hű krónikaőröm?

Valahogy meg kell tudnia állítani mindezt.

Alviarin nagyot sóhajtott, és közelebb lépett. Még annál is jóval közelebb, mint az előbb. Sokkal közelebb, mint amennyire bárki is léphetne az amyrlinhez. A szoknyájuk majdnem összeért.

– Először is, attól tartok, Toveine-t a sorsára kell hagynod, bármi lesz is az. Egyelőre nem tehetsz mást. Galinát és a többi foglyot sem szabadíthatod ki, akár az aielek fogságában vannak, akár az asha'manek vitték őket magukkal. Bármiféle mentési kísérlet azt jelentené, hogy a Csarnok most azonnal tudomást szerez a kudarcaidról.

Elaida lassan bólintott.

– Igen. Ezt értem.

Nem tudta rémült szemét elvenni a másik parancsoló tekintetétől. Valamit ki kell találnia! Ez nem történhet meg vele!

– És azt hiszem, itt az ideje annak is, hogy átgondold a Torony őrségével kapcsolatos álláspontodat is. Tényleg úgy véled, hogy nem kellene emelni a létszámukat?

– El... Elintézhetem, hogy megemeljük. – A Fényre, gondolkoznia kellett!

– Az jó – morogta Alviarin, és Elaida elvörösödött tehetetlen dühében. – Holnap személyesen te kutatod át Josaine szobáját és Adelornáét is.

– A Fényre, miért tennék bármi hasonlót?

A másik nő ismét megrántotta a nyakában lévő csíkos stólát, ezúttal jóval durvábban, mintha a fejét is le akarná szedni vele.

– Úgy tűnik, hogy Josaine pár éve talált egy angrealt, és elfelejtette beszolgáltatni. Attól tartok, Adelorna még ennél is valami sokkal rosszabbat tett. Engedély nélkül elvitt egy angrealt az egyik raktárból. Mikor megtalálod ezeket, azonnal bejelented a büntetésüket. Légy minél szigorúbb! Ezután azonnal dicsérd meg Doraise-t, Kiyoshit és Farellient, és állítsd őket például a többiek elé, amiért olyan nagyon tisztelik a törvényeinket! Jutalmazd is meg mindegyiküket, adj nekik mondjuk egy-egy szép lovat!

Elaida azon gondolkozott, vajon a szeme ki fog-e most esni a helyéről.

– Miért?

Időről időre egy-egy nővér a törvény dacára is megtartott egy angrealt, de ritkán büntették meg őket keményen. Rácsaptak a kezükre, de semmi komoly baj nem érte a bűnösöket. Mindenki átélt már hasonló kísértést. És a többi! A hatás egyértelmű volt. Mindenki azt hiszi majd, hogy Doraise, Kiyoshi és Farellien árulták be a másik kettőt! Josaine és Adelorna Zöldek voltak, a másik három pedig Barna, Szürke és Sárga. A Zöld ajah tombolni fog. Talán még azzal is megpróbálkoznak, hogy valahogy megbosszulják az esetet a másik három ajahon, amitől azok háborodnak majd fel, aztán pedig...

– Miért akarod, hogy ezt tegyem, Alviarin?

– Elaida, elégedj meg annyival, hogy ezt tanácsolom! – A jeges, de gúnyosan édeskés hang most hirtelen fagyott vassá változott. – Azt akarom hallani, hogy megígéred, miszerint pontosan azt teszed, amit tanácsoltam neked! Másképp semmi értelme nincs azon dolgoznom, hogy a nyakadon maradjon a fejed és a stólád! Ígérd meg!

– Én... – Elaida megpróbált félrenézni. A Fényre, gondolkodnia kellett! A gyomra egyetlen nagy csomó volt. – Megígérem, hogy azt teszem, amit tanácsolsz nekem.

Alviarin jegesen elmosolyodott.

– Látod, nem is fájt annyira! – Hirtelen hátralépett, és szoknyáit szétterítve meghajolt. – Engedelmeddel most visszavonulnék, hogy az éjszaka hátralevő részében alhass egy keveset. Korán reggel fel kellene kelned, hogy kiadhasd Chubain főkapitánynak a parancsokat, és hogy átkutathasd a szobákat. Arról is döntenünk kell majd, hogy mikor tájékoztatjuk a Tornyot az asha'manekről. – A hangjából egyértelmű volt, hogy majd ő dönti el a dolgot. – És azt is ki kellene találnunk, mi legyen a következő lépésünk al'Thorral szemben! Itt az ideje, hogy a Torony nyíltan kiálljon, és engedelmességre szólítsa fel, ugye? Gondold csak át. Jó éjt, Elaida!

A nő zavartan nézte, ahogy Alviarin távozik. Hányni akart. Nyíltan kiálljon? Az egyenest kihívja ezeknek a... Hogy is hívta őket a nő? Ezeknek az asha'maneknek a támadását! Ez nem történhet meg vele. Vele nem! Mielőtt ráébredt volna, mit tesz, áthajította a kristályserleget a szobán. Egy virágmintás faliszőnyegen tört apró szilánkokra. Dühösen felrikoltott, és két kézzel a feje fölé emelte a kristálykancsót. Hadd repüljön az is! Kristályszilánkok és puncs fröcskölt szét. A Jövendőmondás olyan egyértelmű volt! Győzni fog...!

Hirtelen megállt. Döbbenten nézett a faliszőnyegre tapadó apró szilánkokra, és a szőnyeget elfedő nagyobb kristálydarabokra. A Jövendőmondás. Az csak az ő győzelméről szólhatott. Az ő győzelméről! Alviarin megnyerhette ezt a csatát, de a jövő Elaidáé! Már ha Alviarintől meg tud szabadulni. De azt csendben kell elintéznie, valahogy úgy, hogy a Csarnok se akarjon beszélni róla. Valahogy úgy, hogy Alviarin akkor se gyanakodjon Elaidára, ha esetleg közben meghall valamit. Hirtelen rájött, hogy mit kell tennie. Alviarin sosem hinné el, még ha az arcába mondaná, akkor sem. Senki nem hinné el.

Ha Alviarin láthatta volna az Elaida arcán elömlő mosolyt, összecsuklott volna a térde. Mielőtt végez vele, Alviarin irigyelni fogja Galinát, akár meghalt, akár él még.

Alviarin megállt Elaida lakosztálya előtt a folyosón, és a nagy állólámpák fényében vizsgálgatta a kezét. Nem remegett, és ez meglepte. Azt hitte, hogy a másik keményebben fog küzdeni, tovább áll majd ellen. De most elkezdődött, és semmitől sem kellett már félnie. Kivéve, ha Elaida megtudja, hogy nem kevesebb mint öt ajah küldött szólt neki al'Thorról az elmúlt pár napban, Colavaere trónfosztása minden cairhieni ügynököt azonnal jelentéstételre késztetett. Nem, ha Elaida megtudná, ő akkor is biztonságban lenne. A nő már a kezében van. És Mesaana segíti. Elaida viszont végleg elbukott, akár ráébredt már erre, akár nem. Még ha az asha'manek nem is kürtölik világgá, hogy szétzúzták Toveine csapatait – azok után, amit Mesaana elmesélt neki a Dumai Kútja melletti csatáról, nem hitte volna, hogy a nőnek lehet esélye ellenük –, Caemlyn összes szeme és füle akkor is egymás sarkát taposva fog jelenteni. Hacsak nem történik valami csoda, mondjuk az, hogy a lázadók hirtelen megjelennek a kapuban, Elaida pár héten belül Siuan Sanche sorsára jut. Bármi lesz is, elkezdődött, és ha Alviarin meg akarta tudni, hogy mi is kezdődött el, akkor szigorúan követnie kellett az utasításokat, hogy élve meglássa a végét. És megfigyelnie, mi történik. És tanulnia belőle. Talán ha vége lesz a dolognak, ő maga viseli majd a hét csíkkal díszített stólát!

Az ablakon beáradó kora reggeli napfényben Seaine újra a tintatartóba mártotta a tollát, de mielőtt leírhatta volna a következő szót, az ajtó kivágódott, és az amyrlin viharzott be. Seaine megemelte sűrű, fekete szemöldökét. Bárki másból előbb kinézte, hogy meglátogatja, még talán magából Rand al'Thorból is. Ennek ellenére nyugodtan tette le a tollát, kecsesen felkelt az asztaltól, lehajtotta ezüstösen fehér ruhaujját, amit az íráshoz tűrt fel, hogy ne legyen tintás, és épp csak annyira hajolt meg, mint amennyire egy Ülnöknek a saját szobájában meg kell hajolnia az Amyrlin Trón előtt.

– Remélem, egy Fehér nővérnél sem talált eldugott angrealokat, Anya! – A hangjában még ennyi év elteltével is érezni lehetett a lugardi akcentust. Lázasan remélte, hogy igaza van. Elaida alig pár órája robbant rá a Zöldekre, mikor a legtöbben még aludtak, és olyan botrányt csapott, hogy az ajah tagjai még most is sírtak, és a fogukat csikorgatták. Emberemlékezet óta senkit nem korbácsoltak meg azért, mert magánál tartott egy angrealt, és most rögtön két nővért is erre ítélnek! Az Amyrlin Trónra alighanem rátört hírhedt jeges dührohamainak egyike.

De ha reggel dühöngött is Elaida, mostanra már semmi nyoma nem maradt. Egy pillanatig csendesen méregette Seaine-t, jegesen, mint egy befagyott tavacska egy téli estén, aztán vörössel díszített selyemruhájában a faragott polcocskához lépett, ahol Seaine a családja miniatűr arcképeit tartotta. Már rég meghalt mindegyikük, de attól ő még ugyanúgy szerette őket.

– Te nem álltál mellém, mikor Amyrlinné választottak – mondta Elaida, és kezébe vette Seaine apjának a képét. Ránézett, zavartan letette, és inkább a nő anyjának arcképével kezdett el játszadozni.

Seaine kis híján ismét megemelte a szemöldökét, de már rég elhatározta, hogy egy nap csak egyszer fog meglepődni.

– Csak utólag szóltak arról, hogy összeült a Csarnok, Anya!

– Igaz, igaz. – Elaida letette a festményeket, és a kandallóhoz lépett. Seaine mindig is szerette a macskákat, és a kandallópárkányon faragott famacskák egész hada állt, némelyik meglehetősen mulatságos pózban. Az amyrlin elfintorodott a kiállítás láttán, aztán szorosan behunyta a szemét, és megrázta a fejét. – De mégis itt maradtál! – tette hozzá, és hirtelen Seaine felé fordult. – Minden egyes Ülnök, aki akkor nem volt ott, elmenekült, és a lázadók oldalára állt! Csak te nem! Miért?

Seaine széttárta a karját.

– Mi mást tehettem volna, mint hogy itt maradok, Anya? A Toronynak egységesnek kell lennie!

Bárki is az amyrlin, tette hozzá magában. És ha megkérdezhetném, mi a baj a macskáimmal? Nem mintha valaha is megérdeklődte volna ezt hangosan. Sereille Bagand vérmes novíciafőnök volt, és akkor emelték amyrlinné, mikor Seaine megkapta a kendőt. Sokkal nehezebb természete volt, mint amilyen Elaida akár fogfájósan is lehetne! Seaine-be túlságosan hosszú ideig és túlságosan mélyen verték bele ahhoz, hogy mi helyes és mi nem, hogy ez pár év vagy pár hónap alatt megváltozhasson. Vagy csak azért, mert nem kedvelte azt nőt, aki a stólát viselte. Az amyrlint nem kellett szeretni.

– A Toronynak egységesnek kell lennie – értett vele egyet Elaida, és összedörzsölte a kezét. – Egységesnek kell lennie.

Most miért ideges? Seaine Elaidának vagy kilencvenkilenc hangulatát ismerte már, mind olyan kemény volt, mint egy kés, és vagy kétszer olyan éles, de idegesnek nem látta még soha.

– Amit most mondok, azt a Láng pecsétje őrzi, Seaine! – Elaida szája kelletlen kis fintorba torzult, megremegett, és ingerülten megrántotta a vállán a csíkos stólát. – Ha tudnám, hogyan tehetném még erősebbé a dolgot, megtenném – mondta szárazabban a kétnapos pornál is.

– A szívemben őrzöm a szavaidat, Anya!

– Azt akarom... Azt parancsolom, hogy kutass fel nekem valamit. És jól teszed, ha a szívedben őrzöd, és nem fecsegsz! Ha akárcsak egy illetéktelen fül is meghallja, mire készülsz, az könnyen a halálodat jelentheti, és az egész Torony pusztulását!

Seaine szemöldöke megrándult. Az egész Torony pusztulását?

– A szívemben – ismételte meg. – Leül, Anya? – A saját szobájában mégiscsak ő a vendéglátó! – Tölthetek esetleg egy kis mentateát? Vagy talán szilvapuncsot?

Elaida elhessegette a kínálást, és leült a nő legkényelmesebb székébe. Seaine apja faragta a lányának ajándékul, mikor megkapta a kendőt, bár persze a párnákat már többször is ki kellett cserélni azóta. Az amyrlin úgy ült a parasztos karosszékben, mint egy trónuson, a dereka merev volt, a vonásai fagyosak. Amilyen hálátlan volt, Seaine-nek nem adott rá engedélyt, hogy leüljön, úgyhogy a nő kénytelen volt állva maradni. Összefonta a karját, úgy figyelte a másikat.

– Mióta az elődöm és a krónikaőre megszöktek, sokat gondolkozom azon, hogy vajon áruló van-e közöttünk, Seaine. Valaki segített nekik. Ezt pedig csak egy áruló tehette, és attól tartok, csak egy nővér, vagy nővérek egy csoportja indíthatta el a dolgot.

– Ez meglehetősen reálisnak tűnik, Anya.

Elaida összevonta a szemöldökét a félbeszakítás hallatán.

– Nem tudhatjuk, kinek a szívét fertőzte meg az árulás árnya, Seaine. Valójában azt is gyanítom, hogy valaki szándékosan megmásította az egyik parancsomat. És tudom, hogy valaki kapcsolatba lépett Rand al'Thorral is. Hogy mi okból, azt még csak nem is sejtem, de ez mindenképp árulás személyem, rangom és a teljes Torony ellen!

Seaine még várta, hogy folytassa, de az amyrlin csak ránézett hosszan, várakozva, és úgy simította le vörös, mintás szoknyáját, mint aki nem is tudja, mit tesz éppen.

– És egészen pontosan mit kellene felkutatnom, Anya? – kérdezte Seaine óvatosan.

Elaida talpra ugrott.

– Kövesd az árulás bűzét, akár a mélységekbe, akár a legmagasabb körökbe visz! Ha a krónikaőrt magát kell bevádolnod, akkor is! Bármit találsz is, bárki vezet is el hozzá, egyes-egyedül nekem számolhatsz csak be arról, mit találtál, Seaine! Senki más nem tudhat a dologról! Megértetted?

– Megértettem a parancsait, Anya!

Miután Elaida még annál is sietősebben távozott, mint ahogy rátört, Seaine végiggondolta a helyzetet, és arra jutott, hogy a parancsokon kívül mást nem is ért a dologból. Leült abba a székbe, amiből az amyrlin éppen csak felkelt, és két öklére támasztott állal gondolkozott, ahogy az apja is tette kiskorában. Végül aztán minden a logikus helyére került.

Nem állt volna fel a Siuan Sanche elleni szavazáson – hiszen pár éve még épp ő javasolta amyrlinnek a lányt –, de miután letaszították, és mindent elrendeztek, bármilyen kevésen múlott is, hogy sikerüljön, aki elősegítette Siuan Sanche szökését, az bizony árulást követett el. És aki szándékosan megmásította az amyrlin parancsát, az is áruló. Talán valóban hitszegésnek számít az is, ha valaki felveszi a kapcsolatot al'Thorral, bár ez Seaine véleménye szerint nagyban függött attól, mit és milyen szándékkal mond neki. Nehéz lesz megtalálnia, hogy ki változtatta meg az amyrlin parancsát, úgy, hogy a parancsot magát nem ismeri. Ennyi idővel Siuan elcsendesítése után pedig arra, hogy kiderítse, ki szöktette meg, annyi esélyt sem látott, mint arra, hogy megtalálja al'Thor titokzatos informátorát. A Torony galambdúcaiba nap mint nap annyi madár érkezett, hogy néha úgy tűnt, az égből is toll hullik eső helyett. Ha Elaida többet tudott annál, mint amennyit elárult neki, akkor nem érti az egészet. Ez teljesen felfoghatatlan volt. Ha valóban elárulták volna, Elaida felrobbant volna dühében, de nem volt mérges. Ideges volt. És titkolódzott, mintha nem akarna elmondani mindent, amit tud, vagy esetleg gyanít. Mintha egyenest félt volna! Miféle árulás ijesztheti meg Elaidát, miféle gaztett késztetheti arra, hogy ideges legyen? Halál és pusztulás, az egész Torony pusztulása!

Egyszerre csak összeállt a kép, mint egy kirakójáték egymásba illő darabkái, és Seaine szemöldöke a homlokára szökkent. Összeillett, minden kiegészítette egymást. Érezte, ahogy a vér kifut az arcából, a keze és a lába jéghideg lett egy pillanat alatt. A Láng pecsétje őrzi. Azt ígérte, hogy a szívében őrzi a dolgot, de minden megváltozott azóta az ígéret óta. Csak akkor engedte meg magának, hogy féljen, mikor ez ésszerűnek tűnt, és most úgy rettegett, hogy megmozdulni sem tudott. Ezzel nem nézhet szembe egyedül. De kiben bízhat meg? Ezek között a körülmények között kiben bízhat meg? Erre sokkal könnyebben megtalálta a választ. Eltartott egy ideig, hogy összeszedje magát, de aztán sietve elhagyta a szobáját, és kivonult a Fehérek lakrészéből is. Jóval gyorsabban lépdelt, mint általában.

A szolgák éppúgy nyüzsögtek a folyosón, mint bármikor máskor, de most olyan gyorsan vágott át közöttük, hogy idejük sem volt meghajolni vagy pukedlizni előtte. Jóval kevesebb nővért látott, mint amennyit akár a korai időpont az ágyban tartott volna. Jóval, jóval kevesebbet! De ha a többség az ajahja épületszárnyában vagy egyenest a szobájában maradt is, az a pár aes sedai, akivel összefutott, az ő büszkeségüket is magára vette. A nővérek kecsesen siklottak át a faliszőnyegek borította folyosókon, az arcukon nyugodt mosoly ült, de a szemük lángolt. Több helyen két-három nővér is összedugta a fejét, halkan beszélgettek, a szemük szüntelenül ide-oda cikázott, és azt lesték, ki hallgatja ki őket. És az a két-három nő mindig egy ajah tagja volt. Seaine még előző nap is látott eltérő ajahú barátnőket. A Fehérekről mindenki azt hitte, hogy teljesen félreteszik az érzelmeiket, de ő nem látta volna értelmét annak, hogy így megvakítsa magát. A gyanakvás lobbanásig fűtötte a Torony légkörét. Sajnos ez nem volt nagy újdonság – az új amyrlin szigorú intézkedésekkel kezdte meg uralkodását, és a Logainről szóló pletykák csak rontottak a helyzeten –, de ez a reggel minden eddiginél sokkal rosszabb volt.

Talene Minly előtte fordult be a folyosón, és a kendője valamiért nem csak keresztbe volt vetve a vállán, hanem gondosan ki is terítette, hogy minél jobban látsszon zöld szegése. Seaine csak most ébredt rá, hogy minden egyes Zöld, akit ma látott, viselte a kendőjét. A szoborszép, édes, aranyhajú Talene egyetértett Siuan Sanche letaszításával, de ez nem rontotta meg a barátságát Seaine-nel. Akkor érkezett a Toronyba, mikor Seaine még csak beavatott volt, és sok időt töltöttek együtt. A nő elfogadta és megértette, Talene miért fordult Siuan Sanche ellen, még ha nem is volt egyazon véleményen vele. Ma azonban a régi barátnő is csak megállt, és gyanakodva méregette. Manapság a nővérek túlságosan is sokszor méregették így egymást. Seaine bármikor máskor megállt volna, hogy beszéljen vele, de most túlságosan is tele volt a feje Elaida parancsával, úgy érezte, mindjárt széthasad, mint egy túlérett dinnye. Talene a barátja volt, és azt hitte, megbízhat benne, de most már a hit nem volt elég. Később, ha még lehetséges, megpróbálja majd megkeresni. Remélte, hogy lehetséges lesz, aztán csak odabiccentett a Zöld nővérnek, és tovább sietett.

Ha lehet, a Pirosok szárnyában a hangulat még rosszabb, a levegő még fojtóbb volt. A többi ajahhoz hasonlóan a Pirosaknak is most már több szobája volt, mint ahány nővér – ez sajnos már az első lázadó szökése előtt is így volt –, de most a Piros volt a legnagyobb ajah, és a tagjai betöltötték a számukra kijelölt emeleteket. A Pirosak amúgy is szívesen viselték a kendőjüket akkor is, mikor semmi szükség nem volt rá, de ma különösen jelentőségteljesen lengették felé a piros szegélyeket. A beszélgetések elhaltak, mikor Seaine közelebb ért hozzájuk, és gyilkos tekintetek, jeges csend kísérte, amerre csak ment. Úgy érezte magát, mint aki ellenséges területre lépett. A padlólapok egészen szokatlanok voltak, Tar Valon Lángja vörösen ragyogott a hófehér mezőben. De persze most már a Torony bármelyik szegletében ellenséges területen érezte volna magát. Ha fordítva nézné a Lángot, azt hinné, piros sárkányagyart lát, nem az aes sedai-ok ősi jelét. Nem hitte el azokat a döbbenetes híreszteléseket, hogy a Pirosak tüzelnék fel a Hamis Sárkányokat, de... Miért nem tagadja akkor egyikük sem, hogy így volt?

Meg kellett állnia, hogy útbaigazítást kérhessen.

– Nem zavarom, ha elfoglalt – mondta szelíden –, de egykor jó barátok voltunk, és szeretném, ha ismét azok lehetnénk. Soha nem volt ilyen szükség az összetartásunkra! Nem engedhetjük meg, hogy az ajahok eltávolodjanak egymástól!

Ez így igaz. Bár az ajahok nem eltávolodtak egymástól, hanem szétforgácsolták egymást. A domani nő ennek ellenére hidegen nézett rá, az arcát akár rézből is önthették volna. Kevés domani Piros volt, de azok rémesebbek voltak a sövényben fogott viperánál is.

– Megmutatom merre kell mennie, ülnök – mondta végül, de a hangjában nem csendült tisztelet. Odavezette egy ajtóhoz, és megvárta, amíg bekopog, mintha nem merné egyedül hagyni. Az ajtóra is a Láng volt vésve, a vörös lakkfesték úgy csillogott, mint a vér.

– Bújj be! – kiáltott ki odabentről egy erőteljes női hang. Seaine kinyitotta az ajtót, és remélte, hogy jó helyre jött.

– Seaine! – kiáltott fel Pevara vidáman. – Mi járatban erre ma reggel? Gyere csak! Csukd be az ajtót, és ülj le!

Mintha csak azok a hosszú, hosszú évek, amelyek azóta teltek el, hogy együtt voltak novíciák és beavatottak, egy pillanat alatt elolvadtak volna. Pevara kövérkés volt, és nem túl magas – a kandoriak közt kifejezetten alacsonynak számított –, de meglehetősen csinos volt, sötét szeme mindig vidáman csillogott, és megnyerően tudott mosolyogni. Kár, hogy a Pirosat választotta, bármi volt is rá az oka, mert még mindig szerette a férfiakat. A Piros ajah alapvetően azokat a nőket vonzotta, akik valamiért nem kedvelték a férfiakat, bár sokan azért csatlakoztak hozzájuk, mert úgy vélték, hogy a fókuszálni tudó férfiak felkutatása és megszelídítése fontos feladat. Akár szerették a másik nemet, akár utálták, de még ha teljesen közömbösek voltak is irántuk eleinte, előbb vagy utóbb minden Pirosban kialakult valamiféle ellenszenv az egész férfinem iránt. Seaine-nek jó oka volt azt hinni, hogy Pevarát nem sokkal a kendő megszerzése után keményen megbüntették, mert azt mondta, hogy szeretne egy őrzőt. Mióta már a Csarnok biztonságos magasságában volt, nyíltan is kimondhatta, hogy szerinte a Pirosak munkáját is megkönnyítenék az őrzők.

– El sem tudom mondani, mennyire örülök neked! – ismételte meg Pevara, mikor már mind a ketten a spirálmintákkal díszített, öblös karosszékek egyikében ültek, amelyek olyan divatosak voltak Kandorban vagy száz évvel ezelőtt. Finom, pillangómintás porceláncsészéből szopogatták az áfonyateát. – Sokszor gondolkoztam azon, hogy át kellene mennem hozzád, de be kell vallanom, hogy mindig is tartottam attól, mit mondasz majd azok után, hogy sok-sok éve olyan nyersen elküldtelek! A pengére esküszöm, Seaine, nem tettem volna meg, de Tesien Jorhald a torkomnak szegezte a kést, és még túl rövid ideje viseltem a kendőt ahhoz, hogy elég bátorságom legyen szembeszállni vele! Meg tudsz nekem bocsátani?

– Persze, hogy meg tudok! – válaszolta Seaine. – És megértem. – A Piros ajah határozottan ellenezte, hogy a tagjai más nővérekkel is barátkozzanak. Határozottan és hatékonyan.

– Mikor még fiatalok vagyunk, nem tehetünk semmit az ajahunk nyomása ellen, később pedig már úgy hisszük, hogy teljességgel lehetetlen visszafelé is megtenni azokat a lépéseket. Vagy ezerszer felidéztem már én is, milyen volt az, mikor mindig suttogva beszélgettünk Utolsó után, és azok a tréfák! Emlékszel, mikor beszórtuk Serancha alsóneműjét porrá tört viszketőfával? De be kell vallanom, hogy én is csak akkor szántam el magam arra, hogy eljöjjek hozzád, mikor már teljesen megrémültem. Szeretném, ha ismét barátok lehetnénk, de a segítségedre is szükségem van! Te vagy az egyetlen, akiben tudom, hogy megbízhatok!

– Serancha akkor is egy lehetetlen nőszemély volt, és most is az – nevetett Pevara. – A Szürke pont neki való! De nem hiszem el, hogy te bármitől is megrémülnél! Nem emlékszel? Régen is úgy voltál vele, hogy nem logikus félni, amíg nem kerültünk vissza az ágyunkba! Attól az egytől eltekintve, hogy vakon kiálljak melletted bármiben a Torony Csarnoka előtt, ha tudok segíteni, szívesen megteszem. Mire van szükséged?

Most, hogy elérkezett a pillanat, Seaine elbizonytalanodott. Belekortyolt a teájába. Nem mintha nem bízott volna Pevarában, de nagyon nehéz volt kituszkolnia a szavakat a száján.

– Ma reggel meglátogatott az amyrlin – mondta végül. – Arra utasított, hogy kutassak fel neki valamit, a Láng pecsétje alatt.

Pevara összeráncolta a homlokát, de nem mondta azt, hogy ez esetben Seaine-nek nem kellene beszélnie a dologról. Lehet, hogy a másik nő tervezte meg, hogyan hajtsák végre leánykori csínyeik túlnyomó részét, de Pevara volt az, aki elég merész volt ahhoz, hogy kitalálja, mit tegyenek, és az ő bátorsága nélkül alighanem félbe is hagyták volna a legtöbbet.

– Nagyon körülményes volt, de némi gondolkodás után világossá vált előttem, mit kíván. Azt akarja, hogy... – Seaine-t a legvégén elhagyta a bátorsága, és elfulladt a hangja. – Azt akarja, hogy árnybarátok után kutassak a Toronyban.

Pevara szeme, amely majdnem olyan sötét volt, mint amilyen kéken Seaine tekintete ragyogott, kőkeménnyé vált, és a kandallópárkányra tévedt, ahol az ő családjának tagjairól készült kis miniatúrák álltak katonás rendben. Mind meghaltak, mikor Pevara novícia volt. A szüleit, bátyjait, húgait, nagynénjeit, nagybátyjait, mindenkit megöltek egy gyorsan elfojtott árnybarát felkelésben. Az árnyék hívei azt hitték, a Sötét Úr kiszabadult börtönéből, és hatalmas vérfürdőt rendeztek. Seaine ezért is bízott meg benne. Pevara választása így esett a Pirosra – bár Seaine még mindig úgy vélte, hogy barátnője legalább ilyen sokat tehetett volna az árnybarátok ellen a Zöld ajahban, és boldogabb is lett volna –, mert úgy vélte, hogy egy Piros nővér, aki a fókuszálni tudó férfiakra vadászik, nagyobb eséllyel bukkan az árnybarátok nyomára, mint bárki más. Sikeresen végezte a munkáját, a dundi külső acélos belsőt takart. És ahhoz is megvolt benne a bátorság, hogy nyugodtan kimondja azt, amit Seaine képtelen volt kiejteni.

– A Fekete ajah. Nos, nem meglepő, hogy Elaida körülményeskedett.

– Pevara, tudom, hogy Elaida mindig is háromszor olyan határozottan tagadta a létezését, mint három másik nővér együtt, de biztos vagyok benne, hogy erre gondolt, és ha ő is meg van arról győződve, hogy...

A barátnője leintette.

– Erről nem kell meggyőznöd, Seaine. Egészen biztos voltam benne, hogy a Fekete ajah létezik, már... – Pevara meglepő módon elbizonytalanodott és a teájába nézett, mint egy vásári jósnő, aki az üledékből mondja meg a jövendőt. – Mit tudsz az Aiel-háború utáni eseményekről?

– Két amyrlin is váratlanul meghalt, mindössze öt év alatt – mondta Seaine óvatosan. Úgy vélte, a másik nő a toronybéli eseményekről kérdezi. Ami azt illeti, mielőtt alig tizenöt éve Ülnökké nem választották, épp csak egy évvel Pevara után, Seaine nem törődött sokat a külvilág dolgaival. És a Torony belügyeivel sem, ha már itt tartunk. – Akkoriban elég sok nővér halt meg, ha jól emlékszem. Azt akarod mondani, hogy szerinted a... A Fekete ajah keze lett volna a dologban?

Na, végre kimondta, és a szó nem égette le a nyelvét!

– Nem tudom – mondta Pevara halkan, és megrázta a fejét. – Jól tetted, hogy elmerültél a filozófiában. Történt akkor egypár dolog... amit a Láng pecsétje véd... – Mély levegőt vett.

Seaine nem erőltette a dolgot. Ő maga is valami árulásfélét követett el, mikor megtörte ugyanezt a pecsétet. Pevarának magának kell eldöntenie, hogy megteszi-e ugyanezt, vagy sem.

– Ha a jelentéseket és feljegyzéseket nézzük át, az biztonságosabb lesz, mintha olyanoknak teszünk fel kérdéseket, akikről valójában nem tudhatjuk, kicsodák. Logikusnak tűnik, hogy a Fekete nővérek az Eskük dacára is képesek hazudni, másképp a Fekete ajahot már réges-rég leleplezték volna. – A név minden egyes alkalommal könnyebben csúszott ki a száján. – Ha valamelyik nővér olyasmit írt le, amiről tudjuk és bizonyíthatjuk, hogy nem tette meg, akkor máris rábukkantunk egy árnybarátra!

Pevara bólintott.

– Igazad van, de nem szabad csak ezt az egy dolgot figyelnünk. Lehet, hogy a Fekete ajahnak nem volt benne a keze a lázadásban, de meglepne, ha az azt követő felfordulásban nem tettek volna semmit! Az elmúlt évet is alaposan meg kell vizsgálnunk!

Seaine vonakodva egyezett bele ebbe. Az elmúlt pár hónapról kevesebb olvasnivaló van, és több személyes kérdést kell majd feltenniük. Azt pedig még nehezebb volt eldönteni, hogy kit vegyenek még bele a kutatásba. Különösen, miután Pevara végigmérte.

– Nagyon vakmerő vagy, hogy hozzám fordultál, Seaine. Tudom, hogy az árnybarátok megölnék az anyjukat, az apjukat, a testvéreiket, csak hogy elfedjék, kik ők valójában, és mit tettek. Szeretlek és örülök, hogy megbíztál bennem, de nagyon vakmerő voltál!

Seaine összerezdült, mintha csak valaki a sírjára lépett volna. Ha bátor akart volna lenni, a Zöld ajahot választja. Szinte azt kívánta, bárcsak Elaida máshoz fordult volna! De most már nem lehetett visszatáncolni.

Harmincharmadik fejezet

A fürdés

Rand számára Perrin távozása után végtelennek tűntek a napok, és az éjszakák még a nappaloknál is hosszabbak voltak. Visszavonult a szobáiba, és megmondta a Hajadonoknak, hogy senkit se engedjenek be hozzá. Csak Nandera léphetett be az arany napkorongokkal díszített ajtók mögé, és ő is csak akkor, ha ételt hozott neki. A csupa ín Hajadon ilyenkor letette a földre a letakart tálcát, elsorolta neki, ki mindenki kívánt beszélni vele, és szemrehányóan nézett rá, mikor Rand azt felelte, hogy továbbra sem fogad senkit. Gyakran hallotta a Hajadonok elítélő mormogását, mielőtt Nandera becsukhatta volna az ajtót. Neki szántak minden egyes szót, máskülönben a jelbeszédet használták volna. De ha azt hitték, hogy előjön csak azért, mert azzal gúnyolják, hogy durcás... A Hajadonoknak sem kellett mindent érteniük, és lehet, hogy akkor sem fogták volna fel, mi baja, ha megpróbálta volna elmagyarázni nekik. Persze ha rá tudta volna venni magát, hogy erről beszéljen.

Étvágytalanul turkált az ételben, megpróbált olvasni, de a kedvenc könyvei is csak pár oldalig kötötték le. Bárhogy ígérgette is magának, hogy nem teszi meg, minden nap legalább egyszer felemelte a hatalmas, csiszolt ében és elefántcsont szekrényt a hálószobájában, a Levegő fonatain óvatosan arrébb lebegtette, elővigyázatosan kifonta a saját maga szőtte csapdákat és a Ködök Tükrét, amitől úgy tűnt, mintha a fal teljesen sima lenne, és megszüntette az összes kifordított fonatot, amit csak ő maga láthatott. Ott, a Hatalommal kivájt kis mélyedésben két fehér kőszobrocska állt. Egy férfi és egy nő szobra, mindkettőn lobogó, bő ruha, és mindkettő egy-egy csillogó kristálygömböt emelt fél kézzel a feje fölé. Aznap éjjel, mikor elindította a seregeit Illian felé, elment Rhuideanba, és elhozta a két szobrot; ha szüksége lenne rá, nem biztos, hogy lenne elég ideje elmenni értük. Magának legalábbis ezt hazudta. Kinyújtotta a kezét a szakállas férfi irányába, a szoborpár azon tagja felé, amit egy férfi is használhatott, de aztán félúton megállt remegve. Csak egy ujjal kellett volna hozzáérnie ahhoz, hogy annyi áradjon belé az Egyetlen Hatalomból, amennyit nem fogadott magába még soha. Ezzel a szoborral a kezében senki nem győzhetné le, senki nem állhatna meg előtte. Lanfear egyszer azt mondta, hogy ezzel a kezében még magát a Teremtőt is legyőzhetné!

– Az enyém, jogom van rá – motyogta minden egyes alkalommal, miközben az ujja épphogy csak a szobor felett remegett. – Az enyém! Én vagyok az Újjászületett Sárkány!

És minden egyes alkalommal visszahúzta a kezét, újraszőtte a Ködök Tükrét, visszafonta a láthatatlan csapdákat, amelyek a kulcs hiányában mindenkit egy szemvillanás alatt hamuvá égettek volna. A nehéz szekrény úgy libbent vissza a helyére, mint egy tollpihe. Ő volt az Újjászületett Sárkány. De ez vajon elég volt? Elégnek kellett lennie!

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány – suttogta néha a falaknak, máskor pedig ordítva járkált fel-alá a teremben. – Én vagyok az Újjászületett Sárkány!

Csendben és hangosan sorolta azokat, akik ellene szegültek, a vak bolondokat, akik nem látták be, illetve nem akarták belátni, hol irigységből, hol félelemből, hogy ő az Újjászületett Sárkány, a világ egyetlen reménysugara a Sötét Úr ellenében. És a Fény segítse meg a világot, hogy épp ő az!

De a dührohamok és a ter'angreal csábításával való játék mind csak arra szolgált, hogy elterelje a figyelmét más dolgokról, és ezt Rand is nagyon jól tudta. Egyedül turkált az ételében, bár minden nap egyre kevesebbet tudott legyűrni belőle, egyedül próbált meg olvasni, bár minden nap egyre kevesebbet, és egyedül akart az alvásba menekülni. A napok múltával ezt egyre többször próbálta meg és lassan azzal sem törődött, hogy vajon a nap épp fenn van-e vagy sem. Az alvás apró kis rohamokban tört rá, és ami ébren egyre kísértette, az ott bujkált az álmaiban is, és minden alkalommal egyre hamarabb ébredt fel. Nem tudott pihenni. Semmiféle leárnyékolás nem tarthatta kívül azt, ami már benne volt. Meg kellett küzdenie a Kitaszítottakkal, és előbb vagy utóbb magával a Sötét Úrral is. És ott voltak azok a bolondok is, akik harcoltak ellene, vagy elfutottak előle, pedig az egyetlen reményük az lehetett volna, ha mögé állnak. Miért nem hagyják békén legalább az álmai? Az egyikből szinte mindig azonnal felébredt, ahogy elkezdődött, ébren feküdt az ágyán, és már egészen kába volt az önutálattól és az alváshiánytól, de a többi... Megérdemelte mindet, és ezt tudta is nagyon jól.

Colavaere nézett vele szembe álmaiban. Az arca fekete volt és püffedt, nyaka megduzzadt húsába még belemart a selyemzsebkendő, amire felakasztotta magát. Colavaere csendben, vádló arccal, és a Hajadonok, akik miatta haltak meg, mind a cairhieni nő mögött sorakoztak szótlanul. Az összes nő, aki miatta halt meg, együtt volt. Minden egyes arcot úgy ismert már, mint a sajátját, és egyetlenegy kivételével mindegyikük nevét tudta. Ebből az álomból zokogva riadt fel minden egyes alkalommal.

Vagy százszor hajította át Perrint a Nap Csarnokán, és vagy százszor ragadta el a lángoló düh. Vagy százszor ölte meg Perrint álmában, és a saját sikolyaira ébredt csak fel. Miért épp az aes sedai-okat választotta a veszekedésük tárgyául az az ostoba? Rand nem akart rájuk gondolni; már a kezdetek kezdetétől mindent megtett, hogy elfelejthesse őket. Ahhoz túl veszélyesek voltak, hogy sokáig fogságban tarthassa őket, és fogalma sem volt arról, hogy mihez kezdhetne velük. Megrémítették. Arról is sokszor álmodott, hogy ismét a ládában van összekötözve, és Galina, Erian és Katerine a többiekkel együtt kiveszik, hogy megverhessék. Ilyenkor vinnyogva, remegve feküdt még jó darabig azután is, hogy kinyitotta a szemét, és meggyőzte magát, hogy valóban ébren van. Megrémítették, mert attól félt, hogy beadja a derekát a félelemnek és a dühnek, és akkor... Nem akart arra gondolni, hogy akkor mit tenne, de néha álmodott róla, és jeges verítékben úszva ébredt. Azt nem teszi meg. Bármit tett is eddig, azt nem teszi meg!

Álmában összeszedte az asha'maneket, és megtámadta a Fehér Tornyot, hogy megbüntesse Elaidát. Kiugrott a kapun, eltöltötte a jogos harag és a saidin, de ekkor meglátta, hogy Alviarin levele csapda volt, hazugság. A nő ott állt Elaida mellett, és ott volt Egwene is és Nynaeve és még Elayne is, mindegyiküknek kortalan aes sedai arca volt, és mind ellene fordultak, mert túl veszélyes volt ahhoz, hogy szabadon cselekedhessen. Végig kellett néznie, ahogy az asha'maneket elpusztítják a nők, akiknek több évnyi kifinomult tanulás volt a háta mögött az Egyetlen Hatalom használatában, nem csak pár hónapnyi elnagyolt, durva képzés. Ebből az álomból sosem tudott felébredni addig, amíg minden egyes asha'man el nem esett, és már csak ő állt ott egyedül az aes sedai-ok haragjával szemben. Egyedül.

Cadsuane újra és újra a fejéhez vágta, hogy őrült, és hangokat hall, míg csak Rand össze nem rándult minden egyes szóra, mintha korbáccsal vernék, míg csak Rand össze nem rándult már akkor is, ha az öreg aes sedai arca megjelent előtte. Ébren és álmában is kereste Lews Therint, kiabálva, sikoltozva hívta, de csak a csend válaszolt. Egyedül. Az agya hátuljában lakó kis érzés- és érzelemköteg, Alanna, majdnem-érintése lassan már vigasszá vált számára. Sok szempontból ez ijesztette meg a legjobban Randet.

A negyedik nap reggelén remegve ébredt fel, miután álmában megostromolta a Fehér Tornyot. Öntudatlanul még a szeme elé kapta a kezét, nehogy elvakítsa a fény, amit a saidar tüzének hitt egy pillanatra. Az ágyára áradó kora reggeli napsütésben porcicák lebegtek, amik bele-beleütköztek a hatalmas, elefántcsont berakású, ében tartóoszlopokba. A szobában minden bútor ében és elefántcsont volt, kemény, szögletes, súlyos. Pompásan illett a hangulatához. Egy pillanatra még mozdulatlanul feküdt, de az alvás csak újabb rémálmot hozott volna.

Itt vagy, Lews Therin? Nem is reménykedett abban, hogy a halott férfi válaszol neki. Megviselten állt talpra, igyekezett valahogy kiegyenesíteni gyűrött kabátját. Azóta nem öltözött át, hogy bezárkózott a szobájába.

Mikor kitámolygott a fogadószobába, egy pillanatra azt hitte, megint álmodik, mégpedig azt az álmot, amiből rögtön az elején szégyennel, önutálattal és bűntudattal eltelve ébred fel mindig, de akárhogy pislogott, nem ébredt fel, és Min ott ült az egyik magas támlájú, aranyozott székben, a térdén egy jókora bőrkötéses könyvvel. Sötét haja kis gyűrűkben kunkorodott az arcába, hatalmas, sötét szeme olyan élénk volt, hogy Rand szinte a bőrén érezte a pillantását. Brokátselyem térdnadrágja úgy simult a lábára, mintha a bőre lenne, azonos anyagból készült kabátját kigombolta, krémszínű blúza ütemesen emelkedett és süllyedt a lány lélegzetével. Rand imádkozott, hogy hadd ébredjen fel végre. Nem a félelem volt az, nem a düh, nem a Colavaere miatt érzett bűntudat, és még csak nem is Lews Therin eltűnése, ami miatt így bezárkózott.

– Négy nap múlva valami ünnepféleség lesz – mondta Min nagy vidáman –, félholdkor. A Bűnbánat napjának hívják valamiért, de este nagy táncmulatság lesz. Mértéktartó táncmulatság, azt mondják, de bármiféle jobb a semminél! – Óvatosan belecsúsztatott egy vékony bőrcsíkocskát a könyvbe, és az egészet letette maga mellé a földre. – Ez azt jelenti, hogy éppen csak kész lesz a ruhám, ha még ma munkára fogom a varrónőmet. Már persze akkor, ha hajlandó vagy táncolni velem.

Rand nagy nehezen levette Minről a szemét, és az ajtó mellett pihenő, gondosan letakart tálcára esett a tekintete. Már az étel puszta gondolatától is felfordult a gyomra. Nanderának nem lett volna szabad senkit sem beengednie, hogy a Fény égetné meg! Legkevésbé pedig éppen Mint! Nem említette ugyan meg név szerint a Hajadonnak, de azt mondta, hogy senkit!

– Min, nem tudom mit mondjak! Én...

– Birkapásztor, úgy nézel ki, mint akit megettek a kutyák. Most már értem, Alanna miért volt annyira kifordulva magából, bár nem tudom, honnan sejthette, mi van veled. Szó szerint könyörgött nekem, hogy beszéljek veled, miután őt már vagy ötödszörre küldték el a Hajadonok. Nandera még engem sem engedett volna be, ha nem aggódott volna annyira amiatt, hogy szinte egyáltalán nem eszel, és még így is kérlelnem kellett! Tartozol nekem, parasztfiú!

Rand arca megrándult. Emlékképek villantak fel előtte. Ahogy letépi Min ruháját, ahogy rákényszeríti magát a lányra, mint valami eszeveszett állat... Többel tartozott a lánynak, mint amit valaha visszafizethetett volna neki! Végigszántott az ujjával a haján, és rávette magát, hogy szembenézzen Minnel. A lány felhúzta a lábát, most törökülésben ült a széken, az öklével a térdén támaszkodott. Hogy tudja ilyen nyugodtan nézni?

– Min, amit tettem, arra nincs magyarázat. Ha volna igazság a földön, most a vesztőhelyre küldenének. Ha megtehetném, magam húznám meg a nyakam körül a kötelet! Esküszöm, hogy így lenne!

A szavak keserűek voltak. Ő volt az Újjászületett Sárkány, és az Utolsó Csatáig el kellett kerülnie az igazságszolgáltatást. Milyen ostoba is volt, mikor azt remélte, hogy túlélheti a Tarmon Gai'dont! Nem érdemelte meg!

– Miről beszélsz, birkapásztor? – kérdezte Min lassan.

– Arról beszélek, amit veled tettem – nyögött fel a férfi. Hogy tehetett ilyet bárkivel is, hogy tehetett ilyet épp Minnel? – Min, tudom, hogy milyen nehéz neked most egy szobában maradnod velem... – Hogy emlékezhet ilyen tisztán a lány lágy valójára, bőrének selymes érintésére? Miután letépte róla a ruhát... – Sosem hittem volna, hogy egy állat vagyok, egy szörnyeteg! – De az volt! Utálta magát azért, amit tett. És még jobban utálta magát, mert újra és újra meg akarta tenni. – Az egyetlen magyarázat csak az lehet, hogy megőrültem. Cadsuane-nek igaza volt. Hangokat hallok. Azt hittem, Lews Therin hangját. Meg tudsz...? Nem! Nincs jogom azt kérni tőled, hogy bocsáss meg nekem! De tudnod kell, hogy mennyire sajnálom, Min! – Sajnálta is. És a keze remegett a vágytól, hogy végigsimíthassa a lány meztelen hátát, hogy a csípőjére feszüljön... Szörnyeteg! – Nagyon megbántam. Legalább ezt hidd el!

Min mozdulatlanul ült, úgy nézett rá, mint aki még sosem látott hasonló teremtményt. Most már abbahagyhatja majd a tettetést! Most már kimondhatja majd, amit valóban gondol, bármilyen szörnyű lesz is hallania. Nem mondhat kellően szörnyű dolgot.

– Szóval ezért nem engedtél magadhoz – mondta végül a lány. – Na idefigyelj, te gyapjúagyú idióta! Épp porrá akartam sírni magam, mert eggyel több halált láttam az elviselhetőnél, és te ugyanezt akartad tenni, ugyanezért! Csak megvigasztaltuk egymást, ártatlan báránykám, semmi több! Azért vannak az embernek barátai, hogy megvigasztalják a nehéz időkben! Csukd be a szádat, te folyóközi barbár!

Rand becsukta a száját, de csak azért, hogy nyelhessen egy nagyot. Attól tartott, hogy a szeme kipottyan a fejéből, és a padlóra esik. Majdnem kiköpte a szavakat.

– Megvigasztaltuk egymást? Min, ha a Nőkör odahaza meghallaná, hogy te mit hívsz vigasztalásnak, akkor is megnyúznának, ha ötvenévesek volnánk!

– Legalább már azt mondod, hogy „mi” és nem azt, hogy „én” – mondta Min elszántan. Kecsesen felemelkedett, és Rand felé indult. Dühösen rázta a mutatóujját. – Azt hiszed, hogy én csak egy baba vagyok, parasztkölyök? Azt hiszed, hogy túlságosan is hígagyú vagyok ahhoz, hogy a tudtodra adjam, ha nem kívánom az érintésedet? Azt hiszed, nem tudnám veled teljesen egyértelműen közölni, ha így volna? – Szabad kezével egy tőrt varázsolt elő a kabátja alól, megpörgette az ujjai között, és ugyanolyan látványos gyorsasággal vissza is süllyesztette a helyére. – Emlékszem még rá, hogy téptem le a hátadról az inget, mert nem tudtad olyan gyorsan áthúzni a fejeden, ahogy én akartam! Látod, ilyen kevéssé vágytam rá, hogy átölelj! Megtettem veled azt, amit még soha egyetlen férfival sem tettem meg, és ne hidd, hogy csak azért, mert eddig nem éreztem rá kísértést, és erre van képed azt állítani, hogy csak te tehetsz róla! Mintha én ott sem lettem volna!

Rand lába egy széknek ütközött. Csak most vette észre, hogy már jó ideje hátrál a lány elől. Min felnézett rá, összevonta a szemöldökét, és elfintorodott.

– Azt hiszem, nem tetszik, hogy így nézel rám! – Hirtelen erőteljesen sípcsonton rúgta a fiút, ugyanakkor a mellkasára tette mind a két kezét, és minden erejével hátralökte. Rand olyan erővel zuhant bele a székbe, hogy majdnem felborult. Min sötét fürtjeinek csillogó gyűrűi megremegtek, ahogy a lány hátravetette a haját, és megigazgatta a kabátját.

– Lehet, hogy így van Min, de...

– Ez így van, birkapásztor – szakította félbe a lány határozottan –, és ha még egyszer tagadod, hogy így volna, akkor sikolts a Hajadonokért, és fókuszálj, ahogy csak tudsz, mert különben addig rugdallak körbe ebben a szobában, míg csak vinnyogva irgalomért nem könyörögsz! Meg kellene borotválkoznod. És egy fürdő sem ártana.

Rand mély levegőt vett. Perrinnek olyan nyugalmas volt a házassága, a felesége mindig mosolygott, és gyengéd volt vele. Ő miért mindig az olyan nőket vonzotta, akik a feje tetejére állítottak mindent? Ha akár csak a tizedét tudná annak, amit Mat tud a nőkről, most tisztában lenne vele, hogy mit válaszoljon erre, de így nem volt más választása, mint hogy tovább botorkáljon.

– Bárhogy van is – mondta óvatosan –, csak egyetlenegy dolgot tehetek.

– És az mi volna? – Min melle alatt szorosan összefonta a karját és dühösen elkezdett topogni az egyik lábával, de Rand tudta, hogy ez a helyes út.

– El kell küldjelek! – Éppúgy, ahogy elküldte Elayne-t és Aviendhát. – Ha elég erősen uralkodnék magamon, nem tettem volna... – Min egyre dühösebbeket toppantott. Talán jobb lesz, ha hagyja ezt a témát. Vigasztalás? A Fényre! – Min, bárki aki közel van hozzám, nagy veszélynek teszi ki magát. Nem csak a Kiválasztottak bántanák a körülöttem lévőket csupán azért, hogy engem üssenek meg vele. És aztán még én magam is itt volnék. Már nem tudok uralkodni a lényemen. Min, majdnem megöltem Perrint! Cadsuane-nek igaza van. Meg fogok őrülni, ha eddig még nem tettem meg. El kell, hogy küldjelek, mert másképp nem vagy biztonságban.

– Ki ez a Cadsuane? – Min hangja olyan nyugodt volt, hogy Rand riadtan rezzent össze, mikor észrevette, hogy a lány még mindig dühösen dobog. – Alanna úgy említette a nevét, mintha a Teremtő nővére lenne. Nem, ne mondd el, nem érdekel! – Nem mintha hagyott volna annyi időt, hogy Rand akár csak kinyissa a száját. – És Perrin sem érdekel! Engem éppúgy nem bántanál, mint őt. Szerintem a nagy nyilvános veszekedésetek csak színjáték volt, semmi több. Nem érdekel, mennyire tudsz uralkodni magadon, és az sem, ha megőrültél. Nem lehetsz teljesen bolond, mert ha az lennél, nem aggódnál miatta. Ami viszont érdekel...

A lány lehajolt egészen addig, amíg hatalmas sötét szemei egy vonalba nem kerültek Rand szemével. Közelről nézte, és hirtelen olyan fény villant a tekintetében, hogy Rand megragadta a saidint, és felkészült rá, hogy megvédje magát.

– Elküldesz, hogy biztonságban legyek? – mordult fel. – Hogy képzeled? Mit gondolsz, miféle jogod van neked ahhoz, hogy bárhova is küldözgess engem? Szükséged van rám, Rand al'Thor! Ha csak a felét elmesélném annak, amit rólad láttam, a hajad egy része begöndörödne ijedtében, a többi pedig kihullana! Hogy merészeled?! Hagyod, hogy a Hajadonok szembenézzenek a veszéllyel, ha akarnak, engem pedig el akarsz küldeni, mint egy gyereket?

– A Hajadonokba nem vagyok szerelmes. – Rand az érzelemmentes ürességben lebegett, és mikor meghallotta a saját szájából ezeket a szavakat, döbbenetében elengedte az űrt, és szökni hagyta a saidint is.

– Jól van – egyenesedett ki Min. Az aprócska mosoly még vonzóbbá tette ajkát. – Legalább már ez nincs útban.

Azzal Rand ölébe ült.

Azt mondta, hogy őt éppúgy nem bántaná, mint Perrint, most mégis fájdalmat kellett neki okoznia.

– De Elayne-be is szerelmes vagyok – vágta hozzá kíméletlenül. – És Aviendhába is! Most már látod, milyen vagyok?

Valamiért ez egyáltalán nem rázta meg a lányt.

– Rhuarc is egy nőnél többet szeret – válaszolta. Nyugodt mosolyát bármelyik aes sedai megirigyelhette volna. – Akárcsak Bael, és egyikükön sem láttam még eddig trallok szarvakat. Nem, Rand, te szerelmes vagy belém, és ezt nem vonhatod vissza! Meg kellene kínozzalak azért, hogy mindezen keresztül kellett mennem miattad, de... Csak hogy tudd, én is szerelmes vagyok beléd. – A mosolya megfakult, láthatóan vívódott valamin, aztán sóhajtott egy nagyot. – Az életem sokkal egyszerűbb lenne néha, ha a nagynénéim nem neveltek volna tisztességes embernek – motyogta. – Ha tisztességes akarok lenni, Rand, akkor be kell vallanom, hogy Elayne is szerelmes beléd. És ez az Aviendha is. Ha Mandelaint is tudja mindkét felesége szeretni, akkor gondolom téged szerethet három nő! És én is itt vagyok, és ha megpróbálsz elküldeni, a lábadhoz kötöm magam! – Összeráncolta az orrát. – Már persze akkor, ha elkezdesz újra fürdeni. De nem hagylak magadra, akármi történjék is.

Rand már azt sem tudta, hol áll a feje.

– Te... szerelmes vagy belém? – kérdezte hitetlenkedve. – És honnan tudod, Elayne mit érez? És hogy tudhatsz bármit is Aviendháról? A Fényre! Mandelain azt csinál, amit akar, de én nem vagyok aiel, Min! – Összevonta a szemöldökét. – És mi az, hogy csak a felét mondod el nekem abból, amit láttál? Azt hittem, mindent elmondasz! És igenis elküldelek egy biztonságos helyre! És ne húzogasd így az orrodat! Nem vagyok büdös!

Kirántotta a kezét a kabátja alól, és abbahagyta a vakaródzást. Min felvont szemöldöke köteteket mesélt, de persze a szája sem maradt rest.

– Hogy mersz velem ilyen hangon beszélni? Mintha nem hinnéd el, amit mondok neked! – A hangja minden egyes szóval erőteljesebb és élesebb lett, majd Rand mellébe bökte a mutatóujját, mintha csak szíven akarná döfni vele. – Azt hiszed, hogy belefeküdnék egy olyan férfi ágyába, akit nem szeretek? Azt hiszed? Vagy azt hiszed, te nem vagy méltó a szerelmemre? Úgy gondolod? – Olyan hangot adott ki, mint egy macska, amire ráléptek. – Szóval én csak egy buta kis tyúkocska vagyok, aki egy haszontalan semmirekellőbe szeretett bele?! Itt ülsz, nyáladzol, mint egy beteg ökör, és az eszemet gyalázod, az ízlésemet gyalázod, a...

– Ha nem hallgatsz el, és nem viselkedsz értelmesen – mordult fel a férfi –, esküszöm elfenekellek!

Ez a semmiből ugrott elő, az átvirrasztott, zavarodott éjszakákból, de még mielőtt Rand nekiállhatott volna bocsánatot kérni, Min elmosolyodott. Elmosolyodott!

– Most már legalább nem nyöszörögsz – mondta. – Sose vinnyogj, Rand, nem megy neked. Akkor nézzük csak! Azt akarod, hogy értelmesen viselkedjek? Szeretlek, és nem vagyok hajlandó elhagyni téged. Ha megpróbálsz elküldeni, elmondom a Hajadonoknak, hogy megrontottál, és utána eldobtál magadtól. Mindenkinek elmondom, aki csak hajlandó lesz meghallgatni. Elmondom...

Rand felemelte a jobb kezét. A tenyerét bámulta, a beleégett gém tisztán kirajzolódott, aztán felnézett Minre. A lány óvatosan méregette, és zavartan fészkelődött a térdén, aztán mélyen a fiú szemébe nézett, és nem törődött mással, csak az arcával.

– Nem megyek el, Rand – mondta halkan. – Szükséged van rám.

– Hogy csinálod? – sóhajtott fel Rand, és hátradőlt a széken. – Mikor a feje tetejére állítasz mindent, akkor is eléred, hogy könnyebbek legyenek a terheim.

Min szipákolt.

– Ezek szerint gyakrabban kellene a fejük tetejére állítani körülötted a dolgokat! Mondd csak... Ez az Aviendha... Gondolom semmi esély sincs arra, hogy csontos és sebhelyes legyen, mint Nandera!

Rand önkéntelenül is felnevetett. A Fényre, mióta nem nevetett már őszintén, vidáman!

– Min, azt mondanám, hogy éppolyan szép, mint te, de hogyan hasonlíthatnék össze két napfelkeltét?

A lány egy pillanatig aprócska, titokzatos mosollyal leste, mintha nem tudná eldönteni, most meglepődött vagy meghatódott inkább.

– Veszedelmes egy gazfickó vagy, Rand al'Thor – mormolta aztán, és lassan a férfi felé hajolt. Rand úgy érezte, belezuhan a lány hatalmas fekete szemébe, és örökre elveszik benne. Régebben, mikor Min mindig az ölében ült, és csúfolódva csókolgatta, mikor még Rand azt hitte, hogy a lány csak játszik a falusi tökfilkóval, mindig majdnem kimászott a bőréből, és azt kívánta, hogy bárcsak örökké csókolhatná. De most, ha még egyszer megcsókolja a lány...

Határozottan megragadta Min karját, és talpra állította. Szerelmes volt belé, és a lány is viszonozta az érzelmeit, de Rand nem felejthette el, hogy Elayne-t is örökké csókolni akarta, akárhányszor csak az eszébe jutott, és Aviendhát is. Bármit mondott is Min Rhuarcról vagy bármelyik másik aielről, rossz üzletet kötött, mikor épp Rand al'Thor szeretett bele!

– Azt mondtad, csak a felét, Min – kezdte halkan. – Mit láttál rólam, amit még nem mondtál el?

A lány tekintetében mintha tehetetlen kétségbeesés bujkált volna, de Rand tudta, hogy nem lehet az.

– Az Újjászületett Sárkányba szerettél bele, Min Farshaw – morogta magának a lány –, és legjobb, ha ezt nem felejted el! Legjobb, ha te sem felejted el, Rand! – tette hozzá, és arrébb lépett. A férfi vonakodva, mohón engedte el; nem is tudta, melyik érzelem az erősebb benne. – Már majdnem fél hete visszaérkeztél Cairhienbe, és még mindig nem léptél semmit sem a Tengeri Nép ügyében. Berelain számított rá, hogy megint megpróbálsz kibújni alóla! Hagyott nekem egy levelet, amiben megkért arra, hogy emlékeztesselek rá, de te nem hagytad, hogy... Nos, most már mindegy. Berelain úgy véli, valamiképp még fontosak lehetnek, és azt mondta, hogy valamelyik próféciájuk beteljesülése vagy.

– Tudok róla, Min. Én... – Rand úgy gondolta, hogy nem háborgatja a Tengeri Népet. A Sárkány Próféciáiban nem említették őket, ő legalábbis nem talált rájuk utalást. De ha hagyja, hogy Min mellette maradjon és szembenézzen minden veszéllyel... A férfi most ébredt csak rá, hogy a nő ebben az egyben máris győzött. Végignézte, hogy Elayne elmegy, miközben a szíve majdnem megszakadt, látta, ahogy Aviendha is otthagyja, és a gyomra egészen apróra csavarodott össze közben. Nem lenne képes ezt még egyszer elviselni. Min várakozva nézte. – Elmegyek a hajójukra. Még ma. A Tengeri Nép térdet hajthat az Újjászületett Sárkány teljes pompája előtt. Nem hiszem, hogy valaha is komolyan remélhettem, hogy másképp lesz. Vagy az enyémek, vagy az ellenségeim! Úgy tűnik, ez már csak így működik... Most akkor elmeséled, mit láttál?

– Rand, tanulmányoznod kellene, hogy milyenek, mielőtt odamész és...

– Mit láttál?

Min összefonta a karját, és mérgesen pislogott Randre hosszú szempillái mögül. Az ajkát harapdálta, és az ajtót nézte. Megrázta a fejét, és halkan átkozódott. Aztán belekezdett.

– Csak egyetlenegy dolog van, amit nem mondtam el. Túloztam. Láttalak téged, és egy másik férfit. Egyikőtök arcát sem láttam tisztán, de tudtam, hogy az egyik te vagy. Megérintettétek egymást, összeolvadtatok és... – A szája aggodalmasan megfeszült és elvékonyodott hangon folytatta. – Nem tudom, mit jelent mindez, Rand, csak azt, hogy az egyikőtök meghal, a másik pedig nem. Én... Most min nevetsz? Ez egyáltalán nem mulatságos, Rand! Nem tudom, melyikőtök hal meg!

– Azért nevetek, mert most jó hírt mondtál ám nekem – mondta Rand, és megérintette a lány arcát. A másik férfi csak Lews Therin lehetett. Nem vagyok őrült, és nem hallok hangokat, gondolta diadalmasan. Az egyik meghal, a másik élni fog, de azt már régóta sejtette, hogy meg fog halni. De legalább nem őrült meg. Vagy legalábbis nem annyira, mint gondolta. Az indulatain így sem tudott uralkodni. – Tudod, én...

Hirtelen észrevette, hogy most már nem csak gyengéden megérinti a lány arcát, hanem a két tenyere közt tartja. Úgy rántotta el a kezét, mintha megégette volna. Min lebiggyesztette az ajkát, és elégedetlenül nézett rá, de Rand nem akarta kihasználni a helyzetet. Az nem lenne tisztességes. Szerencséjére ekkor hatalmasat kordult a gyomra.

– Ennem kell valamit, ha el akarok menni a Tengeri Néphez! Valahol láttam egy tálcát...

Min hangosan felszipogott, mikor a férfi elfordult tőle, de a következő pillanatban már az ajtó felé repült.

– Fürödnöd kell, ha el akarunk menni a Tengeri Néphez!

Nandera leírhatatlanul boldog volt, lelkesen bólogatott, és szaladva küldte szét a Hajadonokat. Közel hajolt Minhez, és a fülébe súgta:

– Már az első nap be kellett volna engednem téged. A legszívesebben felrugdaltam volna, de a car'a'carnt mégsem lehet megrugdosni!

A hangsúlya alapján pedig igencsak illő és helyes lett volna. Halkan beszélt, de nem olyan halkan, hogy Rand ne hallhassa tisztán. A férfi biztos volt benne, hogy szándékosan csinálta, mert közben elítélően őt méregette.

A Hajadonok maguk tolták be a hatalmas rézkádat, izgatottan mutogattak egymásnak jelbeszéddel, miközben letették, és azt sem hagyták a palota személyzetére, hogy ők hordják be a forró vízzel teli, gőzölgő vödröket. Rand alig tudta levenni a saját ruháit. Ami azt illeti, alig tudta megmosni saját magát. Azt így sem kerülhette el, hogy Nandera habosítsa fel a fején a szappant. A szalmahajú Somara és a lángoló fürtű Enaila ragaszkodott hozzá, hogy ők borotválják meg, miközben Rand hónaljig merült a vízben. A két nő olyan óvatosan borotválta, mintha attól tartanának, hogy esetleg elvághatják a torkát. Hozzá volt már szokva a dologhoz, nem egyszer megesett eddig is, hogy a Hajadonok nem hagyták, hogy ő maga fésülködjön vagy borotválkozzon. Már azt is megszokta, hogy a nők ilyenkor körbeállják és nézegetik, hogy összevesznek azon, ki mossa meg a hátát, a lábát vagy a karját, miközben a kezük egy pillanatra sem nyugszik, szótlanul fecsegnek róla, és még mindig botrányosnak tartják, hogy valaki beleül ennyi vízbe. Különben is, néhányuktól legalább sikerült megszabadulnia, mikor különféle üzenetekkel elküldte őket.

Amihez viszont nem volt hozzászokva, az Min volt, aki az ágyon kuporgott törökülésben, az állát a tenyerébe támasztotta, és látható élvezettel figyelte a dolgokat. A Hajadonok sűrűjében Rand észre sem vette, hogy a lány még ott van, csak mikor már anyaszült meztelen volt, akkor pedig nem tehetett mást, mint hogy minél hamarabb beleül a kádba. Ki is fröccsent a víz a nagy sietségtől! A lányból pompás Hajadon vált volna. Meglehetősen nyíltan vitatta meg a Hajadonokkal Randet, és még csak el sem pirult közben! A férfi annál gyakrabban elvörösödött.

– Igen, tényleg nagyon szerény – értett egyet Min Malindare-rel. A Hajadon kerekdedebb volt társainál, és Rand még egyetlen aielen sem látott ilyen gyönyörű hollófekete hajsörényt. – A szerénység a férfiember legszebb erénye!

Malindare komoly kifejezéssel bólintott, de Min arcát majdnem kettészelte a széles vigyor.

– Ó dehogy, Domeille, kár lenne ezt a csinos arcot elcsúfítani egy sebhellyel!

Domeille idősebb volt Nanderánál, szikárabb, előreállt az álla, és most szent meggyőződéssel hajtogatta, hogy Rand nem elég szép ahhoz, hogy ne kellene az arcára egy sebhely, ami kiemelné, hogy amúgy milyen jól néz ki. Ezekkel a szavakkal mondta! A többi pedig még rosszabb volt. A Hajadonok mindig élvezték, ha pirulásra késztethették Randet. Min láthatóan nem maradt el mögöttük ebben.

– Előbb vagy utóbb meg kell szárítkoznod, Rand – mondta, és két kézzel felemelt egy jókora hófehér gyapjútörülközőt. Jó három lépésnyire állt a kádtól, a Hajadonok hátrébb húzódtak, és érdeklődve figyelték őket. Min olyan ártatlanul mosolygott, hogy ezért akármelyik bíróság azonnal elítélte volna. – Gyere, törülközz meg, Rand!

A férfi még életében nem örült ennyire annak, hogy végre felöltözhet.

Addigra már az üzenetei is célba értek, a parancsait teljesítették, és minden készen állt. Rand al'Thorral lehet, hogy pimaszul bántak fürdés közben, de az Újjászületett Sárkány olyan pompával indult meg a Tengeri Nép felé, hogy azok remegő térddel fognak meghajolni előtte!

Harmincnegyedik fejezet

Ta'veren

A Nap palotája előtti téren már minden készen várta, éppúgy, ahogy parancsolta. Vagy legalábbis majdnem úgy. A szögletes tornyok közt átsütő reggeli nap éles árnyékokat vetett, a magas bronzkapuk előtt csak egy tíz lépésnyi széles kis terecske fürdött az aranyfényben. Dashiva, Flinn és Narishma, a három asha'man, akiket Rand maga mellett tartott, már ott várták. A lovaik mellett ácsorogva, még Dashiva is félelmet keltően nézett ki a kis ezüstkardocskával és a vörös-arany sárkánnyal fekete gallérján, bár az oldalán lógó kardra továbbra is látványosan rácsodálkozott, ahányszor csak hozzáért. Dobraine száz embere már a lován ült kapitányuk mögött, és a két hatalmas zászló álmosan lógott a mozdulatlan levegőben. Sötét páncéljukat nemrég festették, most szépen csillogtak a fényben, a lándzsák nyelére kötött vörös, fekete és fehér selyemszalagok fényesen omlottak a földre. Felemelték a kezüket, és üdvrivalgásban törtek ki, mikor Rand megjelent. A férfi kardövén aranyozott sárkányos csat szikrázott, és vörös köpenyén is csillogott az arany.

– Al'Thor! Al'Thor! Al'Thor! – A kiáltások megtöltötték az udvart. Az íjászok erkélyein emberek tolongtak, csipkébe és selyembe bujtatott teariek és cairhieniek, akik alig egy héttel korábban még minden bizonnyal Colavaere-t éltették ugyanilyen lelkesen. A férfiak és nők, akik a legjobban annak örültek volna, ha Rand sosem tér vissza Cairhienbe, most lelkesen lengették a karjukat, és éljeneztek. Rand feléjük emelte a Sárkányjogart, mire a tömeg még hangosabban zúgott.

Az örömkiáltások közepette dobok mennydörögtek, harsonák rikoltottak. Dobraine újabb tucatnyi embere állt ott, hosszú köntösükön a fekete-fehér koronggal. A férfiak egyik fele hosszú harsonát fogott a kezében, amiről ugyanez a jelvény csüngött alá, a másik fele pedig a lovuk oldalára vetett hatalmas dobokon játszott. Öt, kendőbe burkolódzó aes sedai köszöntötte a lépcsőn aláereszkedő Randet. Legalábbis megindultak felé, kecsesen, mint egy hattyúraj. Alanna kutatva mérte végig hatalmas fekete szemével – a Rand agyában szunnyadó érzelemcsomag szerint nyugodtabb és kipihentebb volt most, mint bármikor ezelőtt –, majd intett egy aprót kezével. Min megsimította a férfi karját, és az aes sedai mellé lépett. Bera és a többiek apró pukedlivel köszöntötték, és meghajtották előtte a fejüket. A hátuk mögött aielek özönlöttek ki a palotából. Nandera kétszáz Hajadon élén érkezett – csak nem hagyja, hogy az esküszegők túltegyenek rajtuk! – és Camar, egy szikár hajlottcsúcsi daryne, aki még Nanderánál is őszebb volt, és Randnél is magasabb vagy fél fejjel, kétszáz Seia Doont hozott, akik nem hagyhatták, hogy a Far Dareis Mai meg rajtuk tegyen túl. Elsiettek az oldalánál és az aes sedai-ok mellett körbevették az udvart. Zöld szegélyű kendőjébe burkolódzva Bera úgy állt ott, mint egy büszke parasztasszony, Alanna pedig mint valami sötéten csodaszép királynő. A még nála is sötétebb bőrű, kövérkés Rafela aggodalmaskodva nézte, kék kendője meg-megrezzent. Ott volt még egy Zöld nővér, Faledrin, akinek a haja apró kis fonatokba volt fogva, amelyek végén színes gyöngyök harangoztak, valamint Merana talpig szürkében. Elégedetlen mosolya mellett a riadt Rafela szinte az aes sedai-féle nyugalom megtestesítőjének tűnt. Öt aes sedai.

– Hol van Kiruna és Verin? – kérdezte Rand ingerülten. – Azt mondtam, mind gyertek el!

– Valóban azt mondta, Sárkány Nagyúr – válaszolta Bera higgadtan. Ismét pukedlizett. Bár a meghajlás aprócska volt és kurta, Randet mégis meglepte. – Verint nem találtuk, valahol az aiel sátrak közt van. A... – egy pillanatra megbicsaklott a hangja –, foglyokat kérdezi ki, azt hiszem azért, hogy megtudja, mit terveztek azután, hogy elérik Tar Valont.

Azután, hogy Rand al'Thort elviszik Tar Valonba. Bera elég okos volt ahhoz, hogy ezt ne mondja ki ennyi ember előtt.

– És ami pedig Kirunát illeti... Épp Sorileával vitatnak meg egykét illemszabályt. De egészen biztos vagyok benne, hogy boldogan csatlakozna hozzánk, ha üzennél Sorileának, hogy engedje el! Szívesen elmegyek érte én magam...

Rand leintette. Öt aes sedai épp elég lesz. Talán Verin megtud valamit. Biztos, hogy hallani akarja, mit? És Kiruna. Illemszabályt?

– Örülök, hogy jól kijöttök a Tudós Asszonyokkal.

Bera válaszolni akart, de aztán inkább becsukta a száját. Bármit mondott is Alanna Minnek, a lány bíborvörösre pirult, és dacosan felszegte az állát, bár ahhoz képest, hogy milyen zavartnak tűnt, egész nyugodtan válaszolgatott a Zöld nővérnek. Rand azon gondolkozott, vajon a lány elárulná-e neki, miről beszéltek. Egyetlen egy dologban teljesen biztos volt a nőket illetően: mindegyiknek van egy titkos kis rekesz a szívében, amit lehet, hogy egy másik nővel megoszt, de egy férfival sosem! Ez volt az egyetlen dolog, amiben teljesen biztos volt a nőket illetően.

– Nem azért jöttem, hogy egész nap itt ácsorogjunk – mondta aztán ingerülten. Az aes sedai-ok elrendeződtek Bera mögött: ő állt elöl, a többiek egy fél lépéssel mögötte. Ha nem mögé sorakoztak volna fel, akkor Kiruna lett volna elöl. Egyáltalán nem érdekelte, mit csinálnak, amíg megtartják az esküjüket, és hagyta volna, hogy így jöjjenek, ha Min és Alanna dolga nem zavarja meg. – Mostantól Merana beszél a nevetekben, ő fog utasítani titeket.

Az öt aes sedai-nak úgy elkerekedett a szeme, mintha pofon vágta volna őket. Még Meranának is. Alanna értetlenül kapta oda a fejét. Miért vannak így megriadva? Igaz, hogy Bera és Kiruna beszélt a legtöbbször a nevükben Dumai Kútja óta, de Merana volt a hozzá küldött követ!

– Készen állsz, Min? – kérdezte, de nem várta meg a választ, hanem kilépett az udvarra. A jókora, tüzes tekintetű, fekete herélt, amin visszalovagolt Dumai Kútjától, már ott várta. A magas nyereg csupa arany volt, és a nyeregtakaró minden sarkán bíbor mezőben ott csillogott a fekete-fehér korong. A díszítés jól illett az állathoz és a nevéhez is. Tai'daishar, azaz Ősi Nyelven a Dicsőség Ura. A ló és a díszítés egyaránt jól illett az Újjászületett Sárkányhoz!

Nyeregbe szállt. Min azt az egérszínű kancát vezette elő, amin visszaérkezett Cairhienbe. Felhúzta a lovaglókesztyűjét, mielőtt nyeregbe pattant volna.

– Seiera pompás jószág – mondta, és megveregette a kanca ívelt nyakát. – Bárcsak az enyém lehetne! A neve is tetszik! Mi kékszemnek hívjuk ezt a virágot Baerlon környékén, ami tavasszal mindenhol ott ragyog!

– A tied – mondta Rand röviden. Bármelyik aes sedai-hoz tartozott is a ló, egyik sem utasíthatja vissza, hogy eladja neki! Kirunának ezer aranykoronát ad majd Tai'daisharért, és a nő akkor majd nem panaszkodhat, hiszen a legnemesebb teari lovak sem kerülnek ennek a tizedébe sem. – Jót beszélgettél Alannával?

– Semmi olyasmiről nem volt szó, ami téged is érdekelne – mondta Min mintegy mellékesen, de azért enyhén elvörösödött.

Rand halkan felhorkant, aztán megemelte a hangját.

– Dobraine nagyúr, azt hiszem, épp elég ideig várakoztattam már a Tengeri Népet!

A felvonulás hírére megteltek a környező széles utak, az ablakokba és a háztetőkre tódult a nép. Dobraine húsz embere tört utat a tömegben, a Lándzsa harminc Hajadonjával és ugyanennyi Feketeszemmel, aztán a dobosok dübörögtek – bumm, bumm, bumm, BUMM, BUMM –, majd a harsonák éles, izgató hangja harsant. A nézelődők kiáltásai majdnem elfojtották a dobok és a trombiták hangját, a szótlan, tengerzúgáshoz hasonló moraj éppúgy fejezhetett ki tetszést, mint gyűlöletet. A zászlók lobogtak a szélben, kicsivel Dobraine előtt, és pontosan Rand mögött, magasan úszott a fehér Sárkány lobogója és a Fény bíbor zászlaja. Elkendőzött arcú aielek ügettek a lándzsások mellett. A lándzsák színes selyemszalagjai csapkodtak a szélben. Néhányan virágot szórtak a menetre. Talán mégsem utálták! Talán csak féltek tőle! Be kellett ennyivel érnie.

– Bármelyik királyhoz méltó lenne ez a menet – mondta Merana elég hangosan ahhoz, hogy meg is hallják.

– Akkor az Újjászületett Sárkánynak is megteszi! – válaszolta Rand élesen. – Hátrébb maradnál egy kicsit? És te is, Min!

Máshol orgyilkosok rejtőztek a tetőkön. Ma nem talál el egyetlen nőt sem egy neki szánt nyílvessző vagy nyílpuskalövedék!

Le is maradtak a nagy fekete ló mögött vagy három teljes lépésig, aztán már megint ott voltak mellette. Min arról beszélt, hogy Berelain miket írt neki a Tengeri Népről a levelében, hogy mit mond a Jendai Prófécia és ki az a Coramoor. Merana igyekezett mindezt kiegészíteni azzal, amit ő maga tudott, bár be kellett vallania, hogy ez elég kevés, és alig tud csak többet a lánynál.

Rand a háztetőket leste, csak fél füllel figyelt a nőkre. Nem ragadta meg a saidint, de érezte, hogy Dashiva és a másik két asha'man tartja az Egyetlen Hatalmat. Nem érezte a karján a bizsergést, ami azt jelentette, hogy egyik aes sedai sem érintette meg az Igazi Forrást. Ő maga parancsolta meg nekik, hogy az engedélye nélkül ne tegyék. Talán ezen változtatnia kellene. Úgy tűnt, betartják az esküjüket. Hogyan is tehetnének bármi mást? Hiszen aes sedai-ok! De az azért túlzás lenne, ha egy orgyilkos végezne vele, miközben a nővérek azt próbálják meg kitalálni, hogy vajon a szolgálásba beletartozik-e, hogy megmentsék, ha ezzel meg kell szegniük az engedelmességi fogadalmat, amiben megígérték, hogy nem fókuszálnak.

– Min nevetsz? – akarta tudni Min. Seiera kicsit közelebb táncolt Randhez, és a lány rámosolygott.

– Ez egyáltalán nem mulatságos, Sárkány Nagyuram! – mondta a másik oldalán Merana élesen. – Az Atha'an Miere egészen érdekes dolgokat tesz néha. Minden nép meglehetősen sajátosan viselkedik, ha a próféciái teljesülnek!

– A világ mulatságos – mondta nekik. Min fel is nevetett, de Merana türelmetlenül szipákolt, és amint abbahagyták a kacagást, visszatért a Tengeri Nép szokásaihoz.

A folyónál a magas városfalak egészen kiértek a vízig, és a rakpartból kiágazó, hatalmas szürke mólókra hajoltak. A legkülönbözőbb méretű és formájú folyami hajók, bárkák és csónakok horgonyoztak mindenütt, a legénység a fedélzeten állt, hogy láthassa a menetet, de az a hajó, amelyet Rand keresett, már ott állt szorosan az egyik móló végéhez kötve, és a munkások is rég elsiettek mellőle. A hosszú csónak, ahogy errefelé ezt a tákolmányt hívták, jókora, keskeny hajó volt, bármiféle árboc vagy vitorla nélkül. Csak az elején volt egy négy hossz magas rúd lámpával a tetején, meg a hátulján egy másik. Majdnem harminc lépés hosszú volt, és harminc pár hatalmas evező díszítette az oldalát. Nem fért bele annyi áru, mint egy hasonló méretű vitorláshajóba, de a haladása nem függött a széltől, és a sekély vizeken váltott evezősökkel éjjel-nappal hajózhatott. A hosszú csónakokat gyors és fontos áruk szállítására használták a folyón. Megfelelőnek tűnt.

A kapitány ismételten meghajolt, mikor Rand, Minnel a karján, lelépdelt a rámpán. Az aes sedai-ok és az asha'manek szótlanul követték. Elver Shaene még a csónakjánál is ösztövérebb volt, murandy szabású sárga kabátja a térdéig lógott.

– Nagy megtiszteltetés, hogy én szállíthatom Sárkány nagyuramat – motyogta, és egy jókora zsebkendővel törölgette a kopasz homlokán lecsurgó izzadságot. – Megtiszteltetés, úgy bizony! Nagy megtiszteltetés! Igazi megtiszteltetés!

A fickó láthatóan annak is jobban örült volna, ha a hajója hirtelen felbőszült viperákkal telik meg. Rápillantott az aes sedai-okra, riadtan nézte kortalan arcukat, majd megnyalta az ajkát, és Randre pislogott. Az asha'manek láttán ellátotta a száját, mikor rájött, hogy már hallott ezekről a fekete kabátos fickókról, utána pedig nagyon ügyelt rá, hogy ne kelljen még egyszer feléjük néznie. Shaene riadtan figyelte, ahogy Dobraine után a két zászlóvivő is a fedélzetre lép. Őket a harsonások követték, majd a dobosok vonszolták fel lassan jókora hangszereiket. A hajóskapitány úgy nézett a parton maradt lovaskatonákra, mint aki szinte várja már, hogy azok is feldübörögjenek a hosszú csónakra. Nandera és húsz Hajadon, valamint Camar és húsz Feketeszem volt a következő. Mind feltekerték a fejükre a shoufát, bár még nem kendőzték el az arcukat. Shaene gyorsan arrébb lépett, hogy maga és a vad aielek közt tudhassa az aes sedai-okat. Az aielek elégedetlenül néztek körbe. Nem tetszett nekik, hogy ha harcra kerül a sor, lassabbak lesznek azzal az egy szívverésnyi idővel, amíg az arcukat is elfedik, de nem lehetett kizárni, hogy a Tengeri Nép tudja, mikor kendőzik el az arcukat, és nem lett volna jó, ha támadásnak vélik a látogatást. A hajóskapitány olyan buzgón törülgette verejtékező homlokát, hogy Rand már attól tartott, letörli róla azt a kevéske őszes hajat is, ami még megmaradt.

A hosszú csónak lassan, egyenletes evezőcsapásokkal siklott el a móló mellől. Az orrban büszkén lobogtak a zászlók, a dobok dübörögtek, a harsonák rikoltoztak. A folyón horgonyzó hajók legénysége mind a fedélzetre tódult, volt, aki felmászott az árbocra is. A Tengeri Nép hajóján is elősereglettek az emberek, színes ruháik csak úgy ragyogtak a fényben. Egyáltalán nem hasonlítottak a többi hajó durva, szürke posztóba öltözött legénységére. A Fehér Hab nagyobb volt a legtöbb környező hajónál, de valahogy mégis keskenyebbnek, karcsúbbnak tűnt. Két magas árbocán büszkén feszült a keresztrúd, míg a többi helybéli hajónak ferde volt a keresztrúdja és hosszabb az árbocnál, hogy jobban belekaphasson a vitorlába a lapos part menti szél. A hajó mindenben másnak tűnt, mint a többi, de egyben mégis meg kellett egyeznie velük: Rand tudta, hogy az Atha'an Miere sem választhat mást, mint hogy önként vagy kényszerből, de őt kövesse. A Próféciák megígérték, hogy minden népet egybefog az Utolsó Csata előtt. „Az északot összeköti ő a messze kelettel, a nyugatot a délhez fonja”, így szólt a jóslat. Senki nem menekülhet meg előle. Most már Rand is tudta.

Minthogy a fürdőkádból küldte szét az utasításait, eddig nem volt ideje arra, hogy részletesen elmondja, mit és hogyan tervezett, ha majd a Fehér Habhoz érnek. Most jelentette be az elképzeléseit. Az asha'manek, mint az várható is volt, vigyorogva fogadták a dolgot – legalábbis Flinn és Narishma vigyorgott, Dashiva szokás szerint a semmibe pislogott éppen –, és az aielek fintorogtak, de ezt is lehetett előre látni. Sosem szerették, ha hátrahagyta őket. Dobraine csak bólintott egyet; ő eddig is tudta, hogy csak a látvány kedvéért van itt. Rand csak az aes sedai-ok reakcióján döbbent meg.

– Minden úgy lesz, ahogy Sárkány nagyuram parancsolja – mondta Merana, és pukedlizett. A másik négy nő összenézett, de ők is pukedliztek, és azt mormogták, hogy „ahogy kívánja”, amint Merana elhallgatott. Egyetlen szóval sem tiltakoztak, nem fintorgott egyikük sem, nem néztek rá megvetően, és nem dörgölték az orra alá, hogy megint mit csinál rosszul, és hogy jobb lenne talán másképp nekikezdeni az egésznek. Megbízhat bennük végre? Vagy ha nem néz oda, találnak maguknak valamiféle aes sedai kiskaput, amin megszökhetnek az esküjük elől?

– Megtartják a szavukat – súgta oda neki Min hirtelen, mintha csak olvasna a gondolataiban. A férfiba karolt, mindkét kézzel Rand ruhaujját szorította, és olyan halkan beszélt, hogy más ne hallhassa. – Épp most láttam mind az öt aes sedai-t a kezedben – tette hozzá, ha Rand mégsem értené, miről beszél. A férfi nem volt biztos benne, hogy képes lesz hozzászoktatni magát a gondolathoz. Akkor sem, ha Min látta, hogy így lesz!

Nem volt sok ideje ezen gondolkozni. A hosszú csónak csak úgy repült a vízen és egy szemvillanás múlva már alig húsz lépésnyivel a jóval magasabb Fehér Hab alatt álltak. A dobok és a harsonák elhallgattak. Rand fókuszált: Tűzzel szegélyezett hidat font a Levegőből, ami a hosszú csónak korlátjától a Tengeri Nép hajójáig futott. Belekarolt Minbe, és rálépett a semmire. Csak az asha'manek és ő maga láthatta, milyen módon jár.

Félig-meddig azt várta, hogy Min megbotlik vagy legalábbis eleinte kicsit meg lesz ijedve, de a lány úgy lépkedett mellette, mintha zöld sarkú csizmácskája az utca kövén kopogna.

– Bízom benned – mosolygott fel a férfira. A mosolya egyrészt biztató volt, másrészt pedig öröméből fakadt, hogy ismét kitalálta, mire gondol a férfi.

Rand azon gondolkozott, a lány vajon akkor is megbízna-e benne, ha tudná, hogy épp csak ekkora híd megszövésére képes. Még egy lépés, még egy láb, és a híd már az első mozdulatnál a semmibe csuklott volna. Onnantól olyan volt, mint az, hogy valaki az Egyetlen Hatalommal emelje fel magát; lehetetlen. Még a Kitaszítottak sem tudták, miért van ez, éppúgy, ahogy azt sem tudták, hogy egy nő miért tud hosszabb hidat készíteni, mint egy férfi, akkor is, ha jóval gyengébb nála. Az egész nem súly kérdése volt, hisz bármelyik ilyen hídon bármekkora súlyt át lehetett vinni.

Rand nem sokkal a Fehér Hab fedélzete előtt megtorpant a levegőben. Bár Merana leírásának valamennyire fel kellett volna készítenie a látványra, az előtte álló emberek mégis megdöbbentették. A sötét bőrű nők és a félmeztelen férfiak színes selyemövet hordtak, ami a térdükig lógott, a nyakukban vaskos ezüst- és aranyláncok tekeregtek, a fülükben karikák csilingeltek, és a buggyos, sötét nadrágjuk felett szivárványszín blúzokba burkolódzó nők egy része az orrában is ékszert viselt! Egyikük arca sem árult el több érzelmet, mint egy kifejezetten igyekvő aes sedai-é. Volt négy nő, akik bár ugyanúgy mezítláb közlekedtek, mint az Atha'an Miere többi tagja, élénk színű selyemruhát hordtak és több arany is csillogott a nyakukon, a fülükben és az orrukban, mint bárki másnak. Ők a többieknél is furcsábbak voltak, mert arany függőkkel díszített lánc kötötte össze az orrkarikájukat a fülükben himbálódzóval. Egy szót sem szóltak, csak mereven nézték, ahogy közeledik feléjük, és időnként beleszippantottak a nyakukról lógó lánc végén fityegő apró aranydobozkákba. Rand őket szólította meg.

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány. Én vagyok a Coramoor.

A legénység egy emberként sóhajtott fel. A négy nő meg sem moccant.

– Harine din Togara Két Szél vagyok, a Shodien klán hullámúrnője – válaszolta az a nő, aki a legtöbb fülbevalót viselte. Csinos, telt ajkú asszony volt, aki vörös brokátot hordott és öt kövér kis karika csilingelt mindkét fülében. Egyenes, fekete hajába már fehér csíkokat vegyített a kor, és a szeme sarkában finom ráncok húzódtak. Döbbenetes magabiztosság áradt belőle. – A Hajók Úrnőjének a nevében beszélek. Ha a Fénynek úgy tetszik, a Coramoor a fedélzetre léphet.

A nő valamiért összerezzent tulajdon szavai hallatán, éppúgy, mint a mellette álló három másik, de ez akkor is engedélynek hangzott. Rand a fedélzetre lépett Minnel, és azt kívánta, bárcsak ne várt volna eddig.

Elengedte a hidat, elengedte a saidint is, de máris érezte, hogy egy újabb híd szökik a helyébe. Az asha'manek és az aes sedai-ok is hamarosan megérkeztek. A nővéreket láthatóan legalább annyira nem zavarta a dolog, mint Mint, bár egyikük-másikuk kicsit tovább rendezgette a szoknyáit, mint az feltétlenül szükséges lett volna. Még mindig nem érezték magukat olyan jól az asha'manek közelében, mint mutatták.

A négy Atha'an Miere nő hosszan nézett az aes sedai-okra, aztán szoros kis csoportba gyűltek, és sugdolódzni kezdtek. Harine beszélt a legtöbbet, de egy fiatal lány, zöld selyembrokát nadrágban, összesen nyolc fülbevalóval, gyakran közbeszólt. A másik két nő, akik egyszerű selyemruhát viseltek, csak néha vetett közbe egy-egy szót.

Merana köhintett egy aprót, és a tenyerébe súgott, hogy csak Rand hallja.

– Hallottam, hogy Coramoornak szólít. A Tengeri Nép tagjai nagyon tudnak alkudni, de azt hiszem, ezzel elárult valamit.

Rand bólintott, és Minre nézett. A lány a Tengeri Nép asszonyait méregette, de amint észrevette, hogy Rand nézi, szomorkásan megrázta a fejét. Nem látott körülöttük semmi hasznosat.

Harine olyan nyugodtan fordult vissza hozzájuk, mintha az előbb nem dugták volna össze a fejüket olyan sietve.

– Ő Shalon din Togara Reggeli Dagály, a Shodien klán szélkeresője – könnyedén meghajolt a zöld brokátnadrágos lány felé. – Ő pedig Derah din Selaan Kelő Hullám, a Fehér Hab hajóúrnője.

Mindegyik nő kurtán meghajolt, mikor a nevét hallotta, és a szájához érintette az ujjait.

Derah csinos nő volt, éppen csak középkorú. Egyszerű, kék selyemnadrágot viselt, és neki is nyolc karika volt a fülében, bár a fülbevalói, az orrbavalója és az őket összekötő aranylánc vékonyabb volt, mint akár Shaloné, akár Harine-é.

– A hajóm üdvözöl titeket a fedélzetén – mondta Derah –, és a Fény kegyelme ragyogjon rátok, amíg velünk vagytok.

Röviden meghajolt a sárga ruhát viselő negyedik nő felé.

– Ő Tavai din Chanai Kilenc Sirály, a Fehér Hab szélkeresője.

Tavai fülében csak három-három karika csillogott, éppolyan vékonyak voltak, mint a hajóúrnő ékszerei. Fiatalabbnak tűnt Shalon-nál, talán Randdel lehetett egyidős.

Harine ismét magához ragadta a szót és a hajó emelt tatja felé intett.

– A kabinomban tárgyalunk, ha ez neked is megfelel. Ez a hajó elég kicsi, Rand al'Thor, és a kabin sem nagy. Ha elfogadod, hogy egyedül gyere, mindannyian szavatoljuk a biztonságodat!

No lám! Coramoorból egyszerű Rand al'Thor? Ha tehetné, Harine máris visszavenné, amit adott!

Épp szólt volna, hogy beleegyezik – bármit megtesz, hogy ezen túlessen; Harine és a három másik nő már félúton járt a kabin felé, és intett neki, hogy kövesse –, de Merana ismét felköhögött.

– A szélkeresők tudnak fókuszálni – súgta sietve a kezébe. – Legalább két nővért magaddal kellene vinned, különben azt hiszik, hogy fölénybe kerültek!

Rand összevonta a szemöldökét. Fölénybe? Végül is ő az Újjászületett Sárkány! De ennek ellenére...

– Szívesen önnel tartok, hullámúrnő, de Min mindenhova velem jön. – Szeretetteljesen megveregette a lány kezét, aki egy pillanatra sem engedte el a karját. Harine rábólintott. Tavai már kinyitotta az ajtót, és Derah ismét meghajolt, úgy intett neki, hogy jöjjön.

– És persze Dashiva is. – A fickó úgy rezzent össze a nevére, mintha álmából ébresztették volna fel. De legalább nem a fedélzetet bámulta tágra nyílt szemekkel, mint Flinn és Narishma. A nőket bámulták mind a ketten. A Tengeri Nép asszonyainak szépségéről és bájáról legendák szóltak, és Rand most már látta is, miért: a nők úgy siklottak, olyan kecsesen, mintha a következő pillanatban táncra perdülnének. De nem azért hozta magával az embereit, hogy nőket bámuljanak!

– Tartsátok nyitva a szemeteket! – szólt rájuk keményen. Narishma elvörösödött, kihúzta magát, és a mellére szorította az öklét. Flinn egyszerűen csak tisztelgett, de mind a ketten jóval éberebbnek tűntek. Valami megmagyarázhatatlan okból Min gúnyos kis mosollyal nézett fel Randre.

Harine most már türelmetlenebbül biccentett. A legénység soraiból kilépett egy buggyos, zöld selyemnadrágos férfi, akinek az övére jókora elefántcsont markolatú görbe kard és tőr volt tűzve. Harine-nál is őszebb volt, és az ő fülében is öt kövér kis aranykarika csillogott. A hullámúrnő őt még türelmetlenebbül intette vissza a sorba.

– Ahogy tetszik, Rand al'Thor!

– És természetesen – tette hozzá a férfi, mintha csak most jutna az eszébe –, Meranára és Rafelára is szükségem van.

Nem volt benne biztos, miért épp Rafelát választotta másodiknak. Talán azért, mert a dundi teari nővér volt az egyetlen nem Zöld, Meranán kívül. Meglepve látta, hogy Merana egyetértően mosolyog, és Bera is beleegyezően bólint, sőt, Alanna és Faeldrin is!

Harine nem örült a dolognak. A szája elkeskenyedett dühében, akárhogy próbálta is rejteni.

– Ahogy tetszik – mondta, de ezúttal már egyáltalán nem volt kedves.

Mikor benn voltak már a szűk, komor kabinban, ahol a rézpántos ládákon kívül minden a falba volt építve, Rand egyáltalán nem volt abban biztos, hogy a nő nincs fölényben, dacára annak, hogy magával hozhatta az embereit. Zavarta, hogy meggörnyedve kell állnia, és a feje így is súrolja a tetőgerendát, vagy hogy a fenébe hívhatják ezt egy átkozott hajón! Sokat olvasott a hajókról, de nem gondolta volna, hogy ilyen szűkösek! A keskeny asztal végénél kapott helyet, de a széket nem lehetett kihúzni, és mikor Min végre megmutatta, hogyan kell kihajtani a karfát és leülni, akkor meg nem fért el a térde az asztal alatt. Csak nyolc szék volt. Harine az asztal túlsó végén ült, a háta mögött a tat vörös zsalugáteres ablakai látszottak, a szélkeresője a balján ült, a hajóúrnő a jobbján. Derah mellett ott volt Tavai is. Merana és Rafela Shalon mellé ültek, Min Rand baljára került. Dashivának nem jutott szék, az ajtó mellett álldogált. Nem volt olyan magas, hogy zavarja az alacsony mennyezet, kényelmesen ki tudta húzni magát, bár a gerendák majdnem a haját súrolták. Egy fiatal nő sietett be ragyogó kék blúzban, a fülében még csak egy-egy vékonyka karika csüngött, aki fekete és keserű teát szolgált fel nekik.

– Essünk túl rajta – mondta Rand ingerülten mikor már a nő kiment a tálcával. Egy korty után az asztalra tette a teáját. Nem tudta kinyújtani a lábát, nehezen viselte, hogy nem fér el. Emlékképek villantak fel előtte, úgy érezte, mintha ismét egy ládában lenne kétrét hajtva, és alig tudott uralkodni magán. – Tear Köve elesett, az aielek átkeltek a Sárkányfalon, a ti Jendai Próféciátoknak minden eleme beteljesült. Én vagyok a Coramoor.

Harine rámosolygott a csészéje felett, hideg tekintetébe azonban nem vegyült vidámság.

– Ez akár így is lehet, ha a Fény így akarja, de...

– Ez így van – vágott közbe Rand, bár Merana figyelmeztetően pislogott felé, sőt, az asztal alatt meg is bökte a lábával. Nem figyelt rá. A kabin falai mintha rázuhantak volna. – Mit nem hisz el, hullámúrnő? Hogy az aes sedai-ok engem szolgálnak? Rafela, Merana!

Kurtán intett a két nőnek.

Csak annyit akart, hogy a nők lépjenek hozzá, és mindenki lássa, hogy az ő parancsára tették, de ehelyett a két aes sedai kecsesen letette maga elé a csészét, odasiklottak mellé, és letérdeltek. Mindketten megfogták Rand egyik kezét, és hódolatteljesen a kézfejére szorították az ajkukat, oda, ahol az alkarján kígyózó vörös sárkány büszke aranysörénye lobogott. Rand nehezen rejtette el tulajdon döbbenetét, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét Harine-ről. A nő arca elszürkült.

– Az aes sedai-ok engem szolgálnak, és a Tengeri Nép is ezt fogja tenni! – Intett a nővéreknek, hogy üljenek vissza. Meglepő módon a két nő is döbbentnek tűnt. – Így mondja a Jendai Prófécia. A Tengeri Nép szolgálja a Coramoort. Én vagyok a Coramoor.

– Igen, de ez nem intézi el az Alku dolgát. – Harine hangsúlyán hallani lehetett, hogy a szót nagybetűvel írná. – A Jendai Prófécia szerint dicsőségre vezetsz minket, és a világ összes tengere a miénk lesz. Ha mi adunk neked, neked is adnod kell nekünk! Ha nem jól kötöm meg az Alkut, Nesta a bokámnál fogva, meztelenül akaszt fel az árbocra, és összehívja a Shodien klán Első Tizenkettőjét, hogy válasszanak maguknak új hullámúrnőt! – Ahogy kiejtette ezeket a szavakat, iszonyat és megdöbbenés ült ki az arcára, és fekete szeme minden egyes szónál jobban elkerekedett. A szélkeresője is döbbenten nézte, Derah és Tavai pedig az asztalt tanulmányozta elszántan, hogy ne kelljen ránézniük.

És akkor Rand hirtelen megértette. Ta'veren. Látta már, hogy működik, hogy néha, ha a közelben van, a lehető legvalószínűtlenebb dolgok esnek meg, de eddig sosem tudta, mi történik, amíg csak vége nem volt már az egésznek. Amennyire csak tudta, kinyújtotta a lábát, és az asztalra támaszkodott.

– Az Atha'an Miere szolgálni fog engem, Harine. Ez egészen biztos.

– Igen, szolgálni fogunk, de... – Harine úgy ugrott hátra a székében, hogy kiöntötte a teáját is. – Mit tesznek velem, aes sedai? – kiáltott fel remegve. – Ez így nem tisztességes Alku!

– Mi nem teszünk semmit – mondta Merana nyugodtan. Belekortyolt a teájába, és sikerült fintorgás nélkül lenyelnie.

– Az Újjászületett Sárkány színe előtt vagy – tette hozzá Rafela. – A Coramoor előtt, akit a jóslataitok értelmében szolgálnotok kell, azt hiszem. – Egyik ujjával megtámasztotta kerek arcát. – Azt mondtad, hogy a Hajók Úrnőjének a nevében beszélsz. Ezek szerint a szavad az egész Atha'an Mieret köti?

– Igen – suttogta Harine rekedten, és visszacsúszott a székébe. – Amit mondok, az minden hajónkat köti, még a Hajók Úrnőjének vitorlását is.

Lehetetlen volt, hogy a Tengeri Nép egy tagja halottfehérre sápadjon, de ahogy Randre nézett, Harine olyan közel került hozzá, amilyen közel sötét bőrével csak lehetett.

Rand Minre mosolygott, hogy megossza vele a pillanat édességét. Végre egy nép, amelyik anélkül jut el hozzá, hogy le kellene igáznia őket, vagy hogy kettészakadna! Talán Min azt hitte, arra kéri, hogy segítsen rendbe rakni a dolgokat, talán ez is a ta'verenség hatása volt. A lány a hajóúrnő felé hajolt.

– Megbüntetik azért, ami ma itt történik, Harine, de korántsem annyira, mint gondolja. Egy nap legalábbis ön lesz a Hajók Úrnője.

Harine összevonta a szemöldökét, aztán kérdően a szélkeresőjére nézett.

– Nem aes sedai – mondta Shalon, és Harine arcán egyszerre látszott megkönnyebbülés és csalódottság. Egész addig, amíg Rafela meg nem szólalt.

– Jó néhány évvel ezelőtt hallottam egy meglepő képességekkel rendelkező lányról, aki látta a jövőt. Te volnál az, Min?

Min a csészéjébe bámult, elfintorodott, majd vonakodva bólintott. Mindig is úgy vélte, hogy minél többen tudnak a képességéről, annál rosszabb lesz a végén. Átnézett az asztal felett, az aes sedai-okra pillantott, és sóhajtott egy nagyot. Rafela csak biccentett, de Merana merően bámulta, zöld szemei döbbenten csillogtak nyugodt arcában. Kétségkívül már most várta a pillanatot, amikor sarokba szoríthatja Mint, és kikérdezheti arról, hogy hogyan működik a képessége. Láthatóan Min sem számított másra. Randen átfutott az ingerültség. A lány tudhatná, hogy megvédi az ilyesféle zaklatástól! Ingerültség és melegség egyszerre, legalább ettől meg tudja védeni a nőt!

– Megbízhat Min szavaiban, Harine – mondta Rafela. – Úgy hallottam, amit eddig látott, az mind valóra vált! És bár talán ő maga még nem jött rá, de valami mást is látott. – Félrebillentette kövérkés arcát, és mosolyra húzódott a szája. – Ha megbüntetik azért, ami ma itt történik, az csak azt jelentheti, hogy beleegyezik abba, amit az önök Coramoorja kér, bármi légyen is az.

– Kivéve, ha semmibe nem egyezek bele! – vágott közbe Harine. – Ha nem kötök Alkut...

A keze ökölbe szorult az asztalon. Már beismerte, hogy meg kell kötnie az Alkut. Már beismerte, hogy a Tengeri Nép szolgálni fogja Randet.

– Nem kívánok lehetetlent – mondta Rand. Azóta ezen gondolkozott, mióta eldöntötte, hogy idejön. – Mikor hajókra van szükségem, hogy embereket vagy készleteket szállítsak, a Tengeri Nép a rendelkezésemre áll. Tudni akarom, mi történik Tarabonban és Arad Domanban és a köztük fekvő vidékeken! A hajóik megtudhatják, meg fogják tudni, hogy mi folyik ott. Híreket hoznak Tanchicóból, Bandar Ebanból és az ezernyi kis halászfaluból és városkából, ami még útba esik. A Tengeri Nép hajói messzebb merészkednek a parttól, mint bárki másé. Nyugatra hajóznak, amilyen nyugatra csak tudnak, és figyelni fogják az Aryth-óceán vizeit. Él egy nép az óceán túlpartján, a seanchanok népe, és egy nap megpróbálnak meghódítani minket. A Tengeri Nép tudatja velem, mikor jönnek.

– Sokat kér – motyogta Harine keserűen. – Tudunk ezekről a seanchanokról. Úgy tűnik, a Holtak szigetéről jönnek, ahonnan egy hajó sem térhet vissza. Néhány emberünk találkozott az övéikkel: fegyverként használják az Egyetlen Hatalmat. Többet kér tőlünk, mint sejtené, Coramoor! – Ezúttal nem állt meg riadtan Rand címénél. – Valami sötét, gonosz erő üli meg az Aryth-óceánt. Hosszú hónapok óta nem tért vissza egyetlen nyugatnak induló hajónk sem. Aki arra tart, annak nyoma vész!

Rand ereiben meghűlt a vér. Megtapogatta a Sárkányjogart, amit egy seanchan lándzsa csonkjából csináltatott. Máris visszatértek volna? Egyszer Falméban a tengerbe szorította őket. Azért készíttette a jogart, hogy soha ne felejthesse el, hogy több ellenség is fenyegette a világát, mint amennyit láthatott, de egészen biztos volt benne, hogy a seanchanoknak évekig tart, amíg kiheverik a vereségüket! Hiszen az Újjászületett Sárkány kergette őket a vízbe, és a halott hősök serege, akiket Valere Kürtje hívott az oldalára! Vajon a Kürt még mindig a Toronyban van? Úgy tudta, hogy oda vitték...

Hirtelen úgy érezte, nem bírja tovább elviselni a szűk kabint. Ügyetlenkedett a nehezen nyíló karfával, aztán, hogy nem tudta felemelni, dühében leszakította. Csak úgy repült a sok éles faforgács!

– Megegyeztünk abban, hogy a Tengeri Nép szolgálni fog engem – mondta, és nagy nehezen felállt. Az alacsony mennyezett miatt fenyegetően az asztal fölé görnyedt. A kabin egyre kisebbnek tűnt. – Ha valami más is kell még az Alkuhoz, Merana és Rafela megbeszéli önökkel.

Nem várt válaszra, azonnal az ajtó felé indult. Dashiva megint a gondolataiba merülve motyogott.

Merana az ajtóban érte utol, megragadta a kabátujját, és halkan rászólt.

– Sárkány nagyuram, mindannyiunknak az lenne a legjobb, ha velünk maradnál! Láthattad, hogy eddig is mennyit használt az, hogy ta'veren vagy! Ha itt maradsz, azt hiszem, Harine továbbra is elárulja azt, amit legjobban titkolni akar, és a beleegyezését adja, mielőtt mi bármit is adnánk neki cserébe!

– A Szürke ajah tagja vagy – szólt rá Rand durván. – Tárgyalj! Dashiva, te pedig gyere velem!

A fedélzeten nagy, mély levegőt vett. A felhőtlen ég szabad volt felette és nyitott. Nyitott.

Egy pillanatra észre sem vette, hogy Bera és a másik két nővér alig pár lépésre áll tőle, és várakozva nézik. Flinn és Narishma azt tették, amit parancsolt nekik, egyik szemmel a fedélzetet lesték, a másikkal a folyópartot. Az egyik oldalon a város állt, a másikon lassan épültek újjá a gabonaraktárak. A folyó közepén horgonyzó hajó nagyon is védtelen volt, ha a Kitaszítottak egyike most akart volna támadni. Ami azt illeti, ebből a szempontból minden hely védtelennek számított. Rand nem tudta megérteni, miért nem próbálta meg egyikük sem a nyakába omlasztani a Nap palotát.

Min megfogta a kezét, a férfi összerezzent.

– Bocsáss meg – mondta a lánynak. – Nem lett volna szabad otthagynom téged!

– Minden rendben – nevetett fel Min. – Merana máris munkához látott! Úgy vélem, meg akarja neked szerezni Harine legjobb blúzát, és talán a második legjobbat is! A hajóúrnő úgy nézett ki a két aes sedai között, mint egy nyúl, ha vadászmenyétek kapják el.

Rand bólintott. A Tengeri Nép az övé, vagy rövid időn belül az lesz. Kit érdekelt, hogy Valere Kürtje a Fehér Toronyban van-e? Ta'veren volt. Ő volt az Újjászületett Sárkány, a Coramoor. Az arany napkorong még jóval pályájának déli csúcsa alatt járt.

– Fiatal még a nap, Min! – Bármit meg tudott tenni! – Látni akarod, hogy rendezem el a lázadókat? Ezer koronát egy csók ellenében, hogy még napnyugta előtt az enyémek lesznek!

Harmincötödik fejezet

Be az erdőbe

Min törökülésben ült Rand ágyán, és a férfit nézte, ahogy ingujjban kutat a hatalmas elefántcsont berakásos ruhásszekrény tartalma között. Hogyan képes ebben a szobában aludni, ahol minden bútor olyan kemény és sötét? Azon merengett, hogy ki kellene dobnia az összeset, és új bútorokat kellene idehozatnia. Könnyű, világos fa holmikat lágy, visszafogott aranyozással, amilyeneket Caemlynben látott, valamint halvány, világos faliszőnyegeket és ágyneműt. Az talán kevésbé lenne nyomasztó. Meglepő, de sosem érdekelte különösebben a lakberendezés vagy egy szoba csinosítgatása. De azt a faliszőnyeget, amin a kardját markoló magányos hőst már körülvették az ellenségei, és mindjárt eltapossák, azt mindenképpen ki kell dobni. De leginkább azért Randet nézte.

A férfi hajnalkék szeme határozottan csillant, és izmos nyakán megfeszült a fehér gyolcsing, ahogy behajolt a szekrénybe, hogy kiválassza, mit vegyen fel. Nagyon szép lába volt, és csodálatos ívű lábszárait csak még jobban kiemelte a szűk nadrág és a letűrt szárú csizma. Néha összeráncolta a homlokát, és végigszántott az ujjaival rakoncátlan, sötétvörös fürtjein. Akármennyit fésülte is, a haja mindig kócos maradt, és a fülénél és a tarkójánál lágy hullámokat vetett. Min nem volt bolond, és nem vesztette el a szívével együtt az eszét is. Csak annyi volt az egész, hogy Rand közelében néha nem tudott tisztán gondolkozni. Csak annyi.

Egyik selyemhímzéses kabát a másik után repült a földre, és már jókora halom tornyosult azon a levetett vörös kabáton, amit Rand a Tengeri Nép hajóján viselt. Vajon most, hogy már nincs ott, és nem segíti a ta'veren a tárgyalásokat, hogy haladnak? Bárcsak látott volna valami hasznosat a Tengeri Nép körül! Mint mindig, a lány most is számtalan képet és felvillanó színes fényt látott Rand feje körül táncolni, de a legtöbbjük túl hamar megfakult ahhoz, hogy rendesen megnézhesse őket, és egyetlenegy kivételével mind értelmetlen volt. Az az egy kép pedig naponta százszor jött, és százszor el is tűnt újra. Ha Mat vagy Perrin is Randdel volt, a kép őket is magába foglalta, és néha mások is belekerültek. Hatalmas árnyék csüngött fölötte, elnyelte azt az ezernyi apró kis fényszikrát, ami a férfi feje körül ragyogott, és megpróbálta betölteni a sötétséget. Ma Min jóval több szikrát látott, mint általában, de a sötétség is nagyobb volt. Ez a látomás valamiféleképpen az Árnyékkal való harcot jelképezte, de Rand szinte sosem akarta tudni, hogy állnak a dolgok. Nem mintha Min pontosan meg tudta volna mondani, legfeljebb annyit tudott, hogy mindig az Árnyék állt nyerésre, legfeljebb a győzelmi esélyei változtak egy kicsit. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, mikor ez a látomás eltűnt.

Minbe belehasított a lelkiismeret-furdalás, és zavarában arrébb is ült az ágyon. Nem mintha valóban hazudott volna azzal kapcsolatban, hogy mit látott még Rand körül, és hogy mindent elmondott-e; nem, az nem volt igazi hazugság. De kinek használt volna, ha megmondja, hogy szinte teljesen biztos, hogy el fog bukni egy nő nélkül, aki azóta már meghalt? Rand anélkül is épp elég könnyen elkeseredett. Vigyáznia kell rá, és fel kell vidítania, nem szabad hagynia, hogy elfelejtse, hogyan kell nevetni. Kivéve, ha...

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet, Rand! – Talán hiba ezt mondania. A férfiak sok szempontból nagyon furcsák voltak: az egyik pillanatban megfogadták a bölcs tanácsokat, a másikban pedig épp az ellenkezőjét cselekedték. Néha úgy tűnt, mintha szándékosan is az ellenkezőjét cselekednék! Valamiért Min mégis úgy érezte, hogy neki kell... megvédenie... ezt a toronymagas fickót, aki fél kézzel is könnyen felemelhette volna. És még csak fókuszálásra sem lett volna szüksége!

– Ez a legjobb ötlet, ami csak az eszembe juthatott – mondta Rand, és a háta mögé hajított egy ezüsthímzéses kék selyemkabátot. – Ta'veren vagyok, és ez ma kivételesen az előnyömre szolgál.

Egy aranyhímzéses zöld kabát puffant a többin.

– Nem akarsz inkább még egyszer megvigasztalni?

Rand döbbenten állt meg. Minre nézett, a kezében tartott ezüstmintás vörös kabátról láthatóan elfeledkezett. A lány remélte, hogy nem pirult el. Megvigasztalni. Ez most honnan jutott az eszembe, kérdezte magától. A nagynénik, akiknél nevelkedett, nagyon kedvesen bántak vele, de a megfelelő viselkedésről igencsak kemény elképzeléseik voltak. Nem örültek neki, hogy nadrágot hord, nem voltak elragadtatva, hogy istállókban dolgozik, pedig Min azt szerette a legjobban, mert így végre lovak közelében lehetett. Pontosan tudta, hogy mit gondolnának erről a vigasztalásról, különösen, hogy nem volt Rand felesége. Ha valaha megtudnák, akár Baerlonból Cairhienig lovagolnának, csak hogy megnyúzhassák! És persze Randet sem kímélnék.

– Addig... addig kellene mennünk, amíg még működik a dolog – válaszolta Rand lassan, aztán hirtelen ismét a szekrény felé fordult. – Ez jó lesz – kiáltott fel, és előrántott egy egyszerű, zöld gyapjúzekét. – Nem is tudtam, hogy még itt van!

Ebben a kabátban tért vissza a Dumai Kútjától. Min látta, hogy Rand keze megremeg az emlékek hatására. Igyekezett természetesen viselkedni, a férfihoz lépett, és átölelte. Kettejük között ott gyűrődött a zöld kabát. A lány Rand mellkasára hajtotta a fejét.

– Szeretlek. – Csak ennyit mondott. Az ingén keresztül érezte a férfi bal oldalán éktelenkedő kerek, csak félig begyógyult sebet. Úgy emlékezett arra, mikor Rand kapta, mintha tegnap lett volna. Akkor tartotta először a karjai között a férfit, úgy, eszméletlenül, félholtan.

Rand karja köré fonódott, erősen megszorította, a levegőt is kipréselte belőle, de aztán Min nagy csalódottságára a férfi leengedte a kezét. Úgy hallotta, mintha Rand valamit arról mormogott volna, hogy „nem tisztességes”. Vajon a Tengeri Népre gondolt, miközben átölelte? Csak arra gondolhatott! Merana szürke volt, de állítólag a Tengeri Nép a domaniakat is megizzasztotta. Arra kellett volna gondolnia, de... Min egy pillanatra úgy érezte, a legszívesebben jól bokán rúgná a férfit. Rand gyengéden eltolta magától, és belebújt a kabátba.

– Rand – mondta Min határozottan –, nem lehetsz biztos benne, hogy bármi hatással leszel rájuk, csak azért, mert Harine-re hatottál. Ha az, hogy ta'veren vagy, mindig kedvezően befolyásolna mindent, már az összes uralkodó a lábad előtt térdelne, és még a fehérköpenyek is téged követnének!

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány – mondta Rand gőgösen –, és ma bármit meg tudok tenni!

Felkapta a kardövét, és magára kanyarította. Most egyszerű rézcsat volt rajta, az arany sárkánycsat az ágyon hevert. Vékony, fekete bőrkesztyűt húzott, hogy elfedje a keze hátán ragyogó aranysörényes sárkányokat és a tenyerébe égetett gémeket.

– Bár most nem úgy nézek ki, mint az Újjászületett Sárkány, ugye? – Mosolyogva széttárta a karját. – Nem fognak rájönni, hogy ki vagyok, csak mikor már túl késő lesz!

Min majdnem az ég felé emelte a kezét.

– Bolondnak sem tűnsz! – mondta, és hagyta, hogy a férfi úgy értse, ahogy akarja. Az ostobája értetlenül méregette, mintha nem tudta volna, mire gondol. – Rand, amint meglátják az aieleket, vagy elszöknek, vagy harcolni fognak. Ha már egyetlen aes sedai-t sem akarsz magaddal vinni, legalább azok közül az asha'manek közül vigyél valakit! Elég egy nyílvessző, és véged van, akár te vagy az Újjászületett Sárkány, akár csak egy egyszerű kecskepásztor!

– De én vagyok az Újjászületett Sárkány, Min – mondta Rand halálosan komolyan. – És ta'veren vagyok. Magunk megyünk, csak te meg én. Persze csak akkor, ha még mindig velem akarsz jönni.

– Sehova sem mész nélkülem, Rand al'Thor! – Min idejében harapta el a mondatot ahhoz, hogy ne vágja a férfi fejéhez, hogy nélküle még a saját lábában is megbotlana. Ez az örömmámor már szinte olyan rémes volt, mint a sötét komorság! – Nanderának nem fog tetszeni a dolog!

Min nem értette teljesen, mi van Rand és a Hajadonok között, de annyit maga is látott, hogy meglehetősen érdekes a viszonyuk. Mikor azonban Rand elvigyorodott, mint egy kisfiú, aki végre rájött, hogyan kerülheti meg az anyai parancsot, Min minden reménye szertefoszlott.

– Észre sem fogja venni, Min! – Még a szeme is úgy csillogott, mint egy kisgyereknek! – Mindig ezt csinálom, és sosem tűnik fel nekik!

Kinyújtotta a lány felé a kesztyűbe bújtatott kezét, és várta, hogy Min ugorjon, mert intett neki.

A lány tényleg nem tehetett semmi mást, mint hogy lesimítja saját sötétzöld kabátját, belepillant a magas állótükörbe, hogy ellenőrizze a haját, és elfogadja a férfi kezét. Az volt a gond, hogy tényleg ugrott, ha Rand a kisujját nyújtotta felé, de remélte, hogy erre a férfi sosem jön rá.

Az előszobában, a hatalmas arany napkorong tetején Rand Kaput nyitott, és Min hagyta, hogy átvezesse egy avarral borított, erdős domboldalra. Egy vörös szárnyú madár villant el felettük. Mókus szaladt ki egy ágra, rájuk makogott, és megrázta bozontos, fehér foltos farkát.

Nem az a fajta erdő volt, amihez Min Baerlon körül hozzászokott. Cairhien körül kevés rendes erdő nőtt. A fák között öt, hat, olykor tíz lépés távolság is volt. Magas magyalfák és fenyők nőttek mindenütt, még magasabb tölgyek, és jópár olyan fa, amit a lány nem ismert fel. Egy lapos kis részen álltak, nem sokkal odébb meredeken emelkedni kezdett a hegy. Még az aljnövényzet is mintha ritkásabb lett volna, mint odahaza, a bokrok, indák, gyomok ritkás foltokban sötétlettek, bár némelyik meglepően nagyra nőtt. Minden barna volt és száraz. Min előhúzott egy csipkeszegélyű selyemkendőt, és felitatta az izzadságot az arcáról. Hirtelen megcsapta a hőség, és mintha minden vizet kiszívott volna belőle.

– Merre megyünk? – kérdezte. A Nap állása alapján az emelkedő északnak vitte volna őket. Ő arra indult volna. A város hét-nyolc mérföldnyi távolságra lehetett arra. Ha kis szerencséjük van, egész odáig visszagyalogolhatnak anélkül, hogy bárkivel is találkoznának. Vagy ami még jobb lenne, ha magas sarkú csizmájára nézett, és aztán a meredek emelkedőre sandított, hogy Rand úgy is dönthet, feladja, és nyit egy újabb Kaput, hogy azon át térjenek vissza a palotába. Ehhez képest még a palota fullasztó lakosztályai is hűvösek voltak.

Mielőtt Rand megszólalhatott volna, megreccsent az avar, és megroppantak az ágak. Valaki közeledett. Pár pillanattal később egy cairhieni asszony lovagolt ki eléjük egy ragyogó színekben felkantározott, hosszú lábú, szürke herélten. A nő feketébe hajló sötétkék selyem lovaglóruhát viselt, vízszintes piros, zöld és fehér csíkokkal a nyakától egész a térdéig. Az arcán csillogó izzadság sem tudta elfedni vonásai halvány szépségét, vagy hatalmas, sötét szemeinek élénk csillogását. Egy apró, ragyogó zöld kövecske csüngött a homlokára egy vékony aranyláncon, ami eltűnt a vállára omló selymes, fekete hajfürtök között.

Min levegő után kapkodott. Nem a nő zöld kesztyűs kezében megvillanó számszeríj miatt, hanem mert egy pillanatra azt hitte, hogy a nő Moiraine maga. De...

– Nem emlékszem rá, hogy bármelyikőtökkel is találkoztam volna már a táborban – mondta a nő rekedtes torokhangon. Moiraine hangja kristálytiszta volt. A számszeríjat lassan lejjebb engedte, egész addig, amíg egyenest Rand mellére nem irányult. A férfi nem törődött vele.

– Gondoltam, szívesen megnézném a táborát, asszonyom – mondta, és kurtán meghajolt. – Ha nem tévedek, ön Caraline Damodred úrnő.

A karcsú asszony biccentett egyet a név hallatán.

Min elkeseredetten sóhajtott fel, de nem azért, mert valóban azt hitte, hogy Moiraine-t találták meg, csodálatosképp életben. Moiraine volt az egyetlen látomása, ami nem vált valóra. De épp Caraline Damodred, a Rand elleni lázadás egyik vezére, a Naptrón egyik követelője! A férfi valóban maga köré húzta a Minta szálait, ha elérte, hogy a nő épp most lovagoljon el itt!

Caraline úrnő lassan oldalra csúsztatta a számszeríjat. A húr hangos csattanással engedett és a lövedék elszállt a levegőbe.

– Nem hinném, hogy sok hasznát vettem volna ön ellen – mondta és lassan közelebb léptetett. – És nem szeretném, ha azt hinné, hogy fenyegetem!

Minre pillantott, éppen csak végigfuttatta rajta a tekintetét, de a lány biztos volt benne, hogy mindent megjegyzett róla, aztán visszakapta a tekintetét Randre. Három lépésre tőlük megállította a lovát, épp olyan messze, hogy a férfi ne érhesse el gyalog, mielőtt Caraline úrnő megsarkantyúzhatná a lovát, ha úgy hozza a szükség.

– Egyetlenegy szürke szemű emberről hallottam, aki ilyen magas, és csak úgy hirtelen megjelenik a semmiből, már persze, ha nem egy álruhás aielről van szó, de azt kétlem, azért mégis örülnék, ha megtudhatnám a nevét!

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány – mondta Rand, és éppolyan arrogáns volt, mint a Tengeri Nép hajóján, de ha maga köré szőtte is ta'verenként a Mintát, a nőn ez most nem látszott. Nem ugrott le a nyeregből, hogy térdre vethesse magát Rand előtt, éppen csak lebiggyesztette az ajkát, és kurtán biccentett.

– Már nagyon sokat hallottam önről. Úgy tudtam, elment Tar Valonba, hogy meghajoljon az Amyrlin Trón akarata előtt. Azt is hallottam, hogy Elayne Trakandnak akarja adni a Naptrónt. Azt is rebesgetik, hogy meggyilkoltatta Elayne-t és az anyját is.

– Senki előtt nem hajlok meg – válaszolta Rand élesen. Olyan vadul nézett a nőre, hogy akár a szemeiben égő tűz is kilökhette volna Caraline úrnőt a nyergéből. – Elayne már úton van Caemlyn felé, hogy Andor királynőjévé koronázzák. Utána pedig az övé lesz Cairhien is!

Min arca megrándult. Miért kell Randnek úgy beszélnie, mint aki csak gőgből és büszkeségből áll? Azt remélte, hogy a Tengeri Nép után megnyugodott egy kissé!

Caraline úrnő keresztbe fektette maga előtt a számszeríjat, és kesztyűs kezével végigsimította. Talán sajnálta, hogy a levegőbe lőtte az utolsó lövedéket?

– Elfogadnám, ha fiatal unokahúgom ülne a trónra, legalábbis jobban örülnék neki, mint sok más jelöltnek, de... – Hatalmas szemeinek lágy tekintete most kőkemény lett. – Nem hinném, hogy azt el tudom fogadni, hogy ön a városban van, és beengedte oda az aieleket! Nem csak arra gondolok most, hogy megváltoztatta a törvényeket és a szokásokat. Maga a sors változik meg, ahol ön jelen van! Mióta megérkezett, minden áldott nap emberek halnak meg olyan hihetetlen körülmények között, amelyekről még soha senki nem is hallott! Annyi férj hagyja el a feleségét, és annyi feleség hagyja el a férjét, hogy az emberek már fel sem kapják a fejüket, ha ilyet hallanak! Széttépi Cairhient, pusztán azzal, hogy itt van!

– Egyensúly – szakította félbe Min sietve. Rand arca sötét volt, látszott rajta, hogy majdnem szétveti a düh. Talán mégis volt annak értelme, hogy idejött. Nem hagyhatja, hogy a férfi ilyesmi miatt eldobja magától a lehetőséget, hogy beszéljen a lázadókkal! Nem hagyta, hogy bárki más megszólaljon. – A jó és a rossz mindig egyensúlyban van. Így működik a Minta. Ezt még ő sem változtathatja meg. Ahogy az éj kiegyenlíti a napot, a jótettek kiegyenlítik a károkat. Mióta a városban van, egyetlen gyermek sem született halva vagy torzan. Néha egyetlen egy nap több házasságot kötnek, mint máskor egy héten, és minden egyes emberre, aki megfullad egy tollpihétől, jut valaki, aki lezuhant egy hosszú lépcsősoron, és ahelyett, hogy kitörte volna a nyakát, egyetlen karcolás nélkül kel fel. Ha a rosszról tud, a jót is hallania kellett! A Kerék forgásához egyensúlyra van szükség, és az ő jelenléte csak megsokszorozza azoknak a dolgoknak az esélyét, amelyek amúgy is megtörténnek a természetben!

Min ráébredt, hogy mind a ketten őt bámulják, és elvörösödött.

– Egyensúly? – mormolta Rand, és felvonta a szemöldökét.

– Elolvastam Fel mester könyvei közül párat – mondta Min gyengén. Nem akarta, hogy bárki azt higgye, filozófusnak készül. Caraline úrnő elmosolyodott a magas nyeregben, és a lova kantárjával játszott. A nő kinevette! Hát majd megmutatja ennek az úrnőcskének, kin nevethet!

Hirtelen egy hatalmas fekete herélt tört át az aljnövényzeten. Harci lónak tűnt, és egy rövid hajú, hegyes szakállú, középkorú férfi ülte meg. Teari szabású, puffos, zöld szaténberakásos sárga kabátot viselt. Élénk világoskék volt a szeme, ami különösnek hatott sötét, izzadt arcában, mint két ragyogó zafír. Nem volt igazán jóképű fickó, bár a szemei kárpótolták hosszú orráért. Egyik bőrkesztyűs kezében számszeríjat tartott, a másikban egy széles fejű lövedéket.

– Alig pár ujjnyira az arcomtól esett ez le, Caraline, és a te jeledet látom rajta! Csak azért, mert nincs vad az erdőben, nem hinném, hogy... – Csak ekkor vette észre Mint és Randet. Rögtön rájuk fogta a számszeríjat. – Ezek valamiféle csavargók, Caraline, vagy a városból küldtek ránk kémeket? Sosem hittem benne, hogy al'Thor hagyja, hogy háborítatlanul táborozzunk a városa alatt!

Vagy fél tucat lovas jelent meg mögötte, izzadt, szaténbetétes, puffos ruhaujjú férfiak, és verejtékező nők szűk lovaglóruhában, hatalmas csipkegallérral és csipke kézelővel. Mindegyikük kezében számszeríj. Az utolsó lovas még meg sem állt, a paripa még rázta büszke, sörényes fejét, mikor vagy kétszer annyi lovas törte át a bozótot a másik irányból, és felsorakoztak Caraline úrnő mögött. Karcsú, sápadt férfiak és csíkos ruhájú, kecses nők. Mindegyikük számszeríjat fogott. Nem sokkal mögöttük szolgák jöttek, akik lihegtek a hőségben. Ők cipelték a vadászó uraságok felesleges köpenyeit és az elejtett vadat. Most már mit sem számított, hogy egyiküknél sem volt fegyver, csak egy nyúzókés az övükben. Min nagyot nyelt, és önkéntelenül is gyorsabban törölgette a selyemkendővel az arcán csorgó izzadságot. Ha akárcsak egyetlenegy ember is felismerné Randet, mielőtt rájönnek...

Caraline úrnő nem habozott.

– Nem kémek, Darlin! – mondta, és az újonnan jött teariek felé fordította a lovát. Maga Darlin Sisnera nagyúr! Most már csak Toram Riatin úrra lenne szükség! Min azt kívánta, bárcsak Rand kevésbé erősen húzná magához a Minta szálait! – Egy unokatestvérem és a felesége – folytatta Caraline úrnő. – Andorból jöttek látogatóba. Bemutatnám Tomas Trakandot, a ház egy jelentéktelenebb ágából, és a féleségét, Jaisit.

Min majdnem elfintorodott: egyetlenegy Jaisivel találkozott életében, és az a nő már húszévesen is aszott aggszűz volt, és a tetejébe olyan savanyú és elviselhetetlen, hogy az csak na!

Darlin pillantása végigsiklott Randen, és egy pillanatra megállt Minen. Leengedte a számszeríját, és egy hajszálnyira meghajtotta a fejét. Egy teari nagyúr nem tartozik többel egy köznemesnek!

– Üdvözlöm, Tomas úr! Bátor embernek kell lennie, hogy meglátogatott minket most, mikor al'Thor bármelyik pillanatban ránk küldheti a vadakat!

Caraline úrnő elkeseredetten pillantott rá, de a férfi úgy tett, mintha nem látná.

Azt annál inkább észrevette, hogy Rand válaszul nem hajol meg mélyebben, mint ő az előbb. Észrevette, és összevonta a szemöldökét. A kíséretéből egy csinos, sötétbőrű asszony mérgesen mormolt valamit az orra alatt, hosszú, savanyú képén is látszott, hogy hozzá van szokva ahhoz, hogy elégedetlenül és dühösen nézzen az emberekre. Egy zömök vörös csíkos, zöld ruhás fickó, aki majdnem belefulladt a saját verejtékébe, megugrasztotta a lovát, mintha csak le akarná gázolni Randet.

– A Kerék sző, a Minta jő – mondta Rand hűvösen, mintha észre sem vette volna, mi történik körülötte. Az Újjászületett Sárkány nem tartozik többel... Az Újjászületett Sárkány nem tartozik többel senkinek sem. Micsoda hihetetlen gőg! – Nem minden történik úgy, ahogy az ember várja. Én például azt hallottam, hogy ön Tearben van, Haddon Mirk körül.

Min azt kívánta, bárcsak meg merne szólalni, bárcsak meg merné nyugtatni valamivel Randet, de beérte annyival, hogy megsimogatta a karját. Mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Egy feleség – ez a szó kifejezetten tetszett neki –, aki gyengéden megveregeti a férje karját. A férje – ez is milyen szép! A Fényre, de nehéz tisztességesnek maradni! Már az sem volt tisztességes, hogy annak kellett maradnia.

– Darlin nagyúr és pár közeli jó barátja csak nemrég érkezett meg hajón. – Caraline torokhangja egy pillanatra sem változott meg, de a lova hirtelen megugrott, mintha a gazdája idegességében a kelleténél jobban megsarkantyúzta volna, és miközben látszólag megpróbálta visszanyerni az uralmát fölötte, egy pillanatra elfordult Darlin-től, és figyelmeztetően Randre nézett. – Légy tisztelettudó a nagyúrral, Tomas!

– Engem nem zavar, Caraline! – mondta Darlin, és egy hurokkal a nyergére akasztotta a számszeríjat. Kicsit közelebb lovagolt, és a nyeregkápára tenyerelt. – Az embernek tudnia kell, mibe megy bele. Gondolom, hallotta már azt a szóbeszédet, hogy al'Thor elment a Toronyba, Tomas. Azért jöttem, mert jó pár hónapja aes sedai-ok kerestek meg, és megígérték, hogy ez fog történni. Az unokatestvére is ugyanezt az üzenetet kapta. Azt hittük, a trónra ültethetjük, mielőtt Colavaere megkaparintja. Nos, al'Thor nem bolond, bárki mondja is ezt önnek, ne higgye el! Én a magam részéről úgy vélem, úgy játszott a Toronnyal, mint a macska az egérrel. Colavaere-t felakasztották, és al'Thor ismét Cairhienben van, és akármit mondanak az utcán, én egészen biztos vagyok benne, hogy nem az aes sedai-ok bábja! Amíg nem jövünk rá, hogy juthatunk ki innen, a kezében vagyunk, és tehetetlenül várjuk, hogy szétzúzzon minket.

– Hajóval jött – mondta Rand egyszerűen –, hajóval bármikor távozhat is.

Min hirtelen ráébredt, hogy a férfi a kezét veregeti gyengéden. Megpróbálja megnyugtatni!

Legnagyobb döbbenetére Darlin hátravetette a fejét, és felnevetett. A legtöbb nő elfelejtené, hogy hosszú az orra, ha egyszer ilyen szép szeme van, és így tud nevetni!

– Valóban elmehetnék, Tomas, de megkértem az unokatestvére kezét! Nem mondott még sem igent, sem nemet, de egy férfi még a reménybeli feleségét sem hagyhatja az aiel vadak kényére-kedvére, és Caraline nem jön el Cairhienből!

Caraline Damodred kihúzta magát a nyeregben. Az arca hideg és érzelemmentes volt, mint egy aes sedai-é, de hirtelen fehér és vörös aura ölelte körbe őt és Darlint, és Min már tudta, mi vár rájuk. A színek sosem számítottak, de tudta, hogy össze fognak házasodni – miután Caraline kijátszotta magát. Aztán még többet látott. Darlin fején egy korona ragyogott fel, egyszerű aranydiadém, egy, az oldalán fekvő karddal a szemöldöke fölött. Egy nap király lesz belőle, bár hogy melyik országé, azt Min még csak nem is sejtette. Tearben nagyurak uralkodtak, nem királyok.

A korona és az aura eltűnt, mikor Darlin megfordította a lovát, és Caraline-re nézett.

– Ma már nem találunk vadat. Toram rég visszatért a táborba, és azt javaslom, kövessük mi is a példáját! – A kék szempár sietve végigfutott a környező fákon. – Úgy tűnik, az unokatestvéreid elvesztették a lovaikat. Elég egy figyelmetlen pillanat, és elcsatangolnak – mondta kedvesen Randnek. Pontosan tudta, hogy nincs lovuk. – De biztos vagyok benne, hogy Rovair és Ines szívesen átadják önöknek a hátasaikat! Egy kis séta kifejezetten jót tenne nekik!

A zömök fickó a vörös csíkos kabátban azonnal leszökkent magas pej lova nyergéből, és hízelgő mosolyt villantott Darlinre, majd Randhez fordult, és jóval kevésbé szívélyesen, de legalább olyan hajbókolóan rámosolygott. A dühös arcú nő egy pillanattal később kászálódott le ezüstszürke kancájáról. Nem tűnt elégedettnek.

Min sem volt sokkal elégedettebb.

– El akarsz menni a táborukba? – kérdezte súgva Randtől, ahogy megindultak a lovak felé. – Megőrültél? – kérdezte, mielőtt végiggondolhatta volna, mit mond.

– Még nem – mondta a férfi halkan, és megsimogatta a lány orra hegyét. – Hála neked, tudom, hogy még nem.

Felsegítette a kancára a nőt, aztán maga is felmászott a pej nyergébe, és Darlin mellé léptetett.

Északnak és kicsit nyugatnak indultak, fel a meredélyen. Rovairt és Inest a fák alatt hagyták. A páros savanyúan méregette egymást. Ahogy a teariek és a cairhieniek megindultak mögöttük, vidám kívánságokat kiabáltak oda nekik, hogy remélhetőleg élvezni fogják egymás társaságát, és a kellemes erdei sétát.

Min legszívesebben Rand mellett lovagolt volna, de Caraline a karjára tette a kezét, és visszahúzta a két férfi mögé.

– Kíváncsi vagyok, most mihez kezd! – mondta halkan. Min nem tudta, melyik férfira gondolhat.

– A szeretője vagy? – kérdezte Caraline.

– Igen – mondta Min dacosan, amint visszanyerte a lélegzetét. Érezte, hogy az arca lángvörös. A másik nő csak bólintott, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Talán Cairhienben az is volt. Néha Mint magát is meglepte, hogy ahhoz képest, hogy mennyit beszélt már emberekkel, milyen keveset tud a világról.

Rand és Darlin olyan szorosan lovagoltak egymás mellett, hogy a térdük is majdnem összeért. Bár a fiatalabbik férfi majdnem fél fejjel magasabb volt, mind a ketten úgy burkolództak a büszkeségükbe, mint valami köpenybe. De azért beszéltek. Nehéz volt meghallani, mit mondanak, mert halkan beszéltek, az avar hangosan roppant meg a lovak patája alatt, és a letört ágak tompa puffanása is gyakran elfojtotta a hangjukat. A fejük fölött sólyom rikoltott, az ágon mókusok szaladtak makogva, és nem lehetett hallani, mit beszélnek. Azért persze így is el lehetett kapni egy-egy mondatfoszlányt.

– Ha mondhatom ezt, Tomas – mondta Darlin egyszer csak, mikor épp lefelé haladtak az első emelkedő után –, és nem akarok tiszteletlennek tűnni, de maga ritka szerencsés fickó, hogy ilyen gyönyörű felesége van! Ha a Fény kegyes lesz hozzám, nekem is ilyen szép asszonyom lesz!

– Miért nem beszélnek valami fontosabbról? – kérdezte Caraline úrnő morogva.

Min elfordította a fejét, hogy a másik nő ne lássa meg, hogy mosolyog. Caraline úrnő egyáltalán nem hangzott olyan elégedetlennek, mint szeretett volna! Őt magát sosem érdekelte, hogy vajon csinosnak tartják-e a férfiak, vagy sem. Legalábbis addig nem érdekelte, amíg nem találkozott Randdel. Talán Darlin orra nem is volt olyan kiállhatatlanul hosszú!

– Hagytam volna, hogy elvigye a Callandort a Kőből – mondta kicsivel később Darlin, mikor épp felfelé kaptattak egy ritkásan benőtt emelkedőn. – De azt nem bírtam elviselni, hogy beengedte az aiel hódítókat Tearbe!

– Olvastam a Sárkány Próféciáit – mondta Rand, és előrehajolt a pej nyakára, hogy kicsit gyorsabb lépésre ösztökélje az állatot. A ló meglehetősen csinos volt, de Min gyanította, hogy legalább olyan jellemtelen, mint a gazdája. – A Kőnek el kellett esnie, mielőtt kihúzza a Callandort – folytatta Rand. – Más teari nagyurak követik, ha jól tudom.

Darlin felhorkant.

– Vinnyogva fetrengenek előtte, és a talpát nyalják! Én is követhettem volna, ha azt akarta volna, ha... – sóhajtott egy nagyot, és megrázta a fejét. – Túl sok a ha, Tomas. Tearben van egy mondás. Minden vita megbocsátható, de a királyok nem felejtenek. Tearben Sasszárny Artur óta nem volt király, és azt hiszem, az Újjászületett Sárkány leginkább egy királyhoz hasonlítható. Nem, árulással vádolt meg, ő legalábbis annak nevezi, és már nem fordulhatok vissza. Ha a Fény úgy akarja, Teart még halálom előtt önálló államnak láthatom egyszer.

Min tudta, hogy ez csak a ta'veren munkája lehet. A férfi sosem beszélt volna így valakivel, akivel épphogy csak találkozott, akár Caraline úrnő rokona, akár nem. De Rand mit gondol az egészről? Alig várta, hogy beszámolhasson neki a koronáról.

A hegytetőn hirtelen egy csapat lándzsásba futottak. Némelyiknek horpadt volt a mellvértje vagy a sisakja, és sokuknak egyáltalán nem jutott páncél. Meghajoltak, mikor meglátták őket. Jobbra és balra a fák között Min más őrcsoportokat is megpillantott. A tábor alattuk terült el, és úgy tűnt, mintha a porfelhő sosem emelkedne fel róla. Jókora volt, ellepte az egész hegyoldalt, kitöltötte a völgyet, és felkúszott a szemközti dombra. A ritkás sátrak mindegyike nagy volt, és nemesi lobogók csüngtek ernyedten a zászlórúdjaikon. Majdnem annyi ló állt kipányvázva, mint amennyi ember sürgölődött körülöttük, és pár asszony forgolódott a tűzhelyek és a kocsik körül. Senki nem kiáltott fel ujjongva, mikor vezéreik belovagoltak közéjük.

Min az orra elé szorította a zsebkendőjét, így próbált meg védekezni a por ellen, és nem érdekelte, vajon Caraline látja-e, mit csinál. Nézte az embereket. Lehangolt kifejezéssel bámultak utánuk, elkeseredett arccal. Mindenki tudta, hogy csapdában vannak. Itt-ott egy cairhieni ház kis zászlója lebbent meg az emberek felett. A legtöbben azt vették fel, amit csak találtak, össze-vissza páncéldarabkákat, amik nem illettek sem egymáshoz, sem a viselőjükre. Jó páran túl magasak voltak ahhoz, hogy cairhieniek legyenek, és csorba mellvértjük alól vörös kabát kandikált ki. Min érdeklődve nézte a kabátujjukra hímzett koszos, fehér oroszlánt. Darlin nem hozhatott magával túl sok embert a hajón, talán csak ezt a vadásztársaságot, akik mögöttük lovagoltak. Caraline nem nézett a körülötte ácsorgókra, ahogy átlovagoltak a táboron, de ahányszor csak egy vörös kabátos férfi közelébe értek, elkeskenyedett a szája.

Darlin egy óriási sátor előtt állt meg, és leszállt a lováról. Min még sosem látott ekkora sátrat, el sem tudta, képzelni, hogy létezik ilyen hatalmas. Óriási, vörös csíkos, ovális alakú alkotmány volt, ami úgy csillogott a napfényben, mintha selyemből varrták volna. Négy kis csúcsa volt, mindegyiken Cairhien Felkelő Napja lobogott lustán a lágy szellőben: nagy aranykorong kék mezőben. Hárfa lágy csengése hallatszott, és emberek baromfiólra emlékeztető zsivaja. Egy szolga elvezette a lovakat, és Darlin felajánlotta a karját Caraline-nek. Hosszú, hosszú várakozás után a nő könnyedén a férfi csuklójára tette az ujjait, és kifejezéstelen arccal hagyta, hogy Darlin bevezesse a sátorba.

– Az én drága feleségem? – kérdezte mosolyogva Rand, és Min felé nyújtotta a karját.

A nő szipogott egyet, és a férfi kezére tette a sajátját. A legszívesebben megütötte volna. Nem volt joga hozzá, hogy tréfát űzzön ebből! Nem volt joga hozzá, hogy idehozza, akár ta'veren, akár nem! Itt megölhetik, hogy a Fény égesse meg! De érdekelné az a fickót, ha utána egész életében csak őt siratná? Hozzáért az egyik félrevont ajtószárnyhoz, mikor beléptek a sátorba. Selyem volt! Egy selyemsátor!

Amint beléptek, Rand megdermedt. Darlin megfogyatkozott kísérete és Caraline vadászai beléjük ütköztek, és pár látszólagos bocsánatkérés után otthagyták őket. A négy tartópózna között hosszú asztalok roskadoztak az étel és az ital alatt, színpompás szőnyegek fedték a földet, és mindenütt emberek tolongtak. Díszes cairhieni nemesek, akik ruhájuk szabása alapján magas rangúak. Jó pár zenész siklott át hangszerén játszva a tömegen, akiket onnan lehetett megismerni, hogy még a nemes uraknál is feljebb hordták az orrukat, és faragott, aranyozott hárfájuk messze csillogott. Min azonban elsőre észrevette Rand aggodalmának valódi okait. Három aes sedai beszélgetett az egyik asztal mellett zöld, barna és szürke kendőjükbe burkolódzva. Képek és aurák villantak fel felettük, de túl gyorsan elfakultak ahhoz, hogy Min értelmezni tudja őket. A tömeg felett egy színörvény mutatta meg, hol a negyedik aes sedai. Megnyugtató, kerek arca volt, de Min már a körülötte villódzó képeket és színeket sem látta, csak a kövérkés karjaira vetett piros szegélyű kendőt figyelte.

Rand jobban belekarolt, és megveregette a kezét.

– Ne aggódj! – súgta gyengéden. – Minden rendben lesz!

Min meg akarta kérdezni, mit keresnek itt, de tartott tőle, hogy a férfi megmondaná.

Darlin és Caraline már eltűnt a tömegben, éppúgy, mint a követőik, de mikor egy mélyen hajbókoló szolga vörös, zöld és fehér csíkos ruhában tálcán kínált Randnek és Minnek valamiféle italt, az úrnő újból megjelent mellettük. Lerázta magáról egy éles vonású fickó öntelt híreit, bár a férfi nagyon csúnyán meredt rá, mikor Caraline elfordult, hogy leemeljen a szolga tálcájáról egy kelyhet, és igyon. Min lélegzete elakadt, mert olyan sötét és tört aura villant fel a férfi körül, hogy már majdnem feketének tűnt.

– Ne bízzon meg abban az emberben, Caraline úrnő! – Nem tudta megállni, hogy ne figyelmeztesse a nőt. – Bárkit megöl, akiről úgy véli, hogy az útjában áll, bárkit megöl, mert jólesik neki. Bárkit.

Összeszorította a száját, nem akart többet mondani. Caraline átpillantott a válla felett, mire az éles vonású férfi hirtelen elfordult.

– Ezt könnyen elhiszem Daved Hanlonról – mondta szárazon. – Az ő Fehér Oroszlánjai az aranyért vannak itt, nem Cairhienen akarnak segíteni, és még az aieleknél is többet fosztogatnak! Úgy tűnik, Andor talaja túl forróvá vált a talpuk alatt. – Jelentőségteljesen Randre nézett. – Toram rengeteg pénzt ígért neki, azt hiszem, azt pedig pontosan tudom, hogy milyen birtokokat. – Félrebillentette a fejét és Minre pillantott. – Ismeri a fickót, Jaisi?

A nő csak megrázta a fejét. Hogy magyarázhatná el, hogy mit tud Hanlonról, és hogyan tudja mindezt, miképp látja, hogy még rengeteg vér, gyilkosság és erőszak tapad a férfi kezéhez, mielőtt meghal? Ha tudná, kit öl meg, és hogyan... De csak annyit tudott, hogy megteszi. Különben is, ha elmesélte valakinek egy látomását, attól még a jövő nem változott meg. Amit látott, az mindig bekövetkezett, akárhogy figyelmeztette is az embereket. Régen, mikor még tapasztalatlanabb volt, rá kellett jönnie, hogy sokszor épp azért történtek meg a dolgok, mert figyelmeztette az embereket.

– Hallottam már a Fehér Oroszlánokról – mondta Rand hidegen. – Keressenek köztük árnybarátokat! Számosat találnak!

Az Oroszlánok Gaebril katonái voltak, ezt Min is tudta. Mint ahogy azt is, hogy Gaebril nagyúr maga Rahvin volt, bár sokkal többet nem mondott el neki Rand. Az mindenesetre logikusnak tűnt, hogy egy Kitaszított követői között sok az árnybarát!

– És ő? – Rand egy férfi felé bólintott, aki a sátor másik oldalán állt, és akinek a ruháján legalább annyi csík volt, mint Caraline-én. Meglepően magas volt ahhoz képest, hogy cairhieni, talán egy fejjel sem volt alacsonyabb Randnél. Karcsúnak tűnt, de a vállai szélesek, és döbbenetesen jóképű volt. Az álla erőteljes, sötét haja épphogy csak őszülni kezdett a halántékánál. Min tekintetét valamiért mégis a társa vonzotta magára. A vézna fickónak hatalmas orra volt, és elálló fülei, vörös selyemkabátja idétlenül lötyögött szánalmas kis testén. Egyre csak görbe tőrét birizgálta az övén. Szép fegyver volt, szó se róla, arany volt még a hüvelye is, és hatalmas rubin ült a markolatán. A drágakő sötéten törte meg a fényt. Min nem látott körülötte semmit. Valahonnan ismerősnek tűnt. Mind a ketten őt és Randet méregették.

– Az ott – súgta Caraline úrnő feszült hangon – maga Toram Riatin úr. Az elmúlt napokban pedig állandó kísérője ez a csodabogár, ez a Jeraal Mordeth mester. Undorító kis fickó. A tekintetétől is mocskosnak érzem magam. Mind a kettő olyan hatással van rám, mintha nem fürödtem volna egy éve!

Döbbenten pislogott, láthatóan meglepte, hogy mit mond, de hamar visszanyerte az önuralmát. Min úgy vélte, Caraline Damodredet semmi sem billenti ki hosszú időre az egyensúlyából. Ebben is erősen hasonlított Moiraine-re.

– Óvatos lennék vele, Tomas öcsém – folytatta. – Lehet, hogy rajtam működik a ta'verensége varázsa, és talán Darlinen is, bár nem látom, mire lesz ez jó bárkinek is, én nem ígérhetek semmit, de Toram szenvedélyesen gyűlöli önt. Akkor még nem volt olyan vészes, mielőtt Mordeth belépett a szolgálatába, de most... Toram azon nyomban megtámadtatná velünk a várost, már ma éjjel, ha bárki is elég bolond lenne ahhoz, hogy kövesse! Azt mondja, hogy ha önt megölnénk, az aielek is elvonulnának, de attól tartok, hogy most már jobban szomjazik a vérére, mint a trónra!

– Mordeth – mondta Rand. A tekintetét nem vette le Toram Riatinről és vézna társáról. – Az igazi neve Padan Fain, és százezer aranykorona van a fejére kitűzve.

Caraline majdnem elejtette a serlegét.

– Királynőket is kiadtak már kevesebbért! De hát mit tett?

– Feldúlta az otthonomat, csak azért, mert az volt az otthonom. – Rand arcvonásai fagyosak voltak, a hangja jéghideg. – Trallokokat hozott ránk, hogy megöljék a barátaimat, csak azért, mert a barátaim voltak. Árnybarát és halott!

Az utolsó szavakat már összeszorított fogai közül sziszegte. Puncs fröccsent a szőnyegre, ahogy szorításában lassan meghajlott a fémserleg.

Min megszédült bánatában és fájdalmában. Épp eleget hallott már arról, mit tett Fain a Folyóközben, de most riadtan, nyugtatóan Rand mellére tette a kezét. Ha hagyja, hogy elvakítsa az indulat, ha most fókuszál, mikor ki tudja, hány aes sedai van körülötte...

– A Fény szerelmére, uralkodj magadon...! – kezdte, de ekkor egy női hang megzavarta.

– Bemutatna fiatal, magas barátjának, Caraline?

Min átpislogott a válla felett, és egyenest egy aes sedai kortalan arcába bámult. A nő hűvösen mérte végig, szürke kontyában arany apróságok csilingeltek. Min köhögni kezdett, hogy elnyomja rémült kis vinnyogását. Ha az előbb úgy érezte, hogy Caraline egy pillantással mindent megtudott róla, most rá kellett jönnie, hogy van annál rosszabb is! Úgy érezte, ez a nő azokat a dolgokat is látja benne, amiket ő maga már rég elfeledett! Az aes sedai megigazította zöld szegélyű kendőjét, és mosolya jóval kevésbé volt kellemes, mint a hangja.

– Természetesen, Cadsuane sedai – Caraline mintha zavarban lett volna, de mire befejezte „unokatestvére” és a „felesége” bemutatását, már ismét nyugodt volt a hangja. – Bár tartok tőle, hogy Cairhienben mostanában nem lennének biztonságban – mondta, és már ismét ő volt a megtestesült magabiztosság. Bánatosan mosolygott, hogy nem tartóztathatja tovább Randet és Mint. – Beleegyeztek, hogy megfogadják a tanácsomat, és visszatérnek Andorba!

– Beleegyeztek? – kérdezte Cadsuane szárazon. Min gyomra összeszorult. Ha Rand nem is mesélt neki a nőről, látszott, hogy ismerik egymást. Az apró aranymadárkák, halacskák és holdacskák csilingeltek, ahogy az aes sedai megrázta a fejét. – A legtöbb fiatalember megtanulja, hogy ne dugja a kezét minden csinos tűzbe, miután már egyszer megégette magát, Tomas. Másokat el kell fenekelni, hogy rájöjjenek. De egy fájó popsi még mindig jobb, mint egy égett kéz!

– Tudja, hogy nem vagyok gyerek – válaszolt Rand élesen.

– Tudom. – A nő a lábujja hegyétől a feje búbjáig felmérte Randet, és úgy tett, mint aki nem látja valami nagynak. – Nos, úgy tűnik, elég hamar rájövünk arra, vajon el kell-e fenekelni, fiatalember!

A hűvös, mindent tudó szempár átsiklott Minre majd Caraline-re, aztán az aes sedai megigazította zöld kendőjét, és eltűnt a tömegben.

Min nagyot nyelt, hogy megszűnjön a torkában lévő gombóc. Elégedetten látta, hogy Caraline is ezt teszi, akármilyen magabiztosnak tűnt is amúgy. Rand – az a vak bolond! – úgy bámult az aes sedai-ra, mintha utána akarna menni. Ezúttal Caraline helyezte a kezét Rand mellkasára.

– Úgy látom, ismeri Cadsuane-t – mondta félig súgva. – Vigyázzon vele, még a többi nővér is tart tőle! – Puha, rekedtes hangja most egészen komolyan csendült. – Nem tudom, mi lesz a mai nap vége, de azt hiszem, itt az ideje, hogy távozzon, „Tomas rokon”. Rég itt az ideje! Szerzek lovakat...

– Szóval ez a te unokatestvéred, Caraline? – kérdezte egy férfi dús zengésű hangon, és Min önkéntelenül összerezzent.

Toram Riatin közelről még csinosabb volt, mint távolról. Csak úgy sugárzott belőle az a fajta férfias szépség és világi magabiztosság, ami Mint úgy vonzotta a férfiakban, még mielőtt Randet megismerte volna. Persze még mindig vonzónak találta a Toramhoz hasonló alakokat, csak nem annyira, mint Randet. A férfi határozott mosolya kifejezetten elbűvölő volt.

Toram pillantása Caraline kezére esett, aki még mindig Randet fogta.

– Caraline úrnő a feleségem lesz – mondta lustán. – Ugye tudta?

A nő arca elvörösödött dühében.

– Nem mondd ezt, Toram! Mondtam, hogy nem megyek hozzád!

Toram Randre mosolygott.

– Azt hiszem, a nők sosem tudják, mit akarnak, amíg csak egy férfi meg nem mondja nekik! Jeraal, te mit gondolsz erről? Jeraal? – Elégedetlenül nézett körbe. Min értetlenül nézett rá. Olyan szép volt, olyan jóképű, olyan határozott... Azt kívánta, bárcsak képes lenne szándékosan is felidézni egy látomást. Kíváncsi volt rá, mit tartogat ennek a férfinak a jövő.

– Úgy láttam, a barátod abba az irányba sompolygott el, Toram. – Caraline szája undorodó kis fintorba görbült, és bizonytalanul a sátor egyik sarka felé mutatott. – Azt hiszem, az italok mellett majd megtalálod, de az is lehet, hogy a szolgálólányokat zaklatja!

– Majd később, drágám. – Próbát tett, hogy megérintse a nő arcát, és élvezettel elmosolyodott, mikor Caraline hátralépett. Aztán Randre nézett, és tovább vigyorgott. A férfi oldalán lógó kardot méregette. – Van kedved sportolni egy kicsit, rokon? Már ha szólíthatlak így, hiszen Caraline unokatestvére vagy, ő pedig nemsoká a feleségem lesz. Természetesen csak gyakorlókardokkal!

– Szó sem lehet róla – nevetett fel Caraline. – Tomas még csak egy gyerek, Toram, és alig tudja annak az izének az egyik végét megkülönböztetni a másiktól! Az anyja sosem bocsátja meg nekem, ha hagyom, hogy...

– Sport – vágott közbe Rand hirtelen. – Akár ki is próbálhatjuk, hogy mi lesz a vége. Beleegyezem.

Harminchatodik fejezet

Pengék

Min nem is tudta, hogy most nyögjön, ordítson, vagy csak üljön le a földre, és sírjon. Caraline szeme kitágult, döbbenten nézett Randre, és láthatóan hasonló érzelmek söpörtek végig rajta.

Toram felnevetett, és összedörzsölte a kezét.

– Figyelem, figyelem! – kiáltott fel. – Jó kis látványosságban lesz részetek! Szorítsatok nekünk egy kevéske helyet! Szorítsatok egy kis helyet!

Arrébb sietett, és elhessegette a sátor közepén ácsorgó embereket.

– Birkapásztor – hördült fel Min –, te nem gyapjúagyú vagy! Neked egészen egyszerűen nincs agyad!

– Én nem fogalmaznék ilyen nyersen – mondta Caraline nagyon szárazon –, de azt javasolom, hogy menjenek el, még most. Bármilyen trükkhöz szeretne is folyamodni, tudnia kell, hogy hét aes sedai van a sátorban, négyen közülük a Piros ajah tagjai, akik csak most érkeztek, és Tar Valonba tartanak. Ha bármelyikük akár csak sejtené is, ki ön, tartok tőle, hogy bármi lenne is ennek a mai napnak az eredménye, az nem következik be sosem! Menjenek!

– Nem fogok semmiféle trükkhöz folyamodni. – Rand leoldotta a kardövét, és odaadta Minnek. – De lehet, hogy valamiféleképp hatottam önre és Darlinre, és esetleg Toramnál is célt érhetek, épp csak más módszerekkel.

A tömeg hátrahúzódott, és jó húsz lépés széles üres teret hagytak a sátor közepén. Volt, aki Randet méregette, és az emberek többsége egymást bökdösve gonoszul nevetgélt. Az aes sedai-ok természetesen díszhelyre kerültek, Cadsuane és két barátnője az egyik oldalon állt, a négy vörös kendős asszony a másikon. Cadsuane és társai nyílt nemtetszéssel méregették Randet, és az arckifejezésük olyan közel járt az ingerülthöz, amilyen közel egy aes sedai érzelemmentes arca csak járhatott. A négy Piros nővér leginkább a három másik aes sedai-t figyelte. Legalábbis, bár épp szemben álltak a három másik nővel, úgy tettek, mintha nem látták volna őket, márpedig senki sem lehet ilyen vak anélkül, hogy ne próbálkozna roppant elszántan!

– Hallgasson rám, rokon! – Caraline halk hangjából csak úgy áradt a sürgetés. Nagyon közel állt hozzájuk, a nyaka egészen hátrafeszült, ahogy felnézett Randre. Alig ért a mellkasáig, de látszott rajta, hogy a legszívesebben letépné a férfi fülét. – Ha nem használja a maga különleges trükkjeit, akkor komolyan megsérülhet, még ha csak gyakorló kardokat használnak is. Toram megpróbálja megölni. Sosem bírta elviselni, hogy valaki akár csak hozzáérjen ahhoz, amit a sajátjának tekintett, és minden egyes jóképű fiatalemberre, akivel szóba állok, úgy tekint, mintha a szeretőm lenne. Mikor kisgyerekek voltunk, lelökte az egyik barátját – az egyik barátját! – a lépcsőn, úgy, hogy Derowin kitörte a nyakát, csak azért, mert a kölyök az ő engedélye nélkül ráült a pónilovára! Menjen, rokon! Senki nem fogja azt hinni önről, hogy gyáva, senki nem várja el, hogy szembeszálljon egy kardmesterrel! Jaisi... vagy akárhogy hívják is önt valójában... kérem, segítsen meggyőzni!

Min szóra nyitotta volna a száját, de Rand az ajkára helyezte az ujját.

– Az vagyok, aki – mondta mosolyogva. – És nem hiszem, hogy megfutamodhatnék előle, ha nem volnék az. Ezek szerint kardmester.

Kigombolta a kabátját, és belépett az üres térre.

– Miért mindig a legalkalmatlanabb pillanatban makacsolják meg magukat? – suttogta Caraline tehetetlenül, elkeseredetten. Min egyetértően bólogatott.

Toramon már csak ing és nadrág volt. Két gyakorlókardot tartott a kezében. A „pengék” összekötözött, bebugyolált, vékony lécek voltak. A férfi felvonta a szemöldökét, mikor észrevette, hogy Rand nem vette le a kabátját, hanem csak kigombolta.

– Ez akadályozni fog, rokon!

Rand megvonta a vállát.

Toram minden előzetes figyelmeztetés nélkül dobta oda az egyik kardot, amit Rand a hosszú markolatnál fogva rántott le a levegőből.

– Csúszni fog a kesztyűd, rokon! Vigyázz, mert szükséged lesz a jó fogásra!

Rand két kézzel ragadta meg a markolatot és egy kicsit oldalra fordította a karját. A penge a föld felé mutatott. Bal lábbal enyhén előrelépett.

Toram széttárta a karját, mintha azt akarná mondani, hogy ő aztán mindent megpróbált.

– Legalább tudja, hogy kell állni – nevetett fel, és ahogy az utolsó szót is kiejtette, előrevetette magát, és a gyakorlókarddal Rand feje felé sújtott. Minden erejét beleadta az ütésbe.

A léckard hangosan csattant a másik léckardon. Rand meg sem mozdult, csak a kardja változtatott helyet. Toram dühösen rámeredt, Rand nyugodtan nézte. Aztán táncolni kezdtek.

Min legalábbis nem tudta volna másnak nevezni a mozdulatok egymásba folyó, kecses, könnyű sorát, a fakardok villogását és pörgését. Látta már Randet vívni, a férfi szívesen gyakorolt a legjobb kardforgatókkal, akiket talált, néha hárommal, néggyel is egyszerre, de ehhez képest az mind semmi volt. Olyan gyönyörű volt az egész, olyan könnyű volt elfelejteni, hogy ha nem léckardot használtak volna, hanem igazi acélpengét, már vér folyna. Bár ahhoz az kellene, hogy a penge – akár léc, akár acél – húst érhessen, és egyelőre ez nem történt meg. Előre-hátra táncoltak, köröztek egymást kerülgetve, a kardok hol csak kóstolgatták a másikat, hol hangos csattanással vágtak az ellenfél felé. Rand hol támadt, hol védekezett, és minden egyes mozdulatot a fa hangos csattanása húzott alá.

Caraline megragadta Min karját, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét a küzdőkről.

– Ő is kardmester – lehelte. – Csak az lehet! Nézd csak!

Min nézte, és úgy szorította a kezében Rand övét és kardját, mintha ezzel megvédhetné a férfit. Előre és hátra, csodaszépen, és bármit is gondolt Rand, Toramon már látszott, hogy azt kívánja, bárcsak acélpenge volna a kezében. Jeges düh torzította el szabályos vonásait, és egyre keményebben, egyre vadabbul támadt. Még mindig csak penge csattant pengén, de Rand most már folyamatosan hátrált, a kardja védekezve villant, és Toram előrefelé ment, támadt, a szemében fagyos őrület villogott.

Odakinn valaki felsikoltott. A hang már-már nem emberi rémülettől remegett, és hirtelen a hatalmas sátor felcsapódott, és eltűnt abban a vaskos szürkeségben, ami elrejtette a szemük elől az eget. Köd hullámzott körülöttük mindenütt, fojtott sikolyok és ordítások szűrődtek ki belőle. Apró pamacsok kúsztak egyre közelebb, a szürkeség lassan betöltötte a sátor helyén maradt üres teret. Mindenki dermedten állt. Majdnem mindenki.

Toram léckardja hatalmas csattanással vágott Rand oldalára. A férfi kétrét görnyedt a fájdalomtól.

– Meghaltál, rokon! – hördült fel Toram vadul, és már emelte a kardját, hogy lesújtson vele, de ekkor a feje fölött a köd egy része megszilárdult, és ő döbbenten állt meg. A pára csáppá nyúlt, hatalmas, háromujjú karrá, lenyúlt, átölelte a kövérkés Piros nővért, és felragadta a semmibe, mielőtt bárki megmozdulhatott volna.

Cadsuane volt az első, aki magához tért a döbbenetből. Felemelte a karját, hátrarázta zöld kendőjét, megcsavarta a kezét, és hirtelen mindkét tenyeréből hatalmas tűzgolyók léptek elő. A tűz beletépett a ködbe. Odafenn valami hirtelen lángra kapott, majd egy pillanat alatt eltűnt, és a Piros nővér szinte azonnal visszazuhant. Hatalmas csattanással, arccal esett az egyik szőnyegre, épp az oldalát fogó, térdelő Rand mellé. Azaz jobban mondva arccal esett volna, ha a fejét nem tekerték volna körbe úgy, hogy üveges szemei most az égre meredtek.

Ami kevés önuralom még maradt a sátorban tartózkodókban, ezzel el is tűnt. Az Árnyék testet öltött. Sikoltozó emberek rohantak mindenfelé, fellökték az asztalokat, a nemesek eltaposták a szolgákat, a szolgák eltaposták a nemeseket. Mint is ide-oda taszigálták, de ő az öklével és a könyökével utat nyitott előre, és elküzdötte magát Randig. Néha a férfi kardjával ütötte az útjába kerülőket.

– Egyben vagy? – kérdezte, és talpra rántotta Randet. Meglepődve látta, hogy a férfit a másik oldalról Caraline húzza fel és támogatja. Ami azt illeti, Caraline is láthatóan meglepődött a dolgon.

Rand kihúzta a kezét a kabátja alól, és az ujjain szerencsére nem csillant vér. A félig beforrt, régi seb szerencsére nem szakadt fel.

– Azt hiszem, a legjobb, ha eltűnünk innen – mondta, és visszavette Mintől a kardját. – Ki kell keverednünk ebből!

A sátor helyén maradt tiszta levegő kis kupolája egyre kisebb volt. Mostanra már majdnem mindenki más eltűnt. A ködben sikolyok törtek fel, a legtöbbje hirtelen elhallgatott, de mindig harsant helyettük újabb.

– Egyetértek, Tomas! – mondta Darlin. A kardja már a kezében volt, és Caraline-nek vetette a hátát, a nő és a köd közé állt. – A kérdés már csak az, merre menjünk? És persze az, hogy milyen messze kell mennünk?

– Ez az ő műve – köpött ki Toram. – Al'Thoré!

Ledobta a gyakorlókardot, és nyugodtan a levetett kabátjához lépett. Ráérősen vette fel. Sok rosszat el lehetett róla mondani, de nem volt gyáva.

– Jeraal? – kiáltott a ködbe, miközben felcsatolta az övét. – Jeraal, a Fény égessen meg, merre vagy? Jeraal!

Mordeth – Fain – nem válaszolt. Toram tovább kiáltozott.

Rajtuk kívül már csak Cadsuane volt ott két társnőjével. A fiatalabb aes sedai-ok arca nyugodt volt, de a kezükkel idegesen simítgatták kendőjük szegélyét. Cadsuane a maga részéről úgy nézett ki, mint aki könnyed sétára készül.

– Azt hiszem, északra kellene mennünk – mondta. – Arra közelebb találunk emelkedőt, és talán fölé mászhatunk ennek a rettenetnek. Ne ordibálj már, Toram! Az embered vagy halott, vagy süket!

A férfi gyilkos tekintettel meredt az ősöreg aes sedai-ra, de befogta a száját. Cadsuane-t láthatóan nem érdekelte, hogy néz rá Toram, vagy nem látta, csak az számított, hogy végre csendben van.

– Akkor északra! Mi hárman majd elintézünk mindent, amit ti nem bírtok pengével!

Egyenesen Randre bámult, mikor ezt mondta. A férfi észrevétlenül megbiccentette a fejét, mielőtt felkötötte volna az övét, és kihúzta volna hüvelyéből a kardját. Min igyekezett nem kiesni a saját szemén. Összenézett Caraline-nel. A másik nő is döbbenten bámult maga elé. Az aes sedai pontosan tudta, Rand kicsoda, de nem akarta, hogy mások is rájöjjenek!

– Bárcsak ne hagytuk volna a városban az őrzőinket! – mondta a karcsú Sárga nővér. A sötét fürtjeibe font apró ezüstcsengők édesen csilingeltek, ahogy hátravetette a haját. Majdnem olyan parancsoló volt a megjelenése, mint Cadsuane-nek, olyannyira, hogy az embernek elsőre fel sem tűnt, milyen szép. Bár volt valami magamutogató abban, ahogy felszegte a fejét. – Bárcsak itt lenne velem Roshan!

– Alkossunk kört, Cadsuane? – kérdezte a Szürke. Ide-oda kapkodta a fejét, és a ködöt figyelte. Éles orrával és kérdő szemével úgy nézett ki, mint egy dundi, fakószőke veréb. Nem egy riadt veréb, hanem egy olyan madár, aki kész bármelyik pillanatban szárnyra kelni. – Kapcsolódjunk össze?

– Nem, Niande, ne – sóhajtott fel Cadsuane. – Ha látsz valamit, le kell csapnod rá azelőtt, hogy én megmutathatnám neked. Samitsu, ne aggódj már Roshan miatt! Így is van velünk három pompás vívó, ha jól látom, ketten közülük gémjeles karddal! Rájuk bízhatjuk magunkat!

Toram kivillantotta a fogát, mikor megpillantotta a gémet Rand csupasz pengéjén. Ha mosolynak szánta, hát nem volt benne sok vidámság. Darlin kardja nem volt gémjeles, de a férfi most újra végigmérte Randet és a kardját, majd bólintott felé. Ezúttal jóval nagyobb tisztelet látszott rajta, mint amit az egyszerű Tomas Trakandnak, a ház egy jelentéktelen sarjának megadott volna.

A szürke hajú Zöld nővér egyértelműen átvette a vezetést és meg is tartotta, bárhogy tiltakozott is ellene Darlin, aki a legtöbb tearihez hasonlóan nem bízott az aes sedai-okban, és Toram is, aki csak úgy általában nem viselte el, hogy rajta kívül bárki más is parancsokat osztogasson. Szó se róla, ezt Caraline sem fogadta el könnyen, de Cadsuane éppúgy nem vette figyelembe a nő dühös grimaszait, mint a két férfi végeérhetetlen szóáradatát. Velük ellentétben Caraline mintha észrevette volna, hogy felesleges tiltakoznia az aes sedai parancsai ellen. Csodák csodájára Rand engedelmesen hagyta, hogy Cadsuane jobbján jelöljék ki a helyét, amikor a nővér elrendezte, hogyan menjenek. Persze talán nem az engedelmes lett volna a viselkedésére a legjobb szó, mert úgy nézett közben az aes sedai-ra, hogy Min, ha valaki rá vet ilyen pillantásokat, felpofozza az illetőt. De Cadsuane csak megrázta a fejét, és mormolt valamit, amitől Rand elvörösödött. Bár legalább befogta a száját! Min egy pillanatra attól tartott, hogy fogja magát és bejelenti, hogy kicsoda ő valójában. És aztán majd döbbenten veszi tudomásul, hogy a köd nem kotródik el ijedtében az Újjászületett Sárkány elől! A férfi úgy mosolygott rá, mintha ez a köd semmiség volna, mintha ez a természeti jelenség ebben az időben teljesen normális lenne, még egy olyan köd is, ami embereket és sátrakat ragad el.

Úgy indultak a szürkeségbe, mint egy hatágú csillag. Cadsuane ment elöl, a két aes sedai a háromszög másik két sarkán, a fegyveres férfiak a hatszög maradék három végében. Toram természetesen hangosan tiltakozott az ellen, hogy hátul menjen, egész addig, amíg Cadsuane nem vetette fel, hogy mindig is a hátvédé a legnagyobb megtiszteltetés és a legnehezebb szerep. Erre elhallgatott egy kicsit. Min egy cseppet sem ellenezte, hogy ő a csillag közepén maradhat Caraline-nel. Mindkét kezében egy-egy tőr villant, bár nem volt benne biztos, hogy sok hasznát venné a köd ellen. Tulajdonképpen megkönnyebbült, hogy Caraline kezében remeg a tőr. Az ő keze legalább nyugodt maradt. Aztán eszébe jutott, hogy talán már ahhoz is túl rémült, hogy remegjen.

A ködben téli hideg volt. A szürkeség örvényekben kúszott közéjük, olyan sűrű volt, hogy alig látták a többieket. Hallani viszont túlságosan is jól hallották. Sikolyok hasítottak a levegőbe, nők és férfiak halálordítása, lovak nyihogása. A köd elfojtotta a hangokat, úgyhogy szerencsére a kiáltások távolinak tűntek. A szürkeség szilárdulni kezdett előttük, de Cadsuane kezéből szinte azonnal tűzgolyók repültek ki, sisteregve vágódtak a ködbe, és a sűrű folt hatalmas lángnyelvvé robbant előttük. Hátulról is hatalmas dörejek hallatszottak, fény villant, mintha villám csapott volna a felhők közé. A másik két nővér sem tétlenkedett. Min nem akart visszanézni. Amit maga előtt látott, az is több volt a kelleténél.

Letaposott sátrak mellett siettek el, amit csak félig takart el a cseppfolyós szürkeség, testek és testrészek mellett. Sajnos nem mindent rejtett el előlük a köd. Egy kar. Egy láb. Egy férfi, akinek deréktól lefelé hiányzott a teste. Egy nő vicsorgó feje, amit egy felfordított szekér rúdjára tűztek. A talaj emelkedni kezdett a lábuk alatt, egyre magasabbra hágtak. Min ekkor látta meg az egyetlen élő embert magukon kívül, és azt kívánta, bárcsak ne találkoztak volna senkivel. A férfi a vörös kabátosok egyike volt, tétován tántorgott feléjük, inteni próbált nekik bal karjával. A jobb keze vállból hiányzott, és az arca felének a helyén csak nedves csont fehérlett. Szavaknak szánt gurgulázás bukott ki a foga közül, és a férfi összeesett. Samitsu egy pillanatra mellétérdelt, megérintette homlokának véres maradványait, aztán sajnálkozva megrázta a fejét, és felkelt. Mentek tovább. Felfelé, egyre csak fel. Min már úgy érezte, nem is egy dombra, de egy hegycsúcsra másznak fel!

A köd épp Darlin előtt kezdett alakot ölteni. Ember nagyságú forma vált ki belőle, csupa csáp és éles fogakkal teli, szörnyű száj. A nagyúr talán nem volt kardmester, de azért lassúnak sem volt lassú.

A pengéje keresztülszelte az emelkedőben lévő alakot, megpördült, és hosszában is kettévágta a szörnyet. Négy, a többinél is sűrűbb ködpamacs hullott a földre.

– Nohát – szusszant fel –, legalább azt tudjuk, hogy az acél vágja ezeket a... teremtményeket!

A sűrű ködpamacsok összefolytak, és újra emelkedni kezdtek.

Cadsuane kinyújtotta a kezét, és fényes tűzcseppek hullottak az ujjai végéről. Egyetlen hatalmas lángcsóva kiégette a rémséget a ködből.

– De úgy tűnik, csak megvágja, és nem pusztítja el – mormolta.

Előttük, kicsit jobbra, hirtelen egy nő jelent meg a ködben, selyemszoknyáját magasra emelte, úgy rohant. Félig szaladt, félig esett lefelé a meredek lejtőn.

– Hála a Fénynek! Hála a Fénynek! – sikoltotta – Már azt hittem, egészen egyedül vagyok!

A háta mögött megszilárdult a köd. Rémálomba illő karmok és fogak kavarogtak a szürkeségben. Min biztos volt benne, hogy ha férfi lett volna az illető, Rand megvárja az aes sedai-okat.

Ám így felemelte a kezét, még mielőtt Cadsuane megmozdulhatott volna, és valami... fényesség, a napnál is vakítóbb ragyogás, fehér tűzsugár csapott ki belőle, és a szaladó nő feje fölött tépett ködbe. A teremtmény egyszerűen megszűnt létezni. Egy pillanatra tiszta levegő volt a helyén, és tűzsugár vonalában mindenütt, aztán újra rájuk zárult a köd. Egy pillanatra a nő döbbenten állt, meg sem bírt mozdulni. Aztán teli torokból sikoltozni kezdett, elfordult, és az ellenkező irányba szaladt, még mindig lefelé, a köd mélyébe. Futott az elől, amit a legrosszabb rémálomnál is szörnyűbbnek hitt.

– Te! – ordított fel Toram olyan hangosan, hogy Min is felé fordult, késsel a kezében. A férfi Randre emelte a kardját. – Te vagy az! Igazam volt! Mindez a te műved! De engem nem csalsz csapdába, al'Thor!

Hirtelen kitört közülük, és botladozva megindult felfelé az emelkedőn.

– Engem nem csalsz csapdába! – üvöltötte.

– Gyere vissza – kiáltott utána Darlin. – Együtt kell maradnunk! Együtt kell... – A hangja bizonytalanul elhalt, és Randre nézett. – Tényleg te vagy az... A Fény égessen meg, ha nem te vagy!

Tett egy óvatos lépést, hogy Rand és Caraline közé kerüljön védve a nőt, de legalább nem szaladt el.

Cadsuane nyugodtan Rand mellé lépett a meredeken. És akkora pofont kevert le neki, hogy a férfi feje elfordult az ütéstől. Min riadtan fojtotta vissza a lélegzetét.

– Ezt soha többé nem teszed meg! – mondta Cadsuane. A hangja nem volt izgatott vagy dühös, csak nagyon, nagyon határozott. – Hallottad? Öröktüzet soha nem használsz! Soha!

Meglepő módon Rand csak megdörzsölte az állát.

– Nem volt igaza, Cadsuane. Ő létezik, biztos vagyok benne. Létezik! – És ami még meglepőbb volt, a férfi hangjába könyörgés vegyült, mintha inkább magát akarná meggyőzni a dologról, mint az aes sedai-t.

Min szívét összeszorította a fájdalom. Rand említette neki, hogy hangokat hall, csak erről lehetett szó. A férfi felé nyújtotta a kezét, egy pillanatra azt is elfelejtette, hogy még mindig erősen markolja a tőrét, és kinyitotta a száját, hogy valami vigasztalót mondjon neki. Bár nem volt benne biztos, hogy valaha az életében még képes lesz azt az egy bizonyos szót ártatlan, őszinte mosollyal kimondani. Kinyitotta a száját – és Padan Fain ugrott ki a ködből Rand háta mögött, a kezében fegyver csillant.

– Mögötted! – sikoltott fel Min, és a kinyújtott jobbjában pihenő tőrrel mutatta az irányt, míg a bal kezében lévő kést elhajította. Mintha minden egyszerre történt volna az átláthatatlan, jéghideg ködben.

Rand fordulni kezdett, arrébb lépett egy kicsit, és Fain is elmozdult, hogy utána vesse magát. Ettől a kis mozdulattól Min tőre már célt tévesztett, de Fain fegyvere végighasította Rand oldalát. Úgy tűnt, épphogy csak a kabátját vágja fel, de a férfi felsikoltott. Úgy sikoltott, hogy Min szíve majdnem meghasadt. Aztán Cadsuane-re esett, megpróbált megkapaszkodni az aes sedai-ban, hátha úgy talpon tud maradni, de csak azt érte el, hogy mind a ketten a földre zuhantak.

– El az útból! – kiáltott fel az egyik nővér, Min úgy gondolta, Samitsu az, és Min lába hirtelen kiszaladt a lány alól. Csúnyán megütötte magát, fel is nyögött, ahogy földet ért. Caraline mellé esett, és levegő után kapkodva kiáltott fel.

– Vér és tűz! Minden egyszerre.

– Mozogjatok! – kiáltott fel Samitsu újra, miközben Darlin megpróbálta levágni Faint a kardjával. A csontos kis emberke meglepően gyorsan mozgott, levetette magát a földre, és legurult a lejtőn. Ki tudja, miért, felnevetett, aztán talpra kecmergett, és elrohant. A köd szinte azonnal elnyelte.

Min remegve kászálódott talpra.

Caraline jóval erélyesebb volt.

– Csak annyit mondok, aes sedai – vetette oda jeges hangon Samitsunak miközben vadul söpörte le a szoknyájáról a koszt –, hogy nem bánhat így velem! Caraline Damodred vagyok, a Damodred ház feje és...!

Min nem figyelt rá. Cadsuane fölötte ült a lejtőn, Rand feje az ölében nyugodott. Csak egy karcolás volt. Min sikoltva rávetette magát. Akár aes sedai volt, akár nem, ellökte a nőt Randtől, és ő vette az ölébe a fejét. A férfi szeme csukva volt, szaggatottan vette a levegőt. Az arca tűzforró volt.

– Segítsen rajta! – kiáltott Cadsuane-re. A sikolya mintha a ködben tévelygők ordításait visszhangozta volna. – Segítsen rajta!

Valahol mélyen tudta, hogy a kérésének nincs sok értelme, miután ellökte az aes sedai-t, de Rand arca olyan forró volt, hogy égette a tenyerét, hogy kiégette lényéből az értelmet.

– Samitsu, gyorsan! – kiáltott fel Cadsuane. Felkelt, és elrendezte a kendőjét. – Én nem vagyok elég erős a Gyógyításban ahhoz, hogy visszahozzam!

Min homlokára tette a kezét.

– Lányom, nem hagyom, hogy meghaljon ez a buta fiú, mielőtt jó modorra taníthattam volna! Most hagyd abba a sírást.

Az egész nagyon különös volt. Min biztos volt benne, hogy a nő semmit sem csinált az Egyetlen Hatalommal, mégis hitt neki. Jó modorra tanítani. Az szép kis munka lesz! Elengedte a férfi fejét, bár csak vonakodva. Térden csúszott hátrébb. Nagyon, nagyon különös. Észre sem vette, hogy sír, de Cadsuane ígérete elég volt ahhoz, hogy elállítsa a könnyeit. Szipogva törölte meg kezével az arcát, közben Samitsu Rand mellé térdelt, és a férfi homlokára tette az ujjait. Min azon gondolkozott, vajon miért nem a két tenyere közé fogja Rand arcát, ahogy Moiraine tette régen.

Rand hirtelen összerándult, és olyan hevesen kezdett el hadonászni, hogy hanyatt lökte a Sárga nővért. Amint azonban a nő elengedte, a férfi ismét elernyedt. Min közelebb kúszott hozzájuk. Rand könnyebben lélegzett, de a szemét még mindig csukva tartotta.

Megérintette az arcát. Hűvösebb volt, mint az előbb, de még mindig túl meleg. És sápadt.

– Valami nincs rendben – mondta Samitsu gyengén, mikor végre sikerült fölülnie. Félrehúzta Rand kabátját, belenyúlt a véráztatta ingen lévő szakadásba, és széttépte a finom gyolcsot.

A vágás, amit Fain tőre ejtett, alig volt hosszabb a kezénél, és nem túl mély, de egyenest a régi, kör alakú seben futott át. Min még a gyengécske fényben is látta, hogy a karcolás széle vörös és duzzadt, mintha hetek óta hanyagolták volna. Már nem vérzett, de teljesen el kellett volna múlnia. Az aes sedai-ok Gyógyítása az ember szeme láttára tüntette el a sebeket.

– Ez itt – mondta Samitsu oktató hangon, és gyengéden elhúzta a kezét a régi seb felett – úgy néz ki, mint egy gyulladás, de genny helyett gonoszság van benne. És ez – most az új seb fölött húzta végig az ujjait – másfajta gonoszsággal telt meg. – Hirtelen felnézett a fölötte ácsorgó Zöld nővérre, és elfintorodott. A hangja dacos és védekező lett. – Ha tudnám, hogy mondjam, Cadsuane, hidd el, úgy mondanám. De még soha nem láttam semmi ehhez hasonlót! Azt hiszem, ha akár csak egy pillanattal később érek ide, vagy ha te nem próbáltad volna megmenteni, már halott lenne. Így, ahogy most állunk... – A sóhaj mintha minden erőt kivett volna a Sárga nővérből, az arca kimerült és reménytelen volt. – Ahogy most állunk, attól tartok, meg fog halni.

Min megrázta a fejét, mondani akarta, hogy nem, de valamiért képtelen volt megmozdítani a nyelvét. Hallotta, hogy Caraline magában imádkozik. A nő mellettük állt, két kézzel kapaszkodott Darlin kabátujjába. A férfi összevont szemöldökkel nézett le Randre, láthatóan nem tudta, mit is kellene kezdenie a helyzettel.

Cadsuane lehajolt, és megveregette Samitsu vállát.

– Te vagy a legjobb a ma élők közül, talán a valaha éltek között is – mondta halkan. – Senki nem ért úgy a Gyógyításhoz, mint te!

Samitsu bólintott, és felállt. Mielőtt teljesen kiegyenesedett volna, visszanyerte az aes sedai-ok hírhedt nyugalmát. Cadsuane a csípőjére tett kézzel, elégedetlenül bámulta Randet, és egyáltalán nem tűnt nyugodtnak.

– Hah! Nem hagyom, hogy itt halj meg a nyakamon, fiam! – hördült fel, mintha csak a férfi hibája lett volna az egész. Ezúttal nem megsimogatta Min fejét, hanem begörbített ujjával kocogtatott rajta. – Kelj fel, te lány! Nem vagy síróbaba, ezt mindenki látja, akinek van szeme, szóval ne viselkedj úgy, mintha az lennél! Darlin, te fogod vinni! A kötszerekkel várnunk kell. Ez a köd láthatóan nem megy el innen, úgyhogy jobb, ha mi távozunk.

Darlin habozott. Talán Cadsuane parancsoló arckifejezése tette, talán az, hogy Caraline az arca felé emelte a kezét, mindenesetre végül dühös morgással a hüvelyébe lökte a kardját, és felkapta Randet. A férfi karja és lába tehetetlenül lógott.

Min felkapta a gémjelű kardot, és óvatosan a Rand oldalán lévő hüvelybe csúsztatta.

– Szüksége lesz még rá – mondta Darlinnek, aki egy pillanattal később egyetértően bólintott. Ezer szerencséje, hogy így tett. Min minden bizodalmát a Zöld nővérbe vetette, és nem hagyta volna, hogy bárki is ellentmondjon neki.

– Légy nagyon óvatos, Darlin – mondta Caraline rekedtes hangján, miután Cadsuane újra elrendezte a menetet. – Maradj szorosan mögöttem, és megvédelek!

Darlin addig nevetett, míg csak köhögni nem kezdett, és még akkor is vidáman kuncogott, mikor már újra javában másztak fölfelé a jeges ködben a távoli sikolyok közepette. Ő vitte Randet, az öt nő pedig védelmezően körbevette.

Min nagyon is jól tudta, hogy ő csak egy figyelmes szempár, semmi több, éppúgy, mint Cadsuane másik oldalán Caraline. A kezében tartott meztelen penge nem használt volna a ködalakok ellen, de Padan Fain talán még életben van valahol a ködben. Legközelebb nem hibázza el! Caraline is a kezében tartotta a tőrét, de azok alapján, amilyen arckifejezéssel hátra-hátrapillantott a válla felett a Rand súlya alatt dülöngélő Darlinre, talán nem csak a saját életét akarta megvédeni, hanem az Újjászületett Sárkányét is. Persze az is lehet, hogy nem őt. Ezért a vidám nevetésért egy nőnek bármekkora orrot meg kell tudnia bocsátani!

A köd újra és újra alakot öltött, majd szétfoszlott az aes sedai-ok tüzétől és egyszer egy hatalmas valami a szemük előtt tépett ketté egy kétségbeesetten nyihogó lovat, még mielőtt az aes sedai-ok bármit is tehettek volna. Ezután Min meglehetősen hangosan rosszul volt, és egyáltalán nem szégyellte magát. A ködben emberek haltak meg, de ők legalább szabad akaratukból jöttek ide! A legócskább zsoldos is elmenekülhetett volna még tegnap, de a ló hogyan tehette volna? Alakok emelkedtek ki a ködből, és haltak meg: emberek haltak meg. A sikolyok mindig a távolból jöttek, nekik legalábbis úgy tűnt, de egyre-másra szörnyűségesen megcsonkított tetemeken estek keresztül, amelyek egy órája még élő, lélegző emberi lények lehettek. Min egyre azon gondolkozott, vajon kijutnak-e valaha is a napfényre.

Megdöbbentő hirtelenséggel és mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül estek át a fényre. Az egyik pillanatban Mint még jeges szürkeség vette körül, a másikban már a delelőjén álló nap forró sugarai perzselték az arcát. Úgy vakított a fénye, hogy el kellett ernyőznie a szemét a kezével. És ott, talán öt vagy hat mérföldnyire tőlük a kopár dombokon, ott emelkedett Cairhien zömök, komor falaival és büszke befejezetlen tornyaival. Valahogy most már olyan valótlannak tűnt mindez.

Min visszanézett a ködre, és kirázta a hideg. A ködnek széle volt, úgy húzódott végig a dombtető ritkás fái között, mint valami szürke, imbolygó fal, ami túlságosan is egyenes volt ahhoz, hogy természetesnek tűnjön és sem örvények nem voltak benne, sem ritkásabb pamacsok. Az egyik helyen még forró, tiszta levegő, egy lépéssel odébb pedig már jeges, vak szürkeség. Az előtte álló fát máris egy kicsit jobban látta, és ráébredt, hogy a köd lassanként mintha visszahúzódna. Talán a nap heve űzte el. De túl lassan oszlott el ahhoz, hogy valódi ködnek tűnjön. A többiek éppolyan érdeklődve nézték a ködfalat, mint ő. Még az aes sedai-ok arcán is felcsillant a kíváncsiság.

Vagy húsz lépésnyire balra tőlük egy ember zuhant ki a ködből. Négykézláb mászott, a feje elöl kopaszra volt borotválva. Horpadt mellvértje és ruhája rongyai alapján egyszerű közkatona lehetett. Vadul körbenézett, de úgy tűnt, hogy nem vette észre őket. Lerohant a lejtőn, még mindig négykézláb, nem egyenesedett fel. Kicsivel odébb három alak tűnt föl: két férfi és egy nő rontott ki a szürkeségből. A nőnek színes csíkok futottak végig a ruháján, de hogy mennyi és milyen színű, azt nem lehetett látni, mert a nyakába kapta a szoknyáját, úgy rohant. Lépést is tartott a két hosszú lábú férfival. Nem néztek körbe, mikor a napfényre értek, csak futottak tovább, le a hegyen. El-elestek, de azonnal talpra pattantak, és rohantak tovább, mint az őrültek.

Caraline egy pillanatig a tőrét tanulmányozta, aztán határozott mozdulattal visszalökte a helyére.

– Így oszlik fel a seregem – sóhajtotta.

Darlin, akinek még mindig a nyakában lógott az eszméletlen Rand, rámosolygott.

– Van egy seregem Tearben, ha szükséged lenne rá.

A nő a zsákként lógó Randre nézett.

– Talán – mondta.

Darlin gondterhelten próbált meg a vállán csüngő, eszméletlen férfi arcába nézni. Cadsuane maga volt a megtestesült gyakorlatiasság.

– Az út arra van – mutatott nyugatra. – Ott gyorsabban haladhatunk, mint így erdőn-mezőn át. Könnyű kis séta!

Min aztán nem nevezte volna könnyűnek. A hőség kétszer olyan tikkasztó volt a köd jeges hidege után. A verejték csak úgy csorgott róla, és vele együtt mintha az életereje is elfolyt volna. A lábai remegtek. Megbotlott a kiálló gyökerekben, és arcra esett, még a kezét sem tudta letenni. Megbotlott a nagyobb kövekben, és eldőlt. Megbotlott a saját csizmájában is, és felborult. Egyszer csak úgy kibicsaklott alóla mindkét lába, hogy vagy negyven lépést szánkázott lefelé a domboldalon a kabátján ülve, vadul kapálódzva, míg végül sikerült elkapnia egy facsemetét. Caraline is legalább annyit botladozott, mint ő, ha nem többet. A ruhákat nem efféle terepre tervezték, és egy különösen nagy esés után, mikor a szoknyája a nyakába csavarodott, és majdnem megfojtotta, megkérdezte Mintől, hogy hol varratja a kabátját és a nadrágjait. Darlin nem esett el. Ó, persze ő is legalább annyiszor megbotlott, mint ők, de ahányszor csak elvesztette az egyensúlyát, valami mindig elkapta, és visszalökte a lábára. Eleinte dühösen meredt az aes sedai-okra, eljátszotta, hogy ő a büszke teari nagyúr, akinek aztán semmi szüksége nincs ilyesmire ahhoz, hogy sértetlenül elvigye a vállán az eszméletlen Randet. Cadsuane és a többiek úgy tettek, mintha nem látnák. Ők sosem estek el. Könnyedén lépdeltek egymás mellett, halkan beszélgettek, és mindig elkapták Darlint, még mielőtt elesett volna. Mire kiértek az útra, a férfi nyúzottnak és hálásnak tűnt.

Innen már látszott a folyó. A magas földút barnára égett közepén voltak, és Cadsuane feltartott kézzel állította meg az első arra tévedő járművet, egy zötyögős, ócska szekeret, amit két öreg, molyrágta öszvér húzott. Foltozott kabátú, vézna kis fickó vezette a kordét, riadtan állt meg a különös társaságot látva. Vajon mit gondolhatott a fogatlan jóember, kikbe szaladt bele? Három kortalan arcú aes sedai a kendőikkel, teljes díszben, szépen, rendezetten, mintha csak az előbb szálltak volna le egy hintóról. Egy agyonizzadt cairhieni nő, a ruháján végigfutó csíkok alapján magas rangú nemes – vagy a ruhája állaga alapján egy koldus, aki egy nemesasszony kidobott rongyaiba öltözött. Egyértelműen egy teari nemesúr, akinek hosszú orráról, de még hegyes szakállából is izzadság csöpög, és akinek a vállán keresztbe vetve egy félholt ember fekszik, mint egy zsák búza. És Min maga. Mindkét térde kilógott a nadrágjából, ami sajnos hátul, a fenekénél is elszakadt, bár a Fénynek hála, azt jól eltakarta hosszú kabátja. Igaz, a kabát ujját csak pár vékonyka cérnaszál tartotta már... És az egész öltözékén annyi por és folt, hogy arra rágondolni is rossz volt!

Nem várt a többiekre, kirántotta a kését a ruhája ujjából – ettől sajnos az utolsó pár szál legtöbbje elszakadt – és végigpörgette az ujjai között, épp ahogy Thom Merrilintől tanulta egykor. A napfény megcsillant a döbbenetes gyorsasággal forgó pengén.

– A Nap palotába akarunk eljutni – jelentette be, és még Rand sem szégyenkezett volna a hangjából sütő határozottság és gőg miatt. Voltak olyan helyzetek, amikor a magabiztos kiállás többet ért a hosszas magyarázkodásánál.

– Gyermekem – mondta Cadsuane feddően –, biztos vagyok benne, hogy Kiruna és a barátnői mindent megtennének, amit csak tudnak, de egyetlenegy Sárga sincs közöttük! Samitsu és Corelle pedig valóban a valaha élt két legjobb Gyógyító közé tartoznak! Arilyn úrnő volt olyan nagylelkű, hogy átengedje nekünk a városban a palotáját, úgyhogy oda visszük...

– Nem! – Min nem tudta, honnan vette a bátorságot ahhoz, hogy ellentmondjon ennek az asszonynak. Kivéve... Kivéve persze azt, hogy Randről volt szó. – Ha felébred... – Nagyot nyelt. Fel kell ébrednie! – Ha felébred, és egy idegen palotában találja magát, idegen aes sedai-ok között, el sem tudom képzelni, mit tesz! És önök sem akarják elképzelni!

Egy pillanatig állta az erős, hűvös tekintetet, aztán az aes sedai bólintott.

– A Nap palotába – mondta Cadsuane a földművesnek. – És olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak ezek a bolhazsákok mozogni tudnak!

Természetesen mindez nem volt ilyen egyszerű, még az aes sedai-ok számára sem. Ander Tol egy szekérrakomány fonnyadt retekkel érkezett, amit a városban akart eladni, és esze ágában sem volt a Nap palotának még csak a közelébe sem mennie, ahol, amint azt ő nagyon is jól tudta, az Újjászületett Sárkány embereket evett, akiket előtte nyílt tűzhelyen tíz láb magas aiel nők sütöttek meg neki. Akárhány aes sedai áll is elébe, ő aztán nem megy a palotának még csak az egy mérföldes körzetébe sem! Másfelől viszont Cadsuane odadobott neki egy degeszre tömött erszényt. Amikor a földműves kinyitotta, majdnem kiesett a szeme. A nő erre közölte, hogy ebből a pénzből megvette a retkeket, kibérelte a kocsit, őt magát pedig felfogadta hajtónak, de persze ha nem tetszik az elképzelés, nyugodtan visszaadhatja az erszényt. Mindeközben csípőre tett kézzel állt a szekér mellett, és látszott rajta, hogy ha Ander Tol vissza meri adni a pénzt, hát ott helyben bekapja szekerestül, mindenestül. Mint később kiderült, a férfi azért hallgatott a jó szóra. Samitsu és Niande lepakolta a szekeret, a retkek csak úgy repkedtek szanaszét. Jeges arckifejezésükön látszott, hogy sosem gondolták volna, hogy egyszer ilyesmire kell használniuk majd az Egyetlen Hatalmat. Darlin tekintete pedig mérhetetlen megkönnyebbülésről árulkodott – ahogy ott állt az út szélén, és Rand még mindig a nyakában lógott – hogy nem neki kell lerakodnia a szekeret. Ander Tol még mindig a bakon ült, az álla majdnem a térdét érte, és úgy tapogatta az erszényt, mint aki egyáltalán nem biztos abban, hogy végül is megérte az üzlet.

Mikor végre mindannyian elhelyezkedtek a szekéren, és a retek alá terített szénából ágyat rögtönöztek Randnek, Cadsuane a férfival szemben ültette le Mint. Tol mester a kantárt rázogatta, és meglepő erőtartalékokat fedezett fel öreg öszvéreiben. A szekér rettenetesen rázott és imbolygott, a kerekek nem csak dülöngéltek, de láthatóan nem voltak egy magasak sem. Min arra gondolt, bárcsak alá is jutna egy kis széna, bár még így is mulatságosnak találta, ahogy Niande és Samitsu arca egyre feszültebb lesz minden egyes huppanó után. Caraline egész nyíltan megmosolyogta őket. A Damodred ház fejének nem kellett elrejtenie, hogy örül, amiért az aes sedai-oknak sincs könnyebb dolga, mint nekik. Bár ami azt illeti, amilyen könnyű csontú teremtés volt, ő még magasabbra repült minden zökkenésnél, és még nagyobbat esett, mikor visszaért, mint az aes sedai-ok. Darlin, aki a szekér szélébe kapaszkodott, egész jól bírta a rázódást, bár gondterhelt arccal pillogott Randről Caraline-re és vissza.

Cadsuane volt a másik, akit láthatóan nem érdekelt, hogy a fogai össze-össze koccannak.

– Napszállta előtt ott akarok lenni, Tol mester – kiáltott előre. A gazda heves ostorcsattogtatásba kezdett, bár a szekér ettől nem haladt gyorsabban.

– Most pedig mesélj el mindent – fordult a nővér Minhez. – Egészen pontosan mi történt, mikor a fiú legutóbb idegen aes sedai-ok között ébredt fel?

A szeme elfogta Min tekintetét, és nem hagyta, hogy a lány félrenézzen.

Rand titokban akarta tartani mindezt, ha lehet; titokban akarta tartani, amíg csak lehet. De most haldoklott, és Min úgy látta, hogy az egyetlen esély arra, hogy megérje az estét, ebben a három nőben rejlik. Talán ha tudják, az sem segít neki. Talán ha tudják, legalább egy kis részét megértik a cselekedeteinek.

– Betették egy ládába – kezdte lassan.

Nem tudta, innen hogyan folytatta – de valahogy folytatta, folytatnia kellett –, mint ahogy azt sem tudta, hogyan állta meg, hogy ne sírja el magát – de valahogy megállta, mert nem omolhatott össze még egyszer, mikor Randnek szüksége volt rá –, és valahogy elmondott mindent Rand rabságáról, a verésekről, és egyszer sem remegett meg a hangja. Mesélt Dumai Kútjáról is, Kirunáról, a többiekről, és hogy az aes sedai-ok hogyan hajtottak térdet a férfi előtt, és esküdtek hűséget neki. Darlin és Caraline döbbenten nézték. Samitsu és Niande iszonyodva rázta meg a fejét. Bár nem azért, amire Min gondolt, mint az később kiderült.

– És... elcsendesített három nővért? – kérdezte Samitsu élesen. Hirtelen a szája elé kapta a kezét, és elfordult, kihajolt a szekér oldalán, és hangosan hányni kezdett. Niande szinte azelőtt csatlakozott hozzá, hogy elkezdte volna, így egymás mellett lógtak, és ürítették ki a gyomrukat.

És Cadsuane... Cadsuane megérintette Rand sápadt homlokát, kiseperte belőle a kósza hajszálakat.

– Ne félj, fiam – mondta lágyan. – Megnehezítették a dolgomat, és a te dolgodat is, de nem foglak jobban bántani, mint amennyire feltétlenül bántanom kell.

Minben megfagyott a vér.

A városkapuban kiáltozó őrök próbálták megállítani a robogó kocsit, de Cadsuane rászólt Tol mesterre, hogy ne álljon meg, és a gazda csak még jobban ütötte az öszvéreket. Az utcán elugráltak előlük az emberek, nehogy legázolják őket, a szekér mögött csak úgy szálltak a kiáltások és az átkok, felfordult gyaloghintók és utcai árusok állványaiba ütközött kordék szegélyezték az útjukat. Átvágtattak az utcákon, fel a palotához vezető széles rámpán, ahol a Dobraine úr színeibe öltözött őrök úgy rohantak ki eléjük, mintha vad hordákat kellene leküzdeniük. Miközben Tol mester fennhangon azt visítozta, hogy az aes sedai-ok kényszerítették arra, hogy ezt tegye, a katonák észrevették Mint. Aztán észrevették Randet is. Min már eddig is egy forgószél belsejében érezte magát, de most kénytelen volt rájönni, hogy tévedett.

Vagy két tucat ember próbálta meg egyszerre kiemelni Randet a kocsiból, és azok, akik hozzáértek, olyan gyengéden bántak vele, mint egy újszülöttel. Négyen fogták mindkét oldalon, a karjukon feküdt, nem markoltak bele. Cadsuane-nek vagy ezerszer el kellet ismételnie, hogy nem halott, miközben besiettek a palotába, és végigrohantak a folyosókon, amelyek most sokkal hosszabbnak tűntek, mint ahogy Min emlékezett. Egyre több cairhieni katona futott a nyomukban. Nemesek tűntek fel minden keresztfolyosón és teremben, úgy nőttek ki, mint a gombák. Sápadtan nézték Randet. Valahol elvesztették Caraline-t és Darlint. Min csak most eszmélt rá, hogy már azóta nem látta őket, hogy leszálltak a szekérről. Minden jót kívánt nekik, és elfeledkezett róluk. Rand volt az egyetlen egy ember, akire gondolni tudott. Az egész átkozott világon csak rá.

Nandera ott őrködött a férfi szobájába vezető, arany napkorongos, magas ajtók előtt a Far Dareis Mai többi tagjával együtt. Mikor az őszülő Hajadon meglátta Randet, kőarcú aiel magabiztossága szilánkokra tört.

– Mi történt vele? – kérdezte hitetlenkedve. – Mi történt?

A Hajadonok egy része sírni kezdett, panaszos vonyításuk úgy szállt végig a palotán, mint valami sirató.

– Csend legyen! – mennydörgött Cadsuane, és úgy ütötte össze a tenyerét, mintha villám csapott volna közéjük. – Te ott, gyermek! A fiúnak ágy kell! Futás!

Nandera futott. Randet egy szemvillanás alatt levetkőztették, ágyba dugták. Samitsu és Niande aggodalmasan köröztek felette. A cairhienieket kizavarták a szobából, és Nanderát az ajtó elé állították azzal az utasítással, hogy küldjön el mindenkit, mert Randet most nem lehet zavarni. Olyan gyorsan történt minden, hogy Minnek még csak most jutott ideje arra, hogy elszédüljön. Remélte, hogy egy nap látni fogja, mikor Cadsuane és az öreg Tudós Asszony, Sorilea összecsapnak. Elkerülhetetlennek tűnt, ha egy városban maradnak, és az mindenképp emlékezetes lesz!

De ha Cadsuane azt hitte, hogy az utasításai valóban mindenkit kinn tartanak, hát nagyot tévedett. Mielőtt akár csak arrébb húzhatott volna egy széket a Hatalommal, hogy leüljön Rand betegágya mellé, Kiruna és Bera már ott is voltak. Büszke arccal vonultak be. Az egyik mint egy királynő, a másik mint egy tanyasi gazdasszony.

– Mi ez az ostobaság, amit mondanak...? – kezdte Kiruna dühösen. Aztán meglátta Cadsuane-t. Bera is meglátta. Min legnagyobb megdöbbenésére tátott szájjal nézték.

– Jó kezekben van – mondta Cadsuane. – Hacsak valamelyikőtök nem tanult meg jobban Gyógyítani az elmúlt pár évben, mint ahogy eddig tudott.

– Igen, Cadsuane – mondták engedelmesen, és –, nem, Cadsuane.

Min csak most csukta be a saját száját.

Samitsu a fal mellett álló elefántcsont berakásos székbe ült, elrendezgette sötétsárga selyemszoknyáját, az ölébe eresztette a kezét, és nézte, ahogy Rand mellkasa ütemesen süllyed és emelkedik a takaró alatt. Niande a férfi könyvespolcához lépett, és leemelt róla egy könyvet, mielőtt leült volna az ablak mellé. Olvasni? Ilyenkor? Kiruna és Bera is kis híján leültek, de aztán félve Cadsuane-re néztek, és megvárták, míg az öreg nővér nem bólint türelmetlenül.

– Miért nem csinálnak semmit? – kiáltott fel Min.

– Én is ezt kérdezném – mondta Amys, aki ebben a pillanatban lépett be a szobába. A fiatalos arcú, hófehér hajú Tudós Asszony egy pillanatra Randre nézett, aztán megigazította sötétbarna kendőjét, és Kirunához és Berához fordult. – Elmehettek! – mondta. – És Kiruna, Sorilea újra látni szeretne!

A szólított nő sötét arca elsápadt, de mind a ketten sietve felpattantak, pukedliztek, és egyszerre mormolták:

– Igen, Amys! – Még engedelmesebbnek hangzottak, mint az előbb, mikor Cadsuane utasította rendre őket. Mielőtt kisiettek, zavartan pislogtak a Zöld nővérre.

– Érdekes – mondta Cadsuane, mikor már a két aes sedai messze járt. Sötét szeme Amys kék szemébe mélyedt, és úgy tűnt, neki legalábbis tetszik, amit lát benne. Mindenesetre elmosolyodott. – Szívesen találkoznék ezzel a Sorileával. Erős asszony?

Mintha külön kihangsúlyozta volna az „erős” szót.

– A legerősebb, akit valaha is láttam – mondta Amys egyszerűen. Nyugodtan. Az ember nem is gondolta volna, hogy Rand csak egy lépésnyire fekszik tőle eszméletlenül! – Nem ismerem a Gyógyításukat, aes sedai. Gondolom, mindent megtettek, amit lehetett.

A hangja nyugodt volt és színtelen. Min nem volt benne biztos, hogy Amys tényleg úgy gondolja.

– Amit tenni lehetett, azt meg is tettük – sóhajtott fel Cadsuane. – Most már csak várhatunk.

– Miközben meghal? – csattant egy férfi durva hangja, és Min ijedten összerezzent. Dashiva vonult be a szobába, csúf arca rettentő grimaszba torzult. – Flinn! – ordította.

Niande könyve hangos puffanással esett a földre, a kezéből kifutott minden erő. Úgy nézett a három feketekabátos férfira, mintha magát a Sötét Urat látná. Samitsu sápadtan mormogott valamit magában. Nagyon úgy hangzott, mint egy imádság.

Dashiva parancsára előbicegett az őszülő asha'man, és Rand ágyához lépett, Cadsuane-nel szemben. Végigfuttatta a kezét vagy egy lábnyival a férfi takarókba bugyolált, mozdulatlan teste fölött. Az ifjú Narishma gondterhelt arccal állt az ajtóban, a kardja markolatát babrálta, hatalmas fekete szeme egyszerre próbálta meg követni mind a három aes sedai-t. Az aes sedai-okat és Amyst. Egyáltalán nem tűnt úgy, mintha félne, inkább úgy nézett ki, mintha azt várná türelmesen, hogy a nők végre színt valljanak és az ellenségüknek nyilvánítsák. Az aes sedai-okkal ellentétben Amys csak Flinnel törődött a három asha'man közül. A tekintete minden mozdulatát követte, az arca teljesen kifejezéstelen maradt. De az ujja nagyon is kifejezően futott végig kése élén.

– Mit csinál ott? – követelte a magyarázatot Samitsu, és felugrott a székéből. Bármennyire tartott is az asha'manektől, az eszméletlen beteg iránti aggodalom legyőzte a félelmét. – Maga ott, maga Flinn vagy kicsoda!

Megindult az ágy felé, de Narishma rögtön elállta az útját. A nő összevonta a szemöldökét, és megpróbálta megkerülni a fiút. Narishma Samitsu karjára tette a kezét.

– Még egy modortalan kisfiú – mormolta Cadsuane. A három nővér közül csak ő nem rémült meg láthatóan az asha'manek megjelenésekor. Inkább kíváncsian méregette őket.

Narishma elvörösödött az öreg nővér szavai hallatán, és levette a kezét Samitsuról, de mikor a nő megpróbálta újra megkerülni, ismét elé lépett.

Samitsu beérte azzal, hogy a fiú válla fölött leselkedjen.

– Maga, Flinn, mit csinál? Nem hagyom, hogy megölje a tudatlanságával! Hallja?

Min szó szerint egyik lábáról a másikra állt idegességében. Nem hitte volna, hogy az asha'man megöli Randet, de... Rand megbízott bennük, de... A Fényre, még Amys sem tűnt túl magabiztosnak! A Tudós Asszony meglehetősen borúlátóan méregette Flinnt.

Az asha'man lehúzta Rand felsőtestéről a takarót, és felfedte a sebet. A karcolás éppúgy nézett ki, mint ahogy Min emlékezett rá, nem volt se jobb, se rosszabb; széles, gyulladt, vértelen seb, ami épp a régi, kerek hegen futott át. Úgy tűnt, mintha a férfi csak aludna.

– Bármit tesz is, Rand attól már nem lesz rosszabbul – mondta Min. Senki nem figyelt rá.

Dashiva felhördült, és Flinn ránézett.

– Láttál valamit, asha'man?

– Nekem nincs Tehetségem a Gyógyításhoz – mondta Dashiva, és kurtán elfintorodott. – Te értesz hozzá, te fogadtad meg a tanácsomat, hogy tanulj Gyógyítani!

– Miféle tanácsot? – kérdezte Samitsu határozottan. – Ragaszkodom hozzá, hogy...

– Fogd be a szád, Samitsu! – mondta Cadsuane. Amystól eltekintve ő volt az egyetlen nyugodt nő a szobában, bár az alapján, ahogy az aiel nő a kését simogatta, Min nem volt benne biztos, hogy nyugodt. – Azt hiszem, a legkevésbé sem akarja bántani a fiút!

– De Cadsuane – vágott közbe Niande sürgetően –, az a férfi...

– Azt mondtam, csend legyen! – szólt rá határozottan az ősz aes sedai.

– Biztosíthatom róla önöket – mondta Dashiva, és valahogy sikerült egyszerre behízelgőnek és keménynek hangoznia, – hogy Flinn pontosan tudja, mit csinál! Már most is képes olyan dolgokra, amikről maguk aes sedai-ok még csak nem is álmodnak!

Samitsu hangosan felhorkant, Cadsuane csak bólintott, és visszaült a székbe.

Flinn végighúzta az ujját a Rand oldalán éktelenkedő duzzadt seben, és a régi heg felett is. Az még veszélyesebbnek tűnt.

– Ez a kettő hasonlít egymásra, mégis különböznek, mintha két fajta fertőzés dolgozna benne. Épp csak ez nem fertőzés, hanem... sötétség. Nem tudom, hogy mondjam másképp!

Megvonta a vállát, és Samitsu sárga szegélyes kendőjét nézte. A nő összevonta a szemöldökét, de most már inkább elgondolkodva méregette az asha'mant, mint dühösen.

– Folytasd, Flinn – morogta Dashiva. – Ha meghal...

Elfintorodott, mintha valami büdöset dugtak volna az orra alá, és nem volt képes levenni a tekintetét Randről. A szája mozogni kezdett, magában beszélt, félig sírt, félig vadul nevetett, anélkül hogy az arckifejezése akár hangyányit is változott volna.

Flinn mély levegőt vett, és körbenézett a szobában. Végigpillantott az aes sedai-okon, Amyson. Mikor meglátta Mint, összerezzent, és napcserzett arca elvörösödött. Sietve átrendezte a takarót, hogy Randet a nyakáig fedje, csak a régi seb és az új vágás látszott ki a selyem alól.

– Remélem, senkit sem zavar, hogyha beszélek közben – mondta, és bütykös ujjait végighúzta Rand oldalán. – Úgy tűnik, hogy az segít egy kicsit, ha beszélek. – Hunyorogni kezdett, csak a sebekre figyelt már, az ujjai lassan mozogtak. Egészen úgy, mintha fonalakat szőne egybe. Minnek legalábbis úgy tűnt. Oda sem figyelve beszélt, láthatóan nem a szavak kötötték le a gondolatait. – Voltaképp azt is lehet mondani, hogy a Gyógyítás vitt a Fekete Toronyba. Katona voltam, míg egyszer csak kaptam a combomba egy lándzsát. Azután már nem tudtam nyeregbe ülni, vagy sokat gyalogolni. Ez volt a tizenötödik sérülés, amit a Királynő Gárdájánál töltött negyven év alatt szereztem. A tizenötödik számottevő sérülés legalábbis; ha utána tud járni vagy lovagolni az ember, akkor az csak karcolás. Negyven év alatt rengeteg barátomat láttam meghalni. Úgyhogy elmentem, és a M'Hael megtanított a Gyógyításra. Meg sok minden másra is. Ez elég durva módszer. Egyszer engem is meggyógyított egy aes sedai, lassan már harminc éve, és ahhoz képest ez fájdalmas. De legalább olyan jól működik. Aztán egy nap Dashiva barátom, azaz bocsánat, Dashiva asha'man, azt mondta, hogy ő nem érti, miért működik ugyanúgy a dolog akkor is, ha egy törött lábat akarok rendbe hozni, meg akkor is, ha egy náthát akarunk kikúrálni. Beszélgetni kezdtünk, és... Nos, neki a maga részéről nincs hozzá érzéke, de nekem, mondhatni, remekül megy a dolog. Szóval van hozzá Tehetségem. Úgyhogy elkezdtem azon gondolkozni, hogy mi volna, ha...? Ennyi. Ennél többet nem tudok tenni.

Dashiva felmordult, mikor Flinn hirtelen hátralépett, majd leguggolt, és letörölte a kezével a homlokát. Izzadság gyöngyözött az arcán. Min most először látott egy asha'mant verítékezni. A Rand oldalát elcsúfító vágás nem tűnt el, de jóval kisebbnek látszott, és kevésbé volt gyulladt és vörös. Még mindig aludt, de az arcába lassan visszatért a szín.

Samitsu olyan gyorsan vetette át magát a szobán, hogy Narishma nem tudott közbelépni.

– Mit csinált? – követelte hangosan, és Rand homlokára helyezte a kezét. Bármit talált is az Egyetlen Hatalommal, a szemöldöke majdnem a hajáig szaladt, és a hangja parancsolóból hitetlenkedőbe váltott. – Mit csinált?

Flinn sajnálkozva vonta meg a vállát.

– Nem túl sokat. Igazából nem tudtam megérinteni a baj gyökerét. Valamiféleképp elzártam a sötétséget tőle, legalábbis egy időre. Nem tart örökké. Most egymással küzd a két gonosz. Lehet, hogy kiirtják egymást, ő pedig teljesen felépülhet. – Sóhajtott egy nagyot, és megrázta a fejét. – De ugyanakkor nem mondhatom biztosra, hogy nem ölik meg. De azt hiszem, jobbak az esélyei, mint eddig voltak.

Dashiva fontosságának teljes tudatában bólintott.

– Igen, most már van esélye! – Úgy viselkedett, mintha ő maga gyógyította volna meg a férfit.

Flinn legnagyobb meglepetésére Samitsu megkerülte az ágyat és segített neki felkelni.

– Elmondja nekem, hogyan csinálta! – kiáltotta, bár parancsoló hangja meglehetősen ellentmondott annak, ahogy fürge ujjai lesimították az ősz férfi kabátját, és megigazgatták összegyűrődött gallérját. – Bárcsak valahogy meg tudná mutatni nekem! De az is megteszi, ha leírja! Meg kell tennie! Magának adom az összes aranyamat, kihordom a gyerekét, megteszek bármit, amit csak kér, de el fog nekem mondani mindent, amit tud!

A nő láthatóan maga sem tudta, most parancsol vagy könyörög, mindenesetre elég határozottan vezette el az egyik ablakfülkébe a zavart és értetlen asha'mant. A férfi többször is kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de Samitsut túlságosan is elfoglalta az, hogy rábeszélje Flinnt, tanítsa, s nem vette észre, hogy a férfi beszélni akar. Mint nem érdekelte, ki mit gondol róla, felmászott az ágyra, s úgy feküdt, hogy Rand arcához érjen az arca és szorosan átölelte a férfit. Esély. Közben az ágy körül álló három embert tanulmányozta. Cadsuane még mindig a székében ült, Amys vele szemben állt, Dashiva az ágy lábánál lévő tartóoszlopok egyikének dőlt. Mindegyikük körül kiolvashatatlan színek és képek táncoltak. Mindegyikük Randet leste mohón. Amys kétségkívül attól tartott, hogy az aielek mind elpusztulnak, ha Rand meghal, és a dühödten pislogó Dashiva, az egyetlen hármójuk közül, akinek az arcán honolt valamiféle emberi érzelem, az asha'maneket féltette. Cadsuane pedig... Cadsuane, akit nem csak, hogy ismert Bera és Kiruna, de aki az esküjük ellenére is úgy ugráltatta a két aes sedai-t, mint valami kis csitriket... Cadsuane nem bántja jobban Randet, „mint amennyire bántania kell”. A nő egy pillanatra összenézett Minnel, és a lányt kirázta a hideg. Valahogy meg fogja védeni Randet, amíg a férfi nem képes erre. Megvédi Amystól, Dashivától, megvédi Cadsuane-től is! Valahogy. Öntudatlanul is dúdolni kezdett egy régi altatódalt, és lágyan elringatta a férfit.

Harminchetedik fejezet

Üzenet a palotából

A Madarak Ünnepe utáni nap olyan heves széllel virradt a Viharok tengere felől, hogy Ebou Darból még a hőséget is kisöpörte, bár a felhőtlen ég és a vörös izzásban kelő nap forróságot ígért, ha elállna a szél. Mat begombolatlan kabáttal és csak félig összefűzött inggel sietett végig a Tarasin Palotán. Minden lépésnél idegesen nézett körül. Nem ugrott ugyan meg riadtan minden zajra, de tagadhatatlanul összerezzent, és jóval ijedtebben pislogott maga elé, mint szeretett volna, ahányszor csak egy szolgáló elment mellette, és alsószoknyáját suhogtatva rámosolygott. Mindegyikük mosolygott, és mindegyikük mosolyában volt valami... határozottan... sokat tudó. A legszívesebben futott volna.

Végül persze lassított egy kicsit, és az istállókhoz vezető árnyas sétányon már szinte lábujjhegyen tipegett végig. A sétány karcsú oszlopai között sárgás, sásszerű növények álltak hatalmas, vörös agyagedényekben, és a fentről lelógó fémkosarakból kicsüngő, széles, vörös erezetű szőlőlevelek és kacskaringós indák sűrű falat fontak az út köré. Mat önkéntelenül is a szemébe húzta a kalapját, hogy ne lehessen látni az arcát Végigfuttatta az ujját a lándzsája hegyén – az ashandarei hegyén, ahogy Birgitte a fegyvert hívta –, és öntudatlanul is úgy simogatta a nyelét, mintha attól tartana, hogy meg kell védenie magát. A kockák dühödten dörömböltek a fejében, de ennek kivételesen semmi köze nem volt az idegességéhez. Arról csak Tylin tehetett.

A magas, boltíves külső kapu előtt már hat zárt hintó várakozott, mindegyik a Mitsobar ház zöld horgonyos-kardos címerével az ajtaján A lovak türelmetlenül topogtak, az egyenruhás kocsisok is fenn ültek a bakon. Látta, hogy Nalesean nagyot ásítva áll egy sárga csíkos kabátban a kocsik túloldalán, Vanin pedig az istállóajtó mellett egy felfordított hordón ücsörög, és láthatóan alszik. A többi embere türelmesen guggolt az istállóudvar durva kövezetén, néhányan kockáztak a hatalmas, fehér épület árnyékában. Elayne Mat és a hintók között állt, épp a növényfal túloldalán. Reanne Corly is ott állt mellette, és nem messze tőle hét asszony várakozott. Azok voltak, akikre tegnap rátört azon a különös találkozón, és egyes-egyedül Reanne nem viselte a javasasszonyok vörös övét. Mat félig arra számított, hogy nem jönnek el ma reggel. Látszott az arcukon, hogy hozzászoktak ahhoz, hogy ők irányítják az életüket, és mások életét is. A legtöbbjük legalább egy kicsit őszült már, mégis várakozva néztek a babaarcú Elayne-re, láthatóan lábujjhegyen álltak, és azt várták, hogy mikor ugorhatnak valamelyik kérésére. Persze Matet az egész csoportosulás nem érdekelte igazán. Az a nő, akitől rettegett, nem volt velük. Tylin társaságában meglehetősen... Nos, a „tehetetlen” volt arra a legjobb szó, ahogy Tylin társaságában érezte magát, bármilyen nevetségesen hangzott is a dolog.

– Nincs rájuk szükségünk, Corly asszony – mondta épp Elayne. A leányörökös úgy beszélt az ősz asszonnyal, mintha egy kisgyereknek veregetné meg az arcát. – Mondtam nekik, hogy maradjanak itt, amíg vissza nem térünk. Ha nincs velünk hat felismerhetően aes sedai nő, nem keltünk olyan nagy feltűnést, különösen a folyó túlpartján nem.

A nő elég érdekes elképzeléseket vallott arról, hogy mit kell felvennie, ha feltűnés nélkül akar a város legdurvább részén sétálni. Széles karimájú, zöld kalapot viselt hatalmas, zöld tollbokrétával, a vállán arany csigamintás könnyű, halványzöld porfogó köpeny libbent. Magas nyakú, szűk, selyem lovaglóruhája zöld volt, de ez alig látszott a vaskos aranyhímzéstől, ami felkúszott a nadrágszoknya hasítékán, és igencsak kihangsúlyozta az ovális mellkivágást, amiből a fél keble kilátszott. És a tetejébe még egy nászkésnek való szűk nyakláncot is viselt A vaskos aranypánt láttán alighanem a Rahad összes tolvajának viszketni kezd a tenyere. Nem volt nála más fegyver, csak az övére tűzött apró tőr. Bár persze miféle fegyverre lett volna szüksége egy fókuszálni tudó nőnek? Természetesen a vörös öves várakozók mindegyikénél ott csillant az ebou dari nők jellegzetes görbe tőre. Még Reanne egyszerű bőrövén is.

Reanne levette széles, kék szalmakalapját, majd visszatette, és újra megkötötte az álla alatt a szalagot. Úgy tűnt, nem Elayne hangneme zavarja. Kérdő mosolyt öltött a szalmakalappal együtt, és félénken megkérdezte.

– De miért hiszi azt Merilille sedai, hogy hazudunk?

– Mind azt hiszik! – vetette közbe az egyik vörös öves kapkodva. Mindegyikük józan színű ebou dari ruhát viselt mély nyakkivágással. A szoknyájuk oldalt fel volt hasítva és félreszegve, hogy kilátsszanak alóla a színes alsószoknyák, de csak ennek az egy csontos nőnek volt a város lakóira jellemző olajzöld bőre és sötét szeme, akinek a hosszú hajában már több volt a fehér, mint a fekete. – Sareitha sedai egyenest az arcomba vágta, hogy hazudok a létszámunkról éppúgy, mint...

– Hallgass már el, Tamarla! – mordult rá Reanne ingerülten. Corly asszony lehet, hogy vinnyogva nyalta egy gyermek kezét, ha az aes sedai volt, de a saját emberei között szigorú rendet tartott.

Mat összevonta a szemöldökét, és felbámult az istállóra néző ablakokra, már persze azokra, amelyeket láthatta onnan, ahol állt. Némelyiket díszes, fehérre festett kovácsoltvas erkély takarta el, másokat aprólékosan faragott, hófehér fa ablaktáblák fedtek. Valószínűleg Tylin már nem volt ott, valószínűleg Tylin nem fog az istállóban rátörni. Óvakodott attól, hogy felébressze a nőt, olyan halkan öltözött föl és osont ki, mint egy kisegér. Különben is, itt biztos semmivel nem próbálkozna! Legalábbis Mat nem hitte volna, hogy idáig alacsonyodik. De persze távol állhat-e bármi is egy olyan nőtől, aki képes volt arra utasítani fél tucat szolgálónőt, hogy fogják meg a folyosón előző éjszaka, és vonszolják a szobájába?! Az az átkozott nőszemély úgy bánt vele, mint valami játékbabával! Ezt pedig nem tűrheti tovább! Nem ám! A Fényre, most kit akart átverni ezzel a hősködéssel? Ha nem kapják fel azt a Viharok Tálját vagy mit, és nem tűnnek el még ma Ebou Darból, Tylin megint egész éjjel a fenekét fogja csipkedni, és kis galambocskának fogja szólítgatni.

– A korotokról van szó, Reanne. – Egyáltalán nem hangzott úgy, mintha Elayne habozna, azt sosem tette, de hallhatóan óvatosan beszélt erről a dologról. – Az aes sedai-ok között meglehetősen nagy udvariatlanságnak számít valakinek a koráról beszélni, de... Reanne, úgy tűnik, a Világtörés óta egyetlenegy aes sedai sem élt annyi ideig, mint amennyit a ti Kötögető-körötök legfiatalabb tagja állít! – A Vérség tagjai ezt a bolondos nevet választották a vezetőségüknek. – Te magad legalább száz évvel vagy annál öregebb!

A vörös öves nők levegő után kapkodtak, és kitágult a szemük. Egy karcsú, sötét szemű nő halvány mézszínű hajjal idegesen felnevetett, de Reanne azonnal rákiáltott.

– Famelle!

Az asszony elvörösödött, és a szája elé tette a kezét.

– Ez nem lehet igaz – mondta Reanne elhalóan Elayne-nek. – Az aes sedai-ok biztos...

– Jó reggelt! – mondta Mat, és kilépett a szőlőindák mögül. Az egész párbeszéd őrültség volt, hisz mindenki tudta, hogy az aes sedai-ok tovább élnek, mint a többi ember. Ahelyett, hogy ilyesmire pazarolják az idejüket, már úton lehetnének a Rahadba! – Hol van Thom és Juilin? És Nynaeve? – Biztos volt benne, hogy a nő visszaérkezett még az éjszaka, ellenkező esetben Elayne jóval idegesebb lett volna. – Vér és hamu, sehol nem látom Birgittét! Mennünk kéne, Elayne, miért ácsorgunk még mindig itt? Aviendha is velünk tart?

Elayne összevonta a szemöldökét, és egy pillanatra Reanne-re nézett. Mat tudta, hogy a lány azon gondolkozik, hogyan is bánjon vele. Ha előadja a harmatos szemű, ártatlan kislányt, soha többé nem fogják komolyan venni ezek a nők, éppúgy, mint ahogy nem vennék komolyan, ha megpróbálná rávillantani a kis gödröcskéit. Elayne valamiért azt hitte, hogy a gödröcskéivel bármit elérhet akkor is, ha másképp nem jutott előre.

– Thom és Juilin Aviendhának és Birgittének segítenek megfigyelni Carridin palotáját, Mat. – Ezek szerint a leányörökösi póz mellett döntött, majdnem teljes gőgjében. Persze nem merte megvillantani előtte az egészet, tudta, hogyan reagálna arra a férfi, de a hangja döbbenetesen határozott volt, kék szeme jeges, és csinos arcát megdermesztette, ha nem egyenest megfagyasztotta az arrogancia. Léteznek valahol olyan nők is, akikben csak egy személy lakik? – Nynaeve is mindjárt lent lesz, biztos vagyok benne. Semmi okod nincs rá, hogy velünk gyere, Mat! Nalesean és a katonáid több mint elegendőek lesznek kíséretnek. Élvezhetnéd a palota vendégszeretetét, míg csak vissza nem érünk!

– Carridint! – kiáltott fel Mat. – Elayne, nem azért vagyunk Ebou Darban, hogy elintézzük Jaichim Carridint! Megszerezzük a Tálat, aztán te vagy Nynaeve kaput nyittok, és eltűnünk innen! Világosan beszéltem? És igenis veletek megyek a Rahadba! – Élvezze a palota vendégszeretetét? Csak a Fény tudja, Tylin miket találna ki, ha egész nap a palotában maradna! Már a puszta gondolatra is kis híján hisztérikusan felnevetett.

A javasasszonyok jeges tekintete szinte átdöfte. A zömök Sumeko megvetően biggyesztette le az ajkát, és Melore, a középkorú, dundi domani nő, akinek tegnap olyan kedvtelve nézegette kerekded kebleit, a csípőjére tette a kezét, és vihart ígérő tekintettel nézett rá. Tudhatnák pedig már, hogy mennyire nem ijesztik meg őt az aes sedai-ok, de még Reanne is úgy nézett rá, mint aki azon gondolkozik, hogy ő maga tépje-e meg a fülét. Úgy tűnik, ezek a nők annyira belegabalyodtak az aes sedai-okba, hogy nem elégedtek meg annyival, hogy ők maguk kiskutyaként követik őket, de mindenki mástól is ezt várták el.

Elayne láthatóan küzdött magával. Összeszorította a száját, de azt az egyet Matnek is meg kellett hagynia, hogy a lány nem próbálkozott továbbra is azzal a stratégiával, ami egyszer már csődöt mondott. Másfelől viszont a velejéig gőgös volt, akárhogy próbálta is elrejteni. És a többi nő még mindig őt figyelte.

– Mat, tudod, hogy nem mehetünk el innen, amíg nem használtuk a Tálat. – A lány még mindig felszegte az állát, és a hangja legjobb esetben is csak félúton volt a magyarázat és az utasítás között. – Könnyen lehet, hogy napokba telik, mire rájövünk, hogyan kell használni. Lehet, hogy egy fél hétbe is, vagy esetleg még több időbe! Ha már úgyis itt vagyunk, akár meg is próbálhatjuk elintézni Carridint ez idő alatt.

Mikor Elayne kiejtette a fehérköpeny nevét, megbicsaklott a hangja, mintha csak valami személyes elintéznivalója lenne a férfival, de Mat gondolatait most más foglalta le az elhangzottak közül.

– Fél hét! – Úgy érezte, mindjárt megfullad. Ujjával meglazította kissé a nyakában hordott fekete selyemkendőt. Tylin arra használta a kendőt, hogy kikötözze a kezét, még mielőtt Mat rájöhetett volna, mit is tervez a nő. Fél hét! Vagy még több idő! Akárhogy próbált is uralkodni magán, a hangja hisztérikusan csendült. – Elayne, biztos vagyok benne, hogy bárhol használni tudjátok azt az átkozott Tálat! Nem kell itt lennetek hozzá! Biztos vagyok benne, hogy Egwene is minél előbb találkozni akar veletek, és fogadni mernék rá, hogy hasznát venné egy-két jó barátnak! – Azok alapján, amit az aes sedai táborban látott, a lány száz jó barátnak is találna helyet. Talán, ha visszaviszi hozzá ezeket a bolond nőket, Egwene is hajlandó lesz feladni ezt az egész ostoba amyrlinséget, és hagyja, hogy a többiekkel együtt visszavigye Randhez. – És Randdel mi lesz, Elayne? És Caemlynnel? Az Oroszlános Trónnal? Vér és hamu, tudom, hogy te is minél előbb Caemlynbe akarsz érni, hogy Rand ráültethessen a trónra!

Mat nem értette, hogy a lány arca miért lesz minden egyes szónál egyre sötétebb. Elayne szeme villámokat szórt. A férfi azt mondta volna, hogy a lány megsértődött, bár nem adott rá semmi okot.

Elayne kinyitotta a száját, hogy dühösen vitatkozni kezdjen Mattel, miután az befejezte a szónoklatot. A férfi felkészült a legrosszabbra, és a Végzet Vermébe azzal, hogy Reanne és a többi vörös öves némber mit gondol róla, hogy egy aes sedai-jal vitatkozik! Az arckifejezésük alapján már ennyiért is elevenen megnyúzták volna.

Mielőtt azonban bárki bármit is mondhatott volna, egy kövérkés, őszülő asszony jelent meg a Mitsobar ház libériájában. Először Elayne előtt pukedlizett, aztán a javasasszonyok előtt, végül Mat felé hajolt meg kurtán.

– Tylin királynő küldi ezt önnek, Cauthon mester – mondta Laren, és felé nyújtott egy csíkos kendővel letakart kosárkát, amelynek a fülére apró, piros virágokat kötöztek. – Nem reggelizett, pedig szüksége lesz az erejére!

Mat arca átforrósodott. A nő kifejezéstelen arccal mérte végig, és már jóval többet látott belőle, mint amikor legelőször Tylin színe elé vezette. Jóval többet. Ő hozta be előző este a vacsorájukat a királynő szobájába, miközben Mat megpróbált elbújni a selyemlepedők alá. A férfi semmit sem értett. Ezek előtt a nők előtt úgy elpirult és úgy ugrabugrált, mint egy kislány! Fel sem foghatta az egészet.

– Biztos vagy benne, hogy nem maradnál itt szívesebben? – kérdezte Elayne. – Úgy gondolom, hogy Tylin örömmel reggelizne veled. A királynő szerint csodálatosan szórakoztató vagy, és udvariasan engedékeny – tette hozzá kétkedve.

Mat a kocsik felé menekült egyik kezében a kosárkával, a másikban az ashandarei-el.

– Minden északi férfi ilyen szégyenlős? – kérdezte Laren.

Mat megpróbált visszalesni a válla felett anélkül, hogy megállt volna, és megkönnyebbülten felsóhajtott. A szolgalónő már fel is kapta terebélyes szoknyáit, megfordult, és elsietett az árnyas kis sétányon. Elayne intett Reanne-nek és a javasasszonyoknak, akik sietve körbevették. Mat még így is megremegett. Egy szép napon még a halálba kergetik a nők!

Megkerülte a legközelebbi kocsit, és kis híján elejtette a kosarat, amikor meglátta a hintó lépcsőjén kuporgó Beslant. A fiú a kardját nézegette, a meztelen pengén megcsillant a napfény.

– Te mit keresel itt? – kiáltott fel Mat.

Beslan visszacsúsztatta a kardot a hüvelybe, és elvigyorodott.

– Veletek megyek a Rahadba. Azt hiszem, ott sokkal mulatságosabb lesz.

– Remélem is, hogy mulatságos lesz! – ásított Nalesean a tenyerébe. – Nem aludtam valami sokat múlt éjszaka, te meg képes vagy elráncigálni, mikor a Tengeri Nép asszonyai itt vannak közöttünk!

Vanin felegyenesedett a hordón, körbenézett, látta, hogy még mindig nem mozdul senki, úgyhogy visszacsúszott, és ismét behunyta a szemét.

– Nem lesz semmiféle mulatság, ha van egy kis szerencsénk – motyogta Mat. Nalesean nem aludt valami sokat?! Hah! Mindannyian jól töltötték az ünnepet! Nem mintha ő nem érezte volna kellemesen magát az éjszaka egyes részein, bár ez leginkább csak akkor sikerült, mikor nagy nehezen megfeledkezett arról, hogy egy olyan nővel van együtt, aki úgy kezeli, mint valami átkozott babát. – Miféle Tengeri Nép?

– Mikor Nynaeve visszatért tegnap este, jött vele vagy egy tucat nő a Tengeri Népből. – Beslan nagyot fújt, és érzékletesen hullámoztatta a kezét. – Ahogy azok mozognak, Mat...!

A férfi megrázta a fejét. Nem gondolkozott tisztán; Tylin már a gondolataiba is befészkelte magát. Nynaeve és Elayne meséltek már neki a szélkeresőkről, vonakodva és titoktartási eskü alatt, pedig akkor sem akarták elárulni, miről van szó, mikor Nynaeve már oda indult volna. És még csak el sem pirultak, amiért megpróbálták átverni! A nők a maguk módján tartják meg az ígéreteiket, így tartotta a régi szólás. És ha jobban belegondolt, Lawtin és Belvyn nem volt ott a többi emberével. Talán Nynaeve azzal próbálja meg kiengesztelni, hogy ki akart siklani az ígérete alól, hogy most is maga mellett tartja őket? A maguk módján. De ha a szélkeresők már itt vannak a palotában, aligha kell egy fél hét ahhoz, hogy használni tudják a Tálat! A Fényre, ne kelljen!

Mintha azzal, hogy a lányra gondolt, megidézte volna, Nynaeve kilépett az indák rejtette ösvényről az istállóudvarra. Mat eltátotta a száját. Nynaeve egy magas, sötétzöld kabátos férfit vezetett, Lant! Vagy jobban mondva Lan vezette Nynaeve-et, a nő két kézzel markolta a férfi karját, és édeskésen mosolygott fel rá. Bármilyen más nő esetében Mat azt mondta volna, hogy szerelmesen pislog, de most Nynaeve-ről volt szó.

Mikor a nő ráeszmélt, hogy hol van, összerezzent, és sietve lépett arrébb, bár egy pillanatig még fogta Lan kezét. Ő sem öltözött ésszerűbben, mint Elayne: selyemruhája kékjét alig lehetett látni a zöld hímzéstől, és a merész mellkivágásban egy vékony aranyláncon akkora aranygyűrű fityegett, hogy az a nő két ujjára is bő lett volna. A széles karimájú kalap, amit a szalagjánál fogva húzott maga után, alig látszott ki a kék tollak alól, és a köpenye kékkel hímzett halványzöld volt. Mellette és Elayne mellett a többi nő szegényesnek tűnt egyszerű gyapjúruhájában.

Mindenesetre akár álmodozott az előbb, akár nem, Nynaeve most már megint a régi önmaga volt. Átvetette vastag hajfonatát a vállán.

– Most csatlakozz a többi férfihoz, Lan – mondta parancsolóan –, és akár indulhatunk is! A négy hátsó hintó a férfiaké!

– Ahogy parancsolod – mondta Lan, és kardmarkolatra tett kézzel meghajolt.

A nő csodálkozva nézett utána. Talán azt nem hitte el, hogy ilyen könnyen engedelmeskedik, aztán megrázta magát, és visszanyerte tüskés természetét. Elayne és a többi nő mellé lépett, és úgy terelgette őket az első két hintó felé, mintha egy csapat libát hajtana egy fűzfavesszővel. Ahogy ráordított a szolgákra, hogy nyissák már ki a kaput, senki sem gondolta volna, hogy eddig csak rá várt a társaság. A kocsisokkal is üvöltözött, rávette őket, hogy azonnal kapják fel a kantárokat, és forgassák szaporábban a hosszú ostort. Kész csoda, hogy megvárták, mire mindenki felszállt!

Mat ügyetlenül felkapaszkodott a harmadik kocsiba Lan, Nalesean és Beslan után. Lezökkent a helyére, a kosárkát az ölébe vette, és a kocsi már meg is indult.

– Hogy kerültél ide, Lan? – Amint a bemutatkozással megvoltak, kitört belőle a kérdés. – Rád számítottam a legkevésbé! Hol voltál? A Fényre, már attól féltem, hogy meghaltál! Tudom, hogy Rand is rengeteget aggódik emiatt! És hagyod, hogy Nynaeve parancsolgasson neked... A Fényre, miért hagyod?

A kőarcú őrző láthatóan nehezen döntötte el, milyen sorrendben válaszolja meg a kérdéseket.

– Nynaeve-et és engem tegnap este összeadott a Hajók Úrnője – mondta végül. – Az Atha'an Miere-nek számtalan... szokatlan lakodalmi szokása van. Mindkettőnket ért pár meglepetés.

A szája mosolyra görbült, bár a tekintete hideg maradt. Aztán megrázta magát. Láthatóan nem akart többet beszélni a dologról.

– A Fény áldása ragyogjon rád és a hitesedre – morogta Beslan udvariasan, és meghajolt, amennyire csak azt a hintó szűkös belsejében lehetett. Nalesean is motyogott valamit, bár az arckifejezéséből egyértelmű volt, hogy őrültnek hiszi Lant. Nalesean épp elég sokszor élvezhette Nynaeve társaságát.

Mat csak ült, bámult maga elé, és hagyta, hogy a kocsi mozgása ide-oda dobálja. Nynaeve megházasodott? Lan feleségül vette Nynaeve-et? Ez az ember megőrült. Nem csoda, hogy a tekintete olyan üres volt! Mat előbb dugott volna egy veszett rókát az inge alá! Csak a bolondok házasodnak meg, de Nynaeve-et csak egy dühöngő őrült vette volna el!

Ha Lan észrevette is, hogy nem tölt el mindenkit hihetetlen örömmel a hír, nem mutatta. A tekintetét kivéve éppolyan volt, mint amilyennek Mat emlékezett rá. Talán még kicsit keményebb is, bár nem tudta, az lehetséges-e.

– Van valami, ami ennél is sokkal fontosabb – mondta Lan. – Nynaeve nem akarja elmondani neked, Mat, de tudnod kell. A két embered meghalt, Moghedien ölte meg őket. Sajnálom. Tudom, hogy ez nem vigasztal, de tényleg egy pillanat alatt végük volt! Nynaeve úgy véli, Moghedien már nincs a városban, különben megpróbálta volna megint megölni, de én ebben egyáltalán nem vagyok olyan biztos. Úgy tűnik, van valami személyes elintéznivalója Nynaeve-vel, bár ő nem hajlandó beszélni róla. – Ismét az a hideg félmosoly, Lan mintha észre sem vette volna. – Legalábbis nem mondott el túl sokat, és az egész nem is lényeges. De jó, ha tudod, mi minden várhat ránk a folyó túloldalán.

– Moghedien – mondta Beslan csillogó szemmel. A fickó alighanem mulatságosnak találta a dolgot.

– Moghedien – mordult fel Nalesean, de ő legalább dühösnek tűnt. Még a szakálla is berzenkedve remegett.

– Azok a mocskos, átkozott némberek! – motyogta Mat.

– Remélem, a feleségemre ez nem vonatkozott – mondta Lan hidegen, és megmarkolta a kardja markolatát. Mat sietve felemelte a kezét.

– Természetesen nem! Csak Elayne-re... és a Vérségre.

Lan egy pillanattal később bólintott, és Mat megkönnyebbülten sóhajtott fel. Jellemző lett volna Nynaeve-re, hogy megöleti a férjével – a férjével! –, mikor olyan biztosan, mint hogy a kenyér barna, megpróbálta volna eltitkolni előle, hogy az egyik Kitaszított a városban van. Matet még Moghedien sem ijesztette meg igazán, amíg a nyakában volt az ezüst rókafejes medál, addig legalábbis nem, de Naleseant és a többieket még a medál sem védhette volna meg. Nynaeve kétségkívül úgy gondolta, hogy ez majd az ő dolga lesz és Elayne-é. Hagyták, hogy magával hozza az embereit, és közben végig azon nevettek a háta mögött, hogy...

– Nem fogod elolvasni anyám üzenetét, Mat?

Amíg Beslan nem szólt neki, a férfi észre sem vette, hogy a kosár és a csíkos konyharuha közé bedugtak egy apróra hajtogatott kis papírlapot is. Épp elég látszott belőle ahhoz, hogy kivegye a kard és horgony díszítette zöld pecsétet.

Az ujjával feltörte a viaszt, és kihajtotta a lapot. Úgy tartotta, hogy Beslan ne láthassa, mi van rajta. Persze talán jobb lenne, ha látná, de figyelembe véve, hogy Beslan hogyan gondolkozott ezekről a dolgokról, Mat rájött, hogy alighanem már az sem számít, ha a férfi elolvassa a levelét. Bárhogy volt is, Mat örült, hogy ezeket a sorokat csak az ő szeme láthatja. A szíve minden egyes szónál egyre nehezebb lett.

Mat, cukorfalatkám!

Átvitetem a holmidat a lakosztályomba! Úgy sokkal kényelmesebb lesz! Mire visszatérsz, Riselle már be is költözik a régi szobádba, hogy vigyázzon Olverre! Úgy tűnik, a kölyök szeret vele lenni.

Szóltam a varrónőmnek, hogy vegyen rólad méretet. Szívesen megnézem majd, hogy csinálja! Rövidebb kabátokat kellene hordanod! És persze kapsz pár új nadrágot is. Olyan édes kis popsid van! Kiskacsám, ki ez a Kilenc Hold Leánya, akire emlékeztetlek? Számtalan édes módját kieszeltem már annak, hogy kiszedjem belőled!

Tylin

A többiek várakozva néztek rá. Jól van, Lan minden emberi kifejezés nélkül nézte, de az ő tekintete még a többiekénél is rosszabb volt. Úgy nézett rá, mintha már... Mintha már meghalt volna.

– A királynő úgy véli, hogy új ruhákra van szükségem – mondta Mat, és a kabátzsebébe gyűrte a levelet. – Azt hiszem, alszom egy kicsit!

Az arcába húzta a kalapja karimáját, de nem hunyta le a szemét, mereven bámult ki az ablakon. A félrekötött függöny időről időre kis porfelhőt eregetett. Szerencsére bevágott rajta a szél is, és némileg enyhítette a zárt hintóban honoló fülledtséget.

Moghedien és Tylin. Kettejük közül Moghediennel állna ki szívesebben! Megérintette a nyakában lógó rókafejes medált. Moghedien ellen legalább védi valami. Tylin ellen nem tudott mit tenni, éppúgy, mint ahogy az ellen a Kilenc Hold átkozott Leánya ellen sem, bárki volt is az. Hacsak nem tudja rávenni Elayne-t és Nynaeve-et valahogy arra, hogy még ma este hagyják itt Ebou Dart, mindenki tudni fog a dologról. Elkeseredett mozdulattal még mélyebben a szemébe húzta a kalapot. Ezek az átkozott boszorkák miatt tényleg úgy viselkedik, mint egy kislány! Még egy perc, és elsírja magát!

Harmincnyolcadik fejezet

Hat emelet

Mat a legszívesebben kiszállt volna a hintóból, hogy ő maga húzza. Igazán haladhattak volna gyorsabban is! Bár a nap még alig kelt föl, az utcák máris zsúfoltak voltak. Szekerek és kordék törtek át zajosan a tömegen és a szél kavarta porfelhőkön. Mindenki ordított, káromkodott, a kocsisok éppúgy, mint a gyalogosok. A csatornákon annyi bárka sürgött-forgott, hogy száraz lábbal is át lehetett volna kelni a vízen, csak egyik csónakról a másikra kellett volna lépkedni. Hangos zsibongás töltötte meg a ragyogó fehér várost. Ebou Dar mintha egy reggel alatt akarta volna behozni a kiesett ünnepnapot. Magas Chasaline-ról és a Fények Ünnepéről nem is szólva. Nem csoda, ha arra gondolt, hogy holnap meg már itt a Hamunap, két napra rá Maddin Napját kell megülniük Altara alapítójának tiszteletére, a következő éjjelen pedig a Félhold Ünnepe kerül sorra. A délieket mindenki szorgosnak tartotta, de Mat kezdett arra a következtetésre jutni, hogy csak azért dolgoznak ilyen serényen, hogy valahogy bepótolják az állandó mulatozás miatt kiesett időt. Csak azt nem értette, hogyan győzik erővel.

A kocsik igen lassan értek el a folyóhoz, és az egyik messze nyúló kőmóló mellett sorakoztak fel. A mólón lépésenként álltak a cölöpök, ezekhez köthettek ki a fürge folyami bárkák. Mat egy darabka sötét, sárga sajtot és egy kenyérsarkot dugott a zsebébe, és az ülés alá rejtette a kosarat. Éhes volt, de valaki a konyhában túlságosan is sietett ahhoz, hogy ehető reggelit adjon neki. A kosár teli volt, de a hatalmas tál osztrigát nem főzték meg, hanem csak úgy nyersen lökték oda neki.

Lan után kászálódott ki a kocsiból, hagyta, hogy Beslan és Nalesean segítsenek Vaninnak és a többieknek kiszállni az utoljára érkező hintókból is. Majdnem egy tucat férfi utazott a hátsó kocsikban, és még a cairhieniek is egész nagydarabok voltak; úgy összeszorultak, mint a hordóba zsúfolt almák. Alig tudtak kimászni. Mat megelőzte az őrzőt, elsőként érkezett az élen haladó kocsihoz, az asbandarei-t keresztbe vetette a hátán. Nynaeve és Elayne most megkapják a magukét, és nem érdekli, ki más hallja még, mit mond! El akarták titkolni előle Moghedient! Arról nem is beszélve, hogy két embere meghalt, és még csak nem is szóltak róla! Megmondja nekik, hogy...! Hirtelen nagyon is élesen tudatára ébredt annak, hogy Lan úgy tornyosul fölé, mint egy kőszobor. Az őrző nagyon is jól használta a csípőjén lógó kardot. Mat még egyszer átgondolta a dolgot. A leányörökös mindenesetre kap a fejére, amiért eltitkolt előle ilyesmiket!

Nynaeve már a mólón állt, épp a kalapját vette föl, és a szalagokkal bajlódott. A hintóra nézett, és a benn ülőkkel beszélgetett.

– Természetesen működni fog, de ki gondolta, hogy épp a Tengeri Nép tagjai fognak ilyesmit megkövetelni, még ha csak négyszemközt is?

– De Nynaeve! – szólt közbe Elayne. Épp most szállt le a kocsiról, zöld tollas kalapját még a kezében tartotta. – Ha a tegnap éjszaka olyan csodálatos volt, mint mondtad, akkor miért tiltakozol az ellen, hogy...?

A két nő csak most vette észre Matet és Lant. Különösen Lant. Nynaeve szeme egyre tágabbra és tágabbra nyílt, majdnem betöltötte az egész arcát, ami olyan vörös volt, mint két viharos naplemente. Vagy akár három is. Elayne mozdulat közben megdermedt, az egyik lábát a lépcsőn felejtette, és úgy nézett az őrzőre, mintha a férfi hallgatózott volna. Lan Nynaeve-re nézett, de az arcán annyi érzelem sem csillant, mint egy kőoszlopon. Bármennyire is úgy tűnt, hogy Nynaeve a legszívesebben bemászna a kocsi alá, dermedten állt, és úgy nézett fel a férjére, mintha senki más nem létezne a világon. Elayne rájött, hogy hiába méregeti királynői fensőbbséggel a férfit. Leszállt a lépcsőről, és hagyta, hogy Reanne és a két másik javasasszony, Tamarla és egy őszülő félben lévő saldaeai nő, Janira, akikkel megosztották a hintót, szintén kiszálljon. A leányörökös ettől persze még nem békélt meg. Most Matre meredt gyilkos tekintettel, és ha az arckifejezése változott egy kicsit, hát akkor talán még haragosabb lett. A férfi felhorkant, és megrázta a fejét. Ha egy nő valamit rosszul csinált, akkor általában rögtön az eszébe jutott tízezer olyan dolog, amiért leszidhatta a hozzá legközelebb eső férfit, míg csak szerencsétlen fickó azt nem gondolta, hogy talán tényleg ő cselekedett rosszul. Mat tapasztalata szerint – és ebben az ősi emlékek megegyeztek a sajátjaival – két olyan helyzet létezett, amelyben egy nő beismerte, hogy hibázott: ha akart valamit, vagy havazott nyár derekán.

Nynaeve megragadta a hajfonatát, de láthatóan nem volt meggyőződve a dologról. Az ujjai botladoztak és lehanyatlottak, majd kétségbeesetten kezdte tördelni a kezét.

– Lan – kezdte zavartan –, ugye nem hiszed azt, hogy beszélnék arról, hogy...

Az őrző higgadtan szakította félbe, meghajolt előtte, és a karját kínálta neki.

– Emberek között vagyunk, Nynaeve. Bármiről nyugodtan beszélhetsz, amiről csak szeretnél. Elkísérhetlek a csónakhoz?

– Persze – suttogta a nő, és olyan hevesen biccentett, hogy majdnem leesett a kalapja. Két kézzel próbálta meg visszatuszkolni a fejére. – Igen. Emberek között. Kísérj a csónakhoz!

Megfogta a férfi kezét, és visszanyerte a méltóságának legalább néhány darabkáját, legalábbis ami az arckifejezését illeti. Szabad kezével felemelte a porfogó köpenyét, és szinte levonszolta a férfit a kőmólón a csónakokig.

Mat azon gondolkozott, vajon a nő nem beteg-e. Néha ugyan kifejezetten élvezte, ha Nynaeve egy-egy pillanatra kiesik a szerepéből, de ez túlzás volt! Az aes sedai-ok nem tudták Gyógyítani magukat. Talán meg kellene kérdeznie Elayne-t, hogy nem lenne-e jobb, ha kezdene valamit Nynaeve különös betegségével. Ő maga éppúgy elkerülte a Gyógyítást, mint a házasságot, de jól tudta, hogy ezzel mások nem így vannak. Először azonban vált vele pár szót ezekről a titkokról!

Kinyitotta a száját, felemelte az ujját, hogy figyeljen rá a lány...

És Elayne számon kérően a férfi mellébe bökött a ujjával, majd olyan gyilkos, hideg pillantást vetett rá zöld tollbokrétája árnyékából, hogy Matnek a lábujja is belesajdult.

– Corly asszony – mondta Elayne egy ítélkező királynő jeges hanghordozásával – elmagyarázta Nynaeve-nek és nekem, hogy egészen pontosan mit jelentenek azok a piros virágok a kosárka fülén, amit, mint látom, szégyenedben eldugtál valahová!

Mat arca még vörösebb lett, mint az előbb Nynaeve-é. Pár lépéssel arrébb Reanne Corly és a többi javasasszony épp a kalapját vette fel vagy a ruháját igazgatta, ahogy azt a nők szokták, ahányszor leülnek, felállnak vagy megtesznek három apró lépést. De bármennyire is úgy tűnt, hogy a ruhájukkal vannak elfoglalva, Mat látta, hogy közben rápislognak. Kivételesen sem elítélő, sem riadt nem volt a pillantásuk. Nem is tudta, hogy azok az átkozott virágok jelentenek valamit! Tíz napnyugta sem ért volna fel az arcán égő pírral.

– Nahát! – folytatta Elayne halkabban, hogy csak Mat hallhassa. A hangja csak úgy csöpögött az undortól és a megvetéstől. – Mégis csak igaz! Nem hittem el, még rólad sem hittem el! Biztos vagyok benne, hogy Nynaeve sem hitte el! Bármiféle ígéretnek, amit tettem, ezennel vége! Nem tartozom ígérettel egy olyan fickónak, aki rá erőlteti magát egy nőre, bármilyen nőre, ráadásul egy királynőre, aki felajánlotta, hogy...

– Én erőltettem rá magam Tylinre? – kiáltott fel Mat. Jobban mondva kiáltott volna, de a torka úgy elszorult, hogy csak suttogni tudott.

Megragadta Elayne vállát, és arrébb húzta a lányt a kocsiktól. Koszos, átizzadt zöld bőrmellényes kikötői munkások siettek el mellettük, még inget sem viseltek. Zsákokat vittek a vállukon, vagy hordókat görgettek maguk előtt. Mind nagy ívben elkerülték a hintókat. Altara királynőjének lehet, hogy nem volt nagy hatalma, de a kocsiajtón csillanó címer azt azért még biztosította, hogy a köznép elkerülje. Nalesean és Beslan halkan beszélgetve vezették fel az embereket a mólóra. Vanin lépdelt leghátul, és elégedetlenül bámult a tajtékos vízre; sosem titkolta, hogy nem bírja a gyomra a csónakázást. A javasasszonyok is mind kiszálltak már a kocsikból, Reanne köré gyűltek, és őket figyelték, de messze voltak ahhoz, hogy bármit is halljanak. Mat a biztonság kedvéért rekedten suttogott.

– Na most idehallgass! Az a nő nem fogadja el, ha nemet mond neki az ember! Nemet mondok neki, és kinevet! Éheztetett, megfenyegetett, úgy vadászott le, mint valami állatot! Több keze van, mint bármelyik hat nőnek, akivel eddig dolgom volt! Azzal fenyegetőzött, hogy a szolgálólányaival fog levetkőztetni, ha nem hagyom, hogy... – Hirtelen ráeszmélt, miket is beszél. És hogy kinek mondja mindezt. Nagy nehezen becsukta a száját, mielőtt egy kóbor légy beletévedt volna. Felfedezett pár érdekes vésetet az ashandarei markolatára vésett hollókon, és igyekezett elkerülni, hogy Elayne szemébe kelljen néznie. – Csak annyit akarok mondani, hogy nem érted a helyzetet – motyogta. – Teljesen fordítva van, mint gondolod!

Óvatosan kipislogott kalapja karimája alól.

Elayne halványan elpirult, de az arca komoly maradt, mint egy kőszoboré.

– Úgy... Úgy tűnik, hogy félreértettem a helyzetet – mondta kimérten. – Ez... Ez nagyon helytelen Tylin részéről.

Mat úgy látta, mintha a lány ajka megvonaglana.

– Nekiálltál már különféle mosolyokat gyakorolni a tükör előtt, Mat?

A férfi döbbenten pislogott.

– Miért tenném?

– Megbízható forrásból tudom, hogy a fiatal lányok így próbálják felkelteni a királyok figyelmét. – Valami megtörte a lány komoly hangvételét, és ezúttal egészen biztos, hogy megremegett a szája is. – És a szempilla rebegtetéssel is próbálkozhatnál!

Elayne a szájába harapott, és rázkódó vállakkal elfordult. A köpenye csak úgy lobogott mögötte, ahogy elsietett a móló felé. Mielőtt kiért volna a hallótávolságból, mintha azt mondta volna, hogy „a saját gyógyszerével kúrálják ki”. Reanne és a javasasszonyok rögtön mögé léptek. Mintha egy csapat tyúk követett volna egy kiscsibét, holott fordítva várta volna az ember. Pár félmeztelen hajós felnézett a munkájából, letette a kezében tartott kötelet, vagy amit épp fogott, és tisztelettudóan meghajolt a menet előtt.

Mat lekapta a fejéről a kalapját, és a legszívesebben a földre dobta volna, hogy összetapossa. Nők! Tudhatta volna, hogy nem számíthat tőlük együttérzésre! A legszívesebben megrázta volna azt az átkozott leányörököst! És Nynaeve-et is, csak a teljesség kedvéért. No persze sajnos nem tehette. Megígérte, hogy nem teszi. És azok az átkozott kockák még mindig ott csörögtek a fejében, mintha valami kupa lenne! És az egyik Kitaszított alighanem még mindig a városban ólálkodik! Dühös mozdulattal a fejébe csapta a kalapot, áttört a javasasszonyok között, és Elayne mellé lépett. A lány még mindig a nevetéssel küszködött, de ahányszor csak ránézett Matre, ismét elpirult, és elfogta a kuncogás.

A férfi dühösen meredt a folyóra. Átkozott némberek! Átkozott ígéretek! Még egyszer levette a kalapját, de csak addig, amíg át nem húzta a fején az erős bőrszíjat. Elayne felé lendítette a medált. Az ezüst rókafej az ökle alatt villant.

– Nynaeve-nek és neked el kell döntenetek, hogy melyikőtök viseli. De vissza akarom kapni, amint elhagytuk Ebou Dart! Megértetted? Abban a pillanatban, hogy...

Hirtelen ráébredt, hogy senki sincs mellette. Hátrafordult, és meglátta Elayne-t. A lány két lépéssel mögötte állt, mozdulni sem tudott a döbbenettől. Reanne és a többiek feltorlódtak mögötte.

– Na most mi a baj? – kérdezte Mat dühösen. – Ó! Mindent tudok Moghedienről!

Egy vékony fickó pakolgatott mellettük a hajóján, a fülében bronzkarika csillogott hatalmas, élénkpiros kövekkel. Olyan hirtelen egyenesedett ki a név hallatán, hogy elvesztette az egyensúlyát, és hangos sikollyal, óriási csobbanással zuhant a folyóba Matet már nem érdekelte, ki hallja, amit mond.

– El akartátok titkolni előlem, hogy itt van! És hogy megölte két emberemet! Mindazok után, amit megígértetek! Mindegy, erről még ráérünk később is beszélni. Én is megígértem valamit. Megígértem, hogy életben tartalak titeket. Ha Moghedien előkerül, titeket akar majd. Vedd csak el!

Ismét Elayne felé lendítette a medált.

A lány lassan rázta meg a fejét, még mindig nem tért magához a döbbenettől, aztán megfordult, és Reanne fülébe súgott valamit. Csak akkor nézett újra Matre, mikor az idős nők már elsiettek mellettük, hogy csatlakozzanak a móló végén várakozva álló Nynaeve-hez. Kivette a férfi kezéből a medált, és lassan, elgondolkozva forgatta az ujjai között.

– El tudod te azt képzelni, hogy mit meg nem tettem volna, hogy tanulmányozhassam ezt a medált? – kérdezte halkan. – El tudod te azt képzelni?

Nő létére elég magas volt, de így is fel kellett néznie Matre. Úgy mérte végig, mintha még sosem látta volna. – zavarba ejtő fickó vagy te, Mat Cauthon! Lini azt mondaná, hogy csak magamat ismételgetem, de te... – Elayne nagyot fújt, leemelte Mat fejéről a kalapot, és óvatosan áthúzta a fején a bőrzsinórt. Becsúsztatta a medált a férfi inge alá, és megveregette, hogy jó helyen legyen, csak aztán adta vissza Matnek a kalapját. – Nem veszem föl, amíg Nynaeve-nek és Aviendhának nincs ilyenje, és azt hiszem, ezzel ők is így vannak. Hordd csak te! Különben is, hogy tarthatnád meg az ígéretedet, ha Moghedien téged ölne meg? Bár szerintem már nincs a városban. Szerintem azt hiszi, hogy megölte Nynaeve-et, és nem lepne meg, ha csak ezért jött volna Ebou Darba! De akkor is óvatosnak kell lenned! Nynaeve azt mondja, vihar készül, és azt hiszem, nem erre az erős szélre gondol! Ne... – Ismét elpirult. – Ne haragudj, hogy kinevettelek! – Megköszörülte a torkát és félrenézett. – Néha elfelejtem, hogy mivel tartozom az alattvalóimnak. Te egy kiváló alattvaló vagy, Mat Cauthon, és gondoskodom róla, hogy Nynaeve is... tisztán lásson Tylin ügyében. Talán még segíthetünk is!

– Ne! – tiltakozott Mat kétségbeesetten. – Azaz igen! Azaz... Szóval... Ó, előbb csókolnék meg egy tüzelő kecskét, mint hogy ezt kibogozzam! Szinte már azt kívánom, bárcsak sosem tudtátok volna meg az igazat!

Nynaeve és Elayne leülnek és egy csésze finom tea mellett megbeszélik az ügyet Tylinnel? Túlélné ő azt? Képes lenne utána bármelyikük szemébe nézni? De ha nem teszik meg... A mesebeli farkas és medve közé szorult, és nem volt más kiútja.

– Ó, birkapiszka! Birkapiszka és lucskos hagyma!

Szinte már örült volna annak, ha Elayne leszidja, amiért csúnyán beszél. Azt sem bánta volna, ha olyan kemény hozzá a lány, mint Nynaeve szokott lenni, csak hagyják már ezt a témát!

A lány ajka hangtalanul mozgott, és egy pillanatra Mat azt hitte, hogy Elayne azt ismételgeti, amit az előbb ő mondott. De ez persze biztos nem így volt. Csak képzelődött, semmi több.

– Megértem. – A lány hangosan csak ennyit mondott, és ez majdnem úgy hangzott, mintha tényleg megértette volna, mire gondolt a férfi. – Most pedig siessünk, Mat! Nem vesztegethetjük az időt, nem állhatunk egy helyben!

Mat tátogva nézte, ahogy a nő felemeli a szoknyáját és a köpenyét, hogy ne érjen le a móló sarába. Megérti? Elayne megértette, és mégsem tett egyetlen csípős megjegyzést sem, nem vetett oda egyetlen szúrós kis szavacskát sem? És az alattvalójának hívta. Méghozzá kiváló alattvalónak! A medált babrálta, és a lány után indult. Biztos volt benne, hogy nem akarják majd visszaadni neki a medált! Ha annyi ideig él is, mint két aes sedai, akkor sem fogja megérteni a nőket! És mind közül a nemes hölgyek voltak a legérthetetlenebbek.

Mire odaért a lépcsőhöz, amin Elayne egy pillanattal előtte sietett le, a bronz fülbevalós evezőslegények már kilökték a csónakot a vízre. Elayne a kabinba terelgette Reanne-t és a többi javasasszonyt, Lan pedig a csónak orrában állt Nynaeve-vel. Ha Beslan nem kiált oda neki, Mat talán észre sem veszi a második csónakot, amin az őrző kivételével az összes férfi ott szorongott.

– Nynaeve azt mondta, hogy az ő csónakjukra nem fér fel több ember – mondta Nalesean, miközben a vízi jármű kiimbolygott az Eldarra. – Azt mondta, hogy túlságosan is zsúfoltan lennénk!

Beslan felnevetett, és körülnézett a csónak fedélzetén. Vanin csukott szemmel, sápadtan kuporgott a kabin ajtaja mellett, és azt próbálta elhitetni magával, hogy valahol egészen máshol van. Harnan és Tad Kandel, aki sötét bőre dacára is andori volt, a kabin tetejére mászott fel, a többiek pedig a fedélzeten ücsörögtek, és igyekeztek elhúzódni az evezősök útjából. Senki nem ment be a kabinba, láthatóan arra vártak, vajon Mat, Nalesean vagy Beslan nem akarja-e elfoglalni.

Mat a csónak orrába ment, és nekitámaszkodott a magas oszlopnak. A másik csónakot figyelte, amely alig pár evezőcsapással vánszorgott előttük. A szél felkavarta a sötét, hullámos vizet, a nyakába kötött fekete selyemkendő is vadul csapkodott, és a fejére kellett szorítania a kalapját, hogy ne vigye el. Nynaeve vajon mire készülhetett? A többi kilenc nő már a másik csónakon levő kabinban volt, magára hagyták a folyóközi nőt és Lant a fedélzeten. Az orr-részben álltak, Lan összefonta a kezét a mellén, Nynaeve pedig úgy verdesett a karjával, mint aki épp magyaráz valamit. Bár a nő nagyon ritkán magyarázott bármit is. Nynaeve sosem magyarázott dolgokat!

Bármit csinált is, nem tartott sokáig a dolog. Az öbölben toronymagas, fehér tarajos hullámok tomboltak, a Tengeri Nép hajói vadul hánykolódtak a sötét vízen. A folyón nem volt olyan vészes a helyzet, de a csónak így is jóval erősebben imbolygott, mint ahogy Mat a legutóbbi kirándulásáról emlékezett. Nynaeve meglepően hamar ráterült a korlátra, és a folyóba ürítette a reggelijét. Lan fogta a derekát, hogy a vízbe ne essen. Erről Matnek eszébe jutott a tulajdon hasa. A hóna alá csapta a kalapját, hogy ne fújja el a szél, és kihúzta a kabátja zsebéből a darabka sajtot.

– Beslan, ki fog törni a vihar, mielőtt visszaérnénk a Rahadból, vagy sem? – Beleharapott a fűszeres ízű sajtba. Vagy ötven különféle sajtot érleltek Ebou Darban, és mindegyik fölséges volt. Nynaeve még mindig a csónak oldalán lógott. Mennyit ehetett az a nőszemély reggelire? – Nem tudom, hol húzhatnánk meg magunkat, ha kinn kap el minket!

Egyetlen olyan fogadóra sem emlékezett a Rahadba tett kirándulásairól, ahova be mert volna vinni egy nőt is.

– Nem lesz vihar – mondta Beslan, és felült a korlátra. – Ez csak a téli passzátszél. Ez a fajta szél kétszer támad fel minden évben, késő télen és késő nyáron, de ahhoz jóval erősebben kellene fújnia, hogy valóban vihar legyen. – Keserűen nézett ki a hatalmas öbölre. – Ez a szél minden évben hajók százait hozza – hozta – Tarabonból és Arad Domanból. Nem tudom, érkezik-e onnan valaha is hozzánk hajó.

– A Kerék sző – kezdte Mat, aztán fuldokolva kiköpött egy sajtdarabot. Vér és hamu, lassan már olyan lesz, mint valami ősz öregasszony, aki a kandalló mellett melengeti fázós csontjait! Azon aggódik, hogy bevigye-e a nőket egy durva fogadóba! Egy éve, de még egy fél éve is, örömmel vitte volna őket ilyen helyekre és betegre nevette volna magát azon, hogyan finomkodnak! – Talán így is találunk valamiféle mulatságot a Rahadban. Valaki biztos megpróbálja ellopni az erszényünket, vagy levágni Elayne nyakáról azt a vastag aranyláncot!

Talán valami ilyesmire lenne szüksége ahhoz, hogy elűzze a józanság ízét a szájából. Józanság. A Fényre, hogy lehet ezt a szót vele, Mat Cauthonnal kapcsolatban emlegetni! Tylin alighanem még annál is jobban megrémíti, mint gondolta volna, ha ilyen ostobaságokon gondolkozik... Talán valami Beslan-féle mulatság kellene neki is. Ez őrültségnek hangzott – még sosem volt olyan helyzetben, ahol szívesen harcolt volna, ha el is menekülhetett –, de talán...

Beslan megrázta a fejét.

– Ha bárki bajba tud ott keveredni, az csak te lehetsz, de... Hét javasasszonnyal leszünk, Mat! Héttel! Ha csak egyetlenegy is van melletted, akkor is felpofozhatsz bárkit az utcán, és nem fog rád ugrani, hanem elkotródik csendben! Még a Rahadban is! És a nők... Semmi érdekes nincs abban, ha megcsókolhatsz egy nőt, ha nem kell attól tartanod, hogy leszúr érte!

– A Fény égessen meg – mormolta Nalesean a szakállába. – Úgy tűnik, hogy egy unalmas kirándulás kedvéért kellett ilyen korán kimásznom az ágyból!

Beslan együtt érzően bólintott.

– Talán, ha szerencsénk van... A polgárőrség néha küld őrjáratokat a Rahadba is, és ha épp csempészeket akarnak elkapni, egyszerű járókelőnek álcázzák magukat. Valamiért úgy vélik, hogy senkinek nem tűnik fel egy tucat fegyveres, ha nincsenek egyenruhában, és mindig rettenetesen megdöbbennek, mikor a csempészek rajtuk ütnek. Pedig szinte mindig ez a vége! Ha Mat ta'veren szerencséje nem hagy cserben minket, talán összekevernek a polgárőrséggel, és pár csempész megtámad minket, mielőtt észrevennék a vörös öveket!

Mat értetlenül bámult rájuk. Talán mégsem Beslan mulatságaira volt szüksége. Meglehetősen elege volt mostanában a késsel szurkáló asszonyokból. Nynaeve még mindig az előttük imbolygó csónak oldalán lógott. Most majd megtanulja, hogy a torkosság nagy hiba! Mat bekapta az utolsó falat sajtot is, és nekiesett a kenyérnek. Igyekezett nem törődni a fejében dübörgő kockákkal. Egy nyugodt, könnyű kis kirándulás egyáltalán nem hangzott rosszul. Egy röpke kis kirándulás, és utána gyorsan el innen, Ebou Darból!

A Rahad éppolyan volt, mint amilyennek az emlékei lefestették, éppolyan, mint amitől Beslan félt. A nagy szélben meglehetősen veszedelmes mutatvány volt kimászni a repedezett kőmólóra, és utána már csak egyre rosszabb lett a helyzet. Itt is mindenütt csatornák szelték át a várost, éppúgy, mint a folyó túlpartján, de az egyszerű kőhidak csúszós korlátja már sok helyütt a vízbe omlott, és a csatornák egy része úgy eliszaposodott, hogy a kölykök derékig gázolhattak bele. Alig láttak pár csónakot. Magas épületek hajoltak egymásra, a szögletes, durva falakról hatalmas foltokban hámlott az egykor vakító fehér vakolat, ami alól rothadó, vörös tégla lógott ki. Az utcák szűkek voltak, a kövezet töredezett. A napfény nem szűrődött le a komor házak tövébe. Minden harmadik ablakba mocskos ruhákat teregettek, kivéve, ahol egy-egy megroskadt ház üresen tátongott. Ilyen is akadt, nem is kevés, és az ablakaik olyanok voltak, mint egy szikkadt koponyán a vak szemüregek. Az elmúlás édes-savanykás bűze lengte be a negyedet, az éjjeliedények tartalma ott szikkadt a napon, ahova több hete kilöttyintették őket, és egybeolvadt a mindent elborító évszázados mocsokkal. Az Eldar túlpartján szálló minden egyes légyre itt vagy száz jutott; hatalmas kékeszöld felhőkben rajzottak. Mat észrevette a Mennyek Aranyló Koronájának lepattogzott kék ajtaját, és beleborzongott a gondolatba, hogy ha mégis kitörne a vihar, mielőtt visszaindulnak a városba, ide kellene bevinnie a nőket. Akármit mond is Beslan. Aztán beleborzongott abba is, hogy megborzongott a gondolattól. Valami történt vele és egyáltalán nem tetszett neki a dolog.

Nynaeve és Elayne ragaszkodtak hozzá, hogy ők vezessék a menetet. Reanne köztük lépdelt, a többi javasasszony szorosan mögöttük sietett. Lan úgy magasodott Nynaeve válla fölé, mint valami hatalmas véreb, a kezét egy pillanatra sem vette le kardja markolatáról, a tekintete szemvillanásnyit sem pihent, és csak úgy sugárzott belőle a veszedelem. Valójában talán egymaga is elég védelem lett volna akár két tucat csinos, tizenhat éves lánykának is, arannyal teli zsákokkal a vállukon, talán még itt is elég lett volna, de Mat azért ragaszkodott hozzá, hogy Vanin és a többi embere is tartsa nyitva a szemét. Ami azt illeti, az egykori lótolvaj olyan szorosan Elayne nyomában volt, hogy bárki azt hihette, ő a lány őrzője. Bár amilyen kövér és kócos volt, különös egy őrző lett volna! Beslan kifejezően forgatta a szemét Mat utasítását hallva, Nalesean pedig ingerülten simogatta hegyes kis szakállát, és arról morgott valamit, hogy bárcsak tovább aludhatott volna.

Férfiak vonultak végig büszkén az utcán, a legtöbbször nem volt rajtuk ing, csak egy tépett mellény. Hatalmas rézkarikák csüngtek a fülükből, az ujjukon színes üvegdarabkákkal díszített rézgyűrű csillogott, és az övükben egy-két kés pihent. Kezük mindig a fegyverek markolata felett lebegett, és úgy néztek a szemközt jövőkre, mintha csak azt várnák, mikor mozdul rosszul. Mások eltakart arccal osontak egyik saroktól a másikig, egyik kapualjtól a másikig, és alig voltak bátrabbak vagy büszkébbek a csontsovány kutyáknál, amik a sötét sikátorokból mordultak néha a járókelőkre. Ez a fajta mind a kése fölé görnyedt és nem lehetett tudni, vajon előbb döfne, avagy futna, ha úgy hozná a helyzet. Az utcák egy része olyan szűk volt, hogy csak oldalvást fért el bennük az ember. A nők mellett azonban az összes férfi szerénynek és veszélytelennek tűnt; kopott rongyaikban és megszámlálhatatlan réz-üveg ékszerüket csillogtatva úgy vonultak, mint a királynők. Természetesen náluk is volt kés és merész, sötét szemük tízféle kihívást vetett a világba minden egyes villanásával. Összességében a Rahad az a fajta hely volt, ahol selyemruhában aligha tehetett volna meg bárki akár csak tíz lépést is, mielőtt betörték a fejét. Utána pedig már csak abban reménykedhettek, hogy valahol, egy szemétdomb tetején felébrednek majd anyaszült meztelenül, mert a másik eshetőség az volt, hogy nem ébrednek fel egyáltalán. De...

Minden második ajtóból mocskos kiskölykök futottak ki csorba agyagedénnyel a kezükben. Az anyjuk szalasztotta őket, hátha a javasasszonyok szomjasak. Sebhelyes férfiak, akiknek a tekintetébe kövült az ölés, eltátott szájjal nézték a hét javasasszonyt, aztán darabosan meghajoltak, és udvariasan megkérdezték, hogy segíthetnek-e valamiben, nem vihetik-e esetleg a csomagjaikat? Nők jöttek oda hozzájuk, némelyiken több volt a heg, mint egy férfin, és még Tylin is elpirult volna kihívó tekintetük láttán. Ügyetlenül pukedliztek, és azt kérdezték, vajon szolgálhatnak-e útbaigazítással, illetve netán valaki olyan ostobán viselkedett errefelé, hogy ennyi javasasszony jön érte? Igencsak egyértelműen utaltak arra is, hogy ez esetben Tamarlának és a többieknek nem is kellene maguknak bajlódniuk az üggyel, elég lenne csak megmondaniuk az illető nevét, és...

Ó, persze most is éppolyan gyűlölködve méregették a katonákat, mint bármikor máskor, bár még a legbátrabb is egy szempillantás után riadtan fordult el Lantól. És meglepő módon Vanintól is. Pár fickó dühösen meredt Beslanra és Naleseanra, ha túl sokáig nézegették a nők mély nyakkivágását. Matre is rámordultak néhányan, bár a férfi igazán nem értette, miért, hisz a másik kettővel ellentétben neki egyszer sem akart egy nő keblei közé esni a szeme. Tudta, hogy kell tapintatosan megbámulni egy nőt. Nynaeve-vel és Elayne-nel senki nem törődött, bárhogyan csillogtak is az ékszereik, és Reanne sem keltett feltűnést, mert rajtuk nem látták a javasasszonyok vörös övét. De a hét másik öv megvédte őket is. Matnek rá kellett jönnie, hogy Beslan igazat mondott. Akár a földre is boríthatta volna az erszénye tartalmát, senki nem emelt volna el belőle még egy rézpetákot sem – legalábbis amíg a javasasszonyok mellette maradtak, addig semmiképpen sem. Bármelyik asszonynak megcsipkedhette volna a fenekét, és még ha dühében legszívesebben fel is robbant volna a nőszemély, akkor is szó nélkül hagyta volna.

– Micsoda kellemes séta – mondta Nalesean szárazon. – Mennyi érdekes illat, és ez a csodálatos látvány! Mat, mondtam már, hogy nem aludtam valami sokat tegnap éjjel?

– Talán ágyban akarsz meghalni? – mordult rá Mat. Ennyi erővel akár ágyban is maradhattak volna, ugyanis átkozottul haszontalanok voltak itt. A teari sértetten horkant fel. Beslan felnevetett, de persze az is lehet, hogy ő máshogy értette Mat szavait.

Átvágtak a Rahadon, míg csak Reanne meg nem állt egy ház előtt, ami pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az összes többi körülötte álló épület. Omladozó vakolat, málló téglák. Mat tegnap ebben a házban járt, ide követte Reanne emberét. Az ablakokban nem száradt kopott alsónemű, mert itt csak patkányok laktak.

– Itt benn – mondta az ősz asszony.

Elayne tekintete lassan kúszott fel a lapos tetőig.

– Hat – morogta hihetetlen elégedettséggel.

– Hat – sóhajtott fel Nynaeve is, és Elayne úgy veregette meg a vállát, mint aki szívből együtt érez vele.

– Nem voltam benne egészen biztos – tette hozzá. Most Nynaeve mosolyodott el, és veregette meg Elayne vállát. Mat egy szót sem értett az egészből. Na és, hát akkor hatemeletes a ház! A nők néha olyan érthetetlenül viselkedtek! Néha? Szinte mindig!

Odabenn a hátsó rész felé futott a porlepte, keskeny folyosó, aminek az árnyékok közt elveszett a vége. A legtöbb ajtókeret üresen ásított, csak pár helyen volt még bennük ajtó és azok is durva, esetlen deszkatákolmányok voltak. Az egyik benyíló, a folyosó harmadán is túl, egy keskeny lépcsőházba vezetett. A meredek kőlépcsők töredezettek voltak. Mat járt már itt előző nap, a javasasszony lábnyomait követve felsietett a lépcsőkön is. Feltételezte, hogy a sötéten tátongó nyílások egy része keresztfolyosó, de akkor túlságosan is sietett ahhoz, hogy alaposabban körülnézzen. Az épület azonban mélyebb és szélesebb is volt annál, hogy egyetlen keskeny folyosó bejárhatta volna.

– Tényleg nem érzed, Mat – mondta Nynaeve, amikor a férfi Harnant és emberei felét hátsó bejáratok keresésére utasította –, hogy semmi szükség sincs erre?

Lan olyan közel állt a nőhöz, mintha hozzáragasztották volna.

Olyannyira lágy volt a hangja, hogy Nynaeve valószínűleg rájött az igazságra Tylinnel kapcsolatban, de ha valami, akkor ez tovább forralta a férfi indulatait. Nem akarta, hogy bárki tudja. Teljes képtelenség! Mégis, a kockák még mindig ott pörögtek a feje körül.

– Lehet, hogy Moghedien kedveli a hátsó bejáratokat – válaszolt szárazon. Valami felvinnyogott a terem sötétbe vesző végében, és Harnan egyik embere hangosan szitkozódott a patkányok miatt.

– Te mondtad neki! – lehelte haragosan Nynaeve Lan felé, miközben egyik keze idegesen végigsiklott hajfonatán. Elayne kétségbeesett nyögést hallatott.

– Most nincs időnk vitára, Nynaeve! A Tál fönt van az emeleten. A Viharok Tálja! – Hirtelen egy piciny fénygömb jelent meg a levegőben úszva, és anélkül, hogy megvárta volna, vajon Nynaeve követi-e őt, vagy sem, Elayne megemelte szoknyájának szegélyét, és robogni kezdett a lépcsőkön fölfelé. Vanin utána vetette magát, súlyához képest meglepő fürgeséggel. Őt Reanne és a Tudós Asszonyok többsége követte. A kerek arcú Sumeko, és a magas, sötét hajú és – a szemei körüli karikákat leszámítva – csinos Ieine haboztak egy rövid ideig, majd Nynaeve mellett maradtak.

Mat is szeretett volna felmenni, ha a nő és Lan nem állták volna el az útját.

– Elengednétek? – kérdezte. Elhatározta, hogy mindenképpen ott akar lenni, amikor ezt a mesés tálat megtalálják.

– Nynaeve? – A nő annyira Lanra figyelt, hogy láthatón teljesen elfeledkezett arról, hogy más is a környékén lehet. Mat pillantást váltott Beslannal, aki elvigyorodott, és Corevinnel, aki a többiekkel együtt könnyed várakozó testtartásban figyelték az eseményeket. Nalesean a falnak támaszkodott, és hatalmasakat ásítozott. Ez a poros szobában végzetes hibának bizonyult: az ásítás görcsös köhögésbe torkollott. Nynaeve-et azonban még ez sem zavarta meg merengésében. Óvatosan elengedte hajfonatát.

– Nem vagyok dühös, Lan – mondta.

– Dehogynem, az vagy – válaszolt a férfi –, de el kellett neki mondani.

– Nynaeve? – szólalt meg Mat – Lan? – Egyikőjük sem méltatta pillantásra sem.

– Elmondtam volna neki, ha már késznek éreztem volna magam, Lan Mandragoran! – A nő hirtelen becsukta a száját, de az ajkai úgy mozogtak, mintha magában beszélne.

– Nem vagyok rád dühös – mondta kissé lágyabb hangszínben, és úgy tűnt, ezt legalább annyira magának is címezte, mint a férfinak. Akkurátusan hátradobta hajfonatát a válla fölött, megigazította kék tollas kalapját, és csípőre tette a kezét.

– Ha te mondod – válaszolt Lan lágyan. Nynaeve összerándult.

– Ne merészelj velem ilyen hangon beszélni! – kiabálta. – Megmondtam, hogy nem vagyok dühös, nem érted?!

– Vér és hamu, Nynaeve! – hördült fel Mat. – Lan nem hiszi azt, hogy dühös vagy! Én sem hiszem azt, hogy dühös lennél! – Még jó, hogy a nők megtanították arra, hogyan hazudjon rezzenéstelen arccal. – Elindulhatnánk végre felfelé, hogy elhozzuk ezt a nyamvadt tálat?

– Elbűvölő ötlet – mondta egy női hang az utca felőli ajtó irányából. – Elindulhatunk együtt, hogy meglepjük Elayne-t?

Mat sohasem látta azt a két nőt, akik beléptek a terembe, de arcuk aes sedai arc volt, az bizonyos. A hang gazdája magas és hideg volt, akárcsak a beszédmódja. Társnője arcát vékony fekete hajfonatok keretezték, melyekbe színes gyöngyöket fűztek. Majd két tucat férfi követte őket, zömökök, erős vállúak, késsel és dorongokkal felszerelve. Mat az ashandarei-re tette kezét: azonnal felismerte a bajt, ha meglátta. A rókafej a mellén hideg volt, majdnem olyan hideg, mint a bőre. Valaki az Egyetlen Hatalmat használja.

A két Tudós Asszony majdnem azonnal pukedlizni kezdett, amikor meglátták az kortalan arcokat, de Nynaeve is bajt szimatolt. Szája hangtalanul mozgott, ahogy azok ketten a terembe léptek. Arcán koncentráció és önvád tükröződött. Mat háta mögött egy kard csúszott ki hüvelyéből, de a férfi nem látta, kié. Lan is ott állt, ami esetében egy prédára leső leopárdra emlékeztetett.

– Ők a Fekete ajah tagjai – mondta végül Nynaeve. Hangja elhalt, hogy ismét felerősödjön, ahogy folytatta. – Falion Bhoda és Ispan Shefar. Gyilkoltak a Fehér Toronyban, és sokkal rosszabbakat tettek azóta. Árnybarátok ők, és... – egy másodpercig elcsuklott a hangja – elvágtak az Egyetlen Hatalomtól.

Az újonnan érkezettek csöndben haladtak tovább, majd egyikük megszólalt.

– Hallottál már ennél nagyobb butaságot, Ispan? – kérdezte társnőjét a lóarcú aes sedai. – Ispan és én a Fehér Toronyból jöttünk, míg Nynaeve és barátai fellázadtak az Amyrlin Trón ellen. Kemény büntetés lesz ezért az ő része, és mindenki másé is, aki vele tart.

Egy pillanat alatt Mat rádöbbent: az aes sedai-ok őt, Lant, és a többieket csak zsoldosnak nézik. Falion egy mosolyt küldött Nynaeve felé, amihez képest egy jégvihar igen melegnek tűnt volna.

– Van valaki, aki rendkívül örülni fog, ha visszaviszünk téged a toronyba, Nynaeve. Azt gondolta, hogy meghaltál. A többiek jobban teszik, ha most távoznak, és nem ütik az orrukat aes sedai-ok dolgába. Az embereim elkísérik őket a folyóig.

Falion maga elé intette az embereit.

Lan megmozdult. Nem rántott kardot, mert az aes sedai-okkal szemben erre semmi esélye nem lett volna. Egy pillanatig kihúzta magát, majd a két nőre vetődött. Zuhanás közben olyan fájdalmas grimaszt vágott, mintha valami sérülés érte volna, de lesodorta őket a lábukról, és mindhárman a padlóra zuhantak.

Lan feltápászkodott dühösen rázva a fejét. Az egyik izomember egy vasalt doronggal támadt rá, hogy bezúzza a fejét, de Mat fegyverének egyetlen döfésével elhallgattatta. A többiek vad kiáltásokkal vetették magukat a rohamozó árnybarátokra. Lan kardja gyomortól fejtetőig vágott egy ellenfélbe, valósággal kettészelve az árnybarátot. A szűkös helyen nem lehetett a kardokat vagy az ashandarei-t rendesen használni, de a keskeny tér azt is megakadályozta, hogy kettőnél több árnybarát támadjon egyszerre rájuk. Mindenhol hörgő emberek küzdöttek egymás ellen, karral, könyökkel, dorongokkal aprítva egymást.

A két Fekete nővér és Nynaeve körül üresség támadt, de ezt csak ők látták. Mat egyik embere majdnem ledöntötte Faliont a lábáról, de az utolsó pillanatban egy láthatatlan erő a levegőbe emelte, és a terem másik végébe hajította. Repülés közben két árnybarátot is ledöntött a lábáról, mielőtt a falnak csapódott. Ahogy lassan lecsúszott a fal tövébe, szétroncsolódott agya véres csíkot húzott a köveken. Egy kopasz árnybarát áttört a védők falán, és Nynaeve felé döfött éles késével, de egy hasonló erő őt is a falhoz taszította, kopasz fejét péppé zúzva.

Nyilvánvaló volt, hogy Nynaeve már képes elérni az Egyetlen Hatalmat, és ahogy Mat a csata forgatagában meg tudta ítélni, éppen valamifajta varázspárbajt vívott a két Fekete nővérrel. A két Tudós Asszony iszonyodva nézte az eseményeket, bár görbe késeik a kezükben voltak, csak Nynaeve-et és a másik két aes sedai-t bámulták, tágra nyílt szemmel.

– Harcoljatok! – sziszegte nekik Nynaeve. – Nem bírok velük egyedül, összekapcsolódtak! Ha nem harcoltok, mindenkit meg fognak ölni!

A két Tudós Asszony úgy nézett Nynaeve-re, mintha azt kérte volna tőlük, hogy köpjék arcul a királynőt. A kiáltások és hörgések közepette Ispan kacagott dallamosan. Valahonnan felülről éles sikoly hallatszott. Nynaeve a hang irányába fordította a fejét, majd hirtelen vissza is kapta tekintetét a Fekete nővérekre. Arca elkínzott volt, mint egy sebesült hörcsögé, amely a sólyom karmaiban vergődik. Halódó tekintetet vetett Mat felé.

– Az emeleten fókuszálnak – sziszegte a fogai között. – Bajban vannak!

Mat bizonytalankodott. Valószínűleg Elayne egy patkányt láthatott meg. Valószínűleg... Elütött egy tőrt, amely a csípője felé szúrt, de nem volt helye, hogy ellentámadást indítson. Beslan tűnt föl hirtelen, és míves szúrást vitt be Mat támadójának mellkasába, aki hörögve omlott a padlóra.

– Kérlek, Mat – suttogta Nynaeve. Soha nem kért még semmit, előbb vágta volna el a saját torkát. – Kérlek...

Mat egyetlen mozdulattal kivágta magát a csata forgatagából, és hatalmas ugrással a sötét, keskeny lépcsősornál termett. Eszeveszett iramban vágtatott felfelé. Sehol egy ablak, ami fényt adott volna. Ha csak egy patkány volt az, akkor addig rázza Elayne-t, amíg... Kirobbant a felső szintre, ami alig volt világosabb, mint a lépcsőház, egyetlen távoli ablakkal a folyosó végén. Kirobbant, egy rémálom kellős közepébe.

Vérző nők feküdtek szanaszét. Elayne, csukott szemmel, félig térdelve dőlt a falhoz. Vanin térdre küzdötte magát, hogy nekitámaszkodhasson a falnak, miközben orrából-szájából folyt a vér. Az utolsó asszony, Janira, Vanin lábainál, Mat felé kúszott, amint meglátta. A férfi sólyomnak gondolta volna, horgas orra és éles kulcscsontjai miatt, de most rémület ült egyébként kedves fekete szemében.

– Segítség! – kiáltotta, miközben egy férfi kapta el hátulról. A támadó átlagos fickónak tűnt, egy kicsit talán idősebb Matnél, hasonló magassággal és súllyal. Egyszerű szürke köpenyt viselt. Hirtelen mozdulattal elkapta Janira fejét, és élesen megcsavarta a nő nyakát. A csigolya bántó hangon tört ketté, és az élettelen test lassan csúszott a padlóra. A férfi most kifejezetten egy ragadozóra emlékeztetett.

Egy fáklya fényénél Mat észlelte, hogy néhány férfi Vanin mögött egy ajtót próbál kinyitni, de tekintete Elayne-re esett. Megígérte Randnek, hogy vigyáz rá. Megígérte. Hatalmas üvöltéssel, az ashandarei-t maga elé tartva vetette magát Janira gyilkosára.

Mat látott már Myrddraalokat mozogni, de a férfi felülmúlta őket is. Hihetetlenül gyors volt. Látta, ahogy elúszik a levegőben a dárda elől, és megrántja a fegyver nyelét, jó öt ölre repítve ezzel Matet magától. Kiszakadt a lélegzete, amikor a földhöz csapódott, de gyorsan talpra kényszerítette magát. A rókafej szabadon lógott ki inge alól. Egy kést rántott elő az övéből, és ismét a férfi felé támadott, éppen akkor, amikor Nalesean megjelent a lépcsősor tetején, kezében karddal. Most elkapják a dögöt, bármilyen gyors is...

A férfi megvillant, és már kitekerte Nalesean vállát. A torka felé nyúlt, hogy végezzen vele. Nalesean torka recsegve tört össze, fröcskölő vérrel szennyezve be mindent. A kardot elejtve mindkét kézzel torka felé kapva rogyott a padlóra. Mat a gyilkos hátának rohant, és mindhárman egyszerre dőltek a földre. Nem voltak skrupulusai a hátbatámadást illetően, különösen nem egy olyan ellenféllel szemben, aki képes egy ember torkát széttépni. Naleseant talán mégis haza kellett volna zavarnia annak idején... Lecsapott egyszer, kétszer, háromszor.

A férfi vergődött a szorításában. Nem volt lehetséges, mégis valahogy kiütötte Mat kezéből a kést. Mat kétségbeesetten szorított rá ellenfele egyik csuklójára. Az arcuk majdnem összeért: a férfi mosolygott. Egy kés állt ki az oldalából, és mosolygott!

– Holtan akar látni, akárcsak a némbert – mondta lágyan a férfi, és mintha Mat nem is tartaná, kezei elindultak a torka felé.

Mat kétségbeesetten küzdött. Minden erejét beleadva próbálta megállítani a férfit, de nem ért el eredményt. Végül a kezek eljutottak a fejéig.

A férfi csak játszik velem! – gondolta. Annyi esélye volt vele szemben, mint egy gyereknek egy felnőttel szemben. Semennyi. – Vajon hová tűnt az átkozott szerencsém?

A rókafejes medál ekkor a férfi mellére esett, aki felsikoltott. Füst szállt fel a medál szélei felől, és olyan szag, mintha szalonnát sütnének. Öntudatlanul lökte el magától Matet, aki most tíz ölnyire repült, és keményen landolt a földön.

Amikor lábra tápászkodott, a férfi már állt, és remegő kezeit az arca elé tartotta. Nyers vörös seb mutatta, hol ért hozzá a medál. Mat keményen megragadta a rókafejes medált. Hideg volt. Nem úgy, mintha valaki fókuszálna, bár lehet, hogy lent többen is ezt tették. Hideg volt, mint az ezüst. Matnek ötlete sem volt, kicsoda, micsoda lehet az ellenfele, azt leszámítva, hogy biztosan nem ember. A vöröslő sebbel, három késszúrással, és az oldalából lógó késsel talán kellően lelassult ahhoz, hogy elmenekülhessen mellette a lépcsők felé. Szép dolog Elayne megbosszulása, szép dolog Nalesean megbosszulása, de mindez nem ma fog megtörténni, és semmiképpen sem kellene a listát tovább bővíteni Mat Cauthon megbosszulásával.

Az oldalából kiálló kést kirántva a férfi Mat felé vágott, aki gondolkodás nélkül tért ki előle. Thom megtanította egy-két zsonglőr trükkre, és azt mondta, neki van a leggyorsabb keze, amit valaha is látott. Kikapta a kést a férfi kezéből, és pontosan a szíve felé döfött. Telitalálat. Nem vérzett. Legalább egy kis vörös sugárnak kellett volna ömlenie, de a sebből semmi sem folyt. Lehet, hogy három döfés sem lassítaná le ezt a dögöt, bármi is ez.

Mat megkockáztatott egy pillantást a válla fölött. A férfiak eltűntek a mögött az ajtó mögött, amelyiket megpróbálták kifeszíteni, és amelyikhez a lábnyomaik tegnap elvezették Matet. Kezeikben mindenféle ruhanemű, kacat, sőt még egy törött tükör is volt. Valószínűleg arra kaptak parancsot, hogy mindent vigyenek. Rá se hederítve Matre a folyosó távolabbi vége felé siettek, és eltűntek egy kanyarban. Arrafelé is kell lennie egy lépcsőnek. Talán követhetné őket távolról. Talán... Az ajtó előtt, ahonnan jöttek, Vanin megint megpróbált felkelni, de visszahanyatlott. Mat lenyelt egy káromkodást. Vanin jelentősen lelassítja majd, de talán tehet valamit Elayne-ért. A mozgást azonban a szürke köpenyes férfi is észlelte, és egy mosollyal a nő felé fordult.

– Nem kapod meg őt! – kiáltotta a férfi felé. Ígéretek... Egyetlen mozdulattal letépte a medált a nyakából, és maga elé tartotta. – Soha nem kapod meg őt!

Elindult a férfi felé. Az első lépés volt a legnehezebb, de volt egy ígérete, amit be kell tartania. A férfi arcáról eltűnt a mosoly. Mereven bámulta a medált, és óvatosan hátrált előle. Egyenesen az ablak felé. Mat azon gondolkodott, vajon egy hatemeletnyi zuhanás képes-e arra, amire a kés nem volt.

A férfi folyamatosan hátrált, ugrásra készen várva valami alkalomra. Hirtelen oldalra vetette magát, és eltűnt egy ajtó mögött, amit hangos csattanással csapott be. Mat akár ott is hagyta volna, de mielőtt végiggondolta volna a helyzetet, ösztönösen berúgta az ajtót. A szoba nem volt teljesen sötét, egy kevés fény ide is eljutott az ablakból, egy törött tükör pedig apró pászmákat juttatott minden irányba. A szoba üres volt. Bár nem volt másik kijárat, és csak egy patkánylyuk ásított a tükör mellett, a szürke köpenyes férfi eltűnt.

– Mat! – nyögte Elayne. A szólított rohant a hang felé. Lentről kiabálás szűrődött fel, de Nynaeve és a többiek most kénytelenek lesznek magukra vigyázni. Elayne felült, amire odaért hozzá, és fájdalmasan fogta derekát. Por lepte ruháját, a kalapja mellette feküdt, néhány toll letört róla, vörös-arany haja pedig úgy nézett ki, mintha annál fogva rángatták volna.

– Nagyon keményen megütött – motyogta fájdalmasan. – Nem hinném, hogy bármim is eltört volna, de... – Úgy nézett Matre, mintha sohasem látta volna még igazán.

– Láttam, mit tettél vele. Én nem tudtam megsebezni, a Hatalom nem tudta megérinteni... De te igen, ezzel a... – mondta, és a medálra pillantott, majd sóhajtott egyet, ami érdekes változásokat okozott ovális dekoltázsának látványában. – Köszönöm, Mat. Bocsánatot kérek mindenért, amit eddig mondtam, vagy gondoltam rólad. – Úgy tűnt, komolyan gondolja. – Tohhal tartozom feléd – mosolyodott el – de nem hagyom, hogy legyőzzél. Hagynod kell, hogy legalább egyszer megmentsem az életed, hogy egyensúlyba hozzuk a mai napot.

– Meglátjuk, mit tehetünk – válaszolt Mat, miközben zsebre vágta a medált. Legyőzni? Toh? A fényre! Túl sokat volt ez a lány Aviendha társaságában.

Miután Mat felsegítette a nőt, Elayne körbenézett. Látva a halott nőket, és Vanin vérmocskos arcát, elfintorodott.

– A fényre! – sóhajtott. – Vér és véres hamu! – A szavak valahogyan furcsán hangzottak itt. Bár Elayne ismerte őket, még soha nem csúszott ki ez a száján. Fiatalabbnak tűnt tőle, mint valójában volt.

Kalapját a földre dobva a legközelebbi Tudós Asszonyhoz sietett. Arcát kezébe véve vizsgálni kezdte a sebesüléseit. A nő kitekeredve feküdt, arccal a föld felé, kezei és lábai szétdobva, ahogy támadója leterítette. Minden nő a támadó felé futott, nem az ellenkező irányba.

– Ez meghaladja a képességeimet – suttogta Elayne. – Hol van Nynaeve? Ő miért nem jött veled, Mat? – kiabálta.

– Nem kell úgy sikítozni, mint egy riadt macska – dohogott Nynaeve, aki éppen felért a lépcsősor tetejére. – Ugye, megvédted őt? – sikította, mint egy riadt macska. – Vagy hagytad elmenni? Mert akkor megnézheted magad!

Végre odaért hozzájuk, és körbenézett. A szemei majd kiestek a helyükről.

– A Fény süssön ránk! – rebegte Janira felé rohanva. Egy érintés, és fájdalmasan elfintorodott. A nő halott volt. Nynaeve, úgy tűnt, személyes sértésnek veszi a halálát. A következő nőhöz rohant, Tamarlához. Itt legalább volt valami esély a Gyógyításra. Hamar ráébredt azonban, hogy a nő sebei nem szokványosak.

– Mi történt itt, Mat? – kérdezte jegesen, egyértelművé téve, hogy az egészet az ő hibájának tudja be. – Nos, mi történt itt?! Beszélsz végre, vagy...

Mat sohasem tudta meg, milyen fenyegetések hangzottak volna még el. A lépcsőn feltűnt Lan, szorosan a nyomában Sumekóval. A Tudós Asszony csak egy pillantást vetett a teremre, és máris a szoknyáját felemelve futott Reanne-hez. Egy rövid, aggódó pillantást vetett Elayne-re, majd letérdelt, és furcsa mozdulatokat tett Reanne arca felett. Ez hamar kihozta a sodrából Nynaeve-et.

– Mit művelsz?! – csattant rá. Anélkül, hogy abbahagyta volna azt, amit csinált, lapos pillantásokat vetett a Tudós Asszony felé, amelyek legalább olyan jegesek voltak, mint a hangja. – Hol tanultad ezt?

– Bocsáss meg, aes sedai – hadarta lélegzetvétel nélkül, egy pillanatra sem hagyva abba tevékenységét –, tudom, hogy nem az én dolgom... de meghalt volna, ha nem csinálok valamit... csak tanulni akartam, bocsáss meg, aes sedai...

– Nem, nem, folytasd csak! – mormolta Nynaeve, miközben figyelmének egy jelentős része Tamarlára összpontosult. – Úgy látom, tudsz néhány olyan dolgot, amit még én... Szóval eléggé sajátságos módon kezelitek a fonatokat... gondolom, sejted, hogy sok nővér óhajt majd tanulni tőletek. – A mondat végén egészen halkan, inkább csak magának még hozzátette: – Bár lehet, hogy a nővérek magamra fognak most hagyni.

– Elayne, utánanéznél a Viharok Táljának? Azt hiszem, a mögött az ajtó mögött kell lennie – és rámutatott a megfelelő ajtóra, amely ugyanúgy nyitva volt, mint vagy egy tucat másik. Mat vaksin pislogott arrafelé, amíg meg nem látott két kis rongykupacot, amit valószínűleg a tolvajok ejtettek el.

– Igen, persze – motyogta Elayne – erre talán még képes vagyok. – Félig felemelt karját kinyújtotta Vanin felé, majd elindult a megjelölt ajtó felé.

Mások is érkeztek ekkor az emeletre. Elöl Ieine lépkedett, akinek a szemében rettegés szűkölt, maga előtt hajtva az egyik Fekete nővért, akit szemlátomást elzártak az Egyetlen Hatalomtól. Mögöttük Beslan érkezett, aki szomorú pillantásokat vetett Naleseanra, és még szomorúbbakat a nők tetemeire. Utána Harnan és három embere, Fergin, Gorderan, és Metwyn botorkál fel. Mindannyiukon sebek és forradások éktelenkedtek, bár valószínűleg Nynaeve már gyógyított rajtuk lent.

– Mi történt hátul? – kérdezte Mat Harnant.

– A Fény égessen meg, ha tudom! – hebegte a férfi. – Belefutottunk egy csapat csavargóba, akik késekkel a kezükben közelítettek. Az egyikük úgy mozgott, mint egy kígyó... – Fájdalmasan tapogatni kezdte az oldalát. – A másik kést állított az oldalamba, és a következő dolog, amire emlékszem, hogy Nynaeve sedai térdel felettem. Mendair és a többiek halottak...

Mat bólintott. Az egyik úgy mozgott, mint a kígyó. És úgy tud eltűnni a szobákból, mint egy kígyó. Körbenézett a teremben. Tamarla és Reanne már talpon voltak – természetesen ruhájukat igazgatták –, Vanin pedig abban a szobában állt, amelynek a belseje felől Elayne káromkodása hallatszott. Nynaeve középen állt, éppen Sibellának segített talpra kecmeregni. Sumeko még mindig Famellével foglalatoskodott, akinek mézszínű haja és nagy, barna szemei voltak. Két Tudós Asszony és Harnan hat embere halott volt. Az a valami ölte meg őket, amit még az Egyetlen Hatalom sem tud megérinteni...

– Megtaláltam! – kiáltott izgatottan Elayne. Egy nagy, kerek ruhacsomóval a kezében tért vissza a terembe. Tetőtől talpig szürke volt, úgy nézett ki, mint aki a földön csúszott-mászott egész este. – Miénk a Viharok Tálja, Nynaeve!

– Ebben az esetben itt az ideje, hogy eltakarodjunk innen – jegyezte meg Mat. Senki sem ellenkezett. Ó, Nynaeve és Elayne mindenkit zsákok készítésére fogott be, és a szobában talált tárgyakat pakoltatták be, még magukat és a Tudós Asszonyokat se kímélve. Reanne-nak pedig embereket kellett kerítenie, akik a halottakat elszállítják a kikötőig, de senki sem ellenkezett. Mat nagyon csodálkozott volna, ha a Rahad valaha látott ennél különösebb csoportot a folyón utazni, vagy olyat, aki náluk gyorsabban mozgott volna.

Harminckilencedik fejezet

Betartandó ígéretek

– Nagyon jól tennénk, ha eltakarodnánk innen! – mondta Mat kicsit később ismét, és ezúttal veszekedés lett belőle. Az elmúlt fél órában csak veszekedtek, és Matnek lassan elege volt a dologból. A nap odakinn már túljutott a delelőjén. A passzátszél elfojtotta a hőséget; a merev, sárga függönyök vitorlaként duzzadtak fel, és hangosan csattogtak a heves szélben. Három órája visszaértek már a Tarasin Palotába, a kockák továbbra is dübörögtek a fejében, és Mat a legszívesebben felrúgott volna valamit. Vagy valakit. Meglazította a nyakába kötött fekete selyemkendőt. Úgy érezte, mintha a kötél, aminek a nyomát a kendővel próbálta elfedni, ismét a nyakán feszülne, és egyre szorosabb és szorosabb volna.

– A Fény szerelmére, hát mind vakok vagytok? Vagy csak süketek?

Tylin egy jókora szobát bocsátott a rendelkezésükre. A falak zöldek voltak, a magasba vesző mennyezet élénk kék, és az egész teljességgel üres, csak pár aranyozott szék szolgált berendezésül, és egy aprócska, kagylóberakásos asztal, azonban így is nyomasztóan zsúfolt volt. Vagy legalábbis annak hatott. Tylin maga a három márványkandalló egyike előtt ült keresztbe vetett lábbal, sötét sólyomszemével Matet méregette, és gúnyosan mosolygott. Unatkozva rugdosta kék és sárga selyem alsószoknyái fodros rétegeit, és görbe tőrének drágaköves markolatával játszott. Mat úgy vélte, Elayne és Nynaeve már beszéltek is vele. Ők is ott voltak persze, a királynő két oldalán ültek. Valamikor volt idejük átöltözni és láthatóan megfürödni is, pedig csak pár percre vesztette el őket szem elől, mióta visszaértek a palotába. Színes selyemruháikban már majdnem annyira királynőiek voltak, mint Tylin. A férfi nem is tudta, kit akarnak megfélemlíteni ennyi csipkével és aranyhímzéssel! Úgy néztek ki, mint akik egy udvari bálra készülnek, nem úgy, mint akik utazni akarnak! Ő maga még mindig csupa mocsok volt, poros zöld kabátja kigombolva lógott rajta, az ezüst rókafejes medál kikandikált meglazított ingnyakából. A bőrszíjat rövidebbre vette, hogy a medál mindenképpen érintkezzen a bőrével. Végül is csupa olyan nő volt körülötte, aki tudott fókuszálni!

Az igazság szerint már ez a három nő is zsúfolásig meg tudott volna tölteni egy báltermet. Tylin egymaga képes lett volna rá, Mat legalábbis úgy érezte, és ha Elayne és Nynaeve tényleg beszéltek már vele, és mégis így viselkedik, jobb, ha mihamarabb eltűnik innen! Az igazság szerint már ez a három nő is zsúfolásig meg tudott volna tölteni egy báltermet, de...

– Ez nevetséges – jelentette ki Merilille. – Sosem hallottam erről a gholam nevű árnyfattyúról! Ti tudtok róla valamit?

A kérdést Adeleasnak, Vandene-nek, Sareithának és Careane-nek tette fel. Tylinnel szemben ültek, és hűvös tekintetű aes sedai nyugalmuk szinte trónnak láttatta egyszerű karosszéküket is. Mat nem értette, hogy Nynaeve és Elayne miért ül úgy, mint két rakás szerencsétlenség. Persze ők is hűvösek és nyugodtak voltak, mint minden aes sedai, de nem szóltak egy szót sem. Mindent tudtak, mindent értettek, de Merilille és a többiek valamiért meglehetősen szelíden néztek fel rájuk. Mat Cauthont viszont mindenki úgy kezelte, mint egy rugdalni való, szőrös fülű fajankót, és Merilille-től kezdve az összes aes sedai látható élvezettel rúgta is, ahol érte.

– Láttam azt az izét – csattant fel –, Elayne is látta és Reanne és a javasasszonyok is! Kérdezd csak meg őket!

Reanne és az az öt javasasszony, aki túlélte a támadást, a szoba túlsó végébe húzódott. Úgy bújtak össze, mint egy csapat riadt tyúk, és láthatóan rettegtek attól, hogy az aes sedai-ok hozzájuk szólnak. Sumeko volt az egyetlen kivétel. A kövérkés asszony hosszú vörös övébe akasztotta a hüvelykujját, és elégedetlen fintorral szemlélte a nővéreket. Megrázta a fejét, aztán újra elfintorodott, és megint megrázta a fejét. Nynaeve hosszasan elbeszélgetett vele a visszaúton az egyik csónak kabinjában, és Mat le merte volna fogadni, hogy a nő innen szedte új magabiztosságát. Többször is hallotta, hogy az aes sedai-okról volt szó. No persze nem hallgatózott, ő sosem tett olyat! A többi javasasszony viszont olyan arcot vágott, mint aki azt sem meri megkérdezni, hogy vajon hozhat-e teát a hölgyeknek. Mintha csak Sumekónak jutott volna egyáltalán az eszébe, hogy le is ülhet. Sibella már a puszta ajánlatra riadtan tárta szét csontos karjait, és majdnem elájult.

– Senki nem kételkedik Elayne aes sedai szavaiban, Cauthon mester – mondta Renaile Calon din Kékcsillag hűvös, mély hangon. Még ha nem is mutatták volna be a padlócsempéhez illő, vörös és sárga selyemruhás nőt már jóval előtte, Mat az ősrégi emlékekből akkor is kibányászta volna, hogy ő a Hajók Úrnőjének a szélkeresője. Erre utalt a fülében csillanó tíz kövér kis aranykarika, amiket vékony aranylánc fogott össze. Halántékánál őszülő, dús fekete haja majdnem elrejtette az ékszereit. Az orrába futó, vékonyabb láncról csüngő medálok azt is elárulhatták, hogy melyik nemzetség tagja. Erre szolgált a nő vékony kezén kacskaringózó tetoválás is. – Mi csak a veszélyt kérdőjelezzük meg – folytatta a nő. – Nem szeretjük nyomós ok nélkül elhagyni a vizet!

A széke mögött majdnem húsz Atha'an Miere nő csoportosult, selyemnadrágjuk és vékonyka blúzuk színkavalkádja szemfájdító volt. Mindegyiknek karikák lógtak a fülében, és medálokkal díszített láncocska kötötte össze az orrukkal. Matnek először az tűnt fel, ahogy az aes sedai-okkal bántak. Ó, persze tökéletesen tisztelettudóak voltak, legalábbis annak tűntek, de a férfi még soha nem találkozott senkivel sem, aki sunyin méregette volna a nővéreket! A másik érthetetlen jelenség csak a rég halott hősök emlékei miatt tűnt fel neki egyáltalán. Nem tudott sokat a Tengeri Nép szokásairól, de ahhoz azért eleget látott belőlük, hogy különösnek találja ezt a társaságot. Az Atha'an Miere minden egyes tagja hajóinasként kezdte a pályáját, akkor is, ha később a Hajók Úrnője lett belőle vagy a Pengék Ura. A közbülső lépcsők nagyon szigorúan elkülönültek egymástól, a Tengeri Nép még az aes sedai-oknál és a királyoknál is szigorúbban vette a rangokat. A Renaile válla fölött álldogáló csoport mindenképp különös volt – hullámúrnők szélkeresői álltak ott vállvetve a legkisebb hajók szélkeresőivel –, de igazán az a két nő lógott ki belőle, akik élénk színű gyapjúblúzt viseltek és az inasok olajos nadrágját. Mindkettőnek csak egyetlen vékonyka karika árválkodott a bal fülében. A másik fülükben csillanó két másik karika elárulta, hogy szélkeresőnek tanulnak, de még két karikát meg kell szerezniük, mielőtt kiléphetnek a hajósinasi sorból, addig azonban engedelmeskedniük kell a fedélzetmester minden óhajának, és ha nem elég gyorsak, bizony könnyen meg is korbácsolhatják őket! Ezek ketten egyetlen létező emlékképe szerint sem illettek a többiek közé. Normális esetben a Hajók Úrnőjének szélkeresője szóba sem állt volna velük.

– Én is épp ezt mondtam, Renaile! – tette hozzá Merilille jegesen. Láthatóan feltűntek neki is a sunyi kis pillantások. A hangja azonban semmit sem veszített fagyosságából, mikor a férfi felé fordult. – Ne dacoskodj, Cauthon fiam! Hallgatunk mi a bölcs tanácsra! De csak akkor, ha bölcs tanácsot adsz!

Mat majdnem kijött a béketűréséből, de nem akarta a nők előtt elveszteni az önuralmát. Talán ha kézzel-lábbal megpróbál nyugodt maradni, sikerül...

– A gholamokat a Hatalom háborújának idején készítették, a Legendák Korában – kezdte elölről az egészet. Majdnem elismételte az egész mesét, amit Birgitte tanított neki. Körbefordult, mindegyik csoporttal szembenézett beszéd közben. A Fény égesse meg, ha hagyja, hogy bármelyik társaság fontosabbnak érezze magát a többinél! Vagy hogy bárki is azt higgye, hogy könyörög nekik! Különösen, mivel igazuk lett volna. – Azért csinálták őket, hogy aes sedai-okat öljenek. Ez volt az egyetlen céljuk. Olyan embereket kellett megölniük, akik képesek voltak fókuszálni az Igazi Forrást. Az Egyetlen Hatalom nem segít ellenük, nem fog rajtuk. Az igazság szerint képesek megérezni azt, ha valaki tud fókuszálni, körülbelül ötven lépésnyiről. Azt is érzik, ha az egyikőtök a Forráshoz ér. Ti viszont nem vehettek észre egy gholamot, annyira hétköznapian néznek ki. De ez csak a látszat. Valójában nincs csontjuk, és akár egy csukott ablak alatt is át tudnak folyni, ha kell. És elég erősek ahhoz, hogy fél kézzel letépjenek egy bereteszelt ajtót! – Vagy hogy kitépjék egy ember torkát. A Fényre, hagynia kellett volna, hogy Nalesean itt maradjon, és aludjon!

Remegni kezdett az emlékek hatására, de elnyomta. Az összes nő őt nézte, és még csak nem is pislogtak, úgy figyeltek. Nem akarta, hogy lássák, hogy remeg.

– Csak hat gholamot csináltak, három férfit és három nőt, jobban mondva három férfinak tűnőt és három női külsejűt. Láthatóan még a Kitaszítottak sem érezték biztonságban magukat tőlük. De az is lehet, hogy úgy vélték, hat gholam épp elég lesz. Végül is mindegy, csak az számít, hogy az egyik most itt van Ebou Darban. Alighanem egy sztázis-dobozban élte túl a Világtörést. Nem tudhatjuk, hogy vajon többen is tartózkodtak-e abban a dobozban, de egy is épp elég! Bárki küldte is – és mind tudjuk, hogy csak az egyik Kitaszított lehetett az –, tudta, hogy át kell küldenie utánunk a folyón. Alighanem a Viharok Tálja miatt küldték oda, és azt mondta, hogy meg kell ölnie Nynaeve-et vagy Elayne-t, de könnyen lehet, hogy mindkettőjükkel végeznie kell.

Gyorsan a két nőre villantotta együttérző és megnyugtató mosolyát. Kellemetlen lehet, ha az ember tudja, hogy egy ilyen szörnyeteg szomjazik a vérére! Elayne értetlenül pislogott vissza rá, még a homlokát is összeráncolta egy kicsit, Nynaeve pedig türelmetlenül intett neki, hogy folytassa.

– Továbbá – vágott bele újra, és most már dühösen nézett a két nőre; sosem fog rájönni, hogy működnek az asszonyok –, bárki küldte is a gholamot, az mostanra már tudja, hogy a Tálat a Tarasin Palotába hoztuk. Ha ideküldi, jó páran meg fognak halni közületek. Talán majdnem mind! Nem tudok mindenkit megvédeni! Talán a Tálat is elviszi! És akkor Falion Bhodáról még nem is szóltam. Aligha dolgozott egyedül, és még ha Ispant el is fogtuk, a Fekete ajah nem maradhat sokáig tétlen. Már persze akkor, ha a Kitaszítottak és a gholam még hagynak nekik valamit. – Reanne és a javasasszonyok még Merilille-nél és az aes sedai-oknál is sértettebben néztek rá a Fekete ajah említésekor. Kihúzták magukat, és felkapták a szoknyájukat, mint akik mindjárt kivonulnak a szobából. Mat nem tehetett mást, folytatta a fejmosást. – Nos. Belátjátok már végre, hogy nem tehetünk mást, mint hogy fogjuk a Tálat, és elvisszük valami olyan helyre, amiről a gholam nem tudhat? Amiről a Fekete ajah sem tudhat? Belátjátok már végre, hogy miért kell elmennünk innen?

Renaile úgy felhorkant, hogy még a folyosón is megijedhettek az arra járók.

– Csak ismételgeted magad, Cauthon mester! Merilille sedai sosem hallott erről a gholamról. Elayne sedai csak annyit tud, hogy volt ott valami különös fickó, de ez nem bizonyít semmit. És mi ez a sztázis-doboz? Azt nem magyaráztad el! Honnan tudod mindezt? Miért távolodnánk el még jobban a víztől egy olyan ember kedvéért, aki érthetetlen, vad meséket sző?

Mat Nynaeve-re és Elayne-re nézett, bár már nem is remélte, hogy segítenek. Ha hajlandóak lennének beszélni, az egészen már rég túljutottak volna, de a két nő kifejezéstelenül meredt rá. Az állkapcsuk is beleszakadhatott abba, ha ilyen mereven néznek! A férfi nem értette, miért hallgatnak. A Rahadban történtekről csak pár szóban voltak hajlandóak beszámolni, és Mat a nyakát tette rá, hogy nem említették volna meg a Fekete ajahot, ha bármi mással meg tudták volna magyarázni, hogy miért vonszolnak maguk után egy felpeckelt szájú, gúzsba kötött aes sedai-t. Ispant a palota egy másik szárnyában tartották fogva, és csak páran tudtak a létezéséről. Nynaeve lenyomott a torkán valami undorító főzetet, a kotyvaléknak már a bűzétől is majdnem kiesett a Fekete nővér szeme, aztán pillanatokon belül összecsuklott, mint egy rongybaba. A Kötögető-kör többi tagja ott maradt mellette őrködni. Nem tetszett nekik a feladat, de nagy buzgalommal láttak neki mégis. Nynaeve igen érzékletesen elmagyarázta nekik, hogy ha Ispant is hagyják megszökni, akkor jobb, ha azonnal a nyakukba szedik a lábukat, mert ki tudja, mit tesz velük, ha a keze közé kaphatja őket!

Mat szándékosan nem nézett az ajtó mellett álló Birgitte felé. Aviendha is ott volt mellette. Az aiel lányon most egy ebou dari ruha volt. Nem az az egyszerű gyapjúöltözet, amit visszatértekor viselt, hanem egy ezüstös, szürke lovaglóruha, ami rettenetesen nem illett össze az övén függő, egyszerű hüvelyű, szarumarkolatú tőrrel. Birgitte egy pillanat alatt levette női ruháját, és most megszokott rövid kabátkájában és bő nadrágjában volt, ezúttal sötétkék és sötétzöld színekben. A tegez már a csípőjén lógott. Ő mesélt el Matnek mindent a gholamokról – és a sztázis-dobozokról –, hiszen a férfi magától csak annyit tudott volna, amennyit a Rahadban látott. És azt még akkor sem mondta volna el, ha lassú tűzön sütik meg!

– Olvastam egyszer egy könyvet, amiben... – kezdte, de Renaile udvariatlanul félbeszakította.

– Egy könyvet! – hörgött a nő. – Nem hagyom ott a vizet egy olyan könyv miatt, amiről az aes sedai-ok még csak nem is hallottak!

Mat csak most döbbent rá, hogy ő az egyetlen férfi a szobában. Lant Nynaeve elszalasztotta valahová sürgős feladattal, és a férfi éppolyan engedelmesen távozott, mint ahogy Beslan ment el, mikor az anyja ráparancsolt. Thom és Juilin éppen csomagoltak. Esetleg már be is fejezték a pakolást... Talán semmi értelme nem volt a dolognak, hiszen egyelőre nem tűnt úgy, hogy valaha is elmennek innen! Ő volt az egyetlen férfi a szobában, a nők falként vették körül, és láthatóan arra szánták el magukat, miszerint hagyják, hogy Mat addig fusson fejjel a falnak, amíg csak teljesen bele nem bolondul. Az egésznek semmi értelme nem volt. Semmi értelme nem volt! A nők várakozva nézték.

Nynaeve sárga berakásos kék ruhát viselt, de a selyem alig látszott ki a rengeteg csipke alól. Átvetette a vállán vastag hajfonatát, mely két keble között kígyózott alá, de arra azért nagyon is odafigyelt, hogy a vékony láncon csüngő hatalmas aranygyűrű – Lan gyűrűje, mint Mat megtudta nem is olyan régen – pompásan látsszon. Az arca sima volt, a keze lazán hevert az ölében, de néha önkéntelenül is megrándultak az ujjai. Elayne zöld ebou dari selyemruhában volt, és a nyakát elfedő füstszínű csipke dacára is félig meztelennek tűnt. Hűvösen meredt Matre, olyan volt a tekintete, mint két hatalmas, fagyos tengerszem. Az ő keze is az ölében pihent, de néha az ujja követni kezdte a szoknyáját borító, dús aranyhímzést, aztán azonnal megállt. Miért nem mondtak semmit? Őt akarták büntetni ezzel? Már megint azt játszották, hogy „ha Mat annyira nagyfiú akar lenni, lássuk csak, mire jut”? Ezt bármikor kinézte volna Nynaeve-ből, bármikor, de nem most. És Elayne-től jóval többet várt, mióta visszaértek a Rahadból! Akkor meg miért?

Reanne és a javasasszonyok tőle nem riadtak meg annyira, mint az aes sedai-októl, de már jóval több tisztelettel kezelték, mint az előbb. Tamarla elismerően bólintott felé, a fakószőke Famelle barátságosan elmosolyodott, és a férfi legnagyobb megdöbbenésére Reanne enyhén elvörösödött. De nem is ők voltak az ellenállás forrásai. Mióta beléptek a szobába, a hat nő fél tucat kéretlen szót sem szólt egymáshoz! Mindegyikük ugrott volna, ha Nynaeve vagy Elayne csettint az ujjával, és addig tevékenykedtek volna, míg csak nem szólnak nekik, hogy abbahagyhatják.

Mat a többi aes sedai felé fordult. Végtelenül nyugodt, végtelenül türelmes arcok. Kivéve... Merilille tekintete egy pillanatig Nynaeve-re és Elayne-re villant. Sareitha lassan végigsimított a szoknyáján, nem állta a férfi tekintetét, de láthatóan nem tűnt fel neki a dolog. Matben sötét gyanú ébredezett. Az aes sedai a szoknyáját igazgatta. Reanne elvörösödött. Birgitténél ott a tegez. Mocskos, gonosz gyanú. Épp csak nem tudta, mire gyanakszik. Keményen Elayne-re nézett, majd Nynaeve-re meredt. A tej sem aludt volna meg abban az átkozott szájukban!

Lassan a Tengeri Nép asszonyai felé indult. Kimérten lépegetett, de hallotta, hogy a háta mögött Merilille szipákolni kezd, és Sareitha felmordul.

– Micsoda arcátlanság!

No hát, akkor most megmutatja nekik, mi is az az arcátlanság! Ha Nynaeve-nek vagy Elayne-nek nem tetszik a dolog, akkor majd megtanulják, hogy többre jutnak vele, ha a bizalmukba avatják! A Fényre, hogy utálta, ha kihasználják! Különösen, ha nem tudta, hogyan, és mire!

Megállt Renaile széke előtt, és először a mögötte álló nők arcát tanulmányozta tüzetesen, csak azután nézett a Hajók Úrnőjének szélkeresőjére. A nő összevonta a szemöldökét, és játszadozni kezdett az övére tűzött görbe tőr holdköves markolatával. Inkább kellemes nő volt, semmint csinos, nagyjából középkorú lehetett, és más körülmények között Mat szívesen szemezett volna vele. Hatalmas, fekete tenger volt a szeme, egy férfi estéken át képes lenne bámulni az ilyet. Valahogy mintha a Tengeri Nép nem illett volna a képbe, és Mat nem tudta, hogyan lehetne rendezni a dolgot. Nagy nehezen győzte le a dühét. Alig sikerült. Mi a fészkes fenét csináljon?

– Úgy hallottam, maguk mind tudnak fókuszálni – mondta halkan –, de ez engem egyáltalán nem hat meg. – Akár nyílt lapokkal is játszhat az elejétől fogva. – Megkérdezhetik Vandene-t vagy Adeleast, hogy zavar-e, hogy egy nő tud fókuszálni, vagy sem!

Renaile átnézett rajta, a királynő felé fordult, de nem Tylinhez intézte a szavait.

– Nynaeve sedai – mondta szárazon –, attól tartok, hogy az alkuban az nem foglaltatik benne, hogy meg kell hallgatnom ennek az ifjú zsebtolvajnak a hablatyolását! Attól tartok...

– Átkozottul nem érdekel, másokkal mire alkudtál meg, homok leánya – csattant fel Mat. Jó, hát mégsem uralta annyira jól a dühét, mint hitte! De egy férfi nem is viselhet el ennél többet!

A mögötte álló nők szaggatottan, döbbenten sóhajtottak fel. Valamikor, kicsit több mint ezer éve, a Tengeri Nép egy asszonya a homok fiának nevezte az egyik esseniai katonát, mielőtt megpróbálta ledöfni. Az emlék most már ott lapult Mat Cauthon agyában. Nem ez volt az Atha'an Miere legdurvább sértése, de közel járt hozzá. Renaile arcát elöntötte a vér. Sziszegve pattant fel, a szeme kidülledt dühében, és a kezében már ott villogott a holdköves markolatú tőr.

Mat kicsavarta a kezéből, még mielőtt a penge a mellkasához ért volna, és visszalökte a nőt a székbe. Gyors volt, nagyon gyors. Még mindig tudott valamennyire uralkodni magán. Mindegy, hogy mit gondoltak róla a nők, hogy milyen csúnyán kijátszották, kihasználták, még tudott...

– Na ide figyelj, te aljvíz-üledék! – Jól van, lehet, hogy mégsem tudott uralkodni magán! – Nynaeve-nek és Elayne-nek szüksége van rád! Ha nem lenne, itt hagynálak a gholamnak, hadd törje össze a csontjaidat is, a Fekete ajah meg felőlem kiszopogathatná belőle a velőt is! A számodra most én vagyok a Pengék Ura, és csupasz a pengém! – Mat nem tudta, ez pontosan mit jelent, de egyszer régen hallotta valahol. – És ha a penge csupasz, a Hajók Úrnője is meghajol a Pengék Ura előtt! Új alkut ajánlok neked. Oda mentek, ahova csak Nynaeve és Elayne akarja, és cserébe nem kötlek lóhátra mindannyitokat, és nem viszlek oda, mint egy zsák búzát!

Így nem lehetett bánni senkivel, különösen pedig a Hajók Úrnőjének a szélkeresőjével nem. Még egy ócska kis csónak utolsó inasával sem lehetett volna így beszélni! Renaile remegett a vágytól, hogy akár puszta kézzel is nekimenjen a férfinak, akár van tőr a kezében, akár nincs, de uralkodott magán.

– Elfogadom, a Fény színe előtt! – hörögte. A szeme majdnem kiesett a helyéről. A szája önkéntelenül megmozdult, hitetlenkedés és zavar váltotta egymást az arcán. Szaggatottan lélegzett. Mat háta mögött a döbbent sóhajok már az odakinn tomboló szélnél is hangosabbak voltak.

– Elfogadom – mondta Mat sietve, és az ajkához érintette az ujját, aztán a nő szájára nyomta.

Renaile egy pillanattal később megismételte a mozdulatsort, az ujja remegett a férfi ajkán. Mat felé nyújtotta a tőrt, Renaile egy pillanatig sötéten nézte, aztán kikapta a kezéből. A penge visszacsúszott az ékköves tokba. Nem illett megölni valakit, akivel az ember alkut kötött. Addig legalábbis semmiképp sem, amíg nem teljesítették a feltételeket. A nő háta mögött halk mormogás kelt, és egyre erősödött. Renaile felemelte a kezét, és kurtán tapsolt. A szélkeresők azonnal elhallgattak, és a hullámúrnők szélkeresői éppolyan gyorsan fogták be a szájukat, mint a két tanulólány.

– Azt hiszem, épp most kötöttem alkut egy ta'verennel – mondta Renaile hűvös, nyugodt hangon. Ettől a nőtől még az aes sedai-ok is csak tanulhattak volna, olyan gyorsan összeszedte magát! – De egy nap, Cauthon mester, ha a Fény is úgy akarja, azt hiszem, megjárod még nekem a kötelet!

Mat nem tudta, mire céloz a nő, de meglehetősen kellemetlennek hangzott. Azért igyekezett jó képet vágni a dologhoz.

– Minden lehetséges, ha a Fény úgy akarja – mormolta. Az udvariasság mindig kifizetődő, úgy tanulta. De a nő mosolya zavaróan reményteli volt.

Mikor visszafordult a szoba másik felén álló nőkhöz, úgy néztek rá, mintha szarvai és agyarai nőttek volna.

– Van még más vitás kérdés? – kérdezte szárazon, de nem várta meg a választ. – Gondoltam, hogy nem lesz! Ez esetben javasolnám, hogy válasszatok ki egy kellemesen félreeső helyet, és amint összeszedtétek a holmitokat, indulhatunk is!

Hihetetlenül látványos vita vette a kezdetét. Elayne Caemlyn mellett kardoskodott, legalább félig komolyan, Careane vagy egy tucat félreeső bányászfalut felsorolt a Fekete-dombokban. Mindenhová könnyen eljuthattak volna egy Kapuval. Vandene Arafelt ajánlotta, Aviendha Rhuideanba akart menni, az Aiel-pusztába. A Tengeri Nép asszonyai egyre komorabbak lettek, minél távolabbi helyek kerültek szóba. Az egész persze csak színjáték volt. Mat legalábbis úgy vélte. Nynaeve túlságosan is türelmetlenül csavargatta a haját, bár az ajánlatok lelkesnek és őszintének tűntek.

– Szólhatok én is, aes sedai? – kérdezte végül Reanne félénken. Még fel is emelte a kezét! – A Vérségnek van egy kis tanyája a folyó túlpartján, pár mérföldnyire északra a várostól. Mindenki tudja, hogy csendre és nyugalomra vágyó asszonyok menedéke, de senki sem köti hozzánk. Az épületek nagyok és kényelmesek, ha netán sokáig ott kellene maradnunk, és...

– Ez lesz az! – szakította félbe Nynaeve türelmetlenül. – Épp valami ilyesmire volna szükségünk! Neked mi a véleményed, Elayne?

– Azt hiszem, ez csodálatosan hangzik, Nynaeve! Renaile is biztos örülni fog, hogy nem kell messze mennie a tengertől! – Az öt másik nővér majdnem keresztülesett egymáson, olyan hevesen bizonygatták, hogy ez a legjobb ötlet, ami bárkinek is az eszébe juthatott.

Mat a szemét forgatta, és a mennyezetre nézett. Tylin látványosan nem vette észre, amit pedig még a vak is látott, de Renaile úgy csapott rá, mint egy pisztráng a légyre. És persze épp ez volt a cél. Valamiért azt nem kellett tudnia, hogy Nynaeve és Elayne az egészet jó előre elrendezte. Sietve ki is vezette az Atha'an Miere nőket a szobából, hogy kezdjenek neki a pakolásnak, mielőtt Nynaeve vagy Elayne meggondolná magát.

A két nő igyekezett Merilille és a többi aes sedai után kiszökni a szobából, de Mat intett nekik, hogy maradjanak. Elayne és Nynaeve összenéztek – a férfi úgy vélte, vagy egy órányi mérges vitát rendeztek le egy hosszú szemvillanással –, aztán a legnagyobb meglepetésére engedelmesen mellé léptek. Aviendha és Birgitte az ajtóból figyelte őket, Tylin a karosszékéből nézte a jelenetet.

– Sajnálom, hogy fel kellett téged használnunk – mondta Elayne, mielőtt a férfi akár kinyithatta volna a száját. Elmosolyodott, és felvillantotta arcán a gödröcskéket. – Megvolt rá az okunk, Mat, hidd el!

– És bőven elég, ha ennyit tudsz! – horkant fel Nynaeve, és gyakorlott mozdulattal vetette hátra a hajfonatát. A hirtelen mozdulattól megugrott a keble közt pihenő aranygyűrű. Lan megőrült. – Meg kell mondanom, nem vártam volna, hogy azt teszed, amit! Honnan vetted, hogy megpróbálhatod rákényszeríteni őket bármire is? Mindent tönkretehettél volna!

– Hova jutna az ember, ha sohasem kockáztatna semmit? – kérdezte Mat könnyedén. Jobb is, ha azt hiszik, hogy így tervezte a dolgot, és nem csak elragadta az indulat! De már megint úgy használták, hogy nem avatták be előtte, és ezért bosszút akart állni. – Legközelebb, ha a Tengeri Néppel akartok alkudozni, csak szóljatok nekem! Talán akkor nem jártok olyan rosszul, mint a legutóbb!

Nynaeve elvörösödött, és Mat tudta, hogy a megjegyzése elevent ért. Nem is rossz, ahhoz képest, hogy vakon lőtt!

Elayne viszont csak annyit motyogott, hogy „kifejezetten éles szemű alattvaló”, és zavart, cinkos mosolyt villantott felé. Mat kezdte úgy érezni, hogy ennél még az is jobb volt, mikor a lány haragudott rá.

A páros kivonult az ajtón, mielőtt Mat ismét szóhoz jutott volna. Persze nem várta, hogy valóban megmagyaráznak neki bármit is. Mindketten a velejükig aes sedai-ok voltak. Az embernek meg kellett tanulnia elfogadni a megváltoztathatatlant.

Időközben teljesen megfeledkezett Tylinről, de a nő egy pillanatra sem tévesztette szem elől. Utolérte, mielőtt Mat akár csak két lépést megtehetett volna. Nynaeve és Elayne megálltak az ajtóban Birgitte és Aviendha mellett egy pillanatra. Láthatták, hogy a királynő jókorát csíp Mat fenekébe. Voltak dolgok, amiket nem lehetett elfogadni! Elayne együtt érzően pillantott Matre, Nynaeve-ből viszont csak úgy sütött a megvetés. Aviendha sikertelenül igyekezett elrejteni, hogy nevet, Birgitte pedig nem is próbálkozott ilyesmivel, egyszerűen a képébe vigyorgott. Mindannyian tudták!

– Nynaeve azt hiszi, hogy te csak egy ártatlan kisfiú vagy, akire vigyázni kell – súgta a fülébe Tylin –, de én tudom, hogy felnőtt férfi vagy!

Füstös kuncogása a világ legmocskosabb megjegyzésévé tette ezt az ártatlan mondatot. Az ajtóban álló négy nő láthatta, ahogy Mat feje céklavörös lesz.

– Hiányozni fogsz, husikám! Pompásan elbántál Renaile-lel! Imádom a határozott férfiakat!

– Te is hiányozni fogsz nekem – motyogta Mat. A legnagyobb döbbenetére ez így is volt! Az utolsó pillanatban hagyja itt Ebou Dart! – De mikor a legközelebb találkozunk, én leszek a vadász!

A nő felnevetett, sötét szeme veszedelmesen villant.

– Imádom a határozott férfiakat, kiskacsám! De azt nem szeretem, ha velem akarnak határozottak lenni!

Megfogta a férfi fülét és lehúzta magához, hogy megcsókolhassa.

Nem látta, hogy Nynaeve és a többiek mikor mentek el, és nehéz lábakkal kóválygott elő, ingét nadrágjába tűrve. Vissza kellett mennie a lándzsájáért és a kalapjáért, amiket otthagyott. A nő a szégyen legkisebb jelét sem mutatta.

Thommal és Juilinnal akkor találkozott, amikor éppen Tylin lakosztálya felől bukkantak elő Nerimmel és Lopinnal, Nalesean hordáraival, akik egy-egy hatalmas málháskosárral a hátukon érkeztek. A saját dolgaival megpakolt kosarakkal. Juilin egyik kezében ott volt felajzatlan íja, míg másikban a tegezt szorongatta. Tehát Tylin szólt nekik, hogy velük tart.

– A párnádon találtam – mondta Thom, és egy gyűrűt mutatott fel, amit vagy egy éve vehetett. – Kedves ajándéknak tűnik. Mátkacsomók és egyéb virágok borították mindkét párnát.

Mat felhúzta a gyűrűt az ujjára.

– Ez az enyém, hogy a Fény égessen meg, megfizettem érte.

Az öreg mutatványos vadul igazgatta a bajszát, és krahácsolni kezdett, hogy megpróbáljon elnyomni egy vad vigyort. Juilin lekapta fejéről azt a nevetséges taraboni kalapot, és a belsejét kezdte tanulmányozni.

– Vér és tűz! – Mat mély lélegzetet vett. – Remélem, pár percet azért a saját cókmókotokkal is foglalkoztatok, mert amint elkapom Olvert, elindulunk, még akkor is, ha egy öreg szájharmonikát, vagy egy rozsdás hárítótőrt kell is hátrahagynunk.

Juilin megérintette szeme sarkát, de Thom nem figyelt. Egy Thom furulyája vagy harmonikája elleni sértés egyenértékű volt maga a férfi elleni sértéssel.

– Uram – mormogta Lopin, aki zömök, kövér ember volt, még Sumekónál is kerekebb, és fekete teari köpenye túl szűk volt rá. Általában olyan hallgatagon viselkedett, mint Nerim, most pedig nedves volt a szeme, miközben beszélt. – Uram, van rá bármilyen mód, hogy itt maradjak, és megnézzem Nalesean úr temetését? Jó uram volt ő...

– Bárki, aki hátramarad, nagyon sok időre marad itt – mondta Mat szelíden. Utált nemet mondani jogos kérésekre. – Szükségem van valakire, aki megkeresi Olvert. Nerimnek rengeteg munkát adtam, ebből kifolyólag vissza fog menni Talmaneshez, mint tudod. Ha gondolod, magammal viszlek. – Régóta gondolkodott egy jó szolga megszerzésén, és ezek kemény idők voltak az állásvadászok számára.

– Az igen jó lenne, uram! – helyeselt lelkesen a férfi. – Az ifjú Olver sokban emlékeztet a legfiatalabb testvérem fiára.

Csak miután mindnyájan beléptek Mat volt szobáiba, akkor vették észre, hogy Riselle úrnő várja ott őket, lényegesen illedelmesebben öltözve, mint amikor legutóbb látták.

– Miért kellett volna magam mellett tartanom a fiút? – Gyönyörű keblei megemelkedtek, ahogy csípőre tette a kezeit. A királynő kiskacsája ezek szerint nem beszélhetett volna ilyen lekezelő hangnemben a királynő udvarhölgyeivel. – Ha túl szigorúan fogsz egy fiút, sohasem lesz belőle épkézláb ember. Egész nap a könyveit olvasgatta és megcsinált minden feladatot, tehát elengedtem. Miért vagy mérges? Megígérte, hogy visszajön napszálltára, és úgy tűnik, ad az ígéreteire.

Az ashandarei-t a régi helyére téve Mat arra utasította a többieket, hogy dobják le zsákjaikat, és keressék meg Vanint és a társait. Miután elszakította tekintetét Riselle csábító melleinek látványától, azokhoz a szobákhoz nyargalt, amelyekben Nynaeve és a többi nő tartózkodott. Mindannyian ott voltak a nappaliban, Lannal együtt. Lan már viselte őrző köpenyét, és két hátizsák volt nála: a sajátja és az aes sedai-é. Jókora kupac ruha, és nem éppen csekély méretű ládák sorakoztak a földön. Mat azon mélázott, vajon ezeket is Lannal fogják-e cipeltetni.

– Természetesen meg kell találnod a fiút, Mat Cauthon – mondta Nynaeve. – Komolyan azt gondoltad, hogy csak egyszerűen itt hagyjuk a gyereket? – Aki hallotta a nő hangját, azt gondolta volna, hogy Mat pont ezen mesterkedik.

Hirtelen mindenki felajánlotta segítségét a kereséshez. Elayne és Nynaeve mellett Lan, Birgitte és Aviendha is csatlakozott a kutatócsapathoz. Lan hideg és nyugodt volt, mint mindig, de a két nő egészen furcsán viselkedett.

– Megszakadna a szívem, ha bármi baja esne a gyereknek – mondta Birgitte, és Aviendha szinte azonnal hozzátette: – Mindig mondtam, hogy nem törődsz vele eleget!

Mat a fogait csikorgatta. A város utcáin Olver könnyen el tud kerülni nyolc embert napnyugtáig. Meg fogja tartani az ígéretét, de kicsi arra az esély, hogy akárcsak egyetlen percet is feláldozzon szabadságából, ha nem muszáj. Több szem többet látna, főként, ha az összes Tudós Asszony csatlakozna a kereséshez. Három szívdobbanásnyi ideig tétovázott. Neki is megvannak a saját ígéretei, amiket be kell tartania, bár kellően bölcs volt ahhoz, hogy ne tegyen róluk említést.

– A Tál túl fontos – válaszolt a többieknek. – Az a gholam még mindig kint tekereg valahol, és talán Moghedien is. A Fekete ajah pedig biztosan odakint várakozik. – A kockák dübörögtek a fejében. Aviendha nem tűrné el, hogy egy kalap alá vegyék Elayne-nel és Nynaeve-vel, de erre most nincs ideje. Szavait Birgittéhez és Lanhoz címezte.

– Vigyázzatok rájuk, amíg vissza nem térek. Vigyázzatok mindenkire!

Meglepő módon Aviendha válaszolt.

– Úgy lesz, megígérem. – Ujjaival a késének markolatán játszadozott. Nem értette, hogy rá kellene vigyázni, nem pedig neki a többiekre. Bezzeg Nynaeve és Elayne azonnal felfogta. Nynaeve olyan pillantást vetett rá, hogy azt hitte, kiég a koponyája, és már várta, hogy megragadja hajfonatát. De Nynaeve keze félúton megállt a levegőben, és visszahullott a dereka mellé. Elayne csak szemöldökét emelte meg fagyos pillantást lövellve Matre. Lan és Birgitte legalább tényleg megértették Matet.

– Nynaeve az én életem – válaszolt egyszerűen Lan, és kezét kardja markolatára tette. Meglepő módon Nynaeve hirtelen nagyon szomorúnak tűnt, majd ugyanolyan gyorsan vált kőkeménnyé az arca. Birgitte aggódó pillantást vetett Elayne-re, de Matnek válaszolt.

– Vigyázni fogunk – mondta – az igazság becsületére.

Mat bizonytalanul markolászta köpenyét. Még mindig nem volt benne egészen biztos, mennyit mondott el Birgittének részegen. És lám, a nő minden szavát homokként itta fel. Még így is, zavarában, egy barashandani úrhoz méltó válasszal szolgált.

– A vér becsülete, a vér igazsága. – Birgitte bólintott, és a meglepett pillantásokból ítélve, amiket Nynaeve és Elayne felől kapott, megőrizte Mat titkát. A Fényre, ha valaha akárcsak egyetlen aes sedai tudomására jutnak az emlékei, és felfedezik, hogy ő fújta meg a Kürtöt, akkor – rókafej ide vagy oda – addig fogják cincálni, amíg minden egyes miértre és hogyanra választ nem kapnak. Amikor már indulni készült, Nynaeve megszólalt.

– Emlékezz a viharra. Hamarosan ki fog törni, tudom. Vigyázz magadra, Mat Cauthon! Hallasz engem? Amint megtaláltad Olvert, gyere vissza, Tylinnek utasításai vannak a farmra vonatkozóan.

Bólogatva kiszabadult a szobából. A fejében guruló kockák visszhangozták csizmái zaját. Vajon a keresés alatt vigyázzon magára, vagy Tylin utasításaival kapcsolatban? Nynaeve és az ő szélhallgatása. Csak nem azt képzeli, hogy lágy eső fogja eltávolítani az élők sorából? Gondolkozzunk csak. Ha használják a Viharok Tálját, ismét esni fog az eső. Évek óta nem esett. Valami motoszkált a fejében, valami az időjárással és Elayne-nel kapcsolatban, valami, ami nem akart összeállni, de elhessegette a gondolatokat. Egyszerre csak egy dologgal szabad foglalkozni, és ez a dolog most Olver volt.

Az emberek már készenlétben vártak a szobáikban, az istállókhoz közel. Mindenki talpon volt, Vanint leszámítva, aki az egyik ágyban feküdt kezét a gyomrára szorítva. Vanin szerint akkor kell pihenni, amikor csak lehetőség adódik rá. Mikor meglátta Matet, azonnal csizmát húzott, és csatlakozott a többiekhez. Legalább annyira kedvelte Olvert, mint bárki más. Mat csak attól tartott, hogy Vanin oktatásba kezd a lopás helyes módozatairól, valamint a parasztok kirablásának rejtelmeiről. Hét szempár figyelt Matre.

– Riselle szerint Olver a vörös köpenyét viseli – kezdte mondandóját. – Lehet, hogy elhagyta, de bármelyik koldus, akin finom vörös köpenyt láttok, tudja talán, merre volt Olver utoljára. Mindenki más irányba megy, próbáljunk meg legyező alakban indulni a Mol Hara felől, és egy óra múlva találkozzunk újra. Mindenkit megvárunk, mielőtt ismét elindulunk, így, ha valaki megtalálja, a többieknek nem kell kint lófrálniuk holnap hajnalig. Érthető? – Bólogattak.

Ez néha meglepte. Itt van az öreg mutatványos, Thom, aki valaha egy királynő szeretője volt, sokkal inkább önszántából, mint Mat, és talán több is annál, ha csak a felét el lehet hinni annak, amit mesélni szokott. A szigorú Harnan, akinek testét beborították a tetoválások, és egész életében katona volt. Juilin a bambuszpálcájával és hárítótőrével, a kövér Vanin, aki mellet Juilin eltörpült. Sovány Fergin és Gordean, akinek majdnem olyan szélesre nőtt a válla, mint Perrinnek, és Metwyn, akinek még mindig kisfiús arca volt, bár pár évvel idősebb volt Matnél. Egyesek azért követték, mert úgy gondolták, hogy szerencsés, mások pedig érthetetlen okokból, de követték. Még Thom is csak legfeljebb tiltakozott a kapott parancsok ellen, de végrehajtotta azokat. Talán Renaile több volt mint szerencse. Talán az, hogy ta'veren, másra is jó azon kívül, hogy folyamatosan bajba juttatja. Hirtelen felelősséget érzett az emberei iránt. Kellemetlen érzés volt. Mat Cauthon és a felelősség nem fér össze egymással. Egyszerűen természetellenes.

– Vigyázzatok magatokra, és figyeljetek nagyon! – mormogta. – Tudjátok, mi vár ránk kint. Vihar közeleg. – Most miért mondta ezt? – Indulás; csak az időt vesztegetjük!

A szél még mindig erősen fújt, port kavarva fel a Mol Hara tér környékén, beborítva a szökőkút körül pózoló rég halott királynők szobrait. Más jele nem volt a viharnak. A nap erősen sütött a délutáni égen, de az emberek úgy siettek a dolguk után, mintha a reggeli hideg csípte volna őket. Elmúlt, függetlenül a vihartól és a széltől. A tér nehéz kockakövei végtelen hálónak tűntek csizmája alatt.

A Vándorló Asszony tere felé figyelve Mat a folyó irányába igyekezett. Olver feleannyira sem foglalkozott az utcán álldogáló kölykökkel, amíg a fogadóban voltak, túlságosan elfoglalta a felszolgálólányokkal és Setalle Anan lányaival való kacsintgatás. Amennyire a kockák meg tudták mondani, a palota felé kell indulnia. Mindent, amit itt tett – és eszébe jutott Tylin, a szeme, a kezei –, meg tudta volna tenni innen is. A kockák most továbbgurultak, és azt kívánta, bárcsak eltűnnének.

Megpróbált gyorsan mozogni türelmetlenül kerülgetve a kordékat és szekereket, átkozódva a járókelőkre, és vörös köpeny után kutatva, de a tömeg lelassította. Ami tulajdonképpen nem volt baj. Semmi értelme sietni, amíg nem látta meg a fiút. Bánta, hogy nem Pipivel jött. Igaz, hogy egy lovas sem tudott volna ugyan gyorsabban mozogni, de a nyeregből többet láthatott. Viszont nehezebb lett volna kérdezősködni – kevés ember lovagol a városban, és az egyszerű járókelők mindig elnémultak, ha egy lovas keresztezte az útjukat.

Mindig ugyanaz a kérdés. Először egy hídnál tette fel, a Mol Hara mellett, egy almaárusnak.

– Látott egy fiút, aki körülbelül ilyen magas, és vörös köpeny volt rajta? – Olver kedvelte a gyümölcsöket.

– Egy fiút, uram? – kérdezett vissza az árus – Ezernyi fiút láttam már ma, és nem emlékszem köpenyre. Kér esetleg uram egy almát, vagy kettőt? – Felkapott két almát, és csontos ujjaival Mat felé lökte őket. – Hallott uram a zavargásról?

– Nem – mondta Mat, és továbbnyomult. Megkérdezett a híd túloldalán egy dundi nőt, aki szalagokat árult. Olver nem kedvelte a szalagokat, de a hölgy kifejezetten csinos volt, és mély dekoltázsa legalább olyan melleket sejtetett, mint Riselle udvarhölgyéi.

– Nem látott egy fiút...?

Itt is hallott a zavargásról, és még vagy fél tucat embertől, akiket megkérdezett. A pletykák, ahogy hallotta, egy bizonyos háznál kezdődtek, a Rahadban, azon a bizonyos reggelen. Egy hajcsár még azt is elmondta, hogy a zavargások a folyó túloldaláról indultak, miután kinyögte, hogy csak akkor figyeli a fiúkat, ha azok a kocsija alá futnak. Egy szögletes fejű férfi, aki lépesmézet árult – rendkívül soványka lépesmézet –, azt mondta, a zavargás a világítótoronynál van, a Kikötő utca végében, az öböl keleti végén, ahol körülbelül annyira lehetett zavargásra számítani, mint az öböl közepén.

Egy városban mindig ezernyi pletyka terjeng, ha van valakinek ideje meghallgatni azokat, és úgy tűnt, Matnek nincs más választása. A világ legszebb lánya, akit eddig látott, egy fogadó előtt állt – Marylin az Öreg Birka fogadó felszolgálólánya volt, bár úgy tűnt, egyetlen feladata az, hogy a fogadó előtt álljon, ezzel csalogatva a vendégeket, ami, valljuk be, igen sikeres vállalkozás volt –, és azt mondta, hogy reggel volt egy csata a Cordesiai-hegynél, vagy a Rhannoh hegynél, vagy... Figyelemreméltóan szép, de Marylin nem volt túl éles elméjű. Olver órákig bámulhatta volna, ameddig nem szólal meg. De nem emlékezett arra, hogy látott volna egy fiút vörös köpenyben... Milyen színű köpenyt is mondott? Hallott ő zavargásokról és csatákról, furcsa dolgokról égen-földön. Hallotta, hogy az Újjászületett Sárkány a városra támad, ezernyi, fókuszálni képes férfival, hogy az aielek jönnek, egy aes sedai sereg közeleg, nem, fehérköpenyek, Pedron Niall meghalt, és őt jönnek megbosszulni, bár nem egészen világos, miért pont ezen a városon. Az ember azt hitte volna, a város maga a megtestesült pánik, de valójában senki sem hitt azokban a történetekben, amiket mesélt. Mindenfélét hallott Mat, csak a vörös köpenyes fiút nem látta senki.

A folyótól alig néhány utcányira mennydörgést hallott, nagy dördüléseket, amelyek a folyó felől jöttek. Az emberek aggodalmasan néztek az égre, és sietve rohantak tovább a dolguk után. Így Mat is ezt tette, minden gyümölcsárust és szép nőt megkérdezve, aki csak az útjába akadt. A hosszú, szürke kőgáthoz érve, amely a folyó teljes hosszában elnyúlt a kikötő mellett, megállt, és a dokkokat, valamint a kikötött hajókat kezdte el tanulmányozni. A szél erősödött, és alaposan himbálta a hajókat, neki-nekicsapva őket a kőgátnak, bár az arról lelógatott gyapjúzsákok megvédték a hajókat az összezúzódástól. A lovakkal ellentétben a hajók nem érdekelték Olvert, és mivel a hajózás a férfiak foglalatossága volt, és szép nők sem jártak a kikötőnegyedbe, nem volt túl valószínű, hogy itt bukkanjon rá Mat.

Éppen meg akart fordulni, amikor észrevette, hogy itt senki sem mozdul. A dokkok általában telve voltak kereskedőkkel, hordárokkal, tengerészekkel, de most minden hajón az árbocokon csüngtek az emberek, és a távolba figyeltek. Hordók és ládák hevertek szanaszét, miközben az emberek egy nagyobb csoportja a kikötő végében bámult kelet felé, a dörgés irányába. Valahol arrafelé fekete füst emelkedett az égbe, hogy azonnal elfújja az erős szél.

Mat egy pillanatnyi gondolkodás után az első dokk irányába vetette magát. Először semmit sem látott a füstön kívül a kikötött hajóktól, de végül átverekedte magát a mormogó tömegen, és szeme elé tárult a látvány.

Legalább két tucat hajó égett a nyílt vízen, orruktól a tatjukig lángoktól borítva. Számos közülük már elsüllyedt, csak az orruk vagy a tatjuk látszott még ki a vízből. Ahogy a látványt bámulta, egy nagy hajó, amelyen Altara vörös-kék-arany zászlaja lengett, hirtelen hatalmas robajjal megrázkódott, és lángok törtek elő belőle. Minden, a kikötőben lévő hajó mozgásban volt. A tengeri népek háromárbocos hajói, kétárbocos kereskedőhajók, folyami hajók mindenütt.

Néhány a folyón felfelé menekült, de a legtöbb a tenger felé igyekezett. Más hajókról is terjedt a tűz, a szél kiszámíthatatlanul fújta a lángokat, életveszélyessé téve a hajózást.

– Vér és véres hamu – motyogott Mat –, ezek az istenverte seanchanok lesznek!

– Kicsodák? – kérdezte követelődzve egy kemény arcvonású nő a tömegből. Ruhája és ékszerei alapján kereskedő lehetett, kezében pedig a rakodójegyeit és ezüsttollát szorongatta. – Az aes sedai-ok lesznek ezek – mondta mély meggyőződéssel –, felismerem a fókuszálást, ha látom. A Fény Gyermekei ellen jönnek, majd meglátjátok, ha azok is ideérnek.

Egy szürke hajú nő, élénkzöld ruhában, hirtelen az előbbi asszony felé pördült egy tőrt szorongatva kezében.

– Tartsd a szádat az aes sedai-okról, égetnivaló aranykuporgató, vagy kibelezlek, és a fehérköpenyek elé vetem a testedet!

Mat kiverekedte magát a tömegből, magukra hagyva az acsarkodókat. Máris három, azaz négy, nagy lényt látott a város fölött keringeni szárnyasaikon, amik leginkább egy denevérre emlékeztettek. Valamilyen nyereg formájú szerszámon lovasok ültek a lények hátán. Újabb repülő lények jelentek meg, egyre többen. Alattuk hirtelen lángok csaptak fel, hatalmas robajjal.

Az emberek mindenfelől rohanni kezdtek, lökdösve Matet, aki próbált a lábán maradni a rettegő tömeg közepén, miközben utat tört magának.

– Olver! Olver! – kiabálta abban a reményben, hogy hangját nem borítja el a kiáltások egyvelege. Mindenki a másik irányba futott. Hirtelen ráeszmélt, hogy botor módon a gát felé futott. Az utcák itt már üresek voltak, aki csak tudott, elmenekült innen.

Egy seanchan menetoszlop robogott végig az utcán egyenesen a Mol Hara tér felé tartva. A harcosok rovarszerű sisakot hordtak, és macskaszerű, de ló méretű állatokon lovagoltak, amelyeknek szőr helyett bronzpikkely borította a testét. Nem néztek sem jobbra, sem balra, hanem továbbügettek, bár az ügetés nem jó szó az állatok közlekedésére: olyan volt, mintha végigfolynának az utcákon. Itt az ideje eltűnni innen... amint megtalálja...

Hirtelen a valami vörösen villant a menetoszlop végén. Mat futásnak eredt, csakhogy lássa, egy piros ruhás kisgyereket kap fel rémülten az anyja, és futva indul vele a házak közé.

– Olver! Olver!

Még két lángcsóvát látott a háztetőkre repülni, és vagy tucatnyi helyről emelkedett füst az ég felé. Többször is hallotta azokat a mennydörgő hangokat, sokkal közelebbről, mint először. Biztos volt benne, hogy a föld is megremegett a csizmája talpa alatt.

És az utcák ismét elhagyatottak lettek. Az emberek menekültek, de senki sem tudta, merre. Lovas seanchanok jöttek, nem mindenki volt azonban a lovasok között férfi: a csapat élén egy fekete hajú, kék ruhát viselő nő ügetett. Mat felismerte a szoknyáján futó hatalmas vörös csíkot, és a mellére hímzett ezüst villámot. Egy ezüstlánc vezetett a bal csuklójától egy, a lova mögött kutyaként loholó nő nyakához. Egy damane, akit eltéphetetlen kötelék fűz a sul'damhoz. Több seanchant látott már Falméban, mint egészségesnek gondolta, de valami mégis megállította. A hangok és a tüzek azt mutatták, valaki megpróbál harcolni a seanchanok ellen, ez pedig megérte, hogy kiderítse, ki is ez a valaki.

Nemcsak a seanchanok miatt néptelenedett el az utca. A másik oldalon hirtelen fehér-zöld ruhás lovasok tűntek fel, és rövid rendeződés után a seanchanokra vetették magukat. Tylin katonái legalább kétszeres túlerőben voltak a város támadóival szemben.

– Bolondok – suttogta Mat –, a sul'dam apró darabokra fogja...

A seanchanok közül egyedül a kék ruhás nő mozdult meg: kinyújtotta karját a rohamozó katonák felé. A pórázon levő damane előrébb lépett. A rókafejes medál felizzott Mat mellén.

Az ebou dari rohamozók előtt a föld hirtelen omlani kezdett. Hatalmas robajjal repült a levegőbe ló, ember, kockakő. A robbanássorozat leütötte Matet a lábáról, bár az is lehet, hogy a föld szaladt ki alóla. Éppen időben tápászkodott fel ahhoz, hogy lássa, amint egy épület ráomlik az utcára, mindent és mindenkit maga alá temetve.

Mindenütt emberek és lovak feküdtek, illetve emberek és lovak részei, ezek még mindig éltek. Sebesültek sikolyai töltötték meg a levegőt. Kevesebb, mint a rohamozó sereg fele maradt életben, bambán és hitetlenkedve nézve maguk elé. Azután menekülni kezdtek. Volt aki gyalogosan, mások a lovukat ösztönözték vad vágtára. Mindegy, merre, csak a seanchanoktól el. Az acéllal szembe tudnak nézni, de ezzel nem.

Futás közben Mat rájött, hogyan menekülhet meg. Jó ötletnek tűnt. A leomlott épületen keresztülgázolva, ami majdnem egy emeletnyi magasan eltorlaszolta az utat, a fal mellett futott, és remélte, hogy a seanchanok nem nézik a várost védő sereg tagjának. Soha nem viselt zöld köpenyt – és nem is fog, fogadta meg.

A sul'dam nem tűnt elégedettnek. Ismét jéghideg lett a rókafejes medál, és egy újabb dördüléssel Mat egy épületnek dőlt. Egy épületnek, ami éppen ráomlani készült. Bár zúgott a füle az ütéstől, hallotta, hogy a ház téglái szétcsúsznak. A fal elkezdett dőlni.

– Hol van az istenverte szerencsém? – kiabálta. Erre még volt ideje. Valamint arra, hogy felfogja, amikor az épület elkezdett leomlani, a kockák a fejében elhallgattak. Hallgattak, mint a halál.

Negyvenedik fejezet

Lándzsák

Hegyek emelkedtek Galina Casban körül; mögötte alig voltak többek meredek domboknál, de előtte hófödte csúcsok törtek a magasba, és azokon túl még meredekebb, még vadabb ormok emelkedtek, ám a nő mégsem látta őket. Az emelkedő kövei felhasogatták mezítelen lábát. Lihegett, az oldala szúrt, a tüdeje nem bírta a tempót. Bármi, ami túlment volna azon, hogy egyik lábát tétován a másik elé helyezze, meghaladta volna az erejét. Furcsa módon, bárhogy dőlt is belőle az izzadság, a szája csontszáraz volt, és nem tudta megnedvesíteni a nyelvét.

Galina kevesebb, mint kilencven éve volt csak aes sedai, hosszú, fekete hajában még nem tűntek fel az első ősz szálak, de már legalább húsz éve volt a Piros ajah feje – a Pirosok maguk közt csak a Legelsőnek hívták, és még az amyrlinnél is inkább engedelmeskedtek neki – és az első öt évet kivéve, mióta megkapta a kendőt, valójában a Fekete ajahot szolgálta. Ez a kötöttség nem szüntette meg a Piros ajah iránt érzett hűségét, csak felülmúlta azt. A Fekete ajah Főtanácsában rögtön maga Alviarin, az ajah feje után következett, és a közé a három nő közé tartozott, akik tudhatták annak az asszonynak a nevét, aki álarcos-csuklyás gyűléseiket vezette. Bárkinek a nevét felemlegethette ezeken a titkos találkozókon, és még ha király volt is az illető, a parancsára megölték. Történt is ilyen, egy királlyal és egy királynővel is. Segített megtörni két amyrlint is, kétszer is elérte már, hogy a világ leghatalmasabb asszonya nyöszörgő, nyáladzó roncsként vergődjön előtte, és önként, sőt örömmel mondjon el mindent, amit tudni akarnak. Az egyiket ő ölte meg álmában, a másikat ő buktatta meg, és csendesíttette el. Az effajta dolgok a kötelességei közé tartoztak, éppúgy, mint a fókuszálni képes férfiak felkutatása és megszelídítése – nem lelt bennük több örömöt, mint bármelyik más tisztességgel elvégzett feladatában, bár tény, hogy nagyon élvezte, hogy ő vezethette a Siuan Sanchét elcsendesítő kört. Mindez csak azt jelenthette, hogy Galina Casban a világ legfélelmetesebb és leghatalmasabb emberei közé tartozott. Csak azt jelenthette! Nem jelenthetett mást!

A lába úgy remegett, mint egy tartását vesztett rugó, és tehetetlenül dőlt előre. Nem tudott megtámaszkodni a kezével, hogy némileg tompítsa az esést, mert a karját a háta mögött összekötözték. Az egykor hófehér selyem alsónemű, az egyetlen ruhadarab, amit meghagytak rajta, most még tovább szakadt, ahogy lecsúszott a kavicsos emelkedőn. A kövek összeszabdalták a combjait. Egy fa állította meg a zuhanását. Arccal a földön feküdt, és lassan sírni kezdett.

– De hát hogyan? – nyögte elfúló hangon. – Hogyan történhet meg ez velem?

Egy kis idő után rájött, hogy még nem rángatták talpra. Bárhányszor esett is el, eddig sosem hagyták, hogy akárcsak egy pillanatra is megpihenjen. Kipislogta a szeméből a könnyeket, és felemelte a fejét.

A hegyoldalt aiel nők lepték el, pár százan lehettek a ritkás fák között. Mindegyiknek lándzsa volt a kezében, és a kendő, amit egy pillanat alatt az arcuk elé tudtak tekerni, a vállukon lógott. Galina a legszívesebben elnevette volna magát. Hajadonok, ezeket a rémséges nőszemélyeket Hajadonoknak hívják! Azt kívánta, bárcsak tudna még nevetni. Legalább férfiak nem voltak most velük – a Sors apró kegye. A férfiaktól amúgy is kirázta a a hideg, és ha most látná őt valaki, mikor már félig sincs felöltözve...

A tekintete vadul kutatott Therava után, de a hetvenegynéhány Tudós Asszony valamivel feljebb, egy csoportban állt az emelkedőn, és teljesen elzárta előle a kilátást. Mintha egymás között mormoltak volna valamit. Talán a Tudós Asszonyok épp megbeszélést tartanak. Iszonyúan hatékonyan tanították meg neki a nevüket, és hogy sosem szólíthatja őket aiel némbernek vagy vadnak! Kiszagolták a megvetését, akárhogy próbálta is elrejteni.

Természetesen azt már nem kell elrejteni, amit kiégettek az emberből.

A Tudós Asszonyok nagy része nem őt figyelte, de azért így is épp elegen lesték. Egy csinos, vörös hajú, érzéki szájú fiatal nőt körülölelt a saidar ragyogása. Átható kék tekintettel méregette Galinát. Talán a tulajdon megvetésük jeléül választották épp a leggyengébbet, hogy ma reggel elárnyékolja őt az Igazi Forrástól. Micara nem volt igazán gyenge az Egyetlen Hatalomban – egyikük sem volt az – de Galina még így, térdtől vállig összezúzva is, egy pillanat alatt megtörhette volna a pajzsát. A szája sarkában önkéntelenül is remegni kezdett egy izom, ami mindig így tett, ha újabb szökési kísérletre gondolt. Az első is épp elég rossz volt. A második... Galina megremegett és nagy nehezen leküzdötte a késztetést, hogy felzokogjon. Nem fog még egyszer megpróbálkozni a szökéssel, csak ha már teljesen biztos a siker felől. Ha egészen biztos. Ha kétség sem férhet hozzá.

A Tudós Asszonyok tömege kettévált, csak a tekintetükkel követték a sólyomarcú Theravát, ahogy Galina felé indult. Az aes sedai ismét lihegni kezdett, tudta, mit kellene tennie, és megpróbált talpra kecmeregni. A keze hátra volt kötve, minden izma sajgott, így nem csoda, hogy még csak térdre küzdötte magát, mire a Tudós Asszony odaért mellé. Therava lehajolt hozzá, arany és elefántcsont nyakláncai halkan csilingeltek. Galina hajába markolt, és hátrafeszítette a fejét. Akkor is ezt csinálta, ha a fogoly állt. A Tudós Asszony magasabb volt a legtöbb férfinál is, és Galina csak akkor tudott az arcába nézni, ha egészen hátrahúzta a fejét. Therava még nála is erősebb volt az Egyetlen Hatalomban – az aes sedai kevés ilyen nővel találkozott az élete során –, de nem ezért rettegett tőle. A kék szempár engesztelhetetlen tekintete Galina szemébe mélyedt, és még a nő acélos markánál is jobban fogva tartotta. Mintha Therava pillantása éppolyan könnyedén lemeztelenítette volna a lelkét, mint ahogy a Tudós Asszony a testét megtörte. Galina eddig még nem könyörgött nekik; akkor sem, mikor egész nap egyetlen csepp víz nélkül hajtották végig a forróságban, akkor sem, mikor kényszerítették, hogy az ő gyilkos tempójukban fusson órákon át, sőt, még akkor sem, mikor már ordított a korbácsütéseiktől. Therava kegyetlen, durva vonásai kifejezéstelenül bámultak rá, és Galina akár könyörgött is volna, csak ne kelljen többé a nő szemébe néznie. Néha sírva riadt fel éjszaka a négy karó között, amihez ilyenkor kikötözték kezét-lábát, mert azt álmodta, hogy egész életében Theravát kell szolgálnia.

– Máris összeomlott – mondta a Tudós Asszony. A hangja a kősziklánál is keményebb és ridegebb volt. – Öntözzétek meg és hozzátok utánam!

Elfordult, és megigazította sötétbarna vállkendőjét. Galina Casban megszűnt létezni a számára egészen addig, amíg nem lesz rá újból szüksége. Therava még egy kóbor kutyánál is kevesebbre becsülte az aes sedai-t.

Galina nem próbált meg talpra állni Mostanra már épp elégszer „öntözték” meg ahhoz, hogy tudja, mit kell tennie. Csak így ihatott. Szinte fájt már, annyira vágyott a nedvességre, és egyáltalán nem tiltakozott, mikor az egyik nagydarab Hajadon a hajába markolt és ugyanúgy hátrafeszítette a fejét, mint az előbb Therava. Csak kinyitotta a száját, amekkorára csak tudta. Egy másik Hajadon, akinek jókora heg éktelenkedett az orrán és az arcán, lassan megdöntött egy kulacsot, és vékony sugárban víz fröcskölt Galina kiszáradt szájába. A víz poshadt volt és meleg, de életében nem ivott ilyen felségeset! Meg-megrándulva nyelt, ügyetlenül, hiszen közben egy pillanatra sem csukhatta be a száját. Legalább annyira a víz alá akarta tartani a fejét, mint amennyire inni szeretett volna. Hagyni, hogy a vékonyka vízsugár lemossa az arcát, és végigsimítsa a homlokát... De ehelyett nagyon is mereven tartotta a fejét, és egyetlen egy csepp vizet sem hagyott kárba veszni. A víz pocsékolásáért is megverték. Egyszer egy hat láb széles patak mellett korbácsolták félholtra, csak mert egy korty vizet az állára csurgatott.

Mikor a kulacsot végül elvették a szájától, a nagydarab Hajadon a kötelékeinél fogva rántotta talpra. Galina felnyögött. A Tudós Asszonyok már a karjukra kapták hosszú, bő szoknyáikat, a lábuk térdig érő puha csizmájuk fölött is kivillant. Az nem lehet, hogy már megint futni fognak! Nem! Itt, a meredek hegyek közt csak nem!

A Tudós Asszonyok olyan könnyedén indultak meg, mintha sík terepen futnának. Egy láthatatlan Hajadon Galina lábszárára vágott ostorával, és az aes sedai futni kezdett. A lába alig engedelmeskedett az akaratának: félig-meddig a nagydarab Hajadon vonszolta maga után. Az ostor végigvágott a lábán ahányszor csak megbotlott. Ha egész nap futnak, a Hajadonok cserélni fognak egy idő után, hol az egyik ostorozza, és a másik cipeli, hol pedig fordítva. Galina nagy nehezen felküzdötte magát az emelkedőkön, és szinte legurult a lejtőkön, de futott, futott rendületlenül. Egy jókora, barna csíkos puma mordult rájuk egy magas sziklaperemről, nehezebb volt, mint egy ember. Nőstény lehetett, mert a fülén nem ékeskedett a hímekre jellemző szőrpamacs, és a feje is keskenyebb volt. Galina rá akart kiáltani, hogy meneküljön, mielőtt Therava elfogná őt is, de az aielek észre sem vették a dühös állatot, egyenletes tempóban futottak el mellette. Galina zokogott, úgy irigyelte az állattól a szabadságát.

Végül úgyis meg fogják menteni, abban biztos volt. A Torony nem engedheti meg magának, hogy akár csak egyetlenegy nővér is fogságban maradjon! Elaida nem hagyja, hogy egy Piros nővérrel így bánjanak! Alviarin is segíteni fog! Valaki meg fogja menteni, bárki lesz is az, és meg fog szabadulni ezektől a szörnyetegektől, különösen Theravától. Bármit megígért volna a menekülésért cserébe. És még meg is tartotta volna az ígéreteit! Mikor belépett a Fekete ajahba, megszabadult a Három Eskü alól, és új háromságot kapott helyette, de ebben a pillanatban őszintén hitt benne, hogy betartaná a szavát, ha azzal megmenekülhetne innen. Bármiféle ígéretet tenne is, bárki mentené is meg! Még ha egy férfi volna is az!

Mire az alacsony sátrak felderengtek a hegyoldalon – sötét színük majdnem olyan jól elrejtette őket a ritkás fák között, mint a pumát barnás bundája – Galinát két Hajadon támogatta. Kiáltások kísérték az útjukat, örömteli kurjongatások, de Galináék nem álltak meg. Tovább futottak a Tudós Asszonyok után, egészen a tábor szívébe.

Mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül engedték el a karját. Galina előredőlt, és arcra bukott, az orra elmerült a porban és az avarban, félig elnyílt száján kapkodta a levegőt. Majdnem félrenyelt egy száraz levelet, de nem volt elég ereje ahhoz, hogy elfordítsa a fejét, és kiköpje. A vére hangosan dübörgött a fülében, de lassan hallotta már, hogy mit beszélnek körülötte, és szinte értette is, miről van szó.

– Sokáig tartott, Therava! – mondta egy ismerős női hang. – Kilenc nap telt el a csata óta! Mi már réges-rég itt vagyunk!

Kilenc nap? Galina megrázta a fejét, mire az arcát összekaristolták a földön fekvő száraz ágak. Mióta az aielek kilőtték alóla a lovát, a napok egyetlen hosszú szomjúságba, futásba és verésbe olvadtak össze, de biztos, hogy kilenc napnál több telt el! Legalább két-három hét! De az is lehet, hogy egy hónap!

– Hozzátok be – csattant fel az ismerős hang türelmetlenül. Galinát felkapták a földről, és meggörnyedve beráncigálták egy jókora sátorba. Vaskos, puha szőnyeghalomra dobták le, a piros-kék labirintust ábrázoló teari szövet épp az orra alatt lógott rá egy virágmintás szőnyegre. Nagy nehezen felemelte a fejét.

Először nem látott semmi mást, csak Sevannát. A nő egy hatalmas, sárga bojtos párnán ült épp előtte. Sevanna, akinek a haja, mint a font arany, és a szeme, mint a legszebb smaragd. Az áruló, aki megígérte, hogy eltereli róluk a figyelmet és csapatokat küld Cairhienbe, de ehelyett rájuk támadt, és megpróbálta ellopni tőlük Rand al'Thort. Sevanna, aki talán megszabadíthatja Therava fogságából!

Térdre küzdötte magát, és hirtelen észrevette, hogy mások is vannak a sátorban. Therava Sevanna jobbján ült egy párnán, mögötte kanyargós sorban tizennégy Tudós Asszony várakozott. Mindannyian tudtak fókuszálni, bár a fiatal Micarának, aki Galina pajzsát tartotta, nem engedték meg, hogy leüljön. A tizennégyből heten azok közé a Tudós Asszonyok közé tartoztak, akik olyan szánalmas könnyedséggel fogták el őt. Soha többé nem lesz ilyen elővigyázatlan a Tudós Asszonyokkal, soha többé! Alacsony, sápadt férfiak és nők surrantak el az ülők mögött. Hosszú fehér köntöst viseltek, és szótlanul kínálgatták megrakott ezüst és arany tálcáik tartalmát. A sátor másik oldalán még több néma szolga sürgölődött. Sevanna balján egy ősz hajú nő ült, aki az aielek jellegzetes szűk nadrágját és kurta kabátját viselte. Tizenkét komor férfi állt mögötte. Férfiak. És Galinán nem volt más, csak az alsóneműje, és az is szanaszét szakadt a hosszú út alatt! Összeszorította a száját, nehogy felsikoltson. Minden erejére szüksége volt, hogy egyenesen tartsa magát, és ne próbáljon meg bekúszni a szőnyegek alá, hogy elmeneküljön a férfiak kíméletlen pillantásai elől.

– Úgy tűnik, az aes sedai-ok mégis tudnak hazudni – mondta Sevanna. Galina arcából kifutott a vér. Az aiel nő nem tudhatja! – Ígértél nekünk valamit, Galina Casban, de aztán megszegted a szavad! Azt hitted, el tudsz menekülni a lándzsáink elől?

Galina szavát egy pillanatra elfojtotta a megkönnyebbülés. Sevanna nem tudott a Fekete ajahról! Ha nem hagyta volna el réges-rég a Fényt, most hálaimát rebegett volna. Megkönnyebbülés némította el, és a sértettség aprócska szikrája. Megtámadták az aes sedai-okat, és utána még csodálkoznak, hogy tőlük is meghaltak páran? Aprócska szikránál nem tudott többet kicsiholni magából. Végtére is mit számít, ha Sevanna elferdít pár tényt azok után, hogy napokon át kínozták; mi ez Therava tekintetéhez képest! Fájdalmas, őrült kacaj tört fel belőle, olyan abszurd volt az egész. A torka teljesen kiszáradt.

– Örüljetek, hogy legalább páran életben maradtatok – mondta, mikor már tudott beszélni a nevetéstől. – Még most sem késő helyrehozni a hibáidat, Sevanna! – Nagy nehezen elfojtotta a szomorkás kacagást, mielőtt még sírás lett volna belőle. Az utolsó pillanatban sikerült csak. – Ha visszatérek a Fehér Toronyba, nem felejtem el azokat, akik segítettek nekem! Még most sem késő! – A legszívesebben hozzátette volna, hogy azokról sem feledkezik meg, akik akadályozták a visszatérésében, de Therava rezzenéstelen tekintetétől remegni kezdett a gyomra. Azok alapján, amit eddig hallott, könnyen lehet, hogy Therava még mindig azt tesz vele, amit csak akar. Valahogy rá kell vennie Sevannát, hogy... Hogy ezentúl a saját foglyaként kezelje. Keserű dolog volt ezt bevallani, de Theravánál minden csak jobb lehetett! Sevanna hataloméhes volt: és mohó. Miközben dühösen Galinára meredt, a tekintete megakadt a saját kezén, és ellágyulva nézegette smaragd- és rubinköves gyűrűit. Minden második ujján gyűrűk ragyogtak, és a nyakában annyi gyöngy, rubin, gyémánt és zafír csillogott, hogy az egy királynőnek is sok lett volna. Sevannában nem lehetett megbízni, de ki tudja, talán meg lehet vásárolni, amilyen telhetetlen! Therava olyan volt, mint egy természeti csapás: az ember az árvizet és a villámcsapást sem tudja lefizetni, sajnos.

– Bízom benne, hogy a helyes utat választod, Sevanna – fejezte be Galina a szózatát. – A Fehér Torony bőkezűen megjutalmazza a barátait!

Egy hosszú, hosszú pillanatig nem hallatszott más, csak a fehér ruhás szolgák halk suttogása, ahogy körbekínálták a tálcákon felhalmozott ínyencségeket. Aztán...

– Da'tsang vagy – mondta Sevanna, és Galina értetlenül pislogott. Megvetett lenne? Az aielek eddig sem takargatták a megvetésüket, de most miért...?

– Da'tsang vagy – mondta egy kerek arcú Tudós Asszony, akit Galina még sosem látott, és egy másik, Theravánál is jó fél fejjel magasabb nő megismételte:

– Da'tsang vagy!

Therava sólyomarcát akár kőbe is véshették volna, de kegyetlen tekintete vádlón meredt Galinára. A Piros nővér úgy érezte, mintha odaszögezték volna, egyetlen izmát sem bírta megmozdítani. Úgy érezte magát, mint egy kismadár, akinek elkapta a tekintetét a közelgő kígyó és most képtelen menekülni. Senkitől nem félt még ennyire. Senkitől, soha!

– Három Tudós Asszony szólott! – Sevanna elégedett mosolya szinte biztató volt. Therava arca, ha lehet, még keményebb lett. Nem tetszett neki a dolog. Valami történt, még ha Galina nem is értette, mi lehet az. Csak annyit látott, hogy alighanem megmenekült Therava karmai közül! Egyelőre ez több mint elég volt. Több, mint elég.

Mikor a Hajadonok elvágták a kötelékeit, és ráhúztak egy hatalmas, fekete ruhát, már az sem zavarta, hogy először letépték róla az alsóneműjének a maradékát is, ráadásul azok előtt a jeges tekintetű férfiak előtt. A vaskos gyapjúköpeny meleg volt, szúrt, és rettenetesen viszketett tőle felhorzsolt bőre, de Galina úgy örült neki, mintha selyembe bugyolálták volna. Bár Micara még mindig elvágta az Egyetlen Hatalomtól, a legszívesebben felnevetett volna, mikor a Hajadonok kivezették a sátorból. Nem tartott sokáig, hogy ez a vágy teljesen elfakuljon. Nem tartott sokáig, hogy azon kezdjen gondolkozni, vajon ha térden állva, zokogva könyörögne Sevannának, jobbra fordulna-e a sorsa. Meg is tette volna, ha Micara nem teszi olyan kétségkívül világossá, hogy nem mehet sehová, ahová nem küldik és nem szólhat egy szót sem, ha nem kérdezik.

Kezét összefonva Sevanna az aes sedai-t figyelte, a da'tsangot. Az letántorgott a hegyoldalon, és megállt egy Hajadon mellett, aki ostorral a kezében guggolt a sarkán, és utasította, hogy dobja le a fejméretű követ, amit eddig cipelt a karjaiban. A fekete csuklya egy pillanatra Sevanna irányába fordult, de a da'tsang gyorsan egy másik kő után nyúlt, amivel fel kellett mennie ötven lépésnyire, ahol Micara és egy másik Hajadon várt rá. Ott eldobta ezt a követ, felvett egy másikat, és elindult vissza. A da'tsangokat majdnem mindig felesleges munkával szégyenítették meg. Hacsak nagy szükség nem volt rá, még egy pohár vizet sem vitettek velük, ellenben órákon át dolgoztatták értelem nélkül, amíg végül a szégyen el nem öntötte az arcukat. Még messze volt a nap az égi pályája csúcsától, és nagyon sok idő volt még hátra.

– Nem hinném, hogy saját szavaival ítélné el magát – mondta Rhiale Sevanna vállánál. – Efalin és a többiek egészen biztosak benne, hogy nyíltan bevallotta, ő ölte meg Desaine-t.

– Ő az enyém, Sevanna! – Therava álla megfeszült. Elveheti a nőt, de a da'tsangok nem voltak senkinek sem a tulajdonai.

– A gai'shainok fehér selymébe szándékozom öltöztetni – mormolta.

– De miért, Sevanna? Azt hittem, le kell róla beszéljelek, hogy elvágd a torkát, erre pedig végképp nem számítottam.

Rhiale elfordította fejét, és nagy szemeket meresztett Sevanna felé.

– Sevanna meg akarja törni a nőt. Hosszan beszélgettünk arról, mit fogunk tenni, ha elfogunk egy aes sedai-t. Sevanna egy szelídített aes sedai-t akar, szép fehér ruhában, aki őt szolgálja. Bár szerintem egy fekete ruhás aes sedai is éppen úgy megteszi.

Sevanna megigazította kendőjét. Zavarta a nő hangjának színe. Nem túl gúnyos, de túl jól tudja, hogy fókuszálásra akarja használni az aes sedai-t, mintha maga lenne képes erre. Talán lehetséges lesz ez. Két gai'shain járult a három Tudós Asszonyhoz, nagy méretű rézpántos ládát hordozva maguk előtt. Alacsonyak és sápadt arcúak voltak, férj és feleség, valamikor urak a fagyilkosok földjén. A pár mélyebben hajtotta meg a fejét, mint erre bármelyik fehérbe öltözött aiel képes lett volna, sötét szemükben a durva szavaktól, vagy még inkább a korbácsütésektől való félelem szűkölt. A vízföldieket úgy kell betörni, mint a lovakat.

– A nő már így is kellően szelíd – morgolódott Therava –, láttam a szemeiben. Szelíd galamb ő, aki félne elrepülni.

– Kilenc nap alatt? – kérdezte megvetően Rhiale, és Sevanna is dühösen rázta a fejét.

– Ő aes sedai, Therava. Láthatod, ahogy sápadt lesz az arca a haragtól, amikor utasítást adok neki. Hallhatod, ahogy nevet, amikor Tudós Asszonyok meggyilkolásáról beszél. – Gonosz, dühös hangot hallatott. – És ott voltál, amikor fenyegetett minket. Ez az asszony olyan kétszínű, mint a többi fagyilkos: megbecsülésről beszél, de ha nem kapja meg azonnal, halkan fenyegetni kezd. De mi mást is várhatnánk egy aes sedai-tól? Sokáig fog tartani, hogy megtörjük, de ez az aes sedai könyörögni fog azért, hogy engedelmeskedhessen, még ha egy évünkbe is kerül. Azután, ha egyszer ez megtörténik – az aes sedai-ok nem hazudhatnak – akkor, ha engedelmességet fogad...

– Ha engedelmességre akarsz egy aes sedai-t kényszeríteni – hallatszott egy férfihang a háta mögül – akkor ez talán segíthet!

Sevanna hitetlenkedve pördült meg a sarkán, és a háta mögött megpillantotta a mosolygó Caddart. Vele volt a Maisia nevű nő – aes sedai – is. Mindketten ugyanúgy fekete ruhát és rengeteg csipkét viseltek, mint hat nappal azelőtt. Most azonban oda nem illő módon egy-egy degeszre tömött zsák lógott a vállukon. Caddar sötét kezével a shaido nő felé nyújtott egy talán lábnyi hosszú, sima, fehér pálcát.

– Hogy kerültél ide? – csattant fel Sevanna, aztán dühösen szorította össze a száját. A férfi egyértelműen úgy jött most is, mint a legutóbb, épp csak ő nem várta, hogy felbukkan a tábor kellős közepén! Kikapta a férfi kezéből a felajánlott fehér pálcát, és mint mindig, Caddar most is azonnal hátralépett, nehogy hozzáérhessen. – Miért vagy itt? – helyesbített a nő. – Mi ez itt?

A pálca kicsit volt csak vékonyabb a csuklójánál, és az ellaposodó végére vésett pár furcsa alakú, lendületes jeltől eltekintve teljesen sima volt a felülete. Más tapintása volt, mint az üvegnek, más, mint az elefántcsontnak. Hűvös, szinte hideg anyagból készült.

– Hívhatod akár Esküpálcának is – mondta Caddar, és kivillantotta a fogait, alighanem mosolyogni próbált. – Csak tegnap találtam rá, de azonnal te jutottál az eszembe!

Sevanna szorosan megmarkolta a pálcát, bár a legszívesebben elhajította volna. Mindenki tudta, mire jó az aes sedai-ok Esküpálcája! Igyekezett nem gondolni semmire, és meg sem szólalni, amíg a bot a kezében van. Határozott mozdulattal az övére tűzte, és elengedte a pálcát.

Rhiale összevonta a szemöldökét, és kérdően Sevanna derekára nézett, majd jéghideg tekintete lassan a nő arcára kúszott. Therava megigazgatta a kendőjét, a csuklóján csak úgy csilingeltek a karkötők, és kemény, kegyetlen kis mosoly villant fel pengeéles ajkán. Sevanna egyiküknek sem adta volna a kezébe a pálcát! Valószínűnek tartotta, hogy egyetlen Tudós Asszonynak sem adná oda. De Galina Casban is ott volt még. Előbb vagy utóbb úgyis megtöri!

A hollószemű Maisia, aki csak egy kicsivel állt Caddar mögött, majdnem olyan hidegen mosolygott, mint Therava. Látta, mi történt, és egyetértett vele. Vízföldihez képest elég jó megfigyelő lehetett.

– Gyertek – mondta Sevanna Caddarnak. – A sátramban teázhatunk!

Természetesen nem osztaná meg vele a vizét! Felkapta a szoknyáját, és felszaladt az emelkedőn. Legnagyobb meglepetésére Caddar is jó megfigyelő volt.

– Csak annyit kell tenned, hogy az aes sedai-od kezébe adod. – Hosszú lábain könnyen lépést tudott tartani a nővel, és hirtelen Theravára és Rhialéra villantotta fogait. – Vagy bármilyen fókuszálni képes nő kezébe, és ráveszed, hogy ígérje meg neked, amit csak akarsz, míg valaki egy kevés Szellemet fókuszál a számokba.

– A pálca végén levő vesétekbe? – vonta fel a szemöldökét sértően.

– Arra is használhatod, hogy feloldj valakit az ígérete alól, de azt hiszem, az jóval fájdalmasabb.

Sevanna könnyedén megérintette a pálcát. Inkább tűnt üvegnek, mint elefántcsontnak, és kifejezetten hideg volt.

– Csak nőkkel működik? – A férfi előtt lépett a sátorba. A Tudós Asszonyok és a harcostársaságok vezetői már rég elmentek, de a tucatnyi fagyilkos gai'shain még ott térdelt a sátor oldalában, türelmesen várták a parancsait. Még soha senkinek nem volt egy tucat gai'shainja, de Sevannának jóval több jutott. Persze ki kell majd találni nekik valami új nevet, hiszen sosem fogják levetni a fehér ruhát.

– Fókuszálni képes nőkkel, Sevanna – mondta Caddar, és követte a sátorba. A férfi hangja hihetetlenül arcátlan volt! Sötét szeméből vidámság és gúny áradt. – Először meg kell szerezned al'Thort, csak aztán adom oda neked azt, amivel irányíthatod!

Ledobta a válláról a zsákot, és leült. Persze nem a Sevanna melletti párnákra. Maisia nem félt attól, hogy tőrt kap az oldalába, így szinte közvetlenül Sevanna mellett hevert el egy párnán. A nő lapos pillantásokkal méregette, aztán kioldott még egy zsinórt a blúzán. Nem emlékezett rá, hogy az aes sedai melle ilyen kerek lett volna. Ami azt illeti, az arca is még szebbnek tűnt. Sevanna kis híján a fogát csikorgatta.

– Természetesen – folytatta Caddar –, ha más férfiakra gondoltál... Van egy megkötő-széknek nevezett szerkezet. Mindig sokkal nehezebb azokat magadhoz fonni, akik nem tudnak fókuszálni, mint azokat, akik igen. Talán egy megkötő-szék túlélte a Világtörést, de várnod kell, amíg megtalálom.

Sevanna ismét végigsimított a pálcán, aztán türelmetlenül rászólt az egyik gai'shainra, hogy hozzon teát. Várhatott. Caddar ostoba volt. Előbb vagy utóbb úgyis megad mindent, amire Sevannának szüksége lehet! Aztán a pálca segítségével elválaszthatja tőle Maisiát. Akkor már biztos nem védené meg a nő! Caddar már annyit sértegette, hogy feketébe öltöztetné, nem fehérbe. Sevanna felemelt egy aprócska csészét a gai'shain tálcájáról, és maga nyújtotta az aes sedai felé.

– Tessék, Maisia, mentával van ízesítve. Nagyon üdítőnek fogod találni!

A nő elmosolyodott, de az a fekete szempár... Mindegy, amit egy aes sedai-jal meg lehet tenni, az kettővel sem lehetetlen!

– És mi a helyzet az úti dobozokkal? – kérdezte Sevanna kurtán. Caddar intett a gai'shainnak, hogy nem kér teát, aztán megveregette a mellette heverő zsákot.

– Annyi nar'bahát hoztam, régen így hívták őket, amennyit csak találtam. Eleget ahhoz, hogy estére mindannyian eltűnjetek innen, ha siettek! És én ezt tenném a helyetekben! Úgy tűnik, al'Thor végleg le akar számolni veletek. Két törzs jön felétek délről, és két másik pedig észak felől kerít be titeket. Mindegyiket Tudós Asszonyok kísérik, és láthatóan elszánták magukat arra, hogy az Egyetlen Hatalmat használják ellenetek! Azt a parancsot kapták, hogy addig küzdjenek veletek, amíg csak mind meg nem haltatok, vagy fogságba nem estetek!

Therava felhorkant.

– Ez épp elég ok arra, hogy elinduljunk, vízföldi, de ahhoz kevés, hogy fussunk is! Még négy aiel törzs sem tud egyetlenegy nap alatt átsöpörni a Rokonirtó Tőrén!

– Nem mondtam volna? – Caddar mosolya egyáltalán nem volt kellemes. – Úgy tűnik, al'Thor valahogy magához kötött pár aes sedai-t is, és megtanították a Tudós Asszonyoknak, hogyan lehet nar'bahák nélkül Utazni! Egyelőre csak rövidebb távolságokat tudnak megtenni, húsz, harminc mérföldet egyszerre. Elég új felfedezés. Itt lehetnek akár már ma. Mind a négy törzs.

Talán hazudott, de a kockázat... Sevanna pontosan el tudta képzelni, milyen lenne Sorilea markába kerülni. Nem hagyta, hogy beleremegjen a gondolatba, de elküldte Rhialét, hogy szóljon a többieknek. A hangja nem árult el semmit.

Caddar a zsákba nyúlt, és kihúzott egy szürke kőkockát. Kisebb volt, mint a hívódoboz, amivel Sevanna a legutóbb magához szólította a férfit, és jóval egyszerűbb. Az egyik oldalán egy vörös korong ragyogott, de ettől eltekintve teljesen sima volt.

– Ez egy nar'baha – mondta a férfi ünnepélyesen. – Saidinnal működik, úgyhogy egyikőtök sem fog semmit sem érezni, és a használatának vannak határai. Ha egy nő kezébe kerül, utána napokig nem működik, tehát nekem kell kiosztanom. Más korlátai is vannak. Ha egyszer megnyitottuk vele a Kaput, az csak meghatározott ideig marad átjárható. Pár ezer ember átvonulhat rajta, ha sietnek, de utána a nar'baha három napig nem működik. Ma van nálam elég úti doboz ahhoz, hogy mind eljussunk oda, ahova menni akarunk, de...

Therava érdeklődve hajolt előre, szinte már felborult, de Sevanna alig figyelt oda a férfi szavaira. Nem kételkedett Caddar hűségében. A férfi nem fogja elárulni őket, addig nem meri, amíg így éhezik a shaidók aranyára! Volt azonban pár apróság, ami nyugtalanította. Maisia a teáscsészéje fölött őt méregette. Miért? És ha ennyire kellett sietniük, Caddar hangja hogy maradhatott ilyen nyugodt és érzelemmentes? A férfi nem meri elárulni, de azért nem árt egy kis elővigyázatosság!

Maeric nemtetszéssel szemlélte a kis kőkockát, amit a vízfölditől kapott, és a... rést, ami megjelent a levegőben, mikor megnyomta rajta a piros kört. A lyuk öt lépés széles volt, három lépés magas, és kettészelte a levegőt. A túloldalon szikkadt, barna fűvel borított, meredek dombokat látott. Maeric nem kedvelte az Egyetlen Hatalommal létrehozott dolgokat, különösen azokat nem, amiket a Hatalom férfi felével csináltak. Sevanna már átlépett egy másik, kisebb lyukon a vízföldi férfival, annak fekete hajú kísérőjével, és azokkal a Tudós Asszonyokkal, akiket Sevanna és Rhiale válogatott ki. Csak pár Tudós Asszony maradhatott a moshaine shaidók mellett. A másik lyukon át Maeric látta, hogy Sevanna épp Bendhuinnal beszél. A Zöld Só klán Tudós Asszonyait is megritkítja Sevanna, ebben Maeric egészen biztos volt. Dyrele megérintette a karját.

– Férjemuram – mormolta halkan –, Sevanna azt mondta, hogy csak egy rövid ideig marad nyitva!

Maeric bólintott. Dyrele mindig hamar átlátta a dolgokat. Elkendőzte az arcát, nekifutott, és átugrott a maga nyitotta lyukon. Bármit mondott is Sevanna és a vízföldi, ő ugyan át nem küld egyetlen egy moshaine-t sem, amíg nem tudja, hogy mi van a túloldalon!

Nagyot puffant a száraz füvön, és majdnem legurult a hegyoldalon, de időben talpra ugrott. Egy pillanatra döbbenten nézte a lyukat. Ezen az oldalon több mint egy lábnyival a föld fölött volt.

– Asszony! – kiáltott vissza. – Lejjebb van a talaj!

Feketeszemek ugrottak át elkendőzött arccal, lándzsával a kezükben, aztán Hajadonok is. Az ember előbb tanul meg homokot inni, mint hogy rávegye a Hajadonokat, hogy ne elsőnek vessék magukat az ismeretlenbe! A többi moshaine is rohanva követte őket, az algai'd'siswai tagjai, a gyerekek, az asszonyok egymás után ugráltak ki a lyukon. Mesteremberek, kereskedők, gai'shainok követték őket. Megrakott lovakat és szamarakat vonszoltak át. Összesen vagy hatezer embernek kellett sietve átkelnie. Maeric klánja, Maeric népe. Akkor is azok maradnak, ha megjárja Rhuideant. Sevanna nem tarthatja már sokáig vissza attól, hogy törzsfő legyen belőle!

A felderítők azonnal szétszaladtak a kiégett domboldalon, pedig a klán tagjai még mindig nem fejezték be az átvonulást. Maeric leengedte a kendőjét, és parancsokat ordított. Az algai'd'siswai függönye azonnal megindult a környező hegygerincek felé, míg a többiek a völgyben maradtak elrejtve. Senki nem tudta, mi vagy ki várja őket a domb túloldalán. A vízföldi gazdag vidékről beszélt, de Maericnek egyáltalán nem tűnt gazdagnak ez a táj.

A klán átért, utánuk újabb seregnyi algai'd'siswai özönlött elő. Maeric nem bízott ezekben az emberekben. Menekültek voltak, más törzsek tagjai, akik csak azért csatlakoztak hozzájuk, mert nem hitték el, hogy Rand al'Thor a car'a'carn. Maeric maga sem tudta, mit higgyen, de az ember nem hagyta el a törzsét és a klánját! Ezek a fickók mera'dinnek, árvának hívták magukat. Találó név. Maeric gondjára vagy kétsz...

A lyuk hirtelen egyetlen ezüstös vonallá szűkült, és kettévágott vagy tíz árvát. Az itt rekedt darabok, kezek, lábak, fejek a földre hullottak. Egy ember felsőteste egész Maeric lábáig csúszott.

A klánfőnök döbbenten nézett a lyuk helyére, és megnyomta a piros kört. Tudta, hogy nem ér semmit, de... Darin, a legidősebb fia, a hátvédként szolgáló Kőkutyák között volt. Nekik kellett volna utoljára átkelniük. Suraile, a legidősebb lánya, ott maradt egy Kőkutya mellet, akinek a kedvéért fel akarta adni a lándzsát.

Összenézett Dyrele-lel. A feleségének még most is olyan szikrázó, zöld szeme volt, mint amikor a lába elé helyezte a menyasszonyi koszorút. És megfenyegette, hogy elvágja a torkát, ha nem veszi fel.

– Várhatunk – mondta a férfi halkan. A vízföldi három napot mondott, de talán tévedett. A hüvelykujja ismét ráfeszült a piros körre. Dyrele nyugodtan bólintott. Maeric remélte, hogy nem kell egymás karjában álomba sírniuk magukat, ha eljön az este.

Egy Hajadon szaladt le csúszkálva a hegytetőn, és sietve lerántotta az arca elől a kendőt.

– Maeric – hadarta Naeise, és meg sem várta, hogy a férfi üdvözölje –, lándzsákat láttunk keletre, és egyenesen felénk tartanak! Azt hiszem, reynek! Legalább hét-nyolcezren vannak!

Maeric felé most már egyre több harcos rohant. Egy fiatal Sastestvér, Cairdin, szinte felbukfencezett siettében, és amint a főnök felé fordult, beszélni kezdett.

– Maeric! Alig öt mérföldnyire északra lándzsákat láttunk és lovas vízföldieket! Tíz-tízezer fős mindkét sereg! Nem hinném, hogy megláttak minket, de a lovasok felénk fordultak!

Maeric már tudta, mit fog mondani az ősz, öreg vízkereső, mielőtt Laerad megszólalt volna.

– Tőlünk délre három-négy mérföldnyire is lándzsák vannak. Talán nyolcezer fő. Meglátták az egyik kölyköt.

Laerad sosem volt a locsogás híve, és Maeric tudta, hogy nem mondja el, melyik kölyök volt elővigyázatlan. Bárki lehetett az. Laerad kölyöknek tekintett mindenkit, aki nem őszült még meg teljesen.

Maeric tudta, hogy nem halogathatja a döntést.

– Hamal! – kiáltotta. Arra sem volt már idő, hogy kellően udvariasan bánjon a kováccsal.

A nagydarab ember tudta, hogy valami baj van. Sietve kapaszkodott fel az emelkedőn, és valószínűleg azóta nem rohant ennyire, hogy először kezébe vette a kalapácsot.

Maeric a kezébe nyomta a kőkockát.

– Meg kell nyomnod a piros kört és addig kell nyomogatnod, amíg csak lehet. Bármi történik is, bármeddig tart is, hogy a lyuk ismét kinyíljon, mert máshogy nem juthattok ki innen! – Hamal bólintott, de Maericnek annyi ideje sem volt, hogy megvárja, amíg a férfi elismétli az utasításait. Hamal biztos megértette, miről van szó!

A klánfőnök most megérintette Dyrele arcát, ám ezúttal nem érdekelte, hányan látják.

– Szívem árnyéka, fel kell készülnöd arra, hogy fehéret viselj!

A nő keze az övére tűzött kés felé mozdult – Hajadon volt, mielőtt Maeric kedvéért feladta volna a lándzsát –, de a férfi határozottan megrázta a fejét.

– Élned kell, asszony, házúrnő, élned kell, és össze kell tartanod, ami a klánból megmarad!

Dyrele bólintott, és Maeric arcára nyomta a kezét. A férfinak elakadt a lélegzete, mert a felesége mindig is nagyon visszafogott volt idegenek előtt.

Maeric az arca elé tekerte a kendőt, a feje fölé lökte a lándzsáját, és felkiáltott.

– Moshaine-ek! – ordította. – Táncolunk!

Felrohant az emelkedőn, és a férfiak és a Hajadonok követték. Az árvákkal együtt majdnem ezren voltak. Talán őket is a klánba kéne számítania... Fel az emelkedőn és el nyugatnak: arra volt a legközelebb az ellenség, és arra várták a legkevesebben. Talán nyerhetnek elég időt ahhoz, hogy a klán többi része elmeneküljön, de Maeric már nem hitt ebben sem. Azon merengett, hogy vajon Sevanna tudta-e, hogy ez lesz a vége. Ó, a világ nagyon is megváltozott, mióta Rand al'Thor feltűnt közöttük! De volt pár olyan dolog, ami nem változott meg soha. Felnevetett, és énekelni kezdett.

Mosd a lándzsát, míg a nap az égre hág,
Mosd a lándzsát, míg a nap a földre száll.
Mosd a lándzsát, kit riaszt a halál?
Mosd a lándzsát, köztünk az ilyen meg nem áll!

És a moshaine shaidók dalolva futottak, hogy táncolhassanak a halállal.

Graendal összevont szemöldökkel nézte, ahogy a Kapu becsukódott az utolsó jumai shaido mögött. A jumai shaidók vitték magukkal a legtöbb Tudós Asszonyt. A többi Kapuval ellentétben Sammael ezt nem úgy szőtte meg, hogy végül mindenképp szétessen. Graendal úgy gondolta, a férfi végig tartotta a Kaput, különben nem csattant volna akkorát, mikor az utolsó szürkésbarna ruhás férfi is eltűnt a túloldalon. Sammael nevetve dobta el a kezében tartott zsákot. Zörgött az alján még pár haszontalan kődarab, de már nem volt szüksége rá. Graendal zsákja rég kiürült. A nap már majdnem lehanyatlott a nyugati hegyek között, tompa fényű, vörös labda volt csak.

– Előbb vagy utóbb – mondta a nő szárazon –, olyan okos leszel, Sammaelem, hogy sikerül saját magadat is becsapnod! Egy hamis doboz? És mi lett volna, ha valaki rájön, mit csinálsz?

– Senki nem jött rá – válaszolta a férfi egyszerűen, de mosolyogva dörzsölgette a kezét, ahányszor csak az utolsó Kapu helyére nézett. Vagy valahova mögé. Még mindig tartotta a Ködök Tükrét, és jóval magasabbnak tűnt valódi termeténél. Graendal, amint becsukódott a kapu, hagyta elfoszlani a sajátját.

– Mindenesetre sikerült őket halálra rémítened. – Akármerre nézett, minden jel erre utalt: lebontatlan sátrak, elhagyott takarók, edények, egy rongybaba és mindenféle szemét tarkította a domboldalt. – Hova küldted őket? Valahova al'Thor hadserege elé, ha jól gondolom...

– Néhányukat – mondta Sammael elgondolkozva. – Eleget. – Összeszedte magát, és levedlette a Ködök Tükrét. Az arcát kettészelő heg vörösen lüktetett. – Eleget ahhoz, hogy komoly gondot okozzanak al'Thornak, különösen, mivel a Tudós Asszonyaik igencsak vérszomjasnak tűntek, de nem küldtem annyit, hogy rám gyanakodjon bárki is. A többieket szétszórtam Ghealdan és Illian között. Hogy milyen módon és miért? Talán al'Thor tervezte így, talán az ő terveibe beleillik ez is. Én semmiképp sem hagytam volna veszni ennyi embert, ha az én kezemben vannak a shaidók, ugye?

Ismét felnevetett. Egész elbűvölte tulajdon zsenialitása.

Graendal ijedten igazította meg a ruháját. Ostobaság volt ilyen kicsinyes kis vetélkedésekbe belemenni – ezt már vagy tízezerszer elmondta magának, de sosem sikerült legyőznie a féltékenységét –, őrületes nagy ostobaság, és most a ruha szinte leesett róla! De nem ettől ijedt meg. Sammael ezek szerint nem tudja, hogy Sevanna minden egyes fókuszálni képes Tudós Asszonyt magával vitt! Talán itt az ideje, hogy elhagyja a férfit! Esetleg, ha Demandred kegyelmére bízza magát...

Sammael mintha csak olvasott volna a gondolataiban, hidegen ránézett.

– Olyan szorosan hozzám vagy kötve, mint az övem, Graendal! – Kaput nyitott, amin keresztül felsejlettek illiani lakosztályának körvonalai. – Az igazság már mit sem számít. Persze nem hinném, hogy valaha is számított volna! Velem emelkedsz a magasba, vagy velem buksz el! A Nagyurat csak a siker érdekli, és nem törődik vele, ki hogyan éri el!

– Ahogy mondod – bólintott a nő szárazon. Demandred nem ismerte a kegyelmet. És Semirhage... – Veled emelkedem, vagy veled bukom.

Valamit akkor is ki kell találnia! A Nagyurat csak a siker érdekelte, de Graendalnek esze ágában sem volt hagyni, hogy Sammael bukása magával rántsa. Kaput nyitott arad domani palotájába. A magas, oszlopos terem túlsó végében látta, hogy mulatnak kis kedvencei. – De mi lesz, ha maga al'Thor jön utánad? Akkor mit csinálsz?

– Al'Thor nem megy senki után sem – nevetett Sammael. – Már csak ki kell várnom a megfelelő pillanatot!

Nevetve átlépett a Kapun, és hagyta, hogy becsukódjon mögötte.

A Myrddraal előlépett a legmélyebb árnyékból, és láthatóvá vált. Jól felismerte a Kapuk helyét – úgy tűnt neki, mintha három fényes ködpamacsot látna. Nem tudta megkülönböztetni egymástól a fonalakat, de felismerte a saidin és a saidar szagát is. A saidiné hideg volt, mint a frissen élezett késé vagy a hegyes acéltövisé. A saidar illata lágyabb volt, de lehetett benne érezni, hogy minél erősebb ellenállásba ütközik, annál keményebb lesz. Egyetlen más Myrddraal sem érezte ezt a különbséget. Shaidar Haran egyetlen más Myrddraalra sem hasonlított.

Felvett egy eldobott lándzsát, és azzal piszkálta meg a zsákot, amit Sammael eldobott. A kiszóródó köveket is arrébb lökdöste egy kicsit. Sok minden történt, amivel nem számolt a terv. Vajon ezek az események a káoszt szolgálják, vagy...

Shaidar Haran kezéből, az Árnyék Kezének ujjaiból haragos fekete lángok törtek ki, végigfutottak a lándzsa nyelén, és egy szemvillanás alatt elemésztették a fát. A lándzsahegy a földre hullott. A Myrddraal hagyta, hogy az aprócska, elszenesedett fadarab, ami a nyélből maradt, leessen, és letörölte a kezéről a kormot. Ha Sammael a káoszt szolgálja, minden rendben. Ha nem...

Hirtelen megfájdult a tarkója, és a végtagjai elgyengültek. Túl sokáig volt távol Shayol Ghultól. Valahogy meg kell szabadulnia ettől a kötöttségtől. Morogva visszafordult, és megkereste az árnyék szélét, ami elég sötét volt ahhoz, hogy hazavigye. Eljön még az a nap. El kell jönnie!

Negyvenegyedik fejezet

A Kardok Koronája

Rand dobálta magát álmában, vad dolgok forogtak a fejében: Perrinnel veszekedett, térden állva könyörgött Matnek, hogy találja meg Elayne-t, színek örvénylettek, és Padan Fain ugrott elő a semmiből, élesen villogó tőrrel a kezében. Néha mintha a köd mélyén egy férfi zokogott volna egy halott asszonyt siratva, máskor mindent meg kellett magyaráznia Minnek, Elayne-nek és Aviendhának, vagy mind a hármuknak egyszerre, és még Min is elfordult tőle.

– Nem zavarhatja senki! – Cadsuane hangja. Ezt is álmodja vajon?

A hang megrémítette. Álmában Lews Therint hívta, de kétségbeesett kiáltását elnyelte a sűrű, szürke köd, amiben árnyak mozogtak, és emberek és lovak haltak meg sikoltozva. Egyre csak rohant a ködben, már levegőt is alig kapott, de Cadsuane nyugodt léptekkel követte. Alanna megpróbálta megnyugtatni, de ő is félt Cadsuane-től. A férfi éppolyan erősen érezte az aes sedai rettegését, mint a sajátját. Fájt a feje. És az oldala is. A régi seb úgy lüktetett, mint a tűz. Érezte a saidint. Vajon őt ölelte körbe? Vagy más használta az Egyetlen Hatalmat? Nem tudta eldönteni. Küzdött, fel akart ébredni.

– Megölöd! – kiáltotta Min. – Nem hagyom, hogy megöld!

Rand szeme felpattant, és egyenesen a lány arcába bámult. Min nem rá nézett, csak átölelte a fejét, és valaki másra bámult dühösen, valakire, aki az ágy mellett állhatott. A szeme kivörösödött a sok sírástól és a kimerültségtől. Még nedves volt az arca, de már nem zokogott. Rand a saját ágyában feküdt, a saját szobájában, a Nap palotában. Látta az ágy szögletes, vaskos, fekete tartóoszlopait, az elefántcsont berakásokat. Min mellette feküdt, nem volt rajta kabát, csak egy krémszínű blúz és a szokásos nadrágja. A Randet fedő lenvászon takarón hevert, és védelmezően borult a férfira. Alanna félt. Az érzés ott remegett Rand agyának elrejtett zugában. Őt féltette. Valahonnan a férfi pontosan tudta, hogy őt félti.

– Azt hiszem, felébredt, Min! – mondta Amys gyengéden.

Min lenézett, és hajának fekete gyűrűitől övezett arca hirtelen mosollyal ragyogott föl.

Rand óvatosan – még mindig nagyon gyengének érezte magát – lefejtette magáról a lány karját, és felült. A feje fájt és szédelgett, de összeszedte minden erejét, és nem feküdt vissza. Az ágyát emberek vették körül.

Az egyik oldalon Amys állt Kiruna és Bera között. Amys túlságosan is fiatalos arcán nem látszott semmiféle érzelem, de úgy simította hátra hosszú, hófehér haját, és úgy igazította meg barna vállkendőjét, mint aki az előbb még komoly harcot vívott. Külsőre a két aes sedai is nyugodtnak tűnt, bár szokatlanul elszántak voltak. Egy királynő, aki a trónját készül megvédeni, és egy tanyasi gazdasszony, aki a gazdaságáért száll harcba. Meglepő módon Rand még sosem látott három embert, aki így egymás mellett állt volna – és nem csak a szó fizikai értelmében –, mint ez a három nő, egymásnak vetett vállakkal.

Az ágy másik oldalán Samitsu tartózkodott ezüst csengőcskékkel a hajában. Egy vékony, vaskos szemöldökű, vad, hollófekete hajú aes sedai várakozott Cadsuane mellett. Az öreg aes sedai csípőre tett kézzel méregette. Samitsu és a vékony nővér is sárga szegélyű vállkendőt viselt, és legalább olyan elszántan néztek, mint Bera és Kiruna, de Cadsuane tekintetének keménysége mellett mind a négyen habozni tűntek. A két csoport nem egymást figyelte, hanem a férfiakat.

Az ágy lábánál Dashiva álldogált, a gallérján megcsillant az ezüst kard és az aranysárkányocska. Flinn és Narishma elszánt arckifejezéssel álltak mellette, és egyszerre próbálták szemmel tartani mind a hat nőt. Jonan Adley is mellettük volt, fekete kabátjának egyik ujján hatalmas égésnyom éktelenkedett. Mind a négy férfit eltöltötte a saidin, szinte túlságosan is sokat fogadtak magukba. Dashiva majdnem annyit tartott magában, mint amennyit Rand tudott volna! Rand Adley-re nézett, aki enyhén bólintott.

A férfi hirtelen ráébredt, hogy a lecsúszott takaró alatt nem visel semmit, és fölötte is csak egy kötést hord, valahol a derekánál.

– Mennyi ideje alszom? – kérdezte. – Hogyan lehet, hogy még mindig élek? – Óvatosan érintette meg a kötést. – Fain tőre Shadar Logothból jött. Egyszer láttam, hogy egy karcolással megölt egy embert. Pillanatok alatt végzett vele, de pokoli halála volt!

Dashiva halkan átkozódni kezdett, és csak Padan Fain neve hallatszott ki belőle érthetően.

Samitsu és a másik Sárga nővér ijedten néztek össze, de Cadsuane csak bólintott, mintha nem is várt volna mást. Az arany díszecskék meglódultak vasszürke kontya körül.

– Valóban, Shadar Logoth megmagyaráz jó pár dolgot. Samitsu-nak köszönheted, hogy még életben vagy, és Flinn mesternek! – Nem nézett az ősz férfi felé, de Flinn mégis úgy vigyorgott, mintha a nő meghajolt volna előtte. Meglepő módon a két Sárga nővér biccentett is neki. – És persze Corele-nek is – folytatta Cadsuane. – Mind a hárman megtették a magukét. Azt hiszem, sok olyasmit is kipróbáltak, amire a Világtörés óta nem volt példa. – A hangja kemény lett és szigorú. – Ha nem lettek volna itt mind a hárman, már halott lennél! És még most is könnyen megtörténhet, ha nem hagyod, hogy vezessenek! Pihenned kell, és nem szabad megerőltetned magad!

Rand gyomra váratlanul megkordult, de olyan hangosan, hogy visszhangzott tőle a szoba. Cadsuane ránézett.

– Alig pár korty vizet és levest tudtunk beléd erőltetni, mióta megsebesültél. Két nap éhezés sokat számít egy beteg embernek!

Két nap. Csak két nap! Rand nem mert Adley-re nézni.

– Felkelek! – mondta.

– Nem hagyom, hogy megöljenek, birkapásztor – mondta Min, és a szeme makacsul megvillant –, és azt sem hagyom, hogy te öld meg saját magad!

Átölelte a vállát, mintha így akarná megakadályozni, hogy Rand elhagyja az ágyat.

– Ha a car'a'carn fel akar kelni – mondta Amys kifejezéstelenül –, szólok Nanderának, hogy hozzon be pár Hajadont a folyosóról. Somara és Enaila különösen örülni fognak annak, ha segíthetnek a car'a'carnnak lábra állni!

A nő szájának sarka megrezdült, és mosolyra húzódott. Egykor ő is Hajadon volt, és pontosan értette a Rand és az aiel nők között feszülő furcsa viszonyt. Sem Kiruna, sem Bera nem mosolygott, és úgy néztek rá, mint egy veszedelmes bolondra.

– Fiacskám – mondta Cadsuane szárazon –, már így is többet láttam a csupasz fenekedet, mint szerettem volna, de ha már mindenáron be akarod mutatni mind a hatunknak, valaki talán élvezni fogja a látványt. De ha elesel, esküszöm, hogy elfenekellek, mielőtt visszaduglak az ágyba!

Samitsu és Corele arcán látszott, hogy szívesen segítenének neki ebben.

Narishma és Adley döbbenten néztek Cadsuane-re, Flinn pedig úgy rángatta a kabátját, mint aki magával vitatkozik. Dashiva viszont kurtán, reszelősen felnevetett.

– Ha akarod, hogy kitakarítsuk innen a nőket...

A közönséges arcú férfi fonatokat kezdett szőni. Nem pajzsokat, hanem összetett Tűz és Szellem szálakat. Rand úgy vélte, ha valakit ezzel megérintene, az túlságosan is el lenne foglalva a fájdalommal ahhoz, hogy fókuszálni próbáljon.

– Nem kell – mondta sietve. Bera és Kiruna szó nélkül kimenne, ha küldené őket, és ha Samitsu és Corele valóban annyit tett az életben maradásáért, akkor nem fizethet nekik fájdalommal! De ha Cadsuane azt hitte, hogy a meztelenség az ágyban tartja, hát nagyot tévedett! Rand nem hitte volna, hogy a Hajadonok még hagytak benne szégyenérzetet. Minre mosolygott, lefejtette magáról a karját, lelökte a takarót, és Amys oldalán kimászott az ágyból.

A Tudós Asszony szája elkeskenyedett. Rand szinte biztos volt benne, hogy azon gondolkozik, behívja-e a Hajadonokat. Bera elhalóan, bizonytalanul nézett Amysra. Kiruna sietve hátat fordított neki, és elvörösödött. Rand lassan a szekrényhez sétált. Lassan, mert tartott tőle, hogy ha gyorsabban mozogna, Cadsuane talán megkapná azt az elégtételt, hogy látja elesni.

– Hah! – hallotta maga mögött. – Esküszöm, így is el kellene fenekelnem a kölyköt!

Valaki felmordult. Lehet, hogy Cadsuane-nel értett egyet, de az is lehet, hogy csak a nemtetszését fejezte ki Rand makacssága láttán.

– Ó, de hát olyan édes kis popsija van, nem? – kérdezte egy másik hang, dallamos murandyi kiejtéssel. Ez csak Corele lehetett.

Micsoda szerencse, hogy Rand feje már a szekrényben volt! Talán a Hajadonok mégsem irtották ki belőle olyan alaposan a szégyenlősséget! A Fényre! Az arca olyan forró volt, hogy már kis híján lángot vetett. Remélte, hogy az öltözködés szokott, kapkodó mozdulatai elfedik, hogy tántorog, úgyhogy sietve felrángatta magára a ruháit. A kardja a szekrény hátuljába volt támasztva, az övet gondosan a vastag vaddisznóbőr hüvely köré tekerték. Rand megérintette a hosszú markolatot, aztán elvette a kezét.

Mezítláb fordult vissza a többiekhez, az ingét is csak most kötötte be. Min törökülésben kuporgott az ágyán, zöld selyemnadrágocskája egészen rásimult a lábára. Az arckifejezése alapján még mindig nem tudta eldönteni, hogy vajon örüljön-e, hogy Rand ilyen jól van, vagy dühös legyen, amiért ilyen merész.

– Beszélnem kell Dashivával és a többi asha'mannel – mondta Rand. – Egyedül.

Min lemászott az ágyról, és odarohant hozzá, hogy átölelhesse. Nem túl szorosan, figyelt a férfi oldalsebére.

– Túl sokáig vártam arra, hogy ismét felébredj – súgta, és a férfi csípőjére csúsztatta a karját. – Veled kell maradnom.

Épp csak egy kicsit hangsúlyozta túl a mondatot, de Rand tudta, hogy alighanem látott valamit. Vagy csak azért szaladt ide, hogy észrevétlenül támogathassa; a karja mintha azért lett volna úgy kinyújtva. Bármiért jött is, Rand rábólintott. Átkarolta a lány vállát, és rájött, hogy egyáltalán nem akarja, hogy az asha'manek megtudják, milyen gyenge. Semmivel sem lenne jobb, mintha Amys vagy Cadsuane jönne rá!

Bera és Kiruna vonakodva pukedlizett, és megindultak az ajtó felé, de mikor látták, hogy Amys nem mozdul, ők is habozva megálltak.

– Amíg nem akarod elhagyni ezt a lakosztályt – mondta a Tudós Asszony, és a hangjában semmi nem vallott arra, hogy most magával a car'a'carnnal beszél.

Rand felemelte csupasz lábát.

– Úgy nézek én ki, mint aki bárhova is menni akar?

Amys felhorkant, de aztán Adley-re nézett, maga mögé intette Berát és Kirunát, majd kivonult a szobából.

Cadsuane és a másik két aes sedai csak pár pillanattal maradtak tovább. Az ősz hajú Zöld nővér is Adley-re nézett. Alighanem mindenki tudta, hogy a férfi már jó ideje elhagyta Cairhient. Az ajtónál még megállt, és visszanézett.

– Ne csinálj ostobaságot, fiam! – Az egész úgy hangzott, mint egy szigorú nagynéni intelme gyengeelméjű unokaöccséhez. Az is kicsendült belőle, hogy a nagynéni még így sem bízik abban, hogy az unokaöcs megfogadja a tanácsait. Samitsu és Corele elmentek vele együtt, de előbb még elégedetlenül végigmérték Randet és az asha'maneket. Amikor végre mind eltűntek, Dashiva kurtán, köhögve felnevetett, és megrázta a fejét. Úgy tűnt, hogy pompásan mulat.

Rand elengedte Mint, és felkapta a csizmáját a fal mellől, majd a szekrénybe nyúlt, és előszedett egy pár egybegöngyölített harisnyát.

– Amint felvettem a csizmámat, csatlakozom hozzátok a fogadószobában, Dashiva!

Az asha'man összerezdült, nem várta, hogy megszólítják, mert épp Adley-t figyelte elégedetlenül.

– Ahogy parancsolja, Sárkány nagyuram! – mondta, és a szívére szorította az öklét.

Rand megvárta, hogy a négy férfi kimenjen a szobából, aztán megkönnyebbülten leült az egyik székre, és nekiállt felhúzni a harisnyáját. Biztos volt benne, hogy a lába erősödött most, hogy felkelt, és használta egy kicsit. Erősödött, de még mindig nem volt elég biztos ahhoz, hogy sokat ácsorogjon.

– Tényleg úgy érzed, hogy ez bölcs dolog? – kérdezte Min, és a széke mellé térdelt. Rand riadtan nézett rá. Ha beszélt volna álmában az elmúlt két nap alatt, az aes sedai-ok is tudták volna, mire készül! Amys pedig Enailával, Somarával és vagy még ötven Hajadonnal őriztette volna, amint kinyitja a szemét!

Sietve felhúzta a lábára a harisnyát.

– Láttál valamit? – kérdezte.

Min ráült a sarkára, keresztbe fonta a karját a mellkasán, és határozottan ránézett. Egy pillanattal később rájött, hogy Randet nem érdekli, milyen a tekintete. Sóhajtott egy nagyot, és feladta.

– Cadsuane-ről van szó. Valamit tanulni fogtok tőle. Te is, és a többi asha'man is. Úgy értem, az összes asha'man, nem csak azok, akik most itt vannak veled. Valami olyasmiről van szó, amit tudnotok kell, de nem sejtem, mi az, csak azt, hogy nagyon nem fogtok örülni neki, annak pedig különösen nem, hogy Cadsuane-től tudjátok meg. Egyáltalán nem fogtok örülni neki!

Rand megállt a csizmájával a kezében, aztán beledugta a lábát. Mi újat mutathat Cadsuane vagy bármelyik másik aes sedai az asha'maneknek? A nők nem taníthatták a férfiakat, és a férfiak sem taníthatták a nőket. Ez éppolyan megváltoztathatatlan tény volt, mint az Egyetlen Hatalom léte.

– Majd meglátjuk – intézte el a dolgot.

Ez láthatóan nem elégítette ki Mint. A lány tudta, hogy amit látott, az meg fog történni, és ezt a férfi is tudta. Min sohasem tévedett. De mit tanulhatnának Cadsuane-től? Rand úgy érezte, sosem hagyná, hogy az a nő tanítsa meg valamire. Egészen elbizonytalanodott mellette, pedig ezt a fajta bizonytalanságot már azóta nem érezte, hogy Tear Kövét bevették.

Toppantott egy nagyot, hogy a lába rendesen belecsússzon a csizmába, előszedte a kardját a szekrényből, és kihúzott egy aranyhímzéses vörös kabátot is. Ugyanazt, amiben a Tengeri Nép hajójára ment.

– Miféle alkut kötött végül Merana a nevemben? – kérdezte, mire Min elkeseredetten nyöszörögni kezdett.

– Ma reggelig még semmilyent – mondta türelmetlenül. – Rafela és Merana azóta nem hagyták el a hajót, hogy mi eljöttünk, de már vagy fél tucat üzenetet küldtek, hogy elég jól vagy-e ahhoz, hogy visszatérj! Azt hiszem, nélküled nem megy valami jól nekik az alkudozás. De gondolom, még csak ne is reménykedjek abban, hogy oda készülsz!

– Még ne – mondta Rand. Min egy szót sem szólt, de azt nagyon hangosan tette: mindkét keze a csípőjén pihent, az egyik szemöldökét felvonta, és vádlón bámult a férfira. Mindegy, így is épp elég hamar megtudja, miről van szó!

A fogadószobában Dashiva kivételével mindegyik asha'man azonnal felpattant, mikor beléptek. Dashiva azonban a semmibe bámult, és magában beszélt, észre sem vette Randet, csak mikor a férfi már áthaladt a padlóba süllyesztett arany napkorongon. Akkor is pár pillanatig csak pislogott, mielőtt felkelt volna.

Rand Adley-hez fordult, miközben ráerősítette a sárkány alakú csatot az övére.

– A hadsereg máris elérte az illiani végvárakat? – A legszívesebben leült volna az egyik aranyozott karosszékbe, de nem engedhette meg magának, hogy gyengének higgyék. – Hogy lehet az? Még jó pár napnak kellett volna addig eltelnie! A legjobb esetben is egy hétnek!

Most már Flinn és Narishma is éppolyan döbbentnek tűnt, mint Dashiva: egyikük sem tudta, Adley, Hopwill vagy Morr hova tűnt. Nehéz dolog volt eldönteni, hogy kiben bízhat meg az ember. A bizalom a borotvapengénél is veszedelmesebb eszköz.

Adley kihúzta magát. Valami megváltozott a vaskos szemöldök alatt ülő szempár tekintetében. Cairhienben úgy mondták ezt, hogy már látta a farkast.

– Weiramon nagyúr hátrahagyta a gyalogságot, a lovasságot viszont kíméletlenül hajtotta – mondta fel mereven a beszámolót. – Az aielek persze lépést tartottak vele. – Összevonta a szemöldökét. – Tegnap aielekbe futottunk. Shaidókba. Nem tudom, hogyan kerültek oda, összesen talán nyolc-tízezren lehettek, de nem volt velük egyetlen olyan Tudós Asszony sem, aki képes lett volna fókuszálni. Nem lassítottak le minket. Ma délben értük el a végvárakat.

Rand a legszívesebben felmordult volna. Hátrahagyni a gyalogságot! Azt gondolta ez a Weiramon, majd lovasrohammal veszi be a hegyi erődítményeket? Talán komolyan ezt hitte. Az a barom alighanem az aieleket is el akarta hagyni, ha azok nem futnák le a lovakat is. Azok az ostoba nemesek és az az ostoba büszkeségük! Valójában persze mindez mit sem számított. Legfeljebb csak azoknak a férfiaknak, akik azért haltak meg, mert Weiramon nagyúr mindenkit lenézett, aki nem lóhátról harcolt.

– Ebennel ketten amint megérkeztünk, elkezdtük lebontani a falakat – folytatta Adley. – Weiramonnak nagyon nem tetszett a dolog. Szerintem le is állított volna minket, ha nem tart tőlünk annyira. Mindenesetre felgyújtottuk a fa védműveket, és lyukakat robbantottunk a kőfalakba, de éppen csak elkezdtük, mikor Sammael megérkezett. Pontosabban egy férfi, aki saidint használt, és sokkal erősebb volt nálam vagy Ebennél. Azt mondanám, olyan erős volt, mint ön, Sárkány nagyuram.

– Azonnal odament? – kérdezte Rand hitetlenkedve, aztán megértette a dolgot. Biztos volt benne, hogy Sammael Illianban maradt volna a Hatalomból szőtt védelmi rendszere mögött, ha azt hitte volna, hogy valóban Randdel kell szembenéznie. Túl sok Kitaszított próbálta már meg szemtől szemben elpusztítani, és a többségük belehalt. Rand önkéntelenül is felnevetett – és kénytelen volt a sebéhez kapni, annyira fájt a nevetés. Az egész bonyolult terv, hogy milyen módon győzze meg Sammaelt arról, hogy a sereggel van, hogy miképp csalja ki a gazfickót Illianból – az egész bonyolult terv megbukott Padan Fain félrecsúszott tőrdöfésén! Két nap. Ennyi idő alatt mindenki, akinek voltak kémjei Cairhienben – és a Kitaszítottaknak biztos, hogy voltak – értesült arról, hogy az Újjászületett Sárkány a halál szélén áll. Ebben legalább olyan biztos lehetett, mint hogy a nedves fán nem fog a tűz.

– A férfiak terveznek, a nők szövetkeznek, de a Kerék úgy sző, ahogy kedve tartja. – Tearben így mondták a dolgot. – Folytasd csak! – vetette oda Adley-nek. – Morr ott volt veletek tegnap este?

– Igen, Sárkány nagyúr! Fedwin minden éjszaka meglátogat minket, pontosan, ahogy parancsoltad. Tegnap este már éppolyan jól láttuk, hogy ma az erődökhöz érünk, mint Eben orrát.

– Egy szót sem értek az egészből. – Dashiva zavartnak tűnt, az arcán ellenőrizhetetlenül rángott egy izom. – Kicsaltad Illianból, de miért? Amint összetalálkozik valakivel, aki annyi saidint tud fókuszálni, mint te, visszarohan oda, és rábízza magát a csapdáira és az Egyetlen Hatalommal szőtt védőfalakra! Ott pedig nem kapod el, mert tudni fogja, ha a város egy mérföldes körzetében Kaput nyitsz!

– Megmenthetjük a sereget – tört ki Adley-ből. – Ezt még megtehetjük! Weiramon még mindig küldött embereket a várak ellen, mikor én eljöttem, és Sammael apró cafatokra tépi őket, akármivel próbálkozunk is ketten Ebennel! – Megigazította kabátja égett ujját. – Visszaütünk, de aztán azonnal futnunk kell, és még így is jó párszor majdnem elégethet minket! Az aielek is vesztenek embereket. Ők csak azokkal az illianiakkal szállnak harcba, akik kicsapnak az erődből, s azt hiszem, a többi várból is mind oda vonják össze az embereket, de amint Sammael meglát egy ötvenfős csapatot a mi oldalunkon, akár aielek azok, akár nem, szétszedi őket. Ha két hozzá hasonló embere lenne, vagy akárcsak egy, senkit nem találnék életben, mikor visszatérek!

Dashiva úgy nézett rá, mintha megőrült volna, és Adley hirtelen megremegett, mintha érezné, hogy saját dísztelen fekete gallérja mennyivel könnyebb az idősebb férfi kardos-sárkányos jelvényeinél.

– Bocsásson meg, asha'man – motyogta szégyenkezve, aztán még halkabban hozzátette: – De legalább megmenthetjük őket!

– Meg is mentjük – biztosította Rand. Csak épp nem úgy, ahogy Adley gondolta. – Ti ma mindannyian segítetek nekem megölni Sammaelt.

Csak Dashiva tűnt riadtnak, a másik három asha'man pusztán rábólintott. Mostanra már a Kitaszítottak sem ijesztették meg őket.

Rand azt várta, Min vitatkozni fog, talán még ahhoz is ragaszkodik, hogy vele tarthasson, de a lány meglepte.

– Gondolom, nem örülnél neki, ha bárki is rájönne, hogy elmentél, még mielőtt meg kellene tudniuk, birkapásztor!

Rand bólintott. A lány felsóhajtott. Talán a Kitaszítottak is éppúgy a postagalambok és a kémek jelentéseire voltak utalva, mint bárki más, de ha csak erre a feltételezésre bízná az életét, könnyen lehet, hogy ráfázna.

– A Hajadonok is velem akarnának jönni, ha tudnának a dologról, Min! – Biztos volt benne, hogy így lenne, és hogy nehéz lenne elutasítani őket. Már ha egyáltalán el tudná őket utasítani! De még ha Nandera tűnne el, vagy bárki más, aki épp őrségben van, az is sok lenne.

Min újból felsóhajtott.

– Azt hiszem, ki kellene mennem beszélgetni egy kicsit Nanderá-val! Talán képes leszek akár egy órára is a folyosón tartani őket, de nem lesznek boldogok, mikor rájönnek, hogy becsaptam őket! – Rand kis híján megint felnevetett, de eszébe jutott a sebe. Nem lesznek ám boldogok, sőt, rettenetesen haragudni fognak rá és Minre is! – És ami még rosszabb, Amys sem lesz elégedett, parasztfiú! És Sorilea sem! Hogy mibe bele nem rángatsz!

Rand épp kinyitotta volna a száját, hogy megmondja Minnek, hogy ő aztán nem kért tőle semmit, de még mielőtt egy szót is szólhatott volna, a lány szorosan mellé lépett. Felnézett rá hosszú szempillái mögül, a mellkasára tette a kezét, és ingerülten dobolni kezdett az ujjaival. Melegen a férfira mosolygott, és lágy hangon szólalt meg, de az ujjai elárulták.

– Ha hagyod, hogy bármi rossz történjen veled, Rand al'Thor, akkor segítek Cadsuane-nek, akár akarja, akár nem!

A mosolya egy pillanatra még elbűvölőbben ragyogott, és szinte vidámnak tűnt, aztán Min elfordult, és az ajtó felé indult. Rand nézte, ahogy kimegy. Lehet, hogy Min néha a feje tetejére állította a világot – a legtöbb nő, akivel eddig találkozott, megtette már egyszer-kétszer –, de a lány úgy járt, hogy azt mindig meg kellett néznie.

Hirtelen észrevette, hogy Dashiva is megbámulta Mint. Az asha'man a szája szélét nyalogatta. Rand megköszörülte a torkát, elég hangosan ahhoz, hogy az ajtócsapódáson át is hallatsszon. A közönséges arcú férfi valamiért védekezően emelte fel a kezét. Nem mintha Rand gyilkos pillantásokkal méregette volna. Nem nézhetett csúnyán az összes férfira, csak azért, mert Min szűk nadrágokat hordott! Rand körbevette magát az űr ürességével, megragadta a saidint, és a fagyott tűzből és olvadt mocsokból Kaput szőtt a szoba közepére. Dashiva hátraugrott, ahogy a nyílás kiszélesedett. Talán ha levágja az egyik kezét, megtanulja a fickó, hogy nem nyalogathatja a száját, mint egy kivénhedt bakkecske! Valami beteges, vörös futott át az üresség külsején.

Rand átlépett a csupasz földre. Dashiva és a többiek követték. Ahogy az utolsó asha'man is megérkezett, Rand elengedte a saidint és az átjáró bezárult. Ahogy a saidin eltűnt, veszteség érzése rohanta meg. Alanna messze került, és már alig érezte. Ez a veszteség sosem tűnt ilyen rémesnek, mikor Lews Therin még mellette volt.

A fejük fölött a nap már megtette lefelé tartó útjának a felét. A csizmája nyomán kis porfelhő kavarodott, de a szél sem hozott enyhülést. A Kapu egy üres terecskén nyílt meg, amit négy, kötéllel elkerített oszlop határolt. Mindegyik sarokban két őr állt. Rövid kabátot viseltek, buggyos nadrágjuk szárát a csizmájukba tűrték, és az oldalukon enyhén görbülő kard lógott. Némelyiküknek dús bajsza volt, ami egészen az állukra lógott, mások tömött szakállt hordtak, és mindegyiküknek hatalmas orra és ferde, sötét szeme volt. Amint Rand megjelent, az egyikük elszaladt hírt vinni az érkezéséről.

– Mit keresünk itt? – kérdezte Dashiva, és hitetlenkedve nézett körül.

Körülöttük több száz sátor emelkedett, szürkék, poros fehérek, sátrak és kikötött, felnyergelt lovak mindenütt. Caemlyn csak pár mérföldnyire található innen, ám a fák elrejtették, és a Fekete Torony sem volt messze, de Taim nem tudhatott az érkezésükről, hacsak nem küldött Bashere táborába kémeket. Fedwin Morr egyik feladata azonban épp az volt, hogy kihallgassa – megérezze –, ha valaki kémkedni próbálna utánuk. A mormogások hullámgyűrűként futottak szét az elkerített terület körül: a karvalyorrú, görbe kardú katonák nagy része felemelkedett, és várakozóan Randre nézett. Több helyen asszonyok is elősiettek. A saldaeai nők gyakran vonultak háborúba a férjük oldalán, a nemesség és a tisztek körében legalábbis ez egy elfogadott szokás volt. Ma azonban egy nő sem követheti őket.

Rand átbújt a kötél alatt, és egyenesen elindult az egyik sátor felé. Első ránézésre ez a sátor semmiben sem különbözött a többitől, csak az előtte álló zászló mutatta, ki lakik benne. A lobogón három egyszerű piros virág látszott kék mezőben. A királypénz még a saldaeai telet is kibírta, és a legnagyobb erdőtüzek után is ez volt az első virág, ami kihajtott. Az elpusztíthatatlan virág, a Bashere ház jelképe.

Maga Bashere már csizmában, sarkantyúban várta őket a sátor belsejében, a kardja az oldalán lógott. Meglepő módon Deira úrnő is vele tartózkodott. Szűk lovaglóruhája ugyanolyan árnyalatú volt, mint férje szürke kabátja, és bár a nő oldalán nem lógott kard, az övén csillogó hosszú, ezüstmarkolatú tőr megállta volna a helyét egy csatában is. Az a pár erős bőrkesztyű, amit a tőr mögé gyűrt az asszony, arról árulkodott, hogy hosszú lovaglásra készül.

– Még napokig nem vártam ezt a hírt – mondta Bashere, és felkelt az összecsukható tábori székből. – Hogy őszinte legyek, reméltem, hogy még van pár hetem! Reméltem, hogy felfegyverezhetem Taim maradék embereit is úgy, ahogy az ifjú Mattel elterveztük! Összeszedtem minden egyes számszeríj-készítőt, manufaktúrába gyűjtöttem őket, és úgy pottyantják ki a kész fegyvereket, mint a koca a kismalacokat! De egyelőre így is csak tizenötezer emberemnek van számszeríj a kezében, és azok is épphogy megtanulták, mihez kezdjenek vele. – Kérdően Randre tekintett, és felemelte az ezüstkancsót, ami a szétnyitható tábori asztalt elfedő térképeken trónolt. – Van időnk egy kis puncsra?

– Nincs – mondta Rand türelmetlenül. Bashere már többször is említette neki azokat az embereket, akiket Taim azért küldött át hozzá, mert nem tudtak fókuszálni, de sosem figyelt oda rá. Ha a férfi úgy gondolta, hogy jól felkészítette őket, akkor az biztos úgy is volt. – Dashiva és három másik asha'man odakinn vár ránk, és amint Morr is csatlakozik hozzájuk, készen vagyunk! – Végigmérte Deira ni Ghaline t'Bashere-t, aki sólyomorrával úgy tornyosult apró férje fölé, mint valami ragadozó madár, de a tekintete még egy sólyoménál és vadabb volt. – Nincs időnk puncsot inni, Bashere nagyúr! És nem jön velünk asszony. Ma nem!

Deira kinyitotta a száját, sötét szeme hirtelen felvillant.

– Nem jön velünk asszony! – mondta Bashere, és végigsimított tömött, szürke bajuszán. – Továbbítom a parancsot!

Deirához fordult, és kinyújtotta a kezét.

– Asszony? – mondta lágyan. Rand elfintorodott, és várta, hogy kitörjön a vihar.

Deira szája elkeskenyedett. Dühösen nézett le a férjére, úgy méregette, mint egy sólyom, aki épp bekapni készül egy egeret. Nem mintha Bashere akár csak távolról is emlékeztetett volna egy egérre, sokkal inkább úgy nézett ki, mint egy jóval kisebb sólyom. A nő mély levegőt vett. Deira úgy tudott levegőt venni, hogy szinte a föld is beleremegett. Aztán leakasztotta a tőrt az övéről, és a férje kezébe fektette.

– Erről majd később még beszélünk, Davram! – mondta. – Hosszasan!

Rand eldöntötte, hogy egyszer majd, ha lesz rá ideje, ráveszi Bashere-t, hogy elmagyarázza neki, ezt hogyan csinálta. Ha valaha lesz ilyesmire ideje.

– Hosszasan! – bólintott Bashere, és a foga is kivillant, úgy vigyorgott. A nő tőrét a saját övére akasztotta. Az is lehet, hogy egyszerűen csak öngyilkos alkat volt.

A köteleket már leszedték odakint a négy oszlopról, és Rand Dashivával és a többi asha'mannel várakozott, amíg a kilencezer saldaeai könnyűlovas hármas oszlopokban felsorakozott Bashere mögött. Valahol mögöttük tizenötezer gyalogos gyülekezett, akik a Sárkány Légiójának hívták magukat. Rand vetett rájuk is egy pillantást. Mindegyikük kék kabátban volt, amely oldalt gombolódott, hogy ne törje meg a mellükön végigfutó vörös és arany Sárkány mintáját. A legtöbben acél számszeríjat vittek a kezükben, néhányuknak esetlen hatalmas pajzsuk volt helyette, de egyik sem fogott lándzsát vagy kardot. Bármilyen nyakatekert tervet főzött is ki Mat és Bashere, Rand remélte, hogy ezeknek az embereknek nem kell az életükkel fizetni azért, mert hibáztak.

Morr izgatottan vigyorgott, várakozás közben kis híján a lábujjhegyén hintázott. Talán csak annak örült ennyire, hogy ismét felveheti a fekete kabátot az ezüst karddal a gallérján, bár az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy Adley és Narishma is legalább annyira izgatottnak tűnt, és még az öreg Flinn arcán is mohó mosoly csillant. Tudták, hogy most hova mennek, és mit kell majd ott csinálniuk. Csak Dashiva nézett elégedetlenül a semmibe, és a szája hangtalanul mozgott. Mint mindig. A saldaeai nők is elégedetlenül, szótlanul bámultak. Deira mögött sorakoztak fel, és oldalról nézték a sereg felvonulását. Sasok és sólymok, felborzolt tollakkal, dühösen. Randet nem érdekelte, milyen arcokat vágnak, és milyen gyilkos tekintettel méregetik. Ha ő szembe tud majd nézni Nanderával és a hátrahagyott Hajadonokkal, a saldaeai férfiaknak is képesnek kell lenniük elviselni az akármilyen hosszas elbeszélgetéseket is! Ma, ha a Fény is úgy akarja, egyetlenegy nő sem fog miatta meghalni.

Ennyi katonát nem lehetett egy pillanat alatt összegyűjteni, még ha várták is a parancsot, de Bashere meglepően rövid idő alatt összeszedte őket. Felemelte a kardját, és felkiáltott.

– A Sárkány nagyúrra!

A kiáltás végigfutott a mögötte sorakozó hatalmas tömegen:

– A Sárkány nagyúrra!

Rand megragadta a Forrást, és négy lépésszer négy lépésnyi Kaput nyitott a faoszlopok között. Megkötötte a fonalakat, és átszaladt a túloldalra. Az asha'manek követték. Hatalmas, fehér oszlopok határolta térre érkezett, mindegyik oszlopfőt márvány olajágakból font koszorú övezte. A tér oldalain két majdnem ugyanolyan, bíbor tetejű palota állt, áttört falaik, magas erkélyeik, karcsú tornyaik csillogtak a lenyugvó nap fényében. Az egyik a Királyi palota volt, a másik, az alig kisebb, a Tanács nagyterme, és ez itt a Tammuz tér volt, Illian városának szíve.

Egy vékony kis emberke kék kabátban, olyan szakállal, ami felső ajkát csupaszon hagyta, dermedten nézte, ahogy Rand és a fekete kabátos asha'manek előugranak a semmiben nyíló lyukon, és egy zömök asszony, akinek elég rövidre szabták zöld ruháját ahhoz, hogy zöld cipellője és harisnyás bokája is kilátsszon, mindkét kezét az arcára szorította, és földbegyökerezett lábbal nézte őket. A szeme majdnem kiesett a helyéről. Mindenki megállt, és őket bámulta. Az utcai árusok kis híján elejtették a tálcáikat, a kocsisok megállították az ökreiket, a férfiak, a nők és a gyerekek eltátott szájjal nézték őket.

Rand a magasba lökte a karját, és fókuszált.

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány! – A hangja mennydörgésként harsant, a Levegő és a Tűz fonataival erősítette ilyen dübörgéssé, és a kezéből száz láb magas lángok csaptak ki. Mögötte az asha'manek hatalmas, hálós tűzlabdacsokat szórtak az égbe mindenfelé. Csak Dashiva nem, mert ő halványkék villámokból vont földöntúli hálót a tér fölé.

Nem volt többre szükség. Az emberek sikoltozva lódultak meg, és futottak, amerre láttak, mindegy hova, csak a Tammuz térről el! Épp időben kezdtek el rohanni. Rand és az asha'manek elugrottak a Kapu elől, és Davram Bashere átvezette vadul rikoltozó saldaeai hadait Illianba. A lovasok a kardjukat lengették és ordítottak, ahogy beözönlöttek a térre. Bashere a középső oszlopot vezette, és éppúgy, ahogy egyszer régen eltervezték, a két másik oszlop oldalra fordult, hogy körbevegye a teret. Előömlöttek a Kapun, kisebb csoportokra bomlottak, és kilovagoltak a térről.

Rand nem várta meg, hogy az utolsó lovas is kijöjjön a kapun. A seregnek már jó harmada Illianban lehetett, mikor újabb, kisebb Kaput szőtt. Ha csak egész kis távolságra akart Utazni az ember, nem kellett jól ismernie a célállomást. Érezte, hogy körülötte Dashiva és a többiek is megszövik a maguk Kapuját, de már át is lépett a sajátján, és hagyta, hogy rögtön becsukódjon mögötte. A Királyi palota egyik karcsú, magas tornyocskájának a tetején állt. Egy pillanatra azon merengett, vajon Mattin Stepaneos den Balgar, Illian királya, ott van-e valahol alatta.

A torony teteje alig öt lépés széles volt, és a vörös kő mellvéd alig ért Rand melléig. A maga ötven lépésnyi magasságával ez volt a város legkiemelkedőbb pontja. Rand jól láthatta az alkonyati fényben szikrázó piros, zöld, ezerszínű tetőket maga alatt, és a hosszú, széles földutakat, amik átvágtak a várost és a kikötőt körbevevő magas fűvel borított mocsáron. A levegőben a só csípős illata terjengett. Illiannak nem volt szüksége komoly városfalra, a mindent beborító mocsár eddig megállította a hódítókat. Hiszen eddig a hódítók nem tudtak lyukat ütni a levegőn. De azok ellen meg a falak sem használtak volna semmit!

Szép város volt, az épületek legtöbbje halvány kőből épült, és legalább annyi csatorna szelte át a házak közét, mint amennyi utca. Idefentről kék és zöld erek hálózatának tűnt az egész. Rand nem vesztegethette arra az idejét, hogy a kilátást csodálja. Alacsonyan végigsöpört a fogadók, boltok, lakóházak és tornyos paloták felett a Levegő, Föld, Víz, Tűz és a Szellem fonataival. Nem szőtt belőlük semmit, csak végighullámzott az égen a város felett, és jó egy mérföldnyire el a mocsarak fölé is. Öt másik toronyból indult az útjára egy-egy hasonló fonatköteg. Ahol az ellenőrizetlen szálak összetalálkoztak, robbanások, fények, lángok csaptak fel. Bármelyik illuminátor megirigyelte volna a látványt. Rand el sem tudott volna képzelni hatékonyabb módot arra, hogy az illianiakat eltakarítsa Bashere seregeinek az útjából. Mostanra már alighanem mindenki az ágya alatt kucorog rettegve! De nem ezért csinálta.

Egyszer régen úgy gondolta, hogy Sammael alighanem az egész várost behálózta a csapdáival, amelyek azonnal jeleznek neki, ha valaki saidint fókuszál. A fonatokat valószínűleg megfordította úgy, hogy senki más ne láthassa, csak ő maga, és a jelzések alapján ki tudja találni, hogy egészen pontosan hol van az illető, így aztán egy pillanat alatt megsemmisítheti. Rand kis szerencsével most minden egyes csapdát beindított. Lews Therin biztos volt abban is, hogy Sammael bárhol legyen, bármilyen messze, azonnal megérzi, ha a csapdák működésbe lépnek. Ezek a fonatok innentől kezdve használhatatlanok lesznek, ugyanis ezt a fajta védelmet minden egyes alkalommal újra kellett szőni. Sammael vissza fog jönni. Soha életében nem adott fel semmit sem, amit a sajátjának tekintett, még akkor sem, ha az igénye gyenge lábon állt, vagy éppenséggel teljesen megalapozatlan volt. Soha nem adta fel a tulajdonát harc nélkül. Rand mindezt Lews Therintől tudta. Már ha Lews Therin valódi volt. Annak kellett lennie! Az emlékei túlságosan is részletesek voltak! De vajon nem álmodhat-e egy őrült elme részletesen is?

Lews Therin, hívta csendben a férfit, de csak az Illian felett átsöprő szél válaszolt.

A Tammuz tér üresen és elhagyatottan tátongott alatta, csak pár felborult szekér éktelenkedett rajta. A Kaput épp oldalról látta, a saidin fonatain kívül nem vett belőle észre semmit.

Rand lenyúlt a fonatokért, kicsomózta őket, és ahogy a Kapu egy fényes felvillanással a semmibe omlott, vonakodva elengedte a saidint. Az égről már az összes fonat eltűnt. Talán az asha'manek még mindig tartották a Forrást, de Rand figyelmeztette őket jó előre, hogy ne tegyék. Megmondta nekik, hogy ha megérzi, hogy valaki fókuszál Illianban, miután ő maga elengedte a saidint, azt figyelmeztetés nélkül megöli. És nem akart utólag ráébredni arra, hogy az egyik saját emberét végezte ki! A falnak támaszkodott, és azt kívánta, bárcsak le tudna ülni valamire. A lába fájt, az oldala égett, akárhogy helyezkedett is, de legalább annyira látnia kellett a saidin fonatait, mint éreznie.

A városban nem volt tökéletes a csend. Számos helyről hallott távoli ordításokat, fém csendülését. Bármennyi embert küldött is Sammael a határvidékre, nem hagyta teljesen őrizetlenül Illiant. Rand körbefordult, próbált egyszerre figyelni minden irányba. Úgy vélte, Sammael a Királyi palotához fog jönni, vagy a tér másik végére, de ebben nem lehetett biztos. Odalenn az egyik utcán, látta, ahogy egy csapat saldaeai összeütközik egy azonos létszámú, csillogó mellvértű lovascsapattal, de aztán még több saldaeai érkezett a helyszínre és a harcot eltakarták előle a háztetők. Máshol a Sárkány Légiójának egy töredékét pillantotta meg, egy csatorna alacsony hídján keltek át éppen. A hosszú, piros tollbokrétát viselő tiszt a húsz, hatalmas pajzsot cipelő katona előtt lépdelt, és mögöttük vagy kétszáz számszeríjas férfi loholt. Hogy a fenébe fognak ezek harcolni? Kiáltások és fém csendülése úszott a levegőben, haldokló emberek utolsó sikolyai.

A nap egyre lejjebb hanyatlott, az árnyékok megnyúltak a magas házak között. Napnyugta. A fény forrása már csak izzó vörös félkör volt az ég alján. Pár csillag is feltűnt a félhomályban. Tévedett volna? Sammael egyszerűen csak elmenekül, és máshol épít magának új birodalmat? Vajon tényleg csak saját bomlott elméjének zagyvaságait hallgatta?

Egy férfi fókuszált. Rand egy pillanatra megdermedt, és döbbenten nézett a Tanács nagytermére. Ez épp elég saidin volt egy Kapu megnyitásához! Ilyen messziről nem is biztos, hogy megérezte volna, ha valaki kevesebb Hatalmat használ. Csak Sammael lehetett az!

Rand abban a pillanatban megragadta a Forrást, Kaput nyitott, és készen állt arra, hogy villámot lövelljen ki az ujja hegyéből. Jókora szobába érkezett, magas, tükrös, arany állólámpák világították be, és a mennyezetről is lámpások csüngtek le. A fehér márványfalakon harci jeleneteket ábrázoló domborművek sorakoztak. Néhány kép Illian hajóktól zsúfolt kikötőjét mutatta. A szoba túlsó végében kilenc aprólékosan faragott és aranyozott karosszék állt egy magas, lépcsős emelvény tetején mint megannyi trón, de a középső széknek magasabb volt a támlája, mint az összes többinek. Mielőtt Rand bezárhatta volna a Kaput, amelyen keresztül ide érkezett, a torony, amin még egy szemvillanással előtte állt, felrobbant. Érezte, ahogy átmossa a Tűz és a Föld, és a nyíláson át záporozó kő- és porvihar felborította. Az oldalába iszonyatos fájdalom hasított, ahogy arcra esett, mintha éles, vörös lándzsát döftek volna az ürességbe, amiben lebegett, és ha más nem is vette volna rá, hogy becsukja a Kaput, a robbanás megtette a hatását. Valaki más fájdalmát érezte, valaki más volt gyenge. Az ürességben elfeledkezhetett arról, hogy ez az ő teste.

Megmozdult, rávette valaki más izmait arra, hogy megfeszüljenek, talpra kecmergett, és tántorogva az emelvény felé futott. A tetőt ezernyi apró, vörös fonat égette szét, már a tengerkék márványpadlóba kapott a Kapu nyomán maradt halvány izzás körül. Az egyik láng a sarkába szúrt a csizmáján keresztül. Rand hallotta, hogy felkiált és elesik. Valaki más fájdalma, a lábában és az oldalában is! Nem az övé!

A hátára fordult, és még látta a vörös tűz fonatának maradványait. Tisztán kivehető volt, hogy Tűzből és Levegőből szőtték, de még soha nem látta ezt a mintát. Épp elég volt ahhoz, hogy kiszámítsa, pontosan honnan jöhetett a támadás. A padlóban tátongó fekete lyukak és a mennyezet díszesen megmunkált maradványa felsikoltott és megreccsent, mikor hozzáért a levegő.

Rand felemelte a kezét, és az öröktűz szövetét formálta meg. Illetve elkezdte. Valaki más arca belesajdult egy réges-régi pofonba, majd Cadsuane hangja felsikoltott, és megreccsent a fejében, akárcsak a vörös tűz égette faldarabok. Ezt soha többé nem teszed meg, fiam! Úgy tűnt, mintha Lews Therin vinnyogását hallaná a távolból, hogy mi mindent veszíthet el, hogy mi minden pusztult el kis híján örökre egyszer régen. Minden szálat elejtett, csak a Tűz és a Levegő maradt a kezében, és megismételte az előbb látott szövetet. Több ezer vékony vörös sugár csapott ki a kezéből, és úgy nyílt szét a feje felett, mint egy szégyenlős legyező. A mennyezet egy két láb széles körben elégett: kormos vakolat és kesernyés szagú szenes por hullott alá.

Csak miután már útjára engedte a tűzsugarat, akkor ébredt rá, hogy akár emberek is lehettek volna közte és Sammael között. Még aznap holtan akarta látni Sammaelt, de ha ehhez nem kell másokat is megölnie... A fonatok eltűntek, nagy nehezen újra talpra állt, és sietve a terem végében ásító magas ajtók felé sántikált. Mindegyik ajtón Illian kilenc méhe díszelgett.

A Levegő egy aprócska szálával kilökte a nehéz ajtószárnyat. Olyan aprócska volt a saidin fonata, hogy még ha Sammael mellette állt volna, akkor sem érzi meg. A folyosóra ugrott, és fél térdre rogyott. Valaki más oldala égett, és a sarka iszonyatosan fájt. Rand kihúzta a kardját a hüvelyéből, és arra támaszkodott. Várt. A folyosó sarkán egy simára borotvált, rózsaszín arcú fickó lesett ki félve. A kabátja alapján szolgaféle lehetett, legalábbis az egyik oldalán zöld, a másikon pedig sárga ruha meglehetősen hasonlított egy libériára. A férfi megpillantotta Randet, és lassan, nagyon lassan, mintha csak azt hinné, hogy ha nem tesz gyors mozdulatokat, senki nem veszi észre, visszacsúszott a fal mögé. Előbb vagy utóbb Sammaelnek is be kell látnia...

– Illian az enyém! – dübörgött fel a levegőben egy hang, és Rand egyszerre hallotta minden irányból. Átkozódni kezdett. Sammael ugyanazt a szövetet használta, mint ő a Tammuz téren, vagy valami nagyon hasonlót. Olyan kevés Hatalmat kellett csak használni hozzá, hogy tíz láb távolságból sem tudná megmondani, pontosan hol fókuszált. – Illian az enyém! Nem fogom elpusztítani a saját tulajdonomat, hogy megölhesselek, és azt sem hagyom, hogy te rombold le a városom! Volt képed ahhoz, hogy ide is eljöjj értem? Elég bátor vagy ahhoz, hogy tovább is kövess? – A Kitaszított hangja gúnyossá vált. – Elég bátor vagy?

Valahol a feje fölött egy Kapu nyílt meg, és zárult be. Rand nem is kételkedett abban, hogy csak egy Kapu lehetett. Elég bátor? Hogy ő elég bátor?

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány – motyogta –, és meg foglak ölni!

Kaput nyitott, és fellépett a palota emeletére.

Egy újabb folyosóra érkezett, ahol a falakon mindenütt tengeri hajókat ábrázoló képek lógtak. A túlsó végén a lenyugvó nap utolsó, vérvörös szeletkéje ragyogott be a magas ablakokon. Sammael Kapujának maradványa még érezhető volt a levegőben, a szétoszlóban lévő fonatok halványan ragyogtak, mint megannyi kísértet. Ahhoz azonban elég élesek voltak, hogy Rand tisztán lássa őket. Ő is szőni kezdett, de aztán megtorpant. Úgy ugrott fel ide is, hogy nem gondolt arra, miféle csapdába eshet. Ha pontosan lemásolja, amit Sammael Kapujából még lát, ugyanoda jut, ahova a Kitaszított ment, vagy legalábbis olyan közel hozzá, hogy az már szinte nem is számít. De ha csak egy egészen kicsit változtat rajta, öt, de akár ötszáz lábbal arrébb is érkezhet!

A függőleges ezüstcsík kifordult és megnyílt, majd hatalmas, árnyékba borult romokat világított meg, bár a Kapu túloldalán korántsem volt még olyan sötét, mint a félig zárt folyosón. A nap itt még kicsit kövérebb vörös szeletke volt, és félig egy bedőlt óriáskupola mögé rejtőzött. Rand ismerte ezt a helyet. Mikor a legutóbb itt járt, kénytelen volt egy újabb nevet adni a halott Hajadonok listájához, ami mindig ott égett a tudatában. Mikor először volt itt, Padan Fain követte, és még egy árnybarátnál is több lett, még egy árnybarátnál is rosszabb lett. Az, hogy Sammael épp Shadar Logothba menekült, nem lepte meg; úgy érezte, most végre a kör visszaér oda, ahonnan elindult. Több szempontból is. Most, hogy kinyitotta a Kaput, már nem vesztegethette az idejét sem nézelődésre, sem merengésre. Mielőtt teljesen kiszélesedett volna a nyílás, ő már keresztül is vetette magát rajta, és sántikálva, tántorogva berohant a romvárosba, amit egykor Aridholnak neveztek, mielőtt elborította volna az árnyék. Törött utcakövek és száraz gazok csikordultak a talpa alatt.

Az első saroknál, amit ért, félreugrott. A föld megremegett a lába alatt, és hatalmas robajlás hallatszott onnan, ahonnan elrohant. Vakító fény villant az alkonyati félhomályban, és Rand érezte, ahogy Tűz, Föld és Levegő szálai áramlanak el felette. Sikolyok és fájdalmas ordítások töltötték be a teret, túlszárnyalták a hatalmas dübörgést is. A saidin csak úgy lüktetett benne. Vissza sem pillantott, sántikálva rohant tovább. Szaladt, ahogy csak tudott, és az Egyetlen Hatalommal eltelve a sötétben is jól látott mindent.

A hatalmas város a messzeségbe nyúlt körülötte, az óriási palotáknak mind négy-öt jókora kupolája is volt, egyik kicsit hegyesebb, másik elnyúltabb, laposabb; a lenyugvó nap vörösen csillant a tetejükön. Bronz szökőkutak és szobrok emelkedtek minden útkereszteződésben, hatalmas oszlopsorok vezettek a nap fél korongját átszelő magas tornyokhoz. A legtöbb torony már félig ledőlt, és minden ép kupolára vagy tíz olyan jutott, ami már magába omlott, és mint valami törött tojáshéj, úgy ásított a közönyös égre. A szobrok egy része szilánkokban hevert a talapzata mellett, vagy hiányzott az egyik karja, netán a feje. A rohamosan mélyülő sötétség először a rom- és szeméthalmokat öntötte el. Pár meggörbült fa még nőtt a romok közt, kifacsart törzsük mint megannyi intő ujj meredt az égre.

Az útra jókora adag tégla, és kőtörmelék ömlött ki egy palota romjaiból. Az épület egyik része már leomlott, a másik fele pedig részegen támaszkodott gyenge oszlopaira, és az utca felé dőlt. Rand megállt az utca közepén, pár lépésnyire a törmelékhalomtól, és várt, hátha érzi, amint valaki megint használja a saidint. Errefelé nem volt jó ötlet az utca szélén megállni, és nem csak azért, mert a házak bármelyik pillanatban összedőlhettek. Minden egyes ablakból mintha ezernyi kíváncsi szem figyelte volna várakozóan, gonoszan. Távolról érezte, hogy az oldalán fellüktet az új seb. A vágás szinte égett, és visszhangozta azt a gonoszt, ami Shadar Logoth porához tapadt. A régi seb megfeszült, mint egy ökölbe szorított kéz. A lábában égő fájdalom most valóban távolinak tűnt. Az üresség közelről ölelte át, és a Sötét Úr rontása a saidinon az oldalában égő seb ütemére lüktetett. Shadar Logoth nagyon veszélyes hely volt nappal. Éjszaka pedig...

Az utca másik végén, a csodálatos módon még épen álló tornyos emlékmű mellett mintha valami megmozdult volna! Egy, a többinél is sötétebb árny szaladt át az úton. Rand majdnem fókuszált, de nem hitte volna, hogy Sammael így futkározna fel-alá. Mikor belépett a városba, és a Kitaszított mindent elpusztított a Kapuja körül, rémséges sikolyokat hallott. Akkor cseppet sem érdekelték. Shadar Logothban semmi nem élt meg, még a patkányok sem. Sammael biztos hozott magával pár embert, olyan fickókat, akiket nem sajnált feláldozni, ha a segítségükkel megölheti Randet. Talán ők elvezethetik a Kitaszítotthoz! Olyan gyorsan szaladt előre, amilyen gyorsan csak sérült lábával tudott, és olyan halkan, amennyire csak lehetett. A szétforgácsolódott utcakő olyan hangosan csikorgott a talpa alatt, mintha száraz csontokon járt volna. Remélte, hogy a zaj csak az ő, saidin által kiélesített érzékeinek ilyen zavaró.

A torony aljában megállt, és körbenézett. A magas, vaskos kőépületet mindenütt faragványok borították. Bárki futott is erre, már elment. Csak a bolondok és az esztelenül vakmerőek merészkedtek Shadar Logothba éjszaka! A gonosz, ami bemocskolta, a gonosz, ami elpusztította Aridholt, nem halt meg a várossal együtt. Kicsit lejjebb az utcán az egyik ablakból ezüstös-szürke ködcsáp nyúlt elő, és egy másik ködpamacs felé kúszott, ami az egyik ledőlt fal nyílásából áradt elő. A fal mögötti üreg úgy ragyogott, mintha telihold világítaná meg. Az éjszakában Mashadar, a sötét erő köd járta be város-börtönét. A hatalmas gonosz egyszerre több tucat, talán több száz helyen is megjelenhetett. Mashadar érintésénél kevés borzalmasabb halál létezett. Rand oldalában a saidin rontása még élesebben lüktetett, az ott égő távoli fájdalom úgy hasogatott, mint tízezer villám, amelyik mindegyik erősebb az előzőnél. Még mintha a föld is megremegett volna a talpa alatt.

Megfordult, és azon gondolkozott, hogy elmenjen-e a városból. Sammael aligha várta meg, hogy Mashadar előbújjon. Valószínűleg már elment, és őt csak azért csalogatta ide, hogy addig kutassa a nyomát a romok között, míg csak Mashadar meg nem öli. Megfordult, megállt, és a torony oldalához simult. Két trallok osont végig az utcán, hatalmas testükön éjfekete páncél feszült. Vagy másfélszer olyan magasak lehettek, mint Rand. A páncéljuk könyökén és vállán hatalmas tüskék meredeztek, és jókora, fekete, horgas lándzsa volt mindkét kezükben. Rand saidinnal telt szemével tisztán látta az arcukat is: az egyiknek a szája és az orra helyén jókora madárcsőr éktelenkedett, a másiknak pedig vaddisznópofája volt. Minden egyes mozdulatukból csak úgy ordított a félelem. A trallokok imádták a vért, imádtak gyilkolni, de Shadar Logothtól még ők is rettegtek. Alighanem Myrddraalok is vannak velük. Ha nem hajtották volna őket az Enyészek, egyetlenegy trallok sem tette volna be a lábát a városba. És egyetlenegy Myrddraal sem jött volna ide, ha Sammael nem kényszeríti rá! Ezek szerint viszont a Kitaszított még mindig a városban van, máskülönben a trallokok ész nélkül a kapu felé rohannának, és nem vadásznának. Márpedig ezek itt vadásztak! A vaddisznóorr azért mozgott olyan élénken, hogy szagot fogjon.

Hirtelen egy rongyos figura vetette magát a trallokokra az egyik ablakból, a kezében már döfésre irányuló lándzsával. Egy aiel nő, akinek a shoufa a fejére volt tekerve, de az arcát nem fedte el a fekete kendő. A sascsőrű trallok felvisított, ahogy a lándzsa keresztülszaladt rajta, a nő pedig újra és újra átdöfte. A vaddisznóképű trallok abban a pillanatban megpördült, hogy a társa elesett, és hörögve a nő felé bökött a horgas lándzsával, de az aiel átbújt a fekete fegyver alatt, és a teremtmény gyomrába szúrta fegyverét. A trallok a másik szörny hullájára zuhant.

Rand talpon volt, mielőtt végiggondolta volna, mit tesz.

– Liah! – üvöltötte. Azt hitte, a nő már régen meghalt, hiszen olyan sok idő telt el azóta, hogy kénytelenek voltak itt hagyni Shadar Logothban. Azt hitte, meghalt, hogy érte halt meg! Liah, a Chareen törzs Chosaida klánjából; a név ott lüktetett az agyába égett listán.

A nő szembefordult vele, hogy megütközzenek egymással. Az egyik kezében már döfésre emelte a lándzsát, a másikban védekezésre a kerek kis bőrpajzsot. Arcát eltorzította a düh, pedig Rand úgy emlékezett, igen csinos volt a sebhelyek dacára is.

– Az enyém! – sziszegte fenyegetően a foga között. – Az enyém! Senki más nem jöhet ide! Senki!

Rand döbbenten állt meg. A lándzsa nem mozdult, a nő azt kutatta, hogyan kellene mozdulnia, hogy már az első támadással öljön.

– Liah, ismersz engem! – mondta a férfi lágyan. – Ismersz! Visszaviszlek a Hajadonokhoz, a lándzsa-nővéreidhez!

Rand a nő felé nyújtotta a kezét.

A Liah arcán tomboló harag zavart fintorba ment át. Félrebillentette a fejét, úgy méregette a férfit.

– Rand al'Thor? – kérdezte lassan. A szeme kitágult, a halott trallokokra nézett, és őszinte iszonyat töltötte meg a tekintetét. – Rand al'Thor... – suttogta, és ügyetlenül az arca elé húzta a fekete kendőt, bár a kezében lévő lándzsa nagyban akadályozta. – A car'a'carn! – sikította, és elrohant.

Rand utána sántikált. Meg-megbotlott a földön heverő kövekben, elesett, elszakította a kabátját, megint elesett, most már majdnem le is szakadt róla a ruhája. Meghemperedett a porban, és futtában tápászkodott fel. A teste gyengesége nagyon távolinak tűnt, a fájdalom is mintha mérföldekre lett volna tőle, de még az ürességben lebegve is tudta, hogy nem erőltetheti sokkal tovább magát. Liah eltűnt az éjszakában. A következő árnyak rejtette utcasarok mögött.

Olyan gyorsan botorkált el odáig, amilyen gyorsan csak tudott. És kis híján négy trallok és egy Myrddraal karjaiba futott. Az Enyész éjsötét köpenye természetellenesen mozdulatlan maradt, akárhogy hadonászott is a gazdája. A trallokok felhördültek meglepetésükben, de a döbbenetük alig egy szívverésnyi ideig tartott csak. A horgas lándzsák és a görbe, kaszára emlékeztető kardok máris felemelkedtek. A Myrddraal halottfekete pengéje is már a kezében volt. A kard majdnem olyan veszedelmes sebeket ütött, mint Padan Fain tőre.

Rand meg sem próbálta kihúzni az oldalára kötött gémjeles kardot. A Halál maga, vörös rongyruhában. Fókuszált, és a kezében egy lángkard jelent meg. Sötéten lüktetett a saidin, és Rand egy mozdulattal lefejezte a szemnélküli szörnyet. Egyszerűbb lett volna úgy elpusztítania az öt teremtményt, ahogy az asha'manek ölték meg az aieleket Dumai Kútjánál, de nem volt ideje megváltoztatni a fonatokat, mert egy másodpercnyi késedelem is az életébe kerülhetett volna. Őt is meg lehetett ölni! A lángkard fényében járta el a kardmesterek gyakorlatainak táncát, a gyenge, vörös izzás mély árnyékokat vetett a feje fölött imbolygó torz arcokra. A farkasfej, a kecske hegyes képe mind-mind sikolyba torzult, ahogy fényes pengéje keresztülhasított a fekete páncélon és a húson, mintha csak vajat szelne. A trallokok ereje nagyságukban és létszámukban rejlett. Vele és a Hatalomból szőtt kard ellen annyi esélyük sem volt, mintha fegyvertelenül, álmosan ácsorogtak volna.

Fegyvere eltűnt a kezéből. Még mindig a Kavargó Szélnek is nevezett kardforma végső lépésében állt, és amerre nézett, mindenütt csak halált látott. Az utolsó trallok még mindig vergődött, kecskeszarva éles hangon karistolta a követ. A fejetlen Myrddraal csapkodott, csizmás lába nagyokat döndülve rúgta a földet. A Félemberek még akkor sem haltak meg könnyen, ha lefejezte őket az ember.

A kard még szinte el sem tűnt, mikor hatalmas, ezüst villám csapott le a tiszta, csillagos égből.

Az első fülsiketítő dörejjel alig négy lábnyira tőle vágott a földbe. A világ elfehéredett és az üresség összeomlott. A föld megrándult alatta, ahogy egy újabb villám csapott be, aztán még egy és még egy. Addig észre sem vette, hogy hason fekszik. A levegő szikrázott. Szédelegve felállt, félig zuhant, félig futott előre. Egy újabb villám szétrobbantotta az utcát, és az épületek hatalmas robajjal dőltek össze a háta mögött. Egyenesen előre tántorgott, nem érdekelte, hova megy, csak el innen, csak el innen!

Hirtelen kitisztult annyira a feje, hogy lássa, hol is van. Hatalmas, lekövezett terület közepén állt, de még mindig szédült, körülötte jókora kődarabok hevertek. Némelyik akkora volt, mint ő maga. Itt-ott sötét, egyenetlen lyukak tátongtak a padlóban. Körülötte magas falak emelkedtek, erkélyek újabb és újabb, a végtelenségig körbefutó sora. Az egykori tetőnek már csak egy kis része maradt meg, felette szikrázva ragyogtak a csillagok.

Támolygott még egy lépést, és a padló beszakadt alatta. Kétségbeesetten tárta szét a karját, és az egész teste megrándult, mikor jobb kezével sikerült megkapaszkodnia az üreg peremében. Beláthatatlanul sötét lyuk tátongott alatta, tehetetlenül lógott fél kézen. Lehet, hogy csak pár lábnyira volt alatta a pince padlója, de akár egy mérföldet is zuhanhat. Levegőből készíthetett volna pár könnyű kis fonatot, hogy könnyebben kihúzhassa magát a gödörből, de... Sammael azt is megérezte, hogy kardot szőtt a saidinból, pedig ahhoz igazán kevés Hatalmat használt! Bár nem azonnal csaptak le a villámok, Rand nem tudta volna megmondani, mennyi ideig tartott, míg végzett a trallokokkal. Egy perc? Vagy csak pár pillanat?

Nagy nehezen fellökte a bal karját, és megpróbálta elkapni a lyuk szélét a másik kezével is. Az üresség már nem védte meg a fájdalomtól, és a kín úgy hasított az oldalába, mint egy tüzes tőr. A szeme előtt fehér pöttyök táncoltak. És ami még rosszabb, a lendülettől a jobb keze is megcsúszott a kövön, és érezte, ahogy a szorítása gyengül. Meg kellett próbálnia...

Egy kéz markolta meg a jobb csuklóját.

– Ostoba vagy – hallotta egy férfi mély hangját. – Csak az a szerencséd, hogy nem akarom, hogy ma halj meg! – A kéz lassan kezdte kihúzni. – Nem próbálnál meg segíteni? – kérdezte a férfi ingerülten. – Nem foglak a hátamon cipelni, és Sammaelt sem fogom megölni helyetted!

Rand lerázta magáról a döbbenetet, felnyújtotta a bal kezét is, és megfogta az üreg szélét. Bármennyire fájt is az oldala, nagy nehezen újra megragadta az ürességet és a saidint. Nem fókuszált, de felkészült rá.

A feje és a válla már kibukkant a gödörből és jól látta végre az idegent is. Nagydarab fickó volt, talán pár évvel idősebb, mint ő maga, a haja sötét, mint az éjszaka, és a kabátja akár egy asha'mané is lehetett volna. Rand még soha életében nem látta. De legalább nem egy Kitaszított volt az! Róluk tudta, hogy néznek ki. Vagy legalábbis azt hitte, hogy tudja.

– Ki vagy? – kérdezte élesen.

A férfi még mindig húzta kifelé, de kurtán felnevetett.

– Érd be annyival, hogy épp erre jártam vándorutam során. Komolyan most akarsz beszélgetni?

Rand nem pazarolta beszédre az erejét. Nagy nehezen kinyomta magát az üregből. Először csak a mellkasa látszott ki, aztán a dereka is. Hirtelen észrevette, hogy a padló körülöttük a telihold ezüstös fényében fürdik.

Hátranézett, és meglátta Mashadart. Nem csak egy csápját, hanem egy gomolygó, ezüstszürke ködfalat, ami az egyik erkélyről hajolt ki lassan, és feléjük ereszkedett. Gondolkodás nélkül felemelte a szabad kezét, és felcsapott az öröktűz. A szilárd tűz fehér sávja kettévágta a feléjük hömpölygő hullámot. Tompán azt is érzékelte, hogy a másik férfi szabad kezéből, abból, amelyikkel nem őt emelte ki a sötét mélységből, szintén fehér tűz csap ki, és az ellenkező irányból támad a ködre. A két csóva összeért.

Rand összerándult, a feje úgy zúgott, mint egy félrevert harang, a saidin és az üresség egy pillanat alatt szilánkokra tört. Mindent kettősen látott, az erkélyeket, a földön heverő kődarabokat, sőt az idegen férfit is. Két, egymásra úszó képet érzékelt, amint két keze közé fogja a fejét, és a földön fetreng. Rand pislogott, és Mashadart kereste a tekintetével. A fénylő ködhullám eltűnt, de a ragyogás még ott lebegett az erkélyek fölött, de egyre fakóbban, egyre távolodva. Rand látása lassan rendbejött. Úgy tűnt, az öröktűztől még az értelem nélküli gonosz akarat, Mashadar is megfutamodott.

Támolyogva talpra állt, és kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse az idegent.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha eltűnnénk innen. Mi történt?

A másik férfi felpattant, és megvetően nézett Rand kezére. Legalább olyan magas volt, mint ő, ami az aieleket kivéve igen ritka volt.

– Nem tudom, mi történt – mordult fel. – Fuss, ha élni akarsz!

Azonnal követte a saját tanácsát, és a falat szegélyező boltívek felé szökellt. Nem a legközelebbihez, mert Mashadar a mögül kúszott elő.

Rand ügyetlenül kapott az üresség felé, és amilyen gyorsan csak tudott, az idegen után bicegett, de még félúton sem voltak a falhoz, a villámok már le is csaptak. Hatalmas, ezüst nyilak robbantak a padlóba. Mint az őrültek rohantak át a boltívek között, mögöttük már nagy robajjal szakadt be a padló, és dőlt össze az épület. Rand meggörnyedt vállal, az arca elé tartott kézzel, köhögve futott át egy széles termen. Az oszlopok már remegtek, a mennyezetről ökölnyi kövek záporoztak alá.

Észre sem vette, hogy már az utcán rohan, jó pár lépést meg is tett, mielőtt megállt. A legszívesebben kétrét görnyedt volna, úgy fájt az oldala, de félt tőle, hogy akkor meg a lába nem bírná el, és felborulna. Sebesült sarka csak úgy lüktetett; mintha egy év eltelt volna azóta, hogy a vörös Tűz és Levegő fonál beleszúrt! Megmentője előtte állt, és őt méregette. Hiába volt csupa por, a magabiztossága egy királyéval vetekedett.

– Ki vagy? – kérdezte Rand újból. – Taim emberei közé tartozol? Vagy saját magadat tanítottad? Elmehetnél Caemlynbe, a Fekete Toronyba, ha akarnál! Nem kell az egész életedet az aes sedai-októl való félelemben töltened!

Valamiért az idegen ennek hallatán elfintorodott. Rand nem értette, mi rosszat mondott.

– Sosem féltem az aes sedai-októl! – csattant fel a férfi, aztán vett egy mély levegőt. – Talán jobb lenne, ha most elmennél innen, de ha mindenáron itt akarsz maradni, és meg akarod ölni Sammaelt, jobb lenne, ha megpróbálnál az ő fejével gondolkozni. Már megmutattad, hogy képes vagy rá! Ha tehette, mindig is ott szerette elpusztítani az embereket, ahol azok nagy győzelmet arattak. Ha ilyen hely nem volt a közelben, beérte bármivel, amit az illető a sajátjaként jelölt meg.

– Az Átjárókapu – mondta Rand lassan. Ha valamit egyáltalán a sajátjaként jelölt meg Shadar Logothban, az csak az Átjárókapu lehetett. – Ott vár! És csapdákat állított!

Úgy tűnt, nem csak csapdákat állított, de kidolgozott egy olyan megfigyelőrendszert is, mint amilyet Illianban épített, hogy mindig tudja, ha egy férfi fókuszál. Sammael alaposan kitervelte ezt a harcot!

A férfi gúnyosan felnevetett.

– Úgy tűnik, magad is rátalálsz a helyes útra! Már ha valaki a kezednél fogva vezet! Igyekezz nem elbukni! Sok tervet kellene ám újraírnunk, ha megöletnéd magad ma este!

Elfordult, és átvágott az utcán. Egy kis sikátor felé indult.

– Várj! – kiáltotta Rand. A fickó csak ment tovább, nem állt meg, még csak vissza sem nézett. – Ki vagy? És miféle terveket?

A férfi eltűnt a sikátorban.

Rand utána sántikált, de mire a keskeny utcához ért, már nem volt ott senki. Vagy száz lépésnyi sima falat látott, és ahol a sikátor újra egy nagyobb utcát keresztezett, Mashadar ezüst fénye derengett. A férfit mégsem látta semerre. Ami egészen egyszerűen lehetetlen volt! A fickónak persze volt annyi ideje, hogy Kaput nyisson, már ha tudta, hogyan kell, de a fonatok nyoma látható lett volna, és ha valaki annyi saidint használ mellette, mint amennyi egy Kapuhoz kell, az feltűnt volna neki!

Hirtelen az eszébe jutott, hogy azt sem érezte, mikor a férfi öröktüzet használt. A látása a puszta gondolattól és az emlékképtől, ahogy a két fehér ív összeért, ismét megkettőződött. Egy pillanatra megint maga előtt látta a férfi arcát, egész élesen, miközben minden más elmosódott. Addig rázta a fejét, míg csak ki nem tisztult a látása.

– Ki a Fény vagy? – kérdezte suttogva, aztán hozzátette: – Mi a Fény vagy?

Bárki volt és bármi, a férfi most már eltűnt. Sammael viszont még mindig Shadar Logothban volt. A saidin rontása most már rezgett, és egyre mélyebben beleette magát Randbe, az üresség maga is vibrált. De a fáradt izmok gyengesége és a fájó sebek kínja lassan megfakult. Meg fogja ölni az egyik Kitaszítottat még ma éjszaka!

Sántikálva osont át az utcákon, óvatosan helyezte egyik lábát a másik után. Még mindig csapott valamennyi zajt, de most már az éjszaka sem volt olyan csendes. Sikoltozás és torokhangú ordítás töltötte be a várost. Az értelem nélküli Mashadar minden élőt megölt, aki az útjába akadt, és a trallokok ugyanúgy hullottak ma éjjel, mint egykor régen, nagyon régen, mikor először merészkedtek a falak közé. Néha egyik-másik keresztutcában megpillantott pár trallokot, kettőt, négyet, vagy akár egy tucatot is. Időnként volt velük egy Enyész is, de általában magukban vonultak. Egyikük sem vette észre Randet, és a férfi nem bolygatta őket. Nem csak azért, mert Sammael azonnal észrevette volna, ha fókuszál. A trallokok és a Félemberek hiába kerülték el Mashadart, halottak voltak. Sammael szinte biztos, hogy az Átjárókon keresztül hozta ide őket, és úgy tűnik, nem vette észre, hogy Rand megjelölte a város Átjárókapuját.

A férfi jóval az Átjárókapuhoz vezető tér előtt megállt, és körülnézett. Az egyik közeli torony teljesen épnek tűnt. Nem volt ugyan olyan magas, mint némelyik társa, de így is több mint ötven hossznyira emelkedett az utca fölé. Az alján tátongó sötét kapu üresen állt, a fa már rég elrohadt, és a vaszsanérokat megette a rozsda. A sötétséget csak a kintről besütő csillagfény enyhítette kissé. Rand lassan felkapaszkodott a meredek csigalépcsőn. Minden egyes lépése apró kis porfelhőt kavart, és minden másodiknál égő fájdalom hasított a lábába. Távoli fájdalom. Valaki másé. A torony tetején megállt, és a sima mellvédnek dőlt, hogy kifújja magát. Érthetetlen módon az jutott az eszébe, hogy ha Min tudomást szerez erről, soha nem lesz vége a zsörtölődésnek! Min vagy Amys, vagy maga Cadsuane.

A hiányzó tetők felett jól látta az egykori Aridhol egyik legfontosabb terét. Réges-rég egy ogier liget fedte itt a tájat, de az ogierek, akik a város legrégebbi részét építették, még alig harminc éve mentek el, mikor a helyi lakosok kivágták az összes fát, hogy a városnak legyen hova terjeszkednie. Paloták és paloták romjai vették körül a hatalmas teret, Mashadar több ablakban is ezüstösen csillogott, és az egyik sarkot teljesen ellepte egy felismerhetetlen romhalom, de középen még mindig sértetlenül állt az Átjárókapu. Innen csak egy nagy, széles kőtömbnek tűnt. Nem volt elég közel ahhoz, hogy észrevegye a finoman faragott levelek és indák kuszaságát, de az egykori védőkerítés ledőlt maradványait annál jobban látta. Az Egyetlen Hatalommal megmunkált fém nem rozsdásodott, de összetörve, kötegekben hevert a földön. Látta a csapdákat is, amiket ő maga szőtt az Átjárókapu köré. A fonatokat úgy fordította ki, hogy senki más ne vehesse észre. Nem látszott rajta, hogy vajon a trallokok és a Félemberek valóban azon keresztül érkeztek-e, de ha igen, akkor nemsokára mind meghalnak. Csúnya dolog volt. Bármiféle csapdákat készített is Sammael, azok Rand számára láthatatlanok voltak, de nem is várta, hogy másképp legyen. Valószínűleg azok sem voltak kellemesebbek, mint az ő csapdája.

Először nem látta Sammaelt, de aztán valaki megmozdult az egyik palota magas oszlopai között. Rand várt. Biztos akart lenni a dolgában, ugyanis egyetlenegy esélye volt csak. Egy alak lépett ki az oszlopok közül, lépésnyire eltávolodott a faltól is, és ide-oda forgatta a fejét. Sammael volt az, a torkán hófehéren csillant az illiani csipke. Randet várta, hogy sétáljon már be végre a térre, sétáljon már be végre a csapdáiba! Mögötte felerősödött a palota ablakaiban lévő csillogás. Sammael a téren honoló sötétségbe nézett, és közben Mashadar kigomolygott az ablakon. Az ezüstszürke köd karjai egymás felé lebegtek és összefonódtak, majd lassan a férfi feje fölé úsztak. Sammael egy kicsit arrébb sétált. A ködhullám leereszkedett, és estében gyorsulni kezdett.

Rand megrázta a fejét. Sammael az övé volt! Az öröktűzhöz szükséges fonalak szinte önmaguktól álltak össze, akárhogy visszhangzott is benne Cadsuane tiltása. Felemelte a kezét.

Sikoly törte meg a csendet, egy asszony mindennél iszonyatosabb halálordítása. Rand látta, hogy Sammael a hatalmas romhalmaz felé fordul, de addigra már ő is odanézett. A halom tetején egy kurta kabátos, bőrnadrágos alak rajzolódott ki az éjszakai égre. Mashadar alig látható, aprócska fonala a bokája köré fonódott. A nő kinyújtott kézzel vonaglott, nem tudott elmozdulni a helyéről, és artikulátlan üvöltése mintha Rand nevét mondta volna ki.

– Liah! – suttogta. Önkéntelenül is előrenyújtotta a kezét, mintha átnyúlhatna a hatalmas téren, és elhúzhatná a nőt. Semmi nem menthette meg azt, amit Mashadar egyszer megérintett, ez éppolyan biztos volt, mint az, hogy azonnal meghalt volna, ha Padan Fain tőre a szívét éri.

– Liah! – suttogta, és az öröktűz kicsapott a kezéből.

Egy szívverésnyi időre még mintha látta volna a nő alakját, kemény fekete és puha hófehér vonalakkal megrajzolva, aztán Liah már halott volt. Halott, mielőtt a haláltusája akárcsak megkezdődött volna.

Rand üvöltve söpört végig az öröktűzzel a téren, a romhalmaz saját magába omlott, időtlen halál vágott végig a kövön, majd elengedte a saidint, még mielőtt a téren végighullámzó Mashadar hatalmas tavát érinthette volna. A köd ezüstösen hullámzott az Átjárókapu felett és a túloldalról, egy másik palota ablakaiból, vékony patakocskákban csorgott felé a gonosz másik karja. Sammael halott volt. Annak kellett lennie! Nem volt ideje elfutni, nem volt ideje Kaput nyitni sem, és még ha lett is volna, Rand megérezte volna, hogy fókuszál. Sammael halott volt, egy még nála is gonoszabb erő ölte meg. Az üresség felszínén érzelmek futottak át: Rand sírni akart, vagy talán inkább nevetni. Azért jött ide, hogy megölje az egyik Kitaszítottat, de ehelyett egy olyan nőt pusztított el, akit ő maga hagyott a sorsára ezek között a kegyetlen falak között!

Sokáig, nagyon sokáig állt a torony tetején, a fogyó hold lassan átkúszott az égen, állt és nézett, míg Mashadar el nem borította teljesen a teret, hogy már csak az Átjárókapu felső csücske lógott ki az ezüstös ködből. Akkor aztán lassan elhullámzott, és máshol keresett új prédát. Ha Sammael még élt, könnyen megölhette volna az Újjászületett Sárkányt. Rand nem volt benne biztos, hogy bánta volna, ha így esik. Végül aztán kaput nyitott a Suhanáshoz, és egy korlát nélküli, apró, félig fehér, félig fekete korongot választott úti felületnek. A Suhanás lassabb volt, mint az Utazás. Legalább fél órájába telt, hogy visszaérjen Illianba, és egész úton Liah nevét ismételgette. Beleégette az agyába, és úgy ütötte magát vele, mint egy korbáccsal. Azt kívánta, bárcsak tudna sírni. Azt hitte, már egészen elfelejtette, hogy kell gyászolni.

A többiek a Királyi palotában vártak rá, a trónteremben. Bashere, Dashiva és a négy másik asha'man. Éppolyan volt, mint az a terem, amit a Tammuz tér másik végében látott, még az állólámpák, a falfaragványok és a hosszú, fehér emelvény is ugyanolyan volt, talán csak egy egészen kicsit nagyobb. Az egyetlen különbség az volt, hogy az emelvényen nem kilenc szék állt, hanem egyetlen aranyozott trón. Leopárdok szolgáltak a karjául, és kilenc férfiökölnyi aranyméh repült a trónon ülő feje fölött. Rand fáradtan rogyott le az emelvény lépcsőire.

– Ha jól látom, Sammael halott – mondta Bashere, és végigmérte a rongyos ruhában kuporgó Randet.

– Halott – mondta a férfi.

Dashiva megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– A város a miénk – folytatta Bashere –, jobban mondva a tiéd. – Hirtelen felnevetett. – A harc elég hamar abbamaradt, mikor a megfelelő emberek rájöttek, hogy te támadtad meg őket! Végül is alig kellett kihúznunk a kardunkat! – A kabátjának az egyik ujja elszakadt és jókora vérfolt éktelenkedett rajta. – A Tanács türelmetlenül várta, hogy végre visszatérj! Mondhatni izgatottan! – tette hozzá egy félmosollyal.

Nyolc izzadó ember tömörült a trónterem átellenes végében amióta csak Rand megérkezett. Sötét selyemkabát volt mindegyiken, dús arany- vagy ezüsthímzéssel a vállaikon és az ujjain, és hatalmas csipkezuhataggal a torkuknál és a csuklójukon. Némelyikük szakállt növesztett, de simára borotválta a felső ajkát, és mindegyiküknek széles, zöld selyemszalag lógott keresztbe a mellkasán. Kilenc aranyméh masírozott rajta.

Bashere intésére előtolongtak, minden harmadik lépésnél mélyen meghajoltak Rand felé, mintha még sosem láttak volna nála elegánsabb és jobban fésült embert. A vezetőjük egy magas, kerek képű férfi volt, az errefelé honos nevetséges szakállal, és egyfajta természetes magabiztossággal, amit azonban most szinte teljesen elnyomott az aggodalom.

– Sárkány nagyuram – mondta, újra meghajolt, és mindkét kezét a szívére helyezte. – Bocsásson meg, de Brend nagyurat semerre nem lelhetjük föl, és...

– Nem is fogják megtalálni – mondta Rand szárazon.

A férfi arca összerándult a másik hangjából áradó keménység hallatán, és nyelt egy nagyot.

– Ahogy mondja, Sárkány nagyúr – mormolta. – Én Gregorin den Lushenos lennék, Sárkány nagyuram, és én beszélnék a Kilencek Tanácsa nevében. Felajánlanánk... – élénken intett az egyik mögötte állónak, és az alacsonyabb, szakállas emberke egy zöld selyemmel letakart párnácskával a kezében lépett előre – felajánlanánk Illiant!

Az alacsonyabb fickó lerántotta a selymet, és a párnán ott csillogott egy vaskos, két hüvelyk széles, babérlevelekből font korona.

– A város természetesen nagyuramé – tette hozzá Gregorin aggodalmaskodva. – Már megszüntettünk minden ellenállást. Felajánljuk a koronát, a trónt és egész Illiant!

Rand nézte a párnát, a koronát, és mozdulni sem tudott döbbenetében. Az emberek azt hitték, hogy királlyá akarja koronáztatni magát Tearben, attól féltek, hogy királlyá koronáztatja magát Cairhienben és Andorban, de senki nem ajánlott még fel neki egy trónt!

– Miért? Mattin Stepaneosnak már nem kell a trónja?

– Mattin király két napja eltűnt – mondta Gregorin. – Néhányan attól tartunk... Attól tartunk, hogy Brend nagyúrnak lehetett valami köze a dologhoz. Brend nagyúr... – Megállt, és nyelt egy nagyot. – Brend nagy befolyással volt a királyra, sokak szerint túlságosan is naggyal, de mivel az elmúlt hónapokban sok más gondja is volt, Mattin lassan összeszedte magát.

Rand kabátujja koszos csíkokban lógott a karjára, és felfedte szétszabdalt ingét is, mikor végre a Babérkorona felé nyúlt. Az alkarján csillogó, tekergőző Sárkány legalább olyan élesen ragyogott a lámpafényben, mint a korona. Körbeforgatta a kezében.

– Még mindig nem mondtátok meg, miért! Mert meghódítottalak titeket?

Meghódította Teart és Cairhient is, de mégis mindkét országban sokan fordultak ellene. De akkor is ezt kellett tennie!

– Ez is szerepet játszik benne – mondta Gregorin szárazon. – De még így is lehet, hogy magunk közül választottunk volna valakit, ugyanis máskor is lett már király egy Tanácstagból. De a gabona, amit Tearből szállíttatott nekünk, a Fényre mondom, a szívünkbe zárta. Ha Sárkány nagyuram nincs, sokan éhen haltak volna! Brend minden egyes búzaszemet a hadseregnek tett félre.

Rand zavartan pislogott, és fél kézzel elengedte a koronát. A babérlevelek közé bújtatott kardok megszúrták a kezét. Milyen régen is volt az, hogy megparancsolta a tearieknek, hogy szállítsanak gabonát ősi ellenségüknek; hogy engedelmeskedjenek neki, vagy pusztuljanak el? Nem is tudta, hogy azután sem állították le a szállítmányokat, hogy elrendelte az előkészületeket Illian meghódítására! Talán féltek felhozni előtte, de legalább attól is féltek, hogy az utasítása nélkül abbahagyják! Talán mégiscsak van némi joga ehhez a koronához!

Óvatosan a tulajdon fejére helyezte a királyi díszt. A kardok egyik fele lefelé irányult, a másik felfelé. Senkinek sem nyugodhat könnyen vagy felelőtlenül a fején egy ilyen korona!

Gregorin mélyen meghajolt.

– A Fény világítsa meg Rand al'Thort, Illian királyát! – kiáltott fel, és a többi nagyúr vele együtt hajolt meg.

– A Fény világítsa meg Rand al'Thort, Illian királyát! – mondták mindannyian.

Bashere megelégedett azzal, hogy bólintson Rand felé – elvégre ő maga is egy királynő nagybátyja volt – de Dashiva felkiáltott:

– Éljen Rand al'Thor, a világ királya!

Flinn és a többi asha'man követte a példáját.

– Éljen Rand al'Thor, a világ királya!

– Éljen a világ királya!

Jól hangzott a dolog.

A történet éppúgy terjedt, mint ahogy minden más történet is szokott, és éppúgy változott, mint ahogy minden más történet is megváltozik az idő és a távolság kettős torzító hatása alatt. Illianból a partmenti kereskedők adták tovább a hírt, szekérkaravánnal utazó házalók, titokban felröppentett postagalambok. A mese hullámokban terjedt, és ahogy más mesék hullámaival ütközött, megváltozott, és új történet alakult ki belőle. Egy óriási hadsereg jelent meg Illianban, mesélte az egyik, egy aiel hadsereg – nem, aes sedai-ok serege volt az, vagy fókuszálni képes férfiak jöttek nagy, szárnyas bestiákon! – sőt, volt, aki saldaeai hadakról beszélt, bár ezt senki sem hitte el. Néhányan úgy tudták, hogy a Kilencek Tanácsa ajánlotta fel Illian Babérkoronáját az Újjászületett Sárkánynak, mások szerint Mattin Stepaneos adta át neki térden állva. Voltak, akik szerint az Újjászületett Sárkány erővel vette el Mattintól a koronát, az előző király fejét pedig karóra tűzette. Nem, az Újjászületett Sárkány a földdel tette egyenlővé Illiant, és a régi király a romok alatt veszett! Nem, hanem ő és az asha'manek serege égette porrá a várost! Nem, nem is Illiant pusztította el, hanem Ebou Dart!

Egyetlenegy dolog azonban minden egyes történetben megegyezett. Illian Babérkoronája új nevet kapott. A Kardok Koronája lett.

És valamiért azok a férfiak és nők, akik elmesélték a történet ezer változatának egyikét, szükségét érezték annak is, hogy azonos szavakkal fejezzék be. Vihar közeleg, és aggódva dél felé néztek. Vihar közeleg!

A villámok ura, a vihar lovasa,
Kardok koronájának ura, a sors szövője,
Ki azt hiszi, hogy az Idő Kerekét az ő keze forgatja,
Tán túl későn ébred rá az igazságra.

A Sárkány Próféciáinak egy töredékes fordításából,
amit Lord Mangore Kiraminnek,

Caraighan Maconar őrzőjének,

Aramelle kard-dalnokának tulajdonítanak, az akkori közönséges ének mértéke szerint (Vu. 300 körül).

Vége az Idő Kereke hetedik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (Vu.) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották ki. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, amely a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (sz.é.) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez az Újkor (úk.) naptára, mely jelenleg is használatban van.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, ami fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amelyeket ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen. Lásd még: damane, Seanchan, sul'dam.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi nevüket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedai-ok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymama korú asszonyon sem látszik az éveinek száma, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, Az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (FarAldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorei), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vöröspajzsosok (Aethan Door), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt, néha különleges kötelességeket is előírnak tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak meg, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem küzdenek egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembeálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem forgatnak, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a charee-ek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta, Rhuidean.

Aiel-háború: (úk. 976-78) Amikor Cairhien királya, Laman, kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság kelt át a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára. Lásd még: Avendoraldera, Cairhien.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás és a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területükre biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

Aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától származnak. A másod-fivér és a másod-vér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másod-nagyanyának és másod-nagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodnak, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, és kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedai-ai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

Al'Thor, Tam (al'thor, tam): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott és egy feleséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

Álmodó: Lásd képességek.

Álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni a Tel'aran'rhiodba, értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedai-ok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó – Álomjáró. Lásd még: képességek, Tel'aran'rhiod.

Altara: A Viharok tengerének partján lévő ország és nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város vagy falu lakóinak, egy-egy úr vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Tylin Quintara királynő a Mitsobar házból) ritkán több az ország leghatalmasabb nemesénél, és időnként még ez sem igaz. A Szelek Trónja olyan kevés hatalmat jelent, hogy sok erős nemes lekicsinylő módon el sem foglalta, amikor lehetősége volt rá.

Alviarin Freidhen (Alvi'arin 'Frejdhen): Egy Fehér ajahhoz tartozó aes sedai, jelenleg a Krónikaőr, a második legfontosabb aes sedai, közvetlenül az Amyrlin Trón után. Hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (ama'dicia): Egy, a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa, Amador, egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye, amelynek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabb. Amadiciában bárki, aki fókuszálni képes, törvényen kívülinek számít, őket a törvény szerint börtönbe vetik, vagy száműzik az országból, sőt, valójában gyakran meg is ölik őket, arra hivatkozva, hogy „ellenálltak a letartóztatásnak”. Amadicia címere kék mezőben hatágú, ezüst csillag piros bogáncson. Lásd még: fókuszálás, a Fény Gyermekei.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány háborúja.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (Ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amelyen az aes sedai-ok vezetője ül.

Amys (a'mísz): A Hideg Szikla erőd Tudós Asszonya, egyben álomjáró. A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó aiel nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor: Gazdag ország, amely a Ködhegységtől egészen az Erinin folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrelle folyóig terjed. Lásd még: leányörökös.

angreal (angri'al): Igen ritka tárgy, mely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyeket mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman: Az Aryth-óceán mellett élő nép. Pillanatnyilag polgárháború dúl területén, egyidejűleg pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra, valamint Tarabonnal. A domani kereskedők többsége nő. A „hagyni egy férfit, hogy domanival üzleteljen” mondás annyit jelent, hogy nagy ostobaságot tenni. A domani nők híresek – hírhedtek – szépségükről, csábító képességeikről és botrányos ruházatukról.

Aram: Fiatal kolompár férfi, aki azt követően, hogy anyját megölték a trallokok, letért a Levél Útjáról, és fegyvert ragadott. Perrin Aybara leghűségesebb követője, bár nem tudja eldönteni, hogy Perrinhez vagy Perrin feleségéhez, Faile-hoz ragaszkodik jobban. Lásd még: tuatha'an.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Sárkány.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol van.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesora-val. Lásd még: Aiel-háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki Tudós Asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van számára írva.

Bair (Béjr): Tudós Asszony a Shaarad aielek Haido klánjából. Álomjáró.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Davram Bashere lánya Saldaeából, Kürtvadász. Saját magát Faile-nak (fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az ősi Nyelven, hogy „sólyom”. Perrin Aybarával tartott a Folyóközbe, és miután a vidéket megtisztították a trallokoktól, összeházasodtak.

Bashere, Davram (Ba'sír, 'Devrem): Saldaea Seregeinek Fővezére, Tyr és Sydon ura, Tenobia királynő nagybátyja, Faile Bashere apja.

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válik. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Berelain sur Paendrag ('bérelén szúr 'péjndrag): Mayene Úrnője, a Fény Kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát. Lásd még: Mayene.

Birgitte (bö'rgítte): Legendák és történetek hősnője, legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról és íjászművészetéről. Ezüstíját és nyilait mindig magánál hordja. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Állandó kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Lásd még: Cain, Gaidal; Valere Kürtje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

cadin'sor (kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelyek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cadsuane, Melaidhrin ('Ketsúén, me'lídhrin): Aes sedai, a Zöld ajah tagja; a nővérek körében életében is már-már legendás alak (bár az igazság szerint a legtöbb aes sedai azt hiszi, hogy Cadsuane már rég meghalt). Feltehetően úk. 705 körül, Ghealdanban született – ha ez igaz, ő a legöregebb élő aes sedai – és Nynaeve, Elayne és Egwene eljöveteléig az elmúlt ezer év legerősebb aes sedai-ának tartották. Még ők sem múlják felül sokkal az Egyetlen Hatalomban. Bár a Zöld ajah tagja, az évek során több fókuszálni képes férfival szállt szembe sikerrel, mint bármelyik másik nővér. Kevéssé ismert érdekesség, hogy azok a férfiak, akiket ő vitt a Fehér Toronyba, lényegesen tovább éltek a megszelídítésük után, mint azok, akiket más nővérek fogtak el.

Cain, Gaidal (Kéjn, Gaidal): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével együtt jelenik meg. Azt mondják, éppolyan csúf, mint amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel-háborúban (úk. 976-978) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabona behozatalra szorult. Galldrian király meggyilkolása után (úk. 998) trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, amely a gabonaszállítás abbamaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard; A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva, újra a Kő Szívében helyezte el. Lásd még: Újjászületett Sárkány, sa'angreal, Tear Köve.

Car'a'carn: Az Ősi Nyelven a „főnökök főnöke”. Az Aiel próféciák szerint egy, két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad. Lásd még: Aiel, Rhuidean.

Caraighan Maconar: Legendás Zöld nővér (V.u. 212-373). Száz kalandot tulajdonítanak neki, de hőstetteinek egy részét még egyes aes sedai-ok is valószínűtlennek tartják, a Fehér Toronyban őrzött feljegyzések ellenére is. Ilyen például, hogy fél kézzel levert egy lázadást Mosadorinban, és őrzők nélkül eltiporta a Comaidin Zavargásokat. A Zöld ajah a Zöld nővér archetípusaként tekint rá. Lásd még: Aes sedai, ajah.

Carridin, Jaichim: A Fény Kezének inkvizítora, magas tisztséget viselő katona a Fény Gyermekei között.

Cauthon, Abell: Folyóközi földműves. Mat Cauthon apja. Felesége: Natti; leányai: Eldrin és Bodewhin. Bode és még pár folyóközi lány alkalmas novíciának. Alanna és Verin aes sedai elindult velük Tar Valonba, de a Fehér Torony kettészakadtáról hallva megálltak Caemlynben. A lányokat elküldték, hogy csatlakozzanak a Salidarból Tar Valon felé induló sereghez és az ottani novíciákhoz.

Couladin ('kúladin): A shaido aielek domai klánjához tartozó, hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja. A Cairhien melletti csatában Mat Cauthon megölte.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesítésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért erre ítélni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor kiégésnek nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a csendesítés szót használják. cuendillar: Lásd szívkő.

damane (da'maní): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket, elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész országban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lénynek lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, ami szó szerint ennyit jelent: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: a'dam, seanchan, sul'dam.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére, Tigraine, Morgase Trakand (Andor jelenlegi királynője) előtti andori leányörökös és Taringail Damodred, Morgase Trakand későbbi férjének a fia. Csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és az egyik legreményteljesebb ifjú tisztnek tartják. Számára csak az igazság számít, ha úgy látja helyesnek, a szeretteinek is képes bánatot okozni. Címere szárnyas ezüstsas markolattal fölfelé tartott karddal.

Deane Aryman: Amyrlin Trón, aki megmentette a Fehér Tornyot a Bonwhin által okozott pusztítástól, amikor megkísérelte uralma alá hajtani Sasszárny Arturt. Aryman SZÉ 920-ben Eharonban, Salidarban született, és sz.é. 992-ben nevezték ki amyrlinné a Kék ajahból. Neki tulajdonítják, hogy Sasszárny Artur halálával rávette Souran Maravitet, hogy hagyjon fel Tar Valon ostromával (ami sz.é. 975-ben kezdődött). Deane visszaállította a Torony presztízsét, és a hiedelmek szerint sz.é. 1084-ben bekövetkezett halálakor (leesett egy lóról) épp meggyőzte a Sasszárny Artur hajdani birodalmának maradékain háborúzó nemeseket, fogadják el a Torony vezető szerepét, hogy az ország ismét egységbe forrhasson. Lásd még: Amyrlin Trón, Sasszárny Artur.

Ebou Dar: Altara fővárosa. Egyike a legnagyobb tengeri kikötőknek. A városban számtalan különös helyi szokás nehezíti meg az idegenek életét. Lásd még: Altara.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mindössze töredéküket lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, és ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan sorvadt el. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida do Avriny a'Roihan (e'lájda do 'avrini a'rojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg az Amyrlin Trón. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Faile (fa'íl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal saldaeai nő által használt név.

Fain, Padan (féjn, padan): Házaló, árnybarát. A Sötét Úr azzal bízta meg, hogy kutassa fel az Újjászületett Sárkányt. Shadar Logothban Mordeth csapdájába esett, de az ősi gonosz nem tudta teljesen megszállni. Egyszerre hordozza magában a rég elpusztult város gonoszságát és a Sötét Úr romlottságát. Fal Darában börtönbe zárták, de megszökött. Egyetlen célja az, hogy Rand al'Thort ő maga pusztítsa el, ezért már a Folyóközt is feldúlta. Megfordult a fehérköpenyek között és Tar Valonban is.

Far Dareis Mai ('far 'darájz 'máj): Szó szerint: „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed”). Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Fehér Torony: Az aes sedai-ok hatalmának központja és szíve, mely Tar Valon szigetének közepén emelkedik.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik tagjaikat, és mindenkit, aki támogatja őket, esetleg barátkozik velük. Gúnynevük: „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

Fertő: Lásd Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint: „Csaták fivére”. Az aes sedai-ok őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

gai'shain: ('dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „Harcban békére kötelezett”. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tett. Csupán a Tudós Asszonyok, a kovácsok, a gyerekek és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok. Lásd még: ji'e'toh.

Galad: Lásd Damodred.

Gareth Bryne ('gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. Jelenleg a lázadó aes sedai-ok seregét vezeti Tar Valon ellen. A Bryne ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gawyn, Trakand-házi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, amely nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Hatalom háborúja: Lásd Árnyék háborúja.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a Myrddraalokkal. Lásd még: Nagy Fertő.

Házak Játéka: így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott, állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése. Nagy Játék néven is ismerik. Ősi Nyelven a neve: Daes Dae'mar (daesz déj'mar).

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igaz Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik vele együtt. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egy szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutatják az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény kezének nevezik magukat, a kéznek, amely előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

javasasszony: 1. Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítják a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós. 2. Ebou Dar híres gyógyítóinak egyike, akiket a hagyományos vörös övről lehet felismerni. Gyógynövényekkel és egyéb főzelékkel olyan csodákra képesek, hogy azt még a távoli Határvidéken is emlegetik. Közmondásos, hogy náluk többet már csak egy aes sedai tehet a betegekért. Bár Ebou Dar forgalmas nagyváros, és számtalan idegen fordul meg falai között, sokan felfigyeltek már arra a megmagyarázhatatlan tényre, hogy az ebou dari javasasszonyok között meglepően kevés a helyi születésű.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Ősi Nyelven: tisztesség, becsület, illetve ragaszkodás a becsülethez. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh fölötte áll minden egyéb megfontolásnak, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak azért, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik. Lásd még: gai'shain.

Kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a Vasárnapot (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer, a tavaszi napéjegyenlőség napján) és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer, az őszi napéjegyenlőségkor).

kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, mellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint a külön áramlatok. Férfiak nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy ellenkező nemű csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit, és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, melyekhez több férfi és kevesebb nő szükséges, de az egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szükség a körben, mint férfira. A legtöbb körben bármilyen nemű vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinak kell irányítani éppúgy, mint a tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, melyekben a férfiak és a nők száma a legkiegyenlítettebb. Lásd még: aes sedai, Egyetlen Hatalom.

Karaethon-ciklus (ka'ríaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagy vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert Álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk. 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartozó Hatalomhasználó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor (aginór), Asmodean (asz'módián), Balthamel (bálthamel), Be'lal ('belal), Demandred (dímandred), Graendal (grendal), Ishamael (i'saméjel), Lanfear (lenfír), Mesaana (me'sana), Moghedien (mo'ghedien), Rahvin (rávin), Sammael (szamméjel) és Semirhage (szemirháhg) –, és kisgyermekek ijesztgetésére használjak őket.

kolompárok: Lásd tuatha'anok.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

Korcsipke: A Minta másik neve. Lásd még: Korminta.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Krónikaőr: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

Laman: Cairhien egykori királya a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lam'gvin 'dorn): Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája Andor királynőjének.

Lan, al'Lan Mandragoran ('al'lan men'dregoren): őrző, köteléke Moiraine-hez fűzte. Moiraine halála után a kötés a Zöld ajah tagjára, Myrelle-re szállt. Malkier királyának született, de az országot még Lan csecsemőkorában ellepte a Fertő. Dai Shan és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven: az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Moiraine-nel együtt keresztülzuhant egy ter'angrealon, és meghalt. Lásd még: Kitaszítottak, Sárkány.

Leane Sharif (li'ane saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a Krónikaőr. Leváltották és elcsendesítették. Nynaeve meggyógyította; most a Zöld ajah tagja, és igencsak kedveli a férfiakat. Lásd még: ajah.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok olyan csodákra voltak képesek, melyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: Idő kereke, Világtörés, Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lews Therin Telamon; Lews Therin, Rokonirtó: Lásd Sárkány.

Lini (Lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek, még előbb pedig Morgase anyjának a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer, de nem képes elfogadni, hogy egykori neveltjei már felnőttek.

Logain Ablar (lo'gén): Úk. 972-ben, Ghealdanban látta meg a napvilágot. Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám miután felégette Ghealdant, Murandyt és Altarát, az aes sedai-ok elfogták, a Fehér Toronyba szállították, és megszelídítették. A Siuan Sanche letaszítása körüli zűrzavarban megszökött Tar Valonból. Nynaeve véletlenül meggyógyította – ez volt az első eset, hogy ezt a visszavonhatatlannak hitt sérülést valaki helyre tudta hozni. Az aes sedai-ok őrizetbe vették, ám ismét megszökött. Lásd még: hamis Sárkány, szelídítés.

Malkier (mal'kír): Valaha a Határvidék egyik országa volt, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló aranydaru volt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt. A vidéket ma Folyóközként ismerik, és Andor része.

Második Sárkány háborúja: A háború (sz.é. 939-43), amelyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene (maj'en): Városállam a Viharok tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége a szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim ('mazrim ta'ím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, mégpedig a hírek szerint igen erős. A fókuszálni képes férfiak számára adott amnesztia hírére Caemlynbe ment. Az asha'manek képzését vezeti. Lásd még: hamis Sárkány, asha'man.

Melaine (me'léjn): Tudós Asszony a Goshien aielek Jhirad klánjából. Álomjáró, meglehetősen erős az Egyetlen Hatalomban is. Bael felesége és Dorindhának, a Füstös Forrás Erőd házúrnőjének asszonytársa.

Melindhra (me'lindra): A Shaido aielek Jumai klánjához tartózó nő, a Lándzsa Hajadonja. Árnybarát, meghalt, mikor megpróbálta megölni Mat Cauthont.

Merrilin, Thom ('merilin, tom): Egy nem teljesen hétköznapi mutatványos.

Min Farshaw (min farsó): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, melyet időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, és a cairhieni királyi palotában nevelkedett. Miután úk. 972-ben novíciaként a Fehér Toronyba került, emelkedése üstökösszerű volt. Alig három év után beavatottá emelték, és újabb három év telt el, amíg aes sedai lehetett. Ekkoriban kezdte el keresni azt a fiatalembert, aki (Gitara Moroso szavai alapján, aki rendelkezett a Jövendőmondás képességével) a Sárkánybérc lábainál születik meg a Ragyogó Falak háborújának idején, és akiből az Újjászületett Sárkány lesz. Ő volt az, aki Rand al'Thort, Mat Cauthont, Perrin Aybarát és Egwene al'Vere-t elvitte a Folyóközből. Eltűnt egy ter'angrealban Cairhienben, mikor Lanfearrel harcolt, ezzel valószínűleg megölte mindkettőjüket.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand ház felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs van. A Trakand ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata és szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, mely a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amelyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, mely a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve hosszú napokig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér. Lásd még: Valere Kürtje.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, mely még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, akiket az aes sedai-ok között beavatottá emeltek.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (nájaul, Pédron): A Fény Gyermekeinek főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

Nynaeve al'Meara ('nájnív al'míra): A folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, most már Sárga aes sedai. Az Egyetlen Hatalomban talán a Legendák Kora óta nem született hozzá fogható; még a Kitaszítottakkal is felveheti a versenyt. Lan Mandragoran jegyese és szívszerelme. Lásd még: Lan.

ogier (ogír): 1. Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyeskezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: fadalnok, stedding, Világtörés.

Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi oldalát – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Egyetlen Hatalom, Igazi Forrás, Százak Társasága, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy él, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek olyan esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai, háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is igen ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amelyet a szél és a víz el ne tudna sodorni”. Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Próféta: Egészen pontosan a Sárkány Nagyúr Prófétája. Ezt a címet találta ki magának Masema Dagar, az egykori shienari zsoldos, aki az Újjászületett Sárkány hírét terjeszti. Ghealdanban és Amadicia északi részén sok kővetője akadt, egyrészt azért, mert egyre többen tudják, hogy a Sárkány valóban Újjászületett, másrészt pedig azért, mert a követői különös kegyetlenséggel bánnak el azokkal, akik nem fogadják el a tanokat, de még azokkal is, akik kételkednek abban, hogy a Próféta volna az Újjászületett Sárkány hangja és keze.

Rashima Kerenmosa: Más néven a Katona Amyrlin. V.u. 1150 körül született. A Zöld ajahból emelkedett amyrlinné V.u. 1251-ben. A Torony haderői a személyes vezetése alatt számtalan győzelmet arattak, melyek közül a legemlékezetesebbek a Kaisin Hágó, a Sorelle Lépcső, a Tel Norwin, és a Maighandel mellett kivívott győzelmek, ahol V.u. 1301-ben életét vesztette. Holttestét a csata után öt őrző és egy hatalmas csapat trallok és Myrddraal közt találták meg, nem kevesebb, mint kilenc Rémúr tetemével együtt. Lásd még: aes sedai, ajah, Amyrlin Trón, Rémurak, őrzők.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rhuarc ('rhoark): Aiel férfi. A Taardad aielek törzsfője.

Rhuidean ('rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy Tudós Asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

sa'angreal ('szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, mely messze több Hatalom fókuszálását teszi, lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sandar, Juilin (szan'dar, 'dzsujlín): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz. A hozzá legkevésbé illő asszonyba szerelmes.

Sárkány Próféciái: Alig ismert, ritkán említett próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthettek volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (V.u. 335-36), Kőíj Yurian (kb. V.u. 1300-1308), Davian (sz.é. 351), Guaire Amalasan (sz.é. 939-43) és Logain (úk. 997) voltak. Lásd még: Újjászületett Sárkány, Logain Ablar.

Sárkány. Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

Sárkányfal: Lásd Világ Gerince.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, mely a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seana (szi'ána): Tudós Asszony a nakai aielek Fekete Szikla klánjából. Álomjáró.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottjai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, amit a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan ('séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novíciaasszonya.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak, és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk 985-ben emelték Amyrlin Trónná. Leváltották és elcsendesítették, de Nynaeve meggyógyította. Ismét a Kék ajah tagja, az új amyrlin, Egwene al'Vere tanácsadója.

Sorilea: Shende Hold Tudós Asszony, egyébként Jarra Chareen. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő Tudós Asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egyetlen trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam ('szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. Seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane. Lásd még: a'dam, damane, Seanchan.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Rengeteg egymást kővető, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála, és az azt kővető örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményeként Sasszárny Artúr birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult bomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle. Cuendillarnak is nevezik.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélektelennek is nevezik.

ta'maral'ailen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tallanvor, Martyn: Az andori Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti királynőjét, mint az életét és becsületét.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene, hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon ('tara'bon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tan'csíkó). Valaha kereskedőnemzet volt, ahonnan többek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három fehér félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Nem tévesztendő össze a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ” vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok Világában előforduló dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz terin): Lásd Sárkány.

Tengeri Nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth (arit)-óceán és a Viharok tengere egyes szigeteinek lakói. Életük legnagyobb részét hajóikon élik le, és nem szeretik hosszú időre elhagyni az óceánt. Meglehetősen keveset lehet tudni a szokásaikról, ezért egzotikus titokzatosság lengi őket körül, és a legvadabb történeteket mesélik róluk. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét; ők a leggyorsabb és a legnagyobb hajók tulajdonosai, és a kikötővárosokban még az alkudozásukról híres domaniaknál is veszedelmesebbnek tartják őket. Mivel a tengeren gyakran a kétkedés nélküli engedelmességen múlik az egész legénység élete, nem csoda, hogy az Atha'an Miere tagjai igen szigorúan ragaszkodnak a hierarchiájukhoz, bár néhol meglepően laza ez a társadalmi struktúra. A Tengeri Nép számtalan kisebb és nagyobb nemzetségre oszlik, ezeknek az élén a hullámúrnők állnak. A hullámúrnő alatt a hajóúrnők vannak rangban, ők az egyes nemzetségek hajóinak kapitányai. A hullámúrnő igen nagy hatalommal bír, de a nemzetség tizenkét legidősebb hajóúrnője választja meg, akiket a nemzetség Első Tizenkettőjének is neveznek, és az Atha'an Miere Hajók Úrnője bármikor elmozdíthatja a helyéről. A Hajók Úrnőjének a hatalmát bármelyik szárazföldi király vagy királynő is megirigyelhetné, de őt is választják – igaz, egy életre. A Hajók Úrnőjét a tizenkét legidősebb hullámúrnő egyhangú jóváhagyásával lehet megválasztani. Ők az Atha'an Miere Első Tizenkettője (az Első Tizenkettő kifejezést amúgy minden kikötőben a jelenlévő tizenkét legidősebb hullámúrnő vagy hajóúrnő gyülekezetére is használják). A Pengék Ura vagy a Hajók Úrnőjének a férje, vagy nem. Az ő feladata a Tengeri Nép védelmének és kereskedelmének a biztosítása, és alá tartoznak a hullámúrnők kardmesterei és a hajóúrnők rakománymesterei, akiknek hasonló a helyzetük és a feladatuk is; ezenkívül mindegyikük csak annyi hatalommal bír, amennyit az úrnője ad neki. Az, hogy egy hajó hova és mikor vitorlázik el, a hajóúrnő dolga, de mivel a kereskedelem és a pénzügyek a rakománymester kezében vannak (vagy magasabb szinten a kardmester vagy a Pengék Ura kezében), kettejüknek együtt kell dolgozniuk. A Tengeri Nép minden egyes hajóján, bármilyen kicsi legyen is, és minden egyes hullámúrnő mellett van egy szélkereső. A szélkeresők szinte kivétel nélkül képesek fókuszálni, és igen ügyesek a Szelek Szövésében (az Atha'an Miere így hívja az időjárás Egyetlen Hatalommal való befolyásolását). A Hajók Úrnőjének szélkeresője minden más szélkeresőnek is parancsol, még a hullámúrnők ellenében is utasíthatja őket. A hullámúrnők szélkeresői viszont a nemzetségükbe tartozó hajóúrnők szélkeresőit irányíthatják. A Tengeri Nép egyik sajátossága, hogy mindenki a legalacsonyabb rangban kezdi, és onnan kell felküzdenie magát, és hogy a Hajók Úrnőjén kívül bárkit lefokozhatnak a felette állók, kivételes esetben akár a ranglétra legalacsonyabb fokára is.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, amelyek az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Néhányukat aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk. 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel-háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül vu 1000-ben kezdődött. Több, mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját, még tulajdon életük védelmére sem emelhetnek fegyvert. Aki letér a Levél Útjáról, azokat „Elveszetteknek” nevezik, és a továbbiakban nem hajlandóak szóba állni velük. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Tudós Asszony: Az aieleknél a Tudós Asszonyokat más Tudós Asszonyok választják, és képezik ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen Tudós Asszony él. Azt mondják, némelyikük csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is hatalmas. A klánfők általában hallgatnak a Tudós Asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A Tudós Asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik Tudós Asszony képes fókuszálni is, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három Tudós Asszony álomjáró, akik többek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba és más emberek álmaiba. Lásd még: álomjáró, ji'e'toh, Tel'aran'rhiod.

Tylin Mitsobar ('tájlin mi'cóbar): Altara királynője, a Mitsobar ház feje. Mat Cauthon szeretője.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amelytől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több, mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: Sárkány; Sárkány, hamis; Sárkány Próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

vad: Olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amelyet négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): A Nagy hajtóvadászat a Kürtért legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak. A Kürtért új vadászatot indítottak, és Illianban a vadászok letették az esküt.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki egy ideig Rand al'Thort kísérte, majd a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen. Később Caemlynben ismét Rand al'Thor mellé került, és Dumai Kútjánál hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló, magas hegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat teremtettek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagyobb része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

Zordság: A kifejezést az aielek használják azokra a hatásokra, melyek sokakat elérnek, amikor megtudják, hogy népük nem volt mindig vad hódító, sőt, őseik szigorú békepártiak lévén, a Világtörés idején és még azután is évekig, kizárólag önvédelemre szorítkoztak. Sokan úgy érzik, hogy ez az ő hibájuk volt, mert követték az aes sedai-okat. Egyesek eldobják lándzsáikat, és elszöknek. Mások nem hajlandóak letenni a gai'shain elteltével a fehér ruhát. Megint mások tagadják az egészet, és e tagadással együtt szükségszerűen tagadják azt is, hogy Rand al'Thor az igazi car'a'carn. Ezek visszatérnek az Aiel-pusztába, vagy csatlakoznak a Randdel szembeálló shaidóhoz. Lásd még: Aiel, Aiel puszta, Car'a'carn, gai'shain.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet

- II. KÖTET

- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP