Joan D. Vinge – Az űr Robinsonjai

A tét: az emberiség túlélése. A cél: új otthont találni egy egész civilizációnak. Az eszköz: a hiperkapu, melynek segítségével a legnagyobb távolságok is pillanatok alatt leküzdhetők.

Dr. John Robinson, a feltaláló személyesen vállalkozik a fontos küldetésre, egy feltétellel: ha a családját is magával viheti. Az űrhajó azonban fölszállás után nem sokkal szabotázsakció áldozatául esik, és utasai csak egyetlen módon menekülhetnek meg, ha idő előtt bekapcsolják a hiperhajtóművet.

Ennek hatására a világegyetem egy távoli, ismeretlen zugában találják magukat, ahol vérszomjas idegenek, téridő-átjárók és megoldandó rejtélyek várnak rájuk.

JOAN D. VINGE

AZ ŰR ROBINSONJAI

LOST IN SPACE

MÖBIUS

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Joan D. Vinge: Lost in Space Harper Prism

Copyright © 1998 by New Line Cinema

Fordította: Felvégi Emese és Asztalos András

Hungarian translation © 1998

Felvégi Emese & Asztalos András

א

ISBN 963-85875-4

ISSN 1219-9036

N & N Könyvkiadó, Budapest Felelős kiadó: Németh Attila

Szerkesztő: Németh Attila

Tördelés: Szegedi Gábor

Borítóterv: Szigeti Sándor

Nyomtatta és kötötte:

Kaposvári Nyomda Kft. Kaposvár – 181090

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató

Listernek és Marynek,

valamint a Clarion ’97-es évfolyamának

Nem mondanám, ha nem szeretném őket

Köszönetnyilvánítás

A szerző roppant hálás Melanie Orpennek,

hogy segített kibogozni a gordiuszi csomót;

továbbá Rich Millernek és Jim Frenkelnek,

hogy áthozták az elefántokat az Alpokon

Előhang

– A hiperkapu dokkjának, itt a Grissom 1. Leszálláshoz vektorokat kérek. – A Grissom 1. pilótája a hajója gömb alakú kupoláját lassan megtöltő látványt figyelte, és elmosolyodott, így első pillantásra nem is tehetett volna mást. Nem számít, hányszor látta már; hisz semmi sem volt az űr fekete bársonyán, kék opálként függő Föld látványához fogható… A közelében pedig az űrállomás karjai koronaként ölelték át a hiperkapu valószerűtlen, tíz mérföld kerületű szerkezetét.

A munkások felnéztek, sisakjaik arclemeze a napot ugyanakkora fénnyel tükrözte, mint lézerfáklyáikat, ahogy a fejük felett elhaladó hajót lesték. A kapuszerkezet már majdnem elkészült; hamarosan ez lesz az emberiség első, hipertérbe vezető alagútja.

– Vettem, Grissom 1, itt a hiperkapu irányítója. – Bill Randall hangja még a fejhallgatón keresztül is nyugalmat árasztott. – Leszállhatsz. Remélem hoztál magaddal néhány Partagast azon a rozzant teknőn, Sal.

Sal vigyorogva ütötte be a leszálláshoz szükséges koordinátákat a fedélzeti komputerbe, érezte amint a hajtóművek válaszul visszajeleznek. A szállítóhajó pályája lassan és precízen módosulni kezdett, a leszállási szög a megcélzott dokkszelvényhez igazodott.

– Nem fogod elhinni, mit hoztam neked a…

De Randall már sosem tudta meg, mit hozott neki. A halál sújtott le a csillagos éjszakából, megsemmisítette a Grissom 1 hídját, tűzgolyóvá változtatta a teherhajót.

*

Don West őrnagy odébb csúszott felfüggesztett hámjában. A feje feletti holografikus kijelzőkön dolgozott, miközben V-szárnyú hajója kilőtt az ASOMAC bázisáról. A vadászgép néma sikolyként szelte át az éjszakát, amint egyre közeledett a terjengős méretű roncsfelhőhöz. A pilótafülke átlátszó ötvözetből készült, ami gyöngyként ült a hajója orrán: majd háromszázhatvan fokos kilátást biztosított a hiperkapura: közepén a teherhajó roncsai… és az ellenség.

Az ámuló munkásokat egy szempillantás alatt maga mögött hagyta; roncsdarabok tömege száguldott egyre nagyobb sebességgel vadászgépe és a félkész hiperkapu elemei felé. A lázadók két tompa orrú hajója vágott át a törmeléken – ugyanazok, amik az előbb elpusztították a teherszállítót.

– Ki lő ránk? – várta a választ Jeb Walker a kommunikációs csatornán.

A Ranger 1 belépett West periferikus látóterébe, meghosszabbított szárnyain karmokként lógott csillogó fegyverzete; tökéletes mása volt saját hajójának, az Eagle 1-nek, csak a jelzése különböztette meg attól. Elmosolyodott, amikor meglátta a Walker hajójának jobb oldali szárnyára festett vigyorgó cápafogsort, és a kozmikus sors kezének rajzát a bal oldalin.

Saját hajóját egy sas képe díszítette; szerinte ez jelképezte leginkább a vadászat szellemét. Jeb néha túlzásba vitte a gondolkodást… De senkiben sem bízott nála jobban. Jeb az Akadémia óta a barátja volt, a bajtársa és néha még riválisa is.

– A lázadók hajói – felelte komoran West. – Ilyen messzire még sosem merészkedtek.

Walker rosszalló hangot hallatott.

– Melegszik a hidegháború.

Az ellenséges hajók a hiperkapu íve felé tartottak; plazmaágyúik lyukakat vájtak az építmény szerkezetébe. West megperdült az irányítóban, környezete is szédületes sebességgel fordult meg körülötte, amint a közelebbi támadó felé indult.

– Az fizeti a sört, aki utolsónak szed le egy rosszfiút. – Beindította a célkövető komputert.

Bármit is mondtak a lázadókról, jó pilóták voltak. A szögletes szárnyú, jól felfegyverzett rovarszerű hajó dühítőén táncolt ki-és be a holografikus célzónába. West tüzelt, majd csalódottan szitkozódott, amint a támadó kilencven fokos szögben felkapta hajója orrát, és lézere csak a vákuumot érte.

Kikerülte a roncsdarabokat, és úgy zárkózott fel a szökni készülő támadó mögé, mintha eggyé vált volna hajójával. Mivel fél szemét mindig a bajtársán tartotta, tudta, hogy Walker harcba szállt a másik hajóval; energianyalábjaik észveszejtő fényjátékba kezdtek a lába alatt.

– Hé, Jeb! – mondta lefelé nézve. – Látom innen a házad…

Ez a másodpercnyi kitérő majdnem az életébe került; az előtte járó lázadó hirtelen megfordult, és megállás nélkül tüzelni kezdett rá.

A gyávák harcmodora. West arca vigyorba rándult anélkül, hogy észrevette volna; ellenfele pedig elszáguldott mellette. Még sosem veszített. Viszonozta a tüzet, felnyomta a sebességet, és a hajót ütközőpályán tartotta, miközben a távolság egyre csökkent közöttük.

– Mi ez a zaj? – mormogta. – Biztos a kövér hölgy skálázik… – És most nem az operára gondolt.

Nem ellenőrizte a kijelzőket, de nem is volt rá szüksége: tekintetét a közeledő hajóra szegezte.

– A tömeg már tombol… – Vigyora egyre szélesebb lett. Látóterét betöltötte egy kápráztató fénycsóva. Sosem érezte magát elevenebbnek, mint most, a halál torkában

A szupernóvaként kigyúló lámpák egyike a közelgő ütközésre figyelmeztette, a támadó képe felvillant a képernyőn, és végre befogta a célkövető. A kijelző szétterült körülötte, taktikai ráccsá alakult.

– A cél befogva – jelentette a komputer.

– A nézőtér elsötétül… – West felnevetett, csak úgy áradt hangjából a jókedv. – És feljön a függöny. Előadás indul. – Tüzet nyitott.

A lézernyalábok ráforrtak a támadóra, csak néhány méterrel West előtt. Ellenfele közvetlenül az orra előtt robbant fel. West kurjantásában izgalom és félelem keveredett, amint hajója átrepült a támadó maradványain.

Egy űrruhás alak csapódott az elülső, átlátszó ablaknak. West hátrahőkölt; mély levegőt vett, farkasszemet nézve azzal a névtelen testtel, amely akár az övé is lehetett volna, ha kihagy a szerencséje.

– Ha már úgyis ott vagy – mondta a fejét csóválva –, ellenőrizhetnéd az olajszintet.

A következő pillanatban a test eltűnt, csak a hiperkapu ragyogó vonala maradt előtte a csillagtengerben.

A második támadó a lába alatt húzott el, Jeb hajójával vívott épp közelharcot. Figyelte, hogy Walker élesen irányt vált, és kikerüli a nagy energiájú lövések halálos tűzijátékát – legalábbis majdnem.

Az egyik nyaláb súrolta Jeb hajóját. West eltorzult arccal figyelte, hogy a lövés végigszántja a páncélzatot. A támadó visszafordult, újból Jeb hátába került, és tüzelni kezdett.

– A fegyverek leálltak. – Walker hangja tényszerűen közölte a helyzetet a fejhallgatón keresztül, mintha csak egy pár zoknit vesztett volna el. – Kilövöm a hajtóműmagot.

Walker hajtóművének magja tűzgolyóként lőtt ki. West a magasból nézte, amint hátborzongató pontossággal csapódik be az üldöző hajóba. A férfi jókedvűen fölrikoltott amikor a lázadó vadászgép fénygömbbé vált a robbanásban.

– Jó vagyok, mi? – ujjongott győzedelmesen Jeb.

West válaszra nyitotta a száját, de nem felelt, mert Walker hirtelen káromkodni kezdett a statikus zörej mögött.

– Jeb?

A komputer szintetikus hangja válaszolt Walker mikrofonján keresztül:

– Figyelem. A tartalékhajtómű meghibásodott.

West káromkodni kezdett, amikor felnézve meglátta, hová tartanak: egyenesen a hiperkapuba fognak csapódni.

A recsegéstől félig elnyomva Walker hajóján bekapcsolt egy riasztó.

– Becsapódás kilencven másodperc múlva – közölte a fedélzeti számítógép.

– A fenébe! – morogta Jeb. – Irányítóközpont… – Nem fejezhette be, mert észrevette, hogy a hiperkapu hatalmas ökölként közeledik feléje, és egyszerre kiürült a feje. – Itt Ranger 1 – folytatta feszülten. – A hajtómű nem reagál. Segítséget kérek. Ismétlem…

West figyelt és hallgatott, alig mert levegőt venni: a legjobb barátja legrosszabb rémálmába csöppent, és nem tudott felébredni. Idegen hang érkezett a rádión keresztül:

– Ranger 1, itt a Grissom Bázis. A mentőalakulat elindult.

West megrázta magát, olyan pozícióba helyezkedett, hogy láthassa a feléjük közeledő három mentőhajót.

– Becsapódás hatvan másodperc múlva.

Nem fognak időben odaérni. Ismét előrenézett. A hiperkapu betöltötte látómezejét: ki tudta venni a becsapódott roncsdarabok, a szétégett és megcsavarodott fém minden részletét, a felrepedezett vezetékek belső részeit, ahol a támadók lövései vagy a repülő maradványok nyomot hagytak. Megnyitotta a kommunikációs csatornát:

– Grissom, itt Eagle 1. Azok a lajhárok nem fogják időben elérni.

– Eagle 1 – jött a válasz a rádión –, hagyja szabadon ezt a frekvenciát, és térjen vissza a bázisra!

West mozdulatlanul ült néhány pillanatig, barátja hajóját bámulta, amint egy ellenállhatatlan erő azt egyre beljebb szívta a hiperkapu mozdíthatatlan karja felé.

– Itt Eagle 1. Utánamegyek.

– Negatív, Eagle 1 – felelte az irányító éles hangon –, a hajója nincs felszerelve…

West beindította a hajtóműveket, és Jeb hajója után vetette magát; most már ketten zuhantak hihetetlen sebességgel a masszív szerkezet felé.

– Becsapódás harminc másodperc múlva…

Egy égő roncsdarab robbant ki a kapu felszínéből, és feléjük tartott. Jeb hajója már a becsapódásig sem marad egy darabban.

West megnyomta a tüzelő gombot, elégedetten vigyorgott, amint lézerei miszlikké aprították, és ártalmatlanul szétszórták a nagy darab törmeléket. Még mindig gyorsult, egyre sebesebben közeledett Jeb hajójához, de az esze azt súgta, amit kijelzői is mondtak neki: még így is el fog késni.

– Mi az ördögöt csinálsz? – csattant fel hirtelen Jeb fültépő hangon.

– Lufiállatkákat gyártok – vágott vissza West. Már látta Jebet a hámban… kopaszra borotvált fejének vonalát, amint sötét arccal, hitetlenkedve bámul át a Ranger átlátszó kupoláján. – Éppen megmentelek! – sziszegte.

De Jeb most már csak a kapu kicsipkézett felszínét látta, már csak ezt láthatta.

– West őrnagy! – harsogta a rádió; West összeszorította a száját. – Nincs felhatalmazva, hogy kockára tegye a felszerelést. Térjen vissza a bázisra! Ez parancs! Igazolja…

West lecsapott a kezével, kikapcsolta a rádiót.

– Úgysem szerettem ezt az állomást – morogta az őt körülvevő, csavarodott fémtömegnek, ami most el akarta porlasztani őket. Újra eggyé vált hajójával, kikerülte a törmeléket, plazmalöketekkel küldte arrébb a kapu roncsának darabjait. Jeb hajója most közvetlenül alatta volt. Akár le is nyúlhatott volna, hogy megfogja…

– Becsapódás öt másodperc múlva.

– Te, Don – suttogta Jeb. – Nagyon félek…

West előrehúzott, túllőtt Jeb Rangerén, és egy meredek zuhanással a hajótest és a fémötvözet fal közé vezette hajóját.

– Figyelem, ütközési riadó.

– Jeb – dörmögte West –, most kapsz egy csókot. Nehogy félreértsd!

Túlrepült Walker hajójának orrán, és vadászgépével elzárta a pusztulás képét Jeb elől.

– Túl közel vagy! – üvöltötte társa kétségbeesetten. – Hagyd abba! Hagyd abba!

– Emelkedek – mondta West; hangja természetellenesen nyugodt volt. Keze elfehéredett a feszültségtől, ahogy felfelé mozgatta a botkormányt, arcára az elszántság maszkja ült ki, ha most tükörbe néz, nem ismert volna magára.

A kapu felszíne és Jeb hajója közé ékelődve meredeken felfelé indult; az Eagle 1 gömb alakú pilótafülkéje biliárdgolyóként odébb pöccintette a Rangért. Fekete nyolcast az oldalzsebbe.

A mutatvány letérítette Jeb hajóját a pályájáról, a kapu szerkezetének egy lángoló résén keresztül jutott ki az űrbe, amit a támadók egy lövése vájt ki.

West fogai összekoccantak hangtalan örömrikoltása után, amint saját hajója visszaütődött a kapu felszínéről, és felszedett egy darabot az izzó burkolatból, miközben lesiklott róla.

Felnyomta a hajtóműveket; megnyugodva lélegzett fel, amint a hajó reagált; kikerült a kapu megroncsolódott felszínének közeléből, mielőtt maga is a kárjelentés részévé vált volna.

– Ásó, kapa, nagyharang? – kérdezte harsányan Jeb. West nevetett, és valahogy összeszedte magát, hogy válaszolni tudjon.

– Nem hagyhattam, hogy meglógj a söröm kifizetése nélkül.

Kikapcsolta a hajtóműveket, hagyta, hadd sodródjon a hajója. Figyelte a. Ranger 1 felé közeledő mentőalakulatot. Csak akkor irányította hajóját a Grissom Bázis felé, amikor Walker már biztonságban volt.

1. FEJEZET

A zene hömpölygött – diadallal, győzedelmesen, tele hegedűszóval –, hangosabban, mintsem egy ily kicsiny monitor azt befoghatta volna; mintha az űr látványát akarták volna egy tenyérnyi méretű videó képernyőjére beszorítani.

Józan, de lelkes hangú alámondás hallatszott:

– A történelem hajnala óta keresik férfiak és nők a bőség országát, ahol a kimeríthetetlen tartalékok mindenki számára elérhetőek..

A képernyőn álomszerű pár jelent meg – egy jóképű, szakállas férfi és egy gyönyörű nő állt egymás mellett. Arcukat olyan jól ismerte a kisfiú, mint a kezet, amivel a monitort tartotta –, mégis, ugyanakkor mintha teljesen ismeretlenek lettek volna. Ez a kép mindig zavarta és letörte, bármilyen gyakran látta is.

– Ez a férfi, John Robinson professzor, a fénysebességnél gyorsabb hiperhajtómű feltalálója fogja valóra váltani ezt az időtlen álmot.

A Jupiter Küldetés stilizált, kék és aranyszínű ovális emblémája villant fel a képernyőn, és foglalta keretbe a párt, valamint három tökéletes gyermeküket: egy fiatal, szőke nőt, egy sötét hajú lányt és egy alacsony kisfiút. Mindannyiuk arcán egyformán természetellenes, digitálisan elváltoztatott mosoly ült.

– John Robinsont és családját különleges kiképzésben részesítették, hogy megtehessék ezt a tízéves utat a galaxison keresztül, a világ legfejlettebb űrhajóján, a Jupiteren…

Hirtelen mindannyian eltűntek, helyükre a felkelő nap sugarai alatt tornyosuló kilövőszerkezet kupolájának képe került.

– A Robinson-család a jövő nemzedékeinek előőrse lesz. Az Alfa Prima kutatótelepéhez csatlakoznak. Ők lesznek az első lakosai annak a világnak, ahol korlátlan mennyiségű élelem és ivóvíz áll majd leszármazottaink rendelkezésére…

A képernyő egy műhold készítette fotóra váltott, egy olyan világot ábrázolt, ami nyilvánvalóan nem a Föld volt.

– Az Alfa Prima lesz az Új Éden. Az emberiség lehetőséget kap, hogy kiterjessze szárnyait a galaxis felett.

A komputerszimuláció orbitális pályáról repítette a mélybe a nézőt; a kisfiú egy szárnyaló madár szemével láthatta a bő termést ígérő, napfényes szántóföldeket.

– Milyen jövőre számíthatnak gyermekeink? Egy varázslatos jövőre…

A kisfiú pislogott, amint az Új Éden képét egy másik logo söpörte félre – ezúttal egy társaság emblémája –, és egy a csillagok felé száguldó kólás doboz jól kivehető körvonala.

– Ezt a küldetést az amerikai hadsereg és a Coca-Cola Társaság támogatja.

A szőke hajú Will Robinsonnak, „a hős John Robinson professzor” legkisebb, tízéves gyermekének szabálytalan arcát eltorzította az undor.

– Kóla – hangját elváltoztatva utánozta a narrátor utolsó szavait –, gyermekeink jövőjének megmentője.

Szabad keze a tenyerében nyugvó, akár zsebben is elférő komputer felé nyúlt.

– Na, ebből elég – morogta, és új programot kezdett futtatni kalóz-dekkjén.

Will a ruhásszekrényben rejtőzött épp, és az ajtó nyílásán keresztül morózusan figyelte édesanyját. Maureen Robinson a nappali közepén állt, hevesen gesztikulálva irányította a költöztetőket, és közben Will iskolájának igazgatójával beszélgetett. A kisfiú úgy érezte, titkos búvóhelyén egyelőre biztonságban van, ide még nem ért el az otthonán és az életén eluralkodó káosz.

Talán túl nagy biztonságban… Amint meghallotta, hogy az igazgatónő felemeli hangját, és meglátta édesanyja arckifejezését, keze ismét gépe billentyűzete felé nyúlt.

– Megcsapolta a fő energiahálózatot, hogy el tudjon végezni egy kísérletet – mondta az igazgatónő hadonászva. – Az iskolában teljes volt a zűrzavar! Még a világítás is kialudt.

A nappali fényei hirtelen elhalványultak körülötte. Az igazgatónő alakja is villogni kezdett; csak egy hologram volt, a valós személy kivetített mása. Mire újból megszilárdult, virtuális feje már Arnold Schwarzenegger bálványozott testére volt vetítve, csak úgy feszültek a bicepszei. De ő folytatta mondanivalóját, nem tudott a szabotázsról.

Will végigfutotta a fantáziavilágának szereplőiből összeállított listát, és elvigyorodott.

– Az oktatás új formát ölt… – motyogta, és a nő fejét a szupermodell Twiggy csontsovány testére rakta.

Odakint a nappaliban édesanyja hangosan felnevetett. Will épp időben kukucskált ki a résen, hogy meglássa rosszalló tekintetét, és rájött, az igazgatónőnek fogalma sincs arról, mi történik. Anyja hétköznapi természetességgel kezdett körözni a nappaliban, közben gyanakodva nézett be a kanapék alá és a kiürített szekrényekbe.

– Ezen nincs semmi nevetnivaló, Robinson professzor – mondta élesen az igazgatónő. – Will nagyon tehetséges. A kis időgépei, bár működésképtelenek, egy valóban brilliáns elme szüleményei.

Will elfintorodott. A nő testét egy majoméra cserélte.

Ebben a pillanatban rántotta fel a ruhásszekrény ajtaját édesanyja. Fény öntötte el a rejtekhelyet, leleplezték titkos hadműveletét. Will felnézett, és elvigyorodott.

Anyja a fejét csóválta, arcán a bosszúság és a nevetés ráncai.

– Csak semmi majomkodás! – mondta Maureen olyan komolyan, ahogy csak tudta, de nem bírta megállni, hogy visszamosolyogjon a fiára.

Will vállat vont, a géppel babrált. A nappaliban az igazgatónő hirtelen ismét önmaga lett, és gyanútlanul folytatta mondanivalóját.

– … de a fiú arra vágyik, hogy odafigyeljenek rá. Tudom, pillanatnyilag az életük a legkevésbé sem nevezhető normálisnak, de nem lett volna rá mód, hogy az édesapja eljöjjön a tanulmányi versenyre?

Will felsóhajtott, arcáról eltűnt a mosoly.

*

John Robinson kinézett irodájának ablakán a houstoni űrközpont megmagasított kupolájából, és felsóhajtott. Panorámás kilátás nyílt a harmincemeletes épületből a Jupiter Küldetés indítóállványára, láthatta a lent terpeszkedő Houston-Austin-Dallas megatropoliszt, amint túlfut a horizonton a sötét, nedves ég alatt. Hatalmas ipari légtisztítók sodródtak odafenn, mintha egy földönkívüli armada bizarr hajói lettek volna.

Ha elfordulna száznyolcvan fokot, ugyanez a látvány tárulna elé, Houston-Austin-Dallas észrevétlenül olvadt össze testvérvárosával a mexikói határon túl. Az órájára pillantott, azt kívánta, bárcsak máshol lehetne. A mai napon leginkább a családjával szeretett volna lenni.

De mindezt a családjáért teszi. Amit ő akar, az nem fontos, amit ő akar, az még várhat.

– Robinson professzor… – Egyszerre száz különböző hang szólította a nevén, olyan hangosan, hogy beférkőztek gondolataiba. – Meg tudja erősíteni a jelentést, miszerint a Globális Lázadók támadtak tegnap éjjel a hiperkapura? Ezért hozták előre az indulást?

– Öö… tessék? – John megfordult, szórakozottan huzigálta a szakállát, miközben az előtte álló monitorokra nézett. Egy csapatnyi riporter lökdösődött, hogy helyet szerezzen a képernyőn. Mindegyikük vele akar beszélni.

Csak rövid felkészülési időt hagytak a médiának erre a sokat reklámozott bemutatóra, amit minden mással egyetemben szintén előbbre hoztak; ennek ellenére nem úgy tűnt, mintha bárki is visszautasította volna a meghívást. A tömeg élő képtára volt az emberi nemnek: a sokféle bőrszín, frizura és öltözet emlékeztette arra, hogy a Föld minden részéről jöttek erre a rendezvényre – ha a Jupiter Küldetés sikerrel jár, az az egész világ jövőjét megváltoztatja. Ha pedig nem, akkor meglehet, hogy nem lesz jövője a világnak…

Megrázta a fejét, remélte, hogy ezt csak gondolatai rendezéseként értelmezik majd, nem akarta, hogy tudatalattija bárhogy is jelezze, hogyan érez valójában a milliárdnyi néző kielégíthetetlen kíváncsiságával szemben.

– Sajnálom, de erről inkább a hadügyet kérdezzék. Tudomásom szerint azért indulunk holnap, mert a bolygómozgások ekkorra produkálnak megfelelő indulási feltételeket.

Ez a hazugság akkora természetességgel jött ki a száján, hogy maga is megdöbbent; mintha a Médiaosztály a tudtán kívül átprogramozta volna az agyát, hogy e téren is hasonlítson a reklámok digitálisan tökéletesített alakjához. Kész csoda volt, hogy élő adásban felismerték az emberek.

– Akkor kezdjük! – mondta gyorsan, mielőtt valaki a nemlétező részletek iránt érdeklődhetett volna. Ha újra a küldetésre tudja irányítani a figyelmüket, akkor talán megfeledkeznek az új kilövési időpontról, legalább annyi időre, ameddig az egész elveszti jelentőségét.

A média képviselői már a. Jupiteren voltak, készen álltak a bemutatóra. A tömeg majdnem teljesen megtöltötte a géptermet – az emberi arcok tengerét vakon bámuló, háromdimenziós videokamerák tarkították. Éber ASOMAC-katonák alkottak gyűrűt körülöttük, egyszerű, fekete egyenruhájuk érthető üzenetet küldött a színes utcai ruhába öltözött riportereknek. Plazmafegyvereik még érthetőbben jelezték, mi vár a kifogásolhatóan viselkedő vendégekre.

A riporterek hadának feje felett John láthatta a meghajtórendszer-technológia alapját, a nukleáris-elektromos hajtómű hideg, csillogó felületét és a hosszú élettartamú fúziós reaktor karcsú, áramvonalas formáját. Pirossapkás technikusok futtattak végső rendszerelemzéseket a kijelzőfalakon a hiperhajtómű körül.

– Amint azt önök is tudják – kezdte a beszédet, amit már álmából felverve is tudott –, az Alfa Prima az egyetlen lakható bolygó, amit felderítő szondáink eddig találtak. A legénységem hibernációban alussza majd át a tízéves utat. – A legénysége – a családja. Az a szürreális gondolat futott át az agyán, hogy két teljesen különböző emberré vált, akiknek csak a neve ugyanaz. – Miután elértük az Alfa kutatótelepét, én fogom ellenőrizni a hiperkapu építését.

A kapu komputer rajzolta képe jelent meg a monitoron – ezt látták most mindenhol a nézők. Elmosolyodott infradimenzionális elméleteinek kézzelfogható eredményét látva.

Kisfiúkorában fogant az ötlete, ami ebben a pillanatban teljesedett ki. Az azóta eltelt évtizedeket azzal töltötte, hogy valamiképp átültesse a gyakorlatba az elméletet, először mint komputerszimulációt, majd később a világűr kevésbé hálás arénájában. Néhányszor megfordult a fejében a gondolat, hogy vajon megéri-e terve megvalósulását. Nem egyszer majdnem feladta, mondva, hogy minden hiábavaló.

Maureen belevetett hite, kettejük szerelme, gyermekeik iránti szeretete volt az, ami életben tartotta jobb jövőről szőtt álmát – azt az álmot, ami nem csak saját családját, de a világ összes családját érintette…

– Addigra a technikusok itt a Földön megépítik a hiperkapu párját a bolygó körüli pályán.

Szavaival párhuzamosan jelent meg a képernyőn a Föld közelében épülő kapu képe, a felvételt átalakították, hogy a rávetített kiegészítéssel a kész állapotot mutassa.

– Mihelyt mindkét kapu elkészül, a hajók megkezdhetik köztük az átjárást. Lehetővé válik az Alfa Prima azonnali benépesítése.

– Nem lehetne a Jupiter hiperhajtóművét használni, hogy egyenesen az Alfa Primára ugorhassanak? – kérdezte az egyik riporter.

Az újságírók sosem olvassák el a sajtóközleményeket a küldetésről? Úgy érezte, mintha vég nélkül, évek óta ugyanazokat a kérdéseket kellene megválaszolnia, elvesztegetve azt az időt, amit a terven dolgozva tölthetett volna… mi több, otthon tölthetett volna a feleségével és a gyermekeivel. Leküzdötte türelmetlenségét, és azt felelte:

– Amint tudja, a hiperűr a normál űr „mögött” bújik meg. Ha kapu nélkül próbál meg belépni… – Háta mögött egy űrhajó képe rajzolódott ki, véletlenszerűen elhelyezve a galaxis lassan forgó ábráján. -…a kilépési irány kiszámíthatatlan lesz. Nem lehet előre megmondani, hol lyukadna ki. A galaxis kilencvennyolc százaléka, még feltérképezetlen. Túl sok a hely, ahol elveszhet az ember.

– Professzor! – kiáltott neki valaki. – Felgyógyult már Daniels kapitány az influenzából? Ő lesz a küldetés pilótája?

John félrenézett. Benjamin Hess tábornok, a küldetést irányító katonai parancsnok – és apjának régi barátja –, csendben állt irodája ajtaja mellett, figyelte és hallgatta az interjú menetét. Segíts ki, Ben!

Hess mintha csak végszóra lépett volna a riporterek kameráinak mezejébe.

– Hölgyeim és uraim, önök a Jupiter 1-et jöttek megnézni – mondta mosolyogva. – Nem gondolják, hogy már eleget vártak?

John megkönnyebbülve nyomott meg egy gombot az asztalán, és a fények kihunytak. A külön erre az alkalomra felállított hatalmas kijelző életre kelt az irodájában, a starthelyet mutatta az azt figyelő riportereknek. Az óriási, csészealjszerű űrhajó a kilövőtornyon pihent, állványok, üzemanyagrendszerek és szállítószalagok garmadája kötötte még a földhöz. A gőz és a ventilációs gázok tünékeny felhőbe burkolták a hajótestet.

– Professzor – kérdezték néhányan a riporterek közül, mielőtt elszökhetett volna –, hogyan viselik a gyermekei, hogy el kell hagyniuk a Földet?

John megállt, elmosolyodott.

– Már alig várják.

2. FEJEZET

– Hülyeség ez a küldetés! – A tizennégy éves és felettébb dühös Penny Robinson hangja csak úgy visszhangzott a család hatalmas, külvárosi otthonának lépcsőjén.

És ezt valószínűleg az egész szomszédság is hallotta, gondolta leverten Maureen Robinson, miközben az emeletről kiabáló lányát figyelte.

Penny a lépcső tetején állt, tetőtől talpig feketében, mintha valakit gyászolna, bár Maureen tudta, hogy egyszerűen ezt az öltözködési stílust kedveli. Lánya ruhája és hangulata ellentéte volt azoknak a vidám pasztellszíneknek, amikkel Pennyt a küldetéshez készített, komputer korrigálta portrék ábrázolták; azokon az egész család úgy festett, mintha egy játékgyár készítette volna őket.

– Nem akarok korábban indulni! Én egyáltalán nem akarok elmenni! – kiabálta Penny, mintha fényévek választották volna el őket, és nem húsz lépcsőfok.

– Majd vacsora közben megbeszéljük… – ismételte meg Maureen. Mostanra már úgy érezte, álmából fölébresztve is csak ezt tudná szajkózni.

Penny összeszorított ököllel kiabált.

– Az elmúlt három évben mindenről le kellett mondanom, hogy az elkövetkező tízben is mindenből kimaradhassak! Nem fogok itthon maradni vacsorára. Elmegyek, hogy a barátaimmal találkozzam! Elmegyek, hogy búcsút mondjak az egész életemnek!

– Penny – Maureen megpróbált határozottan és nyugodtan beszélni, nehogy szavaiba beszűrődjenek dühének és kétségbeesésének hangjai –, szükségem van rád ma este.

A lány megrázta a fejét. Tekintete villámokat szórt, miközben visszahúzódott a hall árnyékai közé. Anyja mozdulatlanul és szenvtelenül állt a lépcső alján, kő-szoborként őrizte a bejárati ajtót.

Penny megfordult, és elviharzott. Könnyekkel küszködve bekapcsolta kar-korderét.

– Utolsó estéjén, mielőtt elszakítják mindentől, amit ismer – diktálta –, elrabolják, akarata ellenére a világűrbe cipelik, vajon milyen gondolatok foglalkoztatják az ifjú űrfoglyot…?

Elhaladt saját szobájának ajtaja előtt, majd hívatlanul berontott kisöccséhez.

Will arcán bosszús fintorral nézett fel. Játékainak és tudományos kísérleteinek özöne vette körül, kezében egy üres tárolót tartott, az utolsót, amin a SZEMÉLYES TÁRGYAK felirat állt. A poszterek a falakon, az állványokon sorakozó CD-k, a laborkellékek polcokon, egy hatalmas fehér cápa fejének másolata és a mennyezetről lógó furcsa zöld izé a gyíkkal… mind-mind érintetlen volt.

Úgy néz ki, gondolta Penny, mint akit hajója elhagyására kényszerítenek, és megpróbálja kiválasztani, hogy összes evilági tulajdona közül melyik értékes darabot vigye magával.

Will valóban ezen törte a fejét.

– Lesznek fiúk az Alfa Primán? – kérdezte színpadiasán, utánozni próbálva nővére hangját. – És mit fogok felvenni?

A lány rámeredt. Aztán a kar-korderre nézett. – A jövőben – közölte – Penny Robinson, az Űrfogoly videonaplóit milliók fogják falni. Híres leszek. – Az öccsére pillantott. – Rád viszont senki sem fog emlékezni.

Will elfintorodott.

Penny elégedetten folytatta a diktálást. Úgy tartotta a kamerát, hogy lássa a másik karját; Rögzítette pulóvere fekete ujját, amit csuklótól vállig masnik díszítettek.

– Az Űrfogoly úgy döntött, hogy sorstársai iránti együttérzése jeléül masnikat visel: zöldet az ökológiai problémákért, fehéret az emberjogi…

– Meglásd, le fog száradni a karod, mert nem kap elég vért – mondta Will rosszindulatúan.

Penny nem vett róla tudomást. Kikapcsolta a kar-kordert, és turkálni kezdett a fal mellett elhelyezett dobozokban. Talált egy légmentesen lezárt csomagot, és felemelte.

– Vajon milyen lesz a tested, ha kidobják a világűrbe…? – Szembefordult öccsével, aki rosszat sejtetve nézett rá. – Először megpróbálsz lélegezni. De a véred ekkorra már forrni kezd. Azután pedig a bőröd lufiként elpukkad. És durr! Űrleves.

Will az arcát ráncolta, olyan lett, mint az aszalt szilva.

– Tudják már, mi a neve a betegségnek, amiben szenvedsz? – kérdezte.

Penny felvette a tenyérnyi méretű, aranytalapzatra állított csillagok egyikét, és megfordította, hogy elolvassa a feliratot: ELSŐ DÍJ. Mindegyiken ugyanez állt. Valószínűleg a Legjobb Nagyokosnak járó díj, gondolta. Az öccse nem értette a tréfát. A csillag egyik éles karjával ügyesen felhasította a rejtélyes műanyag csomagot. Odanyújtotta Willnek a díját.

– Apa azt mondta, ne vigyem őket magammal – mondta a fiú a földet nézve. Elhasznált papírzsebkendő módjára dobta félre a trófeát. – Semmit sem jelent neki, amit csinálok.

Pennyn az együttérzés hullámai futottak át. Ugyanez a gondolat fordult meg az ő fejében is, az utóbbi időben többször, mint hogy azt meg tudta volna számolni.

– Ne izgasd fel magad, kölyök! – mondta nemtörődöm hangon, hogy megpróbálja kilendíteni magukat a levertségből. – Nekem két szülinapomra csak videót küldött, a tavalyiról pedig teljesen megfeledkezett. – Magához húzta öccsét, és átölelte. – Egyedül ez a küldetés érdekli.

Hátralépett, kicsomagolta és kipakolta a rejtélyes csomag tartalmát: egy összehajtogatható létrát, amit az ehhez hasonló esetekre dugott el itt. Leengedte a nyitott ablakon át, és felkészült, hogy lemásszon.

Will lenyűgözve nézte, meglepte az ölelés és nővére találékonysága is.

– Szóval nem leszel itt a családi vacsorán?

Penny visszafordult, arcán a szokásos fájdalmas kifejezés.

– Lássuk csak – mondta, miközben a homlokán dobolt. – Az utolsó estémet a Földön úgy töltöm el, hogy figyelem, amint apa és anya úgy tesz, mintha nem vitatkozna, vagy tízévi zsebpénzemet költőm el a bevásárlóközpontban… Szerinted? – Elfordult, egyik lábát átemelte a párkányon. A lába a külső falba rúgott, a létra felső fokát kereste.

Will grimaszolt.

– Anya nagyon pipa lesz. Penny felnevetett:

– És mit fog csinálni? Szobafogságra ítél?

A másik lábát is átvetette a párkányon. Centinként tűnt el, amíg Will már csak az ablakkeretet látta a naplementében.

*

Will a fejét csóválva ácsorgott, túl sok gondolat és érzés cikázott az agyában. A nővére mindig egy álomvilágban látszott élni, ahol ő lehetett a kalandok főszereplője. Will mondta is édesanyjának, hogy Pennynek írónak kellene menni, akkor állandóan álmodozhatna, és meg is élhetne belőle. Minél hamarabb megy el otthonról, annál jobb lesz neki.

Most azonban mindannyian elhagyni készültek otthonukat, és nem volt más választásuk. Hirtelen alig tudott nyelni, mert elszorult a torka. Nem csoda, hogy Penny most éli ki az álmait, hisz a valós élet teljesen valószerűtlen lett. Újra letérdelt, és folytatta a játékok szortírozását.

3. FEJEZET

John Robinson Hess tábornok mellett lépdelt az űrközpont főhadiszállásának visszhangzó fémfolyosóján, és azon törte a fejét, hogy ezeket a falakat fogja-e látni, ha este lehunyja majd a szemét. Eddig minden alkalommal így történt…

– Az összes repülés előtti ellenőrzéssel végeztetek? – kérdezte tőle Hess.

John felnézett.

– Felkészültebbek nem is lehetnénk – felelte kicsit idegesen. – Három hónappal hoztuk előbbre ezt a küldetést, Ben.

– Szerencsénk volt, hogy a riporterek nem kérdeztek többet Daniels állapotáról – morogta Hess. Egyenesen előre meredt, mintha befejezettnek tekintené a társalgást.

Johnnak hirtelen az a gondolata támadt, hogy Hess nyitott szemmel alszik.

– Aggaszt, hogy az utolsó pillanatban kell új pilótát kiválasztanunk – mondta, ezúttal nagyobb hangsúlyt fektetve véleményére. A családom életét kockáztatod. Ezt azért nem mondta ki.

– A Globális Lázadók egyre merészebbek lesznek. Már nem pusztán egy renegát terrorista csoportról van szó – jelentette ki Hess, mintha csak ez az egy kérdés izgatta volna. – Először a hiperkapu. Azután Daniels. Legközelebb lehet, hogy a kilövőtornyot támadják meg. Nem engedhetünk meg semmiféle késlekedést.

John nem válaszolt, tudta, hogy nincs értelme. Tudta, hogyan működik Hess agya – mint az apjáé: először a kötelesség. A nagy dolgok… Azt is tudta, hogy egy elhivatott tiszt számára, aki a háborús fenyegetésre összpontosít, „a nagy dolgok” fogalomköre egyre inkább leszűkül.

John ugyanannyi titkos információhoz fért hozzá, mint Hess. Volt még valami, amit az apjától tanult meg: azt, hogyan értelmezze az olyan jelentéseket, ahol az igazságot csak a sorok között olvasva találja meg. A Globális Lázadók túlságosan jól felszereltek, és szervezettek ahhoz, hogy egyszerű „terrorista szupercsoport” legyenek – hallotta a pletykát, hogy titokban saját hiperkaput építenek. A terroristák szélsőségesek. Az az ötlet, hogy más társadalompolitikai oldal szélsőséges csoportjaival dolgozzanak együtt, nagyon valószínűtlennek tűnt.

Biztos volt benne, hogy egy árnyaltabb és sokkal veszélyesebb terv állt a küldetés szabotálásának hátterében. Talán a multinacionálisok összeesküvése – a nagy hatalmú, nemzetközi vállalatok vezetőié, akik vagyonokat kerestek a természeti kincsek kiaknázásával és a szegényebb nemzetek polgárainak félrevezetésével. Az ő fékezhetetlen mohóságuk következtében vált lakhatatlanná saját bolygójuk.

Talán most a csillagok között keresik következő bevételi forrásukat.

Ezt a felállást sokkal hihetőbbnek találta, különösen mióta egy multinacionális cég lett a. Jupiter Alfa Prima-i útjának fő támogatója.

Bárki álljon is a szabotázs mögött, nem fogja hagyni, hogy sikerrel járjanak. Akkor sem, ha a hiperkapu a Föld összes lakójának az utolsó esélye a túlélésre. Újra a családjára gondolt, mindarra, amit feláldoznak… és arra, mennyire szereti őket. Túlságosan is ahhoz, hogy itt hagyja őket…

És ahogy rájuk gondolt, egy zavaró, eltévelyedett gondolat került a felszínre.

– A fenébe! – mondta ki hangosan. – Will tanulmányi versenye. – Elindította órája memória funkcióját. – Emlékeztető: bocsánatkérő videót Willnek.

– Meg fogja érteni. – A tábornok mosolyogva nézte, és felvonta szemöldökét.

John is kierőltetett egy mosolyt, ezzel felelve Hess néma kérdésére. De a szeme nem mosolygott. Újra félrenézett.

– Egyetértek azzal, hogy most szükséges lehet a katonai jelenlét, Ben. De a családom vesz részt a küldetésben. Olyan pilótára van szükségem, aki többet ér, mint a cipőjén a fényezés…

– Már meg is van az emberünk – mondta Hess magabiztosan. Megállt, és egy azonosító-panelhez nyomta a tenyerét. – Csak még nem tud róla – Az ajtó kinyílt, mögötte egy üres gyűlésterem tárult fel.

Azaz nem volt teljesen üres. Egy magányos alak várakozott az ablaknál a terem túlsó felén, a sötétedő eget bámulta. Ahogy ott állt, Johnt egy csapdába esett ragadozó madárra emlékeztette.

A férfi megfordult, mikor meghallotta, hogy beléptek, és mereven szalutált. Őrnagyi rangjelzést viselt, és egyenruhája fekete bőrkabátján egy ASOMAC-jelvényt, rajta a West névvel.

Barna haj, kék szem, közepes termet… Az egyetlen figyelemre méltó dolog, amit John felfedezett West őrnagyon, az volt, hogy akár a fia is lehetett volna. Ez lehangolta.

Hess viszonozta a szalutálást.

– Pihenj, őrnagy.

West szája hamarabb nyílt szóra, mint hogy a karját leengedte – mintha eddig is csupán akaratereje megfeszítésével tudta volna visszatartani a kikívánkozó szóáradatot.

– Uram, miért vontak ki az aktív szolgálatból? A lázadók újra támadhatnak. Ott kell lennem…

– Ismeri Robinson professzort? – kérdezte a tábornok, tudomást sem véve West méltatlankodásáról.

Az őrnagy egy pillanatig tehetetlenül pislogva állt ott. John látta, hogy nyilvánvaló erőfeszítésébe kerül összeszednie magát. Végül egykedvűen azt mondta:

– Csak hírből. – John szemébe nézett és tekintetében csodálat tükröződött. – Az édesapja harci stratégiája kötelező olvasmány volt az Akadémián.

John köszönetképp bólintott, és érezte, hogy szája sarka csodálkozó mosolyra húzódik. Volt egy időszak – jó hosszú időszak – amikor dühítette, hogy nem tud kikerülni apja árnyékából. De most, az elmúlt hónapok vég nélküli médiavihara után, szinte megkönnyebbült, hogy valaki csak úgy gondolt rá, mint az apja fiára.

– Mit tud nekem mondani a Jupiter Küldetésről, őrnagy? – kérdezte Hess.

West alig tudott elfojtani egy grimaszt.

– A Jupiter egy túlméretezett robot. Minden automatikus. Csak bábáskodni kell, uram. – Mély levegőt vett. – Még egy űrruhába öltöztetett majom is kiviszi azt a hajót a Naprendszerből, és leteszi az Alfa Primán. Ne vegye sértésnek! – Újra Johnra nézett.

– Őrnagy – mondta Hess, hangjában csöppnyi bosszúsággal –, ugye tisztában van azzal, hogy a Föld tartalékai erősen megfogyatkoztak?

West a homlokát ráncolta.

– Engedélyt kérek, hogy nyíltan beszélhessek.

– Beszéljen! – mondta a tábornok.

– Minden kisiskolás tudja, hogy az újrafeldolgozási technológiák helyrehozzák a környezetet. – Felemelte a kezét, és alig visszafojtott dühvel, gesztikulálva magyarázott. – Egy család átutaztatása a galaxison nem más, mint jó reklámfogás, hogy minden korosztály üdítőt igyon!

– Minden kisiskolásnak hazudtak – mondta John csendesen. – Az igazán hatékony újrafeldolgozást technológiák későn érkeztek. Gyakorlatilag minden növényi eredetű erőforrást elhasználtunk. A fúziós üzemanyagok széleskörű használata lehet, hogy sosem lesz megfizethető, és ha túlságosan a napenergiára támaszkodunk, az kiszámíthatatlan légköri állapotokat teremthet. Az ózonpajzs már csak negyven százalékos. Két évtizeden belül a Föld képtelenné válik az emberi élet fenntartására.

West csak bámult rá.

– A Globális Lázadók is olyan jól tudják ezt, mint mi – hangsúlyozta a tábornok. – Építik a saját hiperkapujukat, és azt remélik, hogy előttünk kolonizálhatják majd az Alfa Primát. Ha sikerrel járnak, akkor nem fognak a Föld teljes népességének meghívót küldeni, hogy csatlakozzanak hozzájuk a galaxis másik felén. A „Nyugat Démonait”, a magához és a hozzám hasonlókat itt hagyják meghalni.

John a padlót tanulmányozta. Túl sokszor hallotta már ezt a szónoklatot errefelé; apja is ilyeneket mondott annak idején, a millenniumi háború alatt. Akkor nem értette meg. Az idők során azonban rájött, hogy ez egyfajta elvakultság eredménye, márpedig az sosem ésszerű…

A hiperkaput, amit ő álmodott meg, azért építették, hogy az egész Földet szolgálja, és soha nem jutott eszükbe, hogy ez másképp is lehet. Úgy hitte, hogy egyedül a Föld ökológiai rendszerét megsemmisítő, szűk látókörű haszonlesők tarthatják jó ötletnek a küldetés szabotálását. És csak egy a multinacionálisokból álló kartell rendelkezhet megfelelő háttérrel, hogy saját hiperkaput építsen… Ismét felnézett, nagy volt a csend.

– … Daniels kapitány nem influenzás, ugye? – kérdezte végül West.

Hess megrázta a fejét.

– Danielset tegnap este meggyilkolták a lakásán. Ezt az influenza-mesét csak a sajtónak találtuk ki.

West megdöbbent.

– Ismertem Danielset… – Kék szeme fagyos lett. – Impulzuságyúkkal kellene lerombolni a bázisaikat. Egy határozott lépés…

– Bolondság volt a föld körüli pályán végrehajtott mentőakciója. – A tábornok mondata belefojtotta a szót. – Magyarázza meg, őrnagy!

West kihúzta magát, egy cseppnyi bizonytalanság sem érződött a hangján, amint válaszolt:

– Egy barátom bajban volt.

– Kockára tett egy tízmilliárd dolláros űrjárművet, szembeszegült a nyílt paranccsal egy barátja miatt? – Hess választ várt.

– Igen, uram – mondta West, látszott, hogy nem bánta meg, amit tett. – így volt, uram.

– Megfelel – jelentette ki John, és magát is meglepte a mosolya.

Ugyanilyen váratlanul Hess is elmosolyodott.

– Gratulálok, őrnagy, ön a Jupiter Küldetés új pilótája. West elpirult, de nem örömében, hanem mert csőbe húzták.

– De uram – szólt, hangjában növekvő dühvei –, a harc itt folyik…

– Holnap indul – mondta a tábornok, figyelmen kívül hagyva West tiltakozását, mint minden egyebet, ami nem illett az ő pontosan megtervezett világképébe. – Mielőtt a lázadóknak esélyük lehetne végleg meghiúsítani a küldetést. Menjük, nézzük meg a hajóját!

4. FEJEZET

Dr. Zachary Smith egy szélfútta dűne tetején állt, és a messzeséget kémlelte. Ameddig csak a szem ellátott, sivatag vette körül, a homoktengert a hőség hullámai fodrozták az ég porcelánkék kupolája alatt. Alacsony, pedáns férfi volt, rendezett szakállal, az a fajta ember, akit a többiek kompetensnek, de jelentéktelennek tartanak. Ennél nagyobbat talán nem is tévedhettek volna.

Smith türelmetlenül nézett társára, kezdett szomjas lenni.

– Azért szerződtettek, hogy megszerezzem Daniels lakásának kódját – mondta. – Semmi többre. Elvégeztem a munkát.

A mellette álló névtelen, jól öltözött üzletember elfintorodott.

– Találtak egy másik pilótát. A küldetés menetrend szerint megy tovább. Sokkal direktebb beavatkozásra lesz szükségünk az ön részéről.

Egy másikat? Valóban? Smith elfojtott egy sóhajt.

– Értem – mondta. Tudta, ezek a vállalati öltönyösök csak két lábon járó pénzautomataként funkcionálnak. Inkább az a tudat törte le, hogy a terveket szövögető névtelen igazgatósági tagoknak sem volt fogalma arról, hogyan is működik a hadsereg. Pedig számára már-már úgy tűnt, az Űrhaderőben csak pilóták szolgálnak. Annyian voltak, mint a csótányok.

– Nos, a direktebb beavatkozás sokba fog kerülni maguknak – mondta kellemes hangon. – És attól tartok, hogy a munkadíjam épp most emelkedett… a csillagos égig.

Valahonnan a felhők mögül kopogásszerű hangokat hallott; mintha egy öblös, makulátlanul kék kerámiaedényben állt volna. Smith előrenyúlt, keresett valamit a levegőben, amit nem láthatott. Megnyomott egy gombot.

Az üzletember képe és a sivatagi helyszín hologramja álomként foszlott szét.

– Szobai világítást! – mondta Smith fáradtan. A hirtelen kigyúló fények jól ismert laboratóriumát világították meg a Küldetés irányítóközpontjában, és az ajtót, amin valóban kopogott valaki.

– Szabad.

Az ajtó kinyílt, és egy technikus lépett be.

– Az irányítás nem kapta meg az indulás előtti tesztek eredményét, dr. Smith.

Smith átvágott a szobán, a kör alakú, szemmagasság felett elhelyezett, világító táblához ment, amin a Jupiter legénységének fotói függtek. Mintha céltáblák lennének, gondolta. Mosolyogva vette elő a mikrofájlokat, és adta át a technikusnak.

– Robinsonék száz százalékosan rendben vannak. Tökéletes egészségnek örvendenek, és készen állnak a világ megmentésére. – Szélesen mosolygott, és a technikus mit sem sejtve, boldogan mosolygott vissza rá. – Kívánjon nekik sok szerencsét a nevemben!

*

Don West követte a tábornokot és a professzort a Jupiter belsejébe vezető feljárón. A hatalmas csészealj ott függött felette, ettől még kisebbnek és erőtlenebbnek érezte magát, mint a tábornok szavai hallatán. A bejárat nyitott szájként várta, hogy elnyelhesse. Úgy tippelte, hogy a. Jupiteren száz, az Eagle 1-hez hasonló hajó is könnyen elférne.

– A küldetés menete egyszerű – mondta Hess. – Robinson professzor a parancsnok, kivéve, ha harci helyzetbe kerülnek. Ebben az esetben, West őrnagy, ön veszi át az irányítást.

Ez a civil…? Don ránézett, kihúzta magát. Az egyetlen űr, amin Robinson valaha átrepült, az csak a fülei között lévő lehetett. Lenyelte kikívánkozó büszkeségét, és újra megpróbálta elérni, hogy a tábornok meghallgassa.

– Én vadászpilóta vagyok, uram. Kell, hogy legyenek jobb jelöltjei…

Elérték a bejáratot. Hess odafordult hozzá, és azt mondta:

– Üdvözlöm a fedélzeten, őrnagy. – Ő és Robinson habozás nélkül ment tovább.

Miért nem állítottak hadbíróság elé? – kérdezte magában Don, és mogorván követte őket. Egy tompított fényekkel megvilágított folyosón mentek, míg el nem érték a kétszárnyú ajtót a túlsó végén. Don szembefordult a két férfival. Míg azok arra vártak, hogy kinyíljon az ajtó, még egyszer megpróbálta megértetni magát velük.

– Jeb Walker sokkal jobb pilóta, uram – mondta. Hát, talán mégsem, de valószínűleg egyformán jók… És Walker egyből élne a lehetőséggel, hogy ilyesmit csinálhasson; Jeb úgy tartotta, hogy a szárnyak óta a hiperkapu a legnagyobb dolog. – Ő tökéletes lenne erre a küldet…

Elnémult, ahogy az ajtó kinyílt a háta mögött. Megfordult és benézett. Elkerekedett a szeme.

– Hű! – Csak úgy kapkodta a levegőt, újra tízéves volt. Kiürült fejjel sétált be a Jupiter hídjára, áhítattal, mintha a mennyországba lépett volna. És ez az is volt, a csúcstechnológia mennyországa. Két vadonatúj kiberfelszereléssel ellátott pilótaülés állt az óriási ablak előtt; ennek tükörsima felületét valószínűleg ugyanabból az átlátszó ötvözetből készítették, mint saját hajója pilótafülkéjét, bár agya továbbra is ablaküvegként azonosította be. Technikusok cikáztak jobbra-balra a helyiségben, rendszerellenőrzéseket végeztek.

Szemügyre vette a kormányművet, a bekapcsolt központi komputert méregette, a terem közepén álló navigációs konzol kijelzőit tanulmányozta. Ellenőrizte a monitorokat, a felszerelést és a képernyőket. A látottak határozottan lenyűgözték.

– Úgy látom, valaki a kicsike extrás változatát választotta – suttogta, inkább csak magának, mint az őt figyelő két férfinak.

– Ha már gyermekmegőrzést vállal, nem is olyan rossz bölcsőde ez, nem gondolja, őrnagy? – kérdezte bátorítólag Robinson.

Don ránézett, majd tekintete újból elkalandozott. Egy technikus lépett elő a hibernáló egységek mögül, akit eddig észre sem vett: doktorféle lehetett. Praktikus, barna overallt viselt, kezében mappát tartott. Egy doktornő. Egy nagyon vonzó doktornő. Don rámeredt, amint a természet ereje az elmúlt percekben immár másodszorra nullázta le az agyát.

– Nem értem – mondta a nő. Robinsonra és a tábornokra összpontosított, mintha őt észre sem vette volna. – Nem tudom kilencvenhat százalék fölé vinni a hibernáló rendszereket.

– Doktor Smith fogadta el a terveket… – kezdte Hess tábornok.

– Doktor Smith csak a támaszpont orvosa – csattant fel a nő a szavába vágva. – Mihelyt elindul a hajó, én leszek a felelős. Vagy tökéletesek lesznek ezek a tartályok, vagy a hajó nem száll fel. Megértett?

– Tökéletesen, doktor – felelte Hess higgadtan.

Ó, te jó ég, gondolta Don, azt hiszem, szerelmes vagyok.

– Judy – szólt Robinson, amint a nő épp el akart fordulni –, hadd mutassam be neked West őrnagyot. Ő veszi át Mike helyét.

Az orvos – Judy – megfordult, úgy tűnt, most vette csak észre Westet. A kezét nyújtotta neki; Don megszorította. A nő szőke haja egyszerű kontyba volt fogva, ami kiemelte tökéletes arcát, zöld szemét. Pupillái kissé kitágultak, miközben tetőtől talpig végigmérte az őrnagyot, úgy tűnt, tetszik neki a látvány. Az arcára emelte a tekintetét, a száját figyelte… majd észrevette, hogy a férfi őt bámulja.

Elpirult, rájött, hogy West észrevette, őt mustrálja. A férfi elvigyorodott, ezzel jelezve, hogy a csodálat kölcsönös.

– Nehezebb Mike-nál – mondta Judy, és hirtelen Robinson felé fordult. – Újra kell kalibrálnunk.

– Szívesen megbeszélem önnel a dimenzióimat, doktor… – Don elővette leghuncutabb mosolyát, ami eddig mindig bevált. – Mondjuk vacsora közben?

– West… – Judy ránézett. – Olvastam magáról. Háborús hős, ugye?

– Nos, valójában igen – felelte büszkén a férfi.

A nő összefonta a karját, állat a tenyerén nyugtatta.

– Ki is mondta azt, hogy „akik nem tudnak gondolkozni, azok háborúznak”?… Ó. Én. – Arcára fagyott a mosoly. – Örülök, hogy találkoztunk. – Elsétált a hibernáló tartályok irányába.

– Ezt a jégcsapot szívesen felolvasztanám. – Don mindentudóan pillantott a másik két férfira, önelégült vigyorral próbálta leplezni zavarát.

A terem túlsó oldalán Judy visszafordult. Tekintetét Westen legeltette, majd Robinsonra nézett.

– Nem hiszem, hogy otthon vacsoráznék, apa – mondta.

Don Robinsonra bámult. Apa?… Robinson felvonta a szemöldökét, vállat vont és elmosolyodott.

Ez biztos csak egy rossz álom. Don becsukta a szemét, azon tűnődött, vajon mikor ébred fel. Aztán észrevette, hogy mindenki őt figyeli. Magában káromkodott egyet.

– Hosszú út lesz ez – morogta.

5. FEJEZET

Annyira késő volt, mire John hazaért, hogy nem is mert már az órájára nézni. Amikor kiszállt az autóból, látta, a házban még mindenhol ég a villany. Az elülső ösvényről úgy tűnt, mintha jelzőfény égne a sötétben, hogy arra emlékeztesse, miért is tett eddig mindent, miért adott fel mindent hétköznapi életéből, mindent, ami számított.

Belépett a házba, jobbra, majd balra nézett. Feltételezte, hogy már mindenki régen ágyban van. Az ebédlőbe ment; megtorpant, amikor meglátta az elegáns vacsora maradékait az asztalon – a gyertyák meggyújtatlanul, az ételhez hozzá sem nyúltak. Az utolsó vacsorájuk az utolsó Földön töltött estéjükön… és ő nem jött haza.

John lassan átment a szobán, hogy megnézze, mi van még az asztalon. Will egy kísérlete. Egy újabb első díj, csillag formájú aranyplakett függött egy masnin a talapzatról. Elmosolyodott. Will nagyon sokban emlékeztette gyermekkori önmagára…

*

Maureen felkelt az ágyból, mihelyt meghallotta, hogy férje belép a házba. Túl hosszú ideje feküdt már ott, várva ezt a hangot, miután amúgy is meglehetősen későn feküdt le. Első reakcióként megnyugodott, hogy férje végre hazaért, de tudta, ez az érzés nem tart majd sokáig. Sosem tartott sokáig.

Felvette fürdőköpenyét, és elindult lefelé a lépcsőn, megpróbált nyugodt maradni, hogy higgadtan beszélhessék meg a dolgokat, nehogy… Meglátta, amint John az ebédlőasztal mellett Will kísérletét nézegeti.

Háta mögött a csodálatos vacsora, amit annyira makacsul és szeréténél készített, behódolva annak az álmának, hogy az egész család együtt lesz, elkölteni az utolsó vacsorát otthonukban, szülőbolygójukon… Se ideje, se felesleges energiája nem volt, mégis megcsinálta, mert mindez azt jelképezte, amit annyira fontosnak érzett.

Végül Will maradt egyedül otthon vacsorára, de ő meg dühös volt és megbántott, mert John megszegte a tanulmányi versennyel kapcsolatban tett ígéretét. Nem akart semmit sem enni, és mielőtt felrohant szobájába, és becsapta maga mögött az ajtót, azt mondta, nem szereti a sült csirkét, sohasem szerette. Ezek után valahogy neki sem volt kedve enni.

– Megint elnyerte az első díjat – szólt, ahogy John felnézett.

– Az időgépének egy nem működő prototípusa – mondta John; vidáman mosolygott, de valahogy ez a mosoly sem működött. – Cseles munka egy ilyen kis tökmagtól. – A nő csak nézte, ujjai köpenye övére fonódtak.

John elfordult a tekintete elől, erőltetett mosolya eltűnt.

– Elnézést a vacsora miatt. Az új pilóta… A nő mély levegőt vett.

– John, a családodnak itt van rád szüksége…

– Ez az egész küldetés a családunkról szól – felelte a férfi; hangja felerősödött, elnyomta feleségéét. – Azzal a feltétellel vállaltam el az utazást, hogy vihetjük a gyerekeinket! Azért, hogy a munkánk miatt ne kelljen itt hagynunk őket. Azért, hogy a jövő nemzedékeinek új otthona legyen…

– Ez nem verseny, John! – Az asszony hangja is emelkedni kezdett; egyre nehezebben tudott uralkodni magán. – Az egész emberiséget próbálod megmenteni, és közben teljesen megfeledkezel rólunk. Will most is az egész iskolát elsötétítette, csak hogy végre odafigyelj rá. Pennyt pedig már harmadik este cipelték haza a biztonságiak. És akkor Judyról nem is beszéltem. Ő hamarosan ugyanolyan kísértetté válik a szemünkben, mint te…

– Maureen, megpróbálok felkészülni az új kilövési időpontra…

– Szerinted én mit csinálok? – kiáltott fel a nő. – Megállás nélkül partikat adok?

John hasztalan bocsánatkérésként tárta szét karját.

– Tudom, hogy a természettudományos programot állítod össze. Úgy értettem…

– Ugyanakkor két gyerekkel is törődnöm kell, akik egy egész bolygót hagynak maguk mögött! Erre nincs segédkönyv, hogy hogyan csináljam! – Félresöpörte a haját a szeméből. A seregben nőtt fel: tudta hogyan kell egy családot költöztetni; ismerte az ezzel járó szabályokat, a kemény munkát, tudta hogy az embernek néha áldozatokat kell hoznia. Évek óta családja és karrierje követelései között egyensúlyozott; sosem volt neki könnyű, de eddig úgy tűnt, a stressz kifizetődik, mert mindkettőt szerette csinálni. De ez… Elfordult, szorosabbra húzta köpenyét, szemébe könnyek gyűltek.

John közelebb lépett hozzá, kezét a vállára tette.

– Talán nem is érdemes megmenteni a világ összes családját, ha a sajátunkat sem tudjuk – mondta gyengéden. – Erről van szó, professzor?

Maureen lassan szembefordult férjével. Mosolygott, először csak félve, de a férfi szemébe nézve mosolya meleg és határozott lett.

– Megmondtam anyának, hogy nem volt igaza veled kapcsolatban – suttogta; hangja még kicsit remegett. Hirtelen eszébe jutott, mennyire hiányzik neki az édesanyja. Maureen elfordult, és kinézett az ablakon. – Miért betegítettük meg a Földet? John, én… – Úgy félek. De még kimondani is félt.

– Tudom, kicsim – felelte halkan a férfi. Karjaiba zárta, mintha újra ifjú házasok lennének; évek óta nem szólította már így. – Én is félek.

Együtt mentek fel az emeletre, elhaladtak gyerekeik szobái mellett. John megtorpant Will ajtaja előtt, majd benyitott. Maureen figyelte, amint az előtérből beszűrődő fényösvényről fia ágyához lép.

A férfi kezét a nyakában lógó dögcédulához emelte; az apjáé volt. Mindig ő őrizte, ha apja elment, és a millenniumi háború idején ez sokszor előfordult. A dögcédula amolyan biztosítékféle volt arra, hogy visszatér.

Aztán egyszer mégsem tért vissza.

John mindig viselte a cédulát, hogy a veszteségére emlékeztesse; és arra a fogadalmára, hogy nem fog apja hibájába esni. Hogy mennyit jelent neki a családja. Ez is egyike volt azon dolgoknak, amiket Maureen annyira szeretett benne.

Egy pillanatig figyelte Willt. A kisfiú nyugodtan aludt. Maureen remélte, hogy ezen az utolsó földi éjszakán szépeket álmodik.

Végül John ellépett Will ágya mellől, és csatlakozott feleségéhez a folyósón. Kéz a kézben mentek saját hálószobájukba, majd Maureen az utolsó égve maradt lámpát is lekapcsolta.

*

Az irányítóközpont fényei egész éjjel égtek, a kilövés előtti órák lassan teltek. A Jupiter 1 álmatlanul feküdt a rakodóállványok gyűrűjében, mialatt a felszerelés utolsó darabjait is a raktárhelyiségekbe gördítették az automatizált emelők és szállítószalagok segítségével.

Az egész éjszaka dolgozó munkások túl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy akár egy pillantást is vessenek a BIOLÓGIAI TESZTANYAG: KINYITNI TILOS felirattal ellátott szállítótartályra, nemhogy a figyelmeztetés ellenére felnyissák azt. Egy daru segítségével húzták fel, és helyezték el a kijelölt rakodási területen, aztán ott hagyták.

*

Smith várt, míg a tartály körüli térségben halálos csend lesz, majd lelökte a fedelet, és kimászott; elmacskásodott izmait átkozta, amiért nem képesek fájdalom nélkül reagálni. Undorral nézett vissza a szállítótartályra, majd keresni kezdte a nyílászárót, amiről tudta, hogy arrafelé kell lennie. Meg is találta, pontosan ott, ahol mondták.

A név nélküli üzletemberrel folytatott, félbeszakított tárgyalása nagyon kielégítő eredményekkel zárult. Mire befejezi ezt az utolsó, kellemetlenül személyes árulást, gazdagabb lesz, mint arról bárki álmodni merne; bárki, kivéve persze őt. Mit neki becsület, ha ilyen haszonra tehet szert? A múltban többet is veszített már a becsületénél. Kinyitotta a nyílászáró fedőlapját, és bemászott.

A pénz és a halál maradt az egyetlen állandó dolog abban a világegyetemben, ahol John Robinsonnak sikerült kijátszania a fénysebesség korlátait. Neki legalábbis ezek jelentettek egyedül valamit. Ez után a végső szabotázs után, úgy tervezte, eltűnik, és élete hátralevő részét egy idilli rejtekhelyen tölti majd. Miért számítana neki, hogy halálra ítélte a világot? Nem lesz itt, hogy végignézze.

Az olyan önjelölt megváltóktól, mint Robinson, felfordult a gyomra. Megérdemlik a halált, csakúgy, mint naiv álmaik. Az már csak egyszerű ráadás, hogy az ő keze bizonyíthatja be, mennyire jelentéktelen Robinson és az ő tökéletes családja a végtelen univerzum szemében.

Smith átkémlelt az alsó szint rácsain, a hajó azon részét kereste, amit már meg kellett volna látnia. Közeledem. Elképzelte Robinsonék mosolygó arcát a világ összes hírcsatornáján, amint bejelentik, hogy a Jupiter Küldetés kudarcba fulladt. Mennyire megrázó. Mennyire borzasztó… Elmosolyodott.

Ekkor nyílt szét benne a szakadék, ami még a megelégedettség e rövid pillanatát is magába nyelte.

Azt hitte, ha elegendő pénzt gyűjt össze, az majd kitölti a lelke helyén maradt űrt. Most jött rá, hogy ehhez nincs elég pénz az univerzumban.

Nos, talán az majd segít, ha mindet elköltőm, gondolta keserűen. Brilliáns elme volt, mindenki ezt mondta. Kitalálhatna valamilyen igazán kreatív módot arra, hogy jól érezhesse magát… Egy másik résen is kikukucskált; ezúttal azt látta, amit már várt. Félrehúzta a szerelőakna paneljét, és leereszkedett a robot hangárjába.

A termet halványan világították meg a szervizlámpák, csakúgy, mint a többit; idegesítően, de a célnak megfelelően.

Smith a fő komputerkonzolhoz ment, körülnézett, nem várt lépések zaja után fülelt. Ironikusnak találta, hogy az egyetlen dolog, ami ténylegesen érdekli, az az életben maradás… ironikusnak, mert élete teljesen örömtelen volt már.

Smith elővett egy apró billentyűzetet terepruhájának felső részéből. Az élettelen CPU-ba helyezte, és elindította a felülíró programot.

– Remélem megbocsájtod, ha átugrom a csókjelenetet, Csipkerobotka – morogta –, de itt az ideje, hogy felébredj. – Megnyomott egy gombot a vezérlőpanelen, és a kijelzők életre keltek. Beütötte az első parancsot.

A központi komputer adatbankjának monoton hangja válaszolt:

– Robot aktiválva. Elsődleges parancsok áttekintése: Egy, a Robinson-család védelme. Kettő, a hajó rendszereinek fenntartása. Három…

– Kímélj meg a bájcsevejtől, vasmarkú vitézem! – Smith szája megrándult, miközben ujjai türelmetlenül kopogtak a billentyűkön; a szintetikus hang elhalt. – Szomorú, de attól tanok, sokkal prózaibb feladatom lesz számodra. – Megadta az átprogramozási parancsokat, és lenyomott egy újabb gombot.

– Robot aktiválva – ismételte a rideg, monoton hang. – Elsődleges parancsok áttekintése: Tizenhat órával az indulás után megsemmisíteni a Robinson-családot. Az összes vezérlő rendszert megsemmisíteni.

– Ez már jobban tetszik. – Smith mosolyogva rántotta ki a billentyűzetet, és visszarejtette ruhájába. – Isten veled, balvégzetű barátom. „Búcsúnk is boldogít…” – Gúnyolódva szalutált a robotnak, ami egy árnyékos sarokban várakozott a terem túlsó felében. – Add át üdvözletem az örökkévalóságnak!

Otthagyta a vezérlőpultot, és a SZEMÉTLEDOBÓ feliratú csúszdához ment. Stílusos, gondolta. Bemászott, és elkezdett lefelé kúszni. Az informátora szerint olyan helyen tudja majd elhagyni a hajót, ahol észrevétlenül eltűnhet.

Nem jutott messzire, amikor az overalljához erősített programozó modul csipogni kezdett. Bekapcsolta a beépített kommunikációs csatornát, keze remegett az idegességtől. A név nélküli üzletember arca jelent meg feje felett a levegőben.

– Ezek szerint a menetrendnek megfelelően fejezte be küldetését – állapította meg a férfi, és körülnézett. – Nagyra becsülöm a halálpontos terroristákat.

Más körülmények között Smith talán élvezte volna a felette lebegő fej sajátos humorát. Jelenléte azonban most veszélybe sodorhatta az életét.

– Mondtam, hogy itt ne hívjon! – sziszegte. – Lenyomozhatják…

A holografikus arc rezzenéstelen maradt.

– Csak őszinte hálámat akartam kifejezésre juttatni lankadatlan hűségéért – mondta az üzletember. – Szép munka volt, jó doktorom. És most viszlát. – Elmosolyodott.

Smith zavartan elfintorodott, amint az üzletember vigyorgó arca eltűnt. A programozó modul olyan magas hangon kezdett csipogni, hogy az bántotta a fülét.

Ekkor jött az igazi fájdalom, a gyorsan átmelegedő modul kiégette az overall szerszámzsebét. Smith előrántotta a billentyűzetet, és nagyot káromkodott, amikor megégette a tenyerét.

A túltöltődött modul felrobbant, mielőtt eldobhatta volna. Fájdalom hatolt görcsbe rándult teste minden sejtjébe, ahogy a kisülés keresztülszaladt rajta, majd az alagút fémpadlójában elnyelődött.

A csúszda ismét elcsendesedett, néma lett, mint a sír. És Zachary Smith nagyon, nagyon nyugodtan feküdt benne.

6. FEJEZET

Az űrközpont épülete a remény színeiben pompázott ennek a szokatlanul fényes napnak a hajnalán.

A kilövőtoronyban, a Jupiter 1 hídján, a Robinson család Judy figyelő tekintete előtt tette meg a végső előkészületeket az évtizedes utazásra. Will és Penny lépett be először a hibernáló tartályba, ezüstös védőöltözetet viseltek. A kislány határozottan állította, hogy a ruhában úgy néznek ki, mintha alufóliába csomagolták volna őket a mélyhűtőben töltendő időre.

Inkább a vetőmagokhoz hasonlítanak, amik ezüstös dobozokban alszanak, futott át Maureen agyán, amint a Pennyt körülölelő hibernáló egységre nézett. Kilökte ezt a képet gondolatai közül. Rámosolygott fészkelődő lányára, gyengéden félresimította rendetlen sötét tincseit gyönyörű, barna szeméből.

– Ne, anya! – mondta Penny, és dühödten visszaborzolta a haját. – A Vogue szerint tíz év múlva ez lesz a divat.

Maureen engedelmesen elvette a kezét, tiszteletben tartva gyermekei erőfeszítéseit, hogy megőrizzék jókedvüket; tudta, milyen nehéz most mindannyiuknak.

– Spórolhatunk egy kicsit az oxigénjével – kérdezte Will a mellette lévő tartályból –, hogy ne legyen ennyire idegesítő, miután felébred?

– Neki meg muszáj lesz mindenképpen felébrednie? – vágott vissza Penny.

– Elég! – Maureen megpróbált rosszalló arcot vágni, de elnevette magát. – Mindjárt nem megyünk sehová!… Na, aludjatok jól, kicsikéim! – tette hozzá gyengéden, ahogy minden este lefekvéskor kisebb korukban. Homlokon csókolta őket – ez szintén része volt a régi rituálénak –, majd hátralépett. Most John következett.

John széttárta a karját, hogy átölelje a fiát. Will ugyanabban a pillanatban a kezét nyújtotta. Apa és fia kínos zavarodottsággal nézte egymást, míg Will megadóan vissza nem lépett a tartályba. John összekócolta fia haját, és arrébb lépett. Maureen beszállt saját hibernáló egységébe, várta, hogy John hozzá is odaérjen.

– Hármast kap szülői gondoskodásból, professzor – mondta halkan. – De ötöst az igyekezetért.

John megcsókolta mosolygó ajkát.

A nő felsóhajtott, és megérintette férje arcát.

– Abból mindig ötöst kapsz.

John is elmosolyodott, aztán belépett saját tartályába.

– Őrnagy – szólította Don Westet –, öné a hajó. Don felnézett, majd bólintott. Törölte a felesleges műveleti programot, amit a Jupiter parancsnoki konzolján futtatott. Elvégezte a rendszerek utolsó repülés előtti ellenőrzését, megpróbált a lehető legkevésbé útban lenni, míg Robinsonék elhelyezkedtek tízéves alvásukhoz.

Most, hogy személyesen is találkozott a család tagjaival, már nem tudta egyszerű reklámfogásként kezelni őket. Hús-vér emberek voltak, és még ha bolondnak tartotta is őket, amiért ezt végigcsinálják, tudta, megérdemelnek egy kis intim egyedüllétet. Együtt látva őket tudatosult benne, mennyire bíznak egymásban. Megértette, mennyi szeretetre van szükség ahhoz, hogy mindezt végigcsinálják, és egyre inkább kívülállónak érezte magát.

Hirtelen elege lett mindenből, ami csak arra emlékeztette, mennyire nem akart itt lenni, és hogy – Robinsonéktól eltérően – mennyire nem volt választási lehetősége.

Mégis szembefordult a családdal, elvégre mást nem tehetett.

– Majd megpróbálok óvatosan vezetni – csak ez jutott az eszébe. John Robinson bólintott, és elmosolyodott; Don ebből úgy érezte, eleget mondott.

Judy Robinson végigsétált a hibernáló egységek előtt, még egyszer búcsút vett családjától, miközben beállította bio-monitorjaikat. Végül saját tartályához ért, ami a sor végén várta, és beleállt.

– Irányítóközpont, itt dr. Robinson. Minden a legnagyobb rendben.

A központ hangja a háta mögötti konzolból jött:

– Vettük doktor, indíthatja a sztázismezőt.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve Don átvágott a vezérlőtermen.

– Csak egy kérdés, doktor – szólt Judy elé állva. – Elfér két ember egy tartályban?

A nő várakozó tekintete sziklakeménnyé dermedt.

– Örüljön, ha egymaga elfér majd a nagy mellényével, őrnagy! – Hangja ott helyben jéggé fagyasztotta a férfit.

Don elfordult, és képzeletben bokán rúgta magát. Valahányszor Judy közelébe kerül, úgy tűnik, az agya pólust vált, és idiótává változtatja. Pedig csak a magányosságát akarta kicsit föloldani…

Megtorpant, mert egyszerre felismert egy érzést, mélyen a nő szemében, mielőtt végleg elzárkózott volna előle. Odafordult hozzá, és már-már gyöngéd hangon ezt mondta:

– Ne aggódjon, doki. Értek én ehhez. – A vezérlőterem egészére és a hajóra értette.

Judy bólintott, arcára hálás kifejezés költözött.

– Aztán tényleg óvatosan vezessen! – mondta, és végre mosolyra húzódott az ajka.

Szerencsemosoly, gondolta Don. Talán ha ő is ilyen családban nőtt volna fel – a sajátja helyett, ahonnan alig várta, hogy elkerülhessen –, akkor tudná, hogyan viselkedjen a társaságában.

Judy a hibernáló irányítópanelje felé nyúlt, és megnyomta az utolsó gombot. Don hátralépett, figyelte, ahogy a fiatal nő ruhájának pántjai a helyükre ugranak, és a védőpajzs a szeme elé csúszik. Ugyanez történt a többi tartályban is; a hibernáló egységek üvegfedele Robinsonék köré zárult… a sztázismező csillogó jégvirágai hóviharként ölelték körül, és elrejtették őket tekintete elől.

Amikor a tartályok ajtaja ismét kitisztult, Judy a deres üvegen keresztül nézett ki rá, mereven, vakon, mint egy mesebeli hercegnő, aki a technológia bubája alatt áll… mozdulatlanságba zárva. A hibernáló egységek lassan a feje feletti kamrákba emelkedtek, ahol az ébredésig maradnak majd.

Don mély levegőt vett, és a hídon átvágva helyet foglalt a kormányműnél.

– Irányítóközpont, itt Jupiter 1. Betakargattam Robinsonékat. Készen állunk a startra.

Noah Freemannek, az űrközpont vezetőjének hangja törte meg a köré telepedő csendet.

– Tíz perc a kilövésig, visszaszámlálás indul. – Don átkapcsolt vizuális adásra, és elvigyorodott. Freeman és technikusai jelentek meg a képernyőn, éppúgy festett minden, mint ahogy a központban tett villámlátogatásáról emlékezett rá: a rendezett káosz állapota. Noah vigyorgott, a konzolja előtti székbe csusszant; még az előző napi formájánál is ziláltabbnak tűnt, ha ez egyáltalán lehetséges.

Néhány technikus integetett és kiabált:

– Hé, Don!

Körülöttük monitorok garmadája közölt fontos adatokat a Jupiter helyzetéről. A kilövési terület, és rajta a hajó, töltötte be a hatalmas központi képernyőt, ami egy egész falat elfoglalt az irányítóteremben.

Don katonai egyenruhákhoz szokott szemét úgy érte Noah embereinek látványa előző napi találkozásukkor, mintha tortát dobtak volna az arcába: egy csapatnyi rágózó, fura alak, akik a lehető legbizarrabb összeállítású öltözékeket viselték.

Amint azonban közelebbről megismerte őket, beszélt velük, hagyta, hogy bemutassák felszerelését, rá kellett jönnie, hogy mindannyian csak egyvalami miatt lehettek ott: ők voltak szakterületük legjobbjai. Ettől kezdve az okostojás módit egyfajta egyenruhaként kezelte, amely egyéniségüket volt hivatva kifejezni.

Most, hogy a végső rendszeranalíziseket végezték, és folyt az utolsó percek visszaszámlálása, Noah embereinek társaságát furcsa módon megnyugtatónak találta.

– Még egy perc a kilövésig – jelentette Noah, és a hüvelyujjával jelezte, hogy minden rendben.

A többi monitor a hajó külső képét mutatta, a hátragördülő állványokat és a lekapcsolódó tápvezetékeket. Don feje felett nyílni kezdett a hatalmas kupola.

– Beindítom a fő hajtóművet – mondta. Érezte, ahogy a. Jupiter 1 életre kel körülötte, mintha a hajó alig várná, hogy indulhasson.

– Őrnagy, a kilövési vektor körül nincs semmi forgalom. A központ várja a parancsát – válaszolta Noah, és szemét saját konzoljára szegezte.

– Vettem, Houston – mondta Don. Keze a villódzó irányítópult felett körözött. Tíz év. Tíz évet készül kitörölni az életéből egy olyan munka miatt, amit egy idomított majom is el tudna végezni.

– A majom megnyomja a gombot – dörmögte, és bekapcsolta a hajtóművet.

A Jupiter 1 felszállt, az égbe emelkedett, és az űr sötét szegélye felé viharzott. Don behunyta a szemét, amint a gravitáció az ülésbe passszírozta, törölte agyából a megbánást, és minden egyebet; végül a Jupiter maga mögött hagyta a Föld gravitációs mezejét, és immár erőfeszítés nélkül szelte a feketeséget. A hajtóművek elcsendesedtek. Don gondolatai ismét logikai formákba rendeződtek, testét a nehézkedés szűntével már csak a biztonsági övek tartották a helyén.

– Jupiter 1… – Noah hangja töltötte meg a fülét, ahogy felrázta magát kábulatából. – Elhagyta a Föld légkörét. – Az irányítóban lévők üdvrivalgását hallva elvigyorodott.

Megadta a parancsot a starthajtómű és a külső pajzsok leválasztására. A hajó megrázkódott, amikor működésbe léptek a miniatűr robbanótöltetek. Don a monitorokat figyelte; a leválasztható védőpajzsréteg, ami a Jupiter második fokozatát oltalmazta a nukleáris-elektromos emelkedés során, most odébb sodródott.

Az orbitális kamerák képén bábjából kirepülő pillangóként tűnt elő a Jupiter 2, ez a csúcstechnológiával felszerelt csillagközi jármű, ami majd megteszi az utat az Alfa Primára. Még sosem látott ehhez fogható művészi tervezést és pompás kivitelezést. A hajó bonyolult, ovális formák alkotta héja csodálattal töltötte el… annak ellenére, hogy elszakítani készült őt mindentől, ami számított neki.

– A Jupiter 1 starthajtóművei lekapcsolva – közölte. – Indulok a Merkúr irányába. – Bekapcsolta a Jupiter 2 hajtóművét. A fúziós motorok életre keltek, az atomenergia tüze fölragyogott bennük, és a hajó gyorsulása okozta mesterséges gravitáció visszapréselte Dont a székbe. Ellenőrizte a kijelzőket, és behívta az előre programozott koordinátákat, amik a nap felé fordítják majd a hajót. Átkozott gyermekmegőrzés, gondolta undorral.

Nézte, hogyan távolodik a Föld, valamennyi, az emberiséget az univerzummal összekapcsolódó mesterséges interfészével együtt: a műholdakkal; a null-gravitációs szerelőállomásokkal; az ósdi, keringő hirdetőtáblákkal, amiket tisztább napokon nagy ritkán még a bolygó felszínéről is látni lehetett. A hiperkapuval és Stargate Cityvel… az egész életével. Te jó ég, el sem búcsúztam Jebtől! Minden olyan gyorsan történt…

Csak bámult maga elé, míg a Nagy Kék Üveggolyó a képernyőn egy valódi üveggolyó méretére zsugorodott, és szeme megfájdult az erőltetéstől.

Amikor a Föld már egyik monitoron sem volt látható, a Nap képére kapcsolt. A szemmel látható csillagmilliók közül a legközelebbi, most, hogy már sem a légkör, sem annak szennyeződései nem homályosították el, igazi arcát mutatta.

A kocka el van vetve, pilóta. Megpróbált arra gondolni, hogy ez az új világba vezető utazás valószínűleg az utolsó esélyük, a sajátjuk megmentésére… Akár szükség lesz az ő jelenlétére, akár nem, a küldetés az egész emberiség sorsának szabhatott új irányt.

Megnézte, mennyi idő telt el: még tizenhárom óra, míg a Merkúr körüli orbitális pályára állnak… addig semmi további dolga nincs. Könyökét a karfára rakta, állat a kezén pihentette.

Talán alhatna egyet. Egy jó nagyot… Hátradőlt, és becsukta a szemét.

*

Dr. Zachary Smith is aludt, lent az alsó szinten, a szervizhangárban. Gondtalan öntudatlanságban hevert ott… legalábbis egyelőre.

*

Don jóval a tizenhárom óra letelte előtt ébredt. Rendszerellenőrzések ismétlésévei, szükségtelen kalibrálásokkal foglalta el magát, és arra gondolt, bárcsak magával hozott volna egy újságot vagy egy VR-sisakot.

A Merkúr pulykavörös arca foglalta el a széles ablak közepét; már majd akkorának látszott, mint a Föld holdja. Alatta és egyik oldalán a Nap kandikált elő, ami még a beépített szűrőkön keresztül is vakítóan ragyogott. Don szeme a monitorokra tapadt, leeresztette a védőpajzs lemezeit a fedélzeti nyílásokra, felkészítette a Jupitert a zuhanásra a csillag gravitációs kútjába.

Most jön végre egy kis móka. Grimaszolt. Egyetlen feladata a következő manőver során az lesz, hogy bezárja az ajtókat, mielőtt aludni tér. Hátranézett a válla felett az utolsó nyitott hibernáló tartályra. Nem is lesz ébren, hogy lássa az igazán látványos részt.

Bekapcsolta a fejhallgatót.

– Houston – mondta –, átadom az űrhajó irányítását a központi komputernek.

A CPU volt az igazi parancsnok a hajón. Ez számolja majd ki a Nap nagy erejű gravitációs mezején keresztülvivő, hiperbolikus ugrás pontos szögét. Precízen dönt az időzítésről és arról, meddig égjenek a hajtóművek, hogy ne nyelje el a Jupitert ez a gigantikus fúziós kemence, hanem csúzli módjára lője ki az űrbe. „Fejesugrásuk” lendületét így tovább fokozva csaknem fénysebességig gyorsulnak, éveket takarítva meg az utazásból

Útjuk leghosszabb szakaszának során a komputer gondoskodik majd mindenről: karbantartja a Jupiter vezérlőrendszereit; ellátja a befagyasztott utasokat (köztük őt is); végrehajtja a pályamódosításokat; és végül felébreszti őket, ha megérkeztek az Alfa Primára.

A komputer mindezt megcsinálja.

– Nyolc évi repülési gyakorlat – dörmögte, nyugtalanul tornáztatva a kezét. Becsúsztatott egyet három, nagy nehezen felcsempészett CD-je közül a konzol egy üresen maradt meghajtójába, és feltolta a hangerőt. Kikattintotta az övét, a híd közepére ment, és bekapcsolta a navigációs hologramot. A talapzat felett fejmagasságban színes képek rajzolódtak ki: a Jupiter 2, amint ott lebeg a lassan forgó Naprendszer közepén.

– Navigációs hologram bekapcsolva – mondta a mikrofonba, csak úgy, magának. – Ötven harci küldetés – A fénypontok hátborzongatóan cikáztak az arcán, ahogy közöttük lépkedett. Kiemeltette a hajó repülési pályáját: el a Merkúr mellett, U-alakú íven a Nap körül, aztán irány a csillagközi űr.

– A gyorsítási pálya vonala megerősítve – jelentette kötelességtudóan.

Átvágott a hídon a rá várakozó hibernáló tartály irányában.

– Csak azért, hogy a családi lakókocsit vezethessem egy csillagközi pikniken… – Bemászott, és az előre beállított kapcsolók aktiválódtak. Ruhája műszeres szíjai érzéketlen ölelésbe zárták; megpróbált nem fészkelődni.

– Tíz világkupa – mondta, felemelve a hangját. – Az unokaöcséim középiskolai és főiskolai ballagása. Egy évtizednyi Sports Illustrated fürdőruha különszám! Isten tudja, hány feleség… – Még utoljára végignézett a teljesen automatizált hídon; a zenét hallgatta.

– Noah – dörmögte –, tíz év az életemből… – A védőlemez az arca elé csúszott, eltakarta szemét.

– Szép álmokat, öreg haver! – Noah hangja égi áldásként csengett a fülében.

– Sosem tetszettek ezek a fagyasztókamrák – morogta; izmai megfeszültek, ahogy a tartály záródni kezdett. Még hallani sem szeretett róluk… – Ronda álmokat. – Álmában sem gondolta volna, hogy egyszer neki kell majd…

A sztázismező körülvette, agya kiürült a mélyálom idejére.

Az utolsó tartály lassan emelkedett a fedélközi kamrába, csatlakozott a másik öt már ott pihenőhöz, amiket nyugalom és kék fény burkolt be. A hajó repült tovább az éjszakában, hogy találkozzék a Nappal, és közben egyre szólt a zene, pedig már senki nem hallgatta.

*

Smith egy rémálomból kezdett ébredezni… és egy újabb rémálomba csöppent. Emlékei elektromos ösztökeként nógatták; nagy nehezen kimászott a sötét szemétledobó aknából a szervizhangárba. A helyiség tompa világítása neki nappali fénynek tetszett. Pislogva meredt lüktető kezére; a túltöltődött kommunikátor áramköreinek mintája a tenyerébe égett.

Körülnézett, még mindig nem volt biztos abban, hogy nem csak álmodik-e. Az órájára pillantott, ellenőrizte az időt, rossz érzése egyre nőtt.

Az ablakhoz bukdácsolt, megnyomta az alatta lévő kijelzőpult egy gombját. A védőpajzs szétnyílt.

A világűr tárult szeme elé.

Smith sokáig bámulta a Járványt, agya olyan üres volt, mint a kinti éjszaka.

A mögötte álló komputerkonzol hirtelen életre kelt. Még időben rázta fel érzékeit, hogy lássa, valami megmozdul a terem túlsó végében. A legénység egy tagjára számított, ezért nehezen ismerte csak fel az idegenszerű valamit, ami a fal egy mélyedéséből ereszkedett le.

A robot. A nagyméretű ipari gép két pár karjával egy ember és egy rovar szörnyűséges génkeveredésének tűnt. Űrbéli építőmunkára tervezték, de az Alfa Primáig a Jupiter 2 karbantartása volt a feladata.

Biztosan nem lehet még dolga.

Azt nem számítva, hogy ő megváltoztatta a programozását.

– Ne… – suttogta. Megpróbálta bekapcsolni a kiégett programozó modult, amit előző este használt. A billentyűzet nem kelt életre, ahogy azt tőle sem várták.

– Programot törölni! – parancsolta fennhangon.

A robot meg sem hallotta, ügyes karjaival befejezte a leválasztódást a tápvezetékekről, aztán rugalmas tapadógörgőin megindult előre a hangárban.

– A Robinson-családot megsemmisíteni! – mondta. Az érzelemmentes géphangtól Smith-t kirázta a hideg.

– Megállni! – követelte még hangosabban. – Kikapcsolni!

A robot megtorpanás nélkül gurult tovább.

– Minden operációs rendszert megsemmisíteni! Rájött, hogy hova tarthat: a hídra, a felső szintre.

Felkapott egy kulcsot az egyik szerszámosládából, és utánaszaladt. Nem érdekelte, meghalnak-e Robinsonék. Tőle akár a világon mindenki meghalhatott volna. De ha a robot felér az irányítóterembe, akkor neki is vége…

Ahogy utolérte, a robot vissza se nézve lendítette felé egy masszív karját. A mellkasát találta el, és úgy söpörte félre, mint egy legyet. Smith nekivágódott a szervizhangárt a hajó központi komputerével összekötő pultnak; figyelmeztető fények villantak föl és szikrák pattogtak, miközben ő a földre csúszott.

A robot érdektelenül gurult tovább, egy parancs élt logikai rendszereiben: A Jupiter 2-t megsemmisíteni!

*

Durván hatvanmillió mérfölddel arrébb, a Föld pillanatnyilag éjszakai oldalán, az eddig sötét képernyők életre keltek az elcsendesedett irányítóközpontban. Annie, az egyetlen szolgálatban lévő technikus, meglepetten nézett fel a gitározásból. Előrehajolt, a szemét meresztgette, majd bekapcsolta a mikrofont.

– Valaki ébressze fel a főnököt! – mondta.

7. FEJEZET

A robot belépett a Jupiter hídjára, és megállt; eközben a hajó központi adatfeldolgozó egysége felkapcsolta a világítást, és azonnali hozzáférést biztosított valamennyi berendezés műszaki paramétereihez. A robot a hibernáló egységek felé fordult, és nyers energia cikázott kinyújtott hegesztőkarmai között, ahogy felemelte karjait.

A robot tetteit irányító központi komputer mindent tudott a hibernációban tartott emberekről: különös, szerves alapú számítógépek; rendkívül törékeny rendszerek, olyan könnyű megsemmisíteni őket. Tudta, hogyan tarthatja karban, *hogyan javíthatja meg… és hogyan kapcsolja ki őket. Emberek programozták, tudta, mi a kötelessége.

– Hibernáló rendszert megsemmisíteni!

A robot kibocsájtott egy vakító energianyalábot, szétrobbantotta a hibernáló vezérlőpaneljét. Megszólaltak a vészjelző szirénák, amint a tartályok ereszkedni kezdtek; elektromosság szikrázott az alvó testek között.

A robot továbbindult a navigációs talapzat felé. Megállt, majd szembefordult a híd közepére kivetített navigációs hologrammal, a kísérteties szépségű képet tanulmányozta. Villámok csipkézték a levegőt karmai között, egy újabb pusztító kisülés készülődött. A robot mindenkinél jobban értett ezeknek a rendszereknek a működtetéséhez és karbantartásához. Tudta, mit kell tennie.

– Navigációs rendszert megsemmisíteni!

*

Az irányítóközpont kijelzőinek fényei megbolondult karácsonyfaként villództak, ahogy a kimerült technikusok beindították konzoljaikat a riadósziréna állandó vijjogása közepette.

Noah beslattyogott a terembe, az arcán ülő kifejezést leszámítva úgy festett, mint mindig. Csak állt, és a kibontakozó katasztrófa jeleit bámulta a monitorokon.

– Mi az ördög…! Mi az ördög…? – kiáltotta. – Ébresszétek fel őket!

Emberei nekiláttak a feladatnak, mielőtt befejezte volna a mondatot. Annie elkeseredett arccal nézett fel a konzoljáról.

– Nincs válasz, uram – mondta.

*

A robot ütésétől vérző fejjel érkezett Smith a hídra, épp időben, hogy lássa, amint a gép tüzet nyit a navigációs pultra. Felüvöltött, amikor a talapzat felrobbant, és a holografikus csillagtérkép villódzva kihunyt. Még több sziréna szólalt meg, ahogy a navigációs rendszer kikapcsolt; a Nap gravitációs mezejének sodrába került hajó kormánymű nélkül maradt…

A robot továbbment a fő vezérlőpult felé.

Smith a hibernálókhoz támolygott, látta, hogy a tartályokat füst-és lángtenger fenyegeti elnyeléssel.

– Ébredjetek, a fenébe is! – Őrülten dolgozott a konzolon, maga sem volt biztos abban, hogy Robinsonékhoz vagy a vezérlés maradványaihoz beszéle. – Egyedül nem tudom megállítani ezt az ördögi szerkezetet!

Pillantása egy lezárt, VÉSZLEÁLLÍTÓ feliratú panelre tévedt. Betörte az öklével. Felnézve bizonyosodott meg arról, hogy a testek a bizonytalanul ereszkedő tartályokban sorra felfénylenek… egyet kivéve.

A szeme sarkából látta, hogy a robot ollói között újabb áramütés készülődik.

– Vezérlőrendszert megsemmisíteni! – A robot felemelte a karját, célzott.

Szirénák szólaltak meg, ahogy a tartályok nyílni kezdtek. A robot hátraperdült görgőin.

– A Robinson-családot megsemmisíteni!

Ahogy előrébb gurult, Smith belevetette magát a füstbe; egy lyukat keresett, ahová elbújhat.

*

John Robinson hirtelen, rémesen ébredt… legmélyebb, álomtalan álmából verték fel a harsogó szirénák, a füst és a robbanások. Tántorogva lépett ki a hibernáló tartályból, megállt, az ámokfutó karbantartó robot okozta káosz meztelen arcába bámult.

Előrevetődött és odébb gurult, elvonta a robot figyelmét a hibernáló egységekről, ahogy azt az egykori katonai kiképzésen belénevelt túlélési ösztön diktálta.

– Maureen… – kiáltotta egy másik, hasonló erősségű ösztön által vezérelve. – A gyerekek!

Maureen egy szívdobbanásnyi ideig tátott szájjal állt, majd ugyanaz a megkérdőjelezhetetlen ösztön lendítette mozgásba. Kirángatta Pennyt és Willt tartályaikból, és egy műszerfal fedezékébe húzta őket, pont mikor a robot csapása megsemmisítette a helyet, ahol korábban álltak.

John lekapott egy pisztolyt a fali állványról.

– Kibiztosítani – lihegte, és megperdült.

– Hangminta azonosítva – mondta a fegyver. John tüzelt. A lézersugár a robot fejét találta el; az pörögni kezdett a forgógyűrűn.

A gép azonban hamar stabilizálódott, és szembefordult vele. Semmi hatás.

John lebukott a vezérlőpult mögé, amint a robot felemelt karjai közül villám csapott le. Az energia felragadta előle a pultot, őt pedig a falnak lódította; fegyvere elrepült.

– Apa! – kiáltotta Will, aki aggódva nézte az eseményeket édesanyja oldala mellől. Ha még egy lézer sem tudja megállítani a robotot… De tűzzel nem lehet legyőzni a tüzet, tűz ellen víz kell. Will a liftakna nyitógombjára csapott egy közeli oszlopon; ahogy a platform ereszkedni kezdett, átsiklott anyja karja alatt, és futva megindult felé.

– Will, várj! – Maureen utánavetődött, de fia riadt nyúlként szökött el előle. A terem túloldalán a robot megfordult, és felemelt karokkal a nyomába eredt.

Don West a gép hátára vetette magát, amint az lőtt, így sikerült a kisülést eltérítenie. Will végigcsúszott a padion, és eltűnt a liftaknában. West a robot páncéljába kapaszkodva próbálta meg eltávolítani az energiaforrást.

A gép elektromos impulzust küldött végig fémbevonatán. A férfi a terem másik végében landolt, mint egy rongybaba, hibernáló öltözete villódzott a boszorkányos fénytől, ahogy az áramkörök kiégtek és megolvadtak benne.

A robot sisakszerű koponyája körbefordult; érzékelőinek ragyogó vörös szemeit arra a pontra szegezte, ahol még emberek rejtőztek. Nehézkes, rovarszerű teste kerekeken megindult előre a füstölgő romok között; karmaiból baljós szikrák pattogtak.

Maureen hátat fordított neki, lánya testét sajátjával védte.

– Ne nézz oda, kicsim! – suttogta. Ő is becsukta a szemét, teste megmerevedett a félelemtől, várta, hogy elérje a csapás, csak várta…

Semmi sem történt. Egy pillanattal később még mindig nem történt semmi.

Örökkévalósságnak tűnő szívdobbanásokkal később körülnézett, arca elfehéredett…

A robot mozdulatlanul állt, karjai ártalmatlanul csüngtek az oldalán. Figyelte, hogy kijelzői aktív üzemmódról készenléti állapotra váltanak.

A terem túlsó felén Will lépett le az emelkedő liftről, kezében konzolja – az, amit ő megfogadott, hogy örökre eltüntet -; diadalittasan tartotta a kezében.

– Robot – szólt a fiú. – Menj vissza a hangárba és kapcsolj ki!

– Parancs elfogadva – felelt a robot.

Maureen a hitetlenségtől döbbenten nézte, hogy a gép engedelmesen átvág a füstön a lift felé. Férje és Don West megrázták magukat, felültek, hogy lássák, amint a robot távozik.

Will édesanyjára vigyorgott, szemében ott csillogott valami, ami akár azt is jelenthette volna: Én megmondtam, anya…

Maureen hisztérikusan felkacagott, majd újra felnevetett, ezúttal már örömében, szeme büszkeséggel és könnyekkel telt meg. Apja fia…

– Ha a családom nem akar eljönni a tanulmányi versenyre – mondta Will, miközben elégedetten nézett végig a termen –, akkor a tanulmányi versenynek kell házhoz jönnie.

– Felvágós – morogta Penny, amint kioldalazott anyja mögül, de azért akaratlanul is elismerő mosoly ült ki a szája sarkába.

– Hol van Judy…? – kérdezte hirtelen Maureen. A gomolygó füst és a szikrázó vezetékek között a hibernáló egységek felé indult.

John lehajolt, karját nyújtotta Don Westnek, aki megpróbált lábra állni.

– A következő pikniken ne legyenek robotok! – dörmögte az őrnagy, és feltápászkodott. Egy fejmozdulattal jelezve hárította el John segítségét, köhögve indult a füstön keresztül a kormánymű felé.

A híd Dante Poklának egy jelenete is lehetett volna: tűz, korom és kifacsarodott roncsok mindenfelé. A navigációs hologram eltűnt a levegőből, a talapzat megsemmisült.

Te jó ég… John az ablakra nézett, amit a védőpajzs torlaszolt el. A kormánymű előtti üléséhez rohant, és dolgozni kezdett.

Penny ült le a mellette levő, egy darabban maradt konzolhoz, és megpróbálta működésbe hozni a tűzoltórendszereket. A visszaigazoló felirat felvillant a kijelzőn… azután hirtelen elsötétült a képernyő. A pult elektromos szikrák özönében kihunyt. Penny keze ökölbe szorult, amint gyorsan visszarántotta a billentyűzettől.

– Haza akarok menni, most rögtön… – mondta, hangja valahol a viccelődés és a sírás határán. Megmasszírozta fájó kezét, és folytatta a munkát.

– Nincs adat az útvonalról – kiáltotta John Westnek. – A rendszerek mindenhol zárlatosak. – Megnyomott egy gombot ülése karfáján. A szék felemelkedett, egy a fejük felett elhelyezett állomáshoz vitte. Felnyitotta, és a benne lévő áramkörökön kezdett dolgozni.

Odalent Penny stabilizálta a tűzoltórendszert. A teremben bekapcsoltak a készülékek, a lángokat hab borította be.

– Nem tudom kinyitni a védőpajzsokat – jelentette Don. – Megpróbálom távirányítással.

Átvágott a termet beborító ködfelhőn. Ahogy elhaladt Will munkapadja mellett, valaki felnyögött. Lehajolt a gomolygó füstbe, és a padlón tapogatózott, míg egy emberi testet nem talált. Kihúzta.

– Smith? – kérdezte hitetlenkedve. – Mi az ördögöt…?

Smith vergődni és kiabálni kezdett.

– Menjen innen! Hagyjon békén!

Don meg se hallotta az összefüggéstelen szitkokat, addig tartotta Smitht, míg ki nem tisztult az agya.

– West őrnagy – zihálta Smith, és szemében kigyúlt a felismerés fénye. – Hála az égnek, ön az! Én… Én az utolsó pillanatban ellenőriztem valamit… és hátulról leütöttek. – Kezét az arcához emelte, a fájdalomtól megtántorodott. Don meglátta az alvadt vér nyomát az arcán.

Aztán csodálkozása és aggodalma tovább nőtt. Odanyúlt, megragadta Smith felemelt kezét.

Egy programozó modul rajzolata volt a doktor tenyerébe égve… de nem olyané, amit ő már valaha is használt.

– Lázadó-technológia – mondta rekedten. – Maga egy átkozott kém. – Rádöbbent, mit jelent mindez, mielőtt szavai elhagyták volna a száját. – Maga tette ezt…

Minden erejével a falnak lökte Smitht, majd a légzsilip felé kezdte vonszolni. Ököllel csapott a nyitógombra; kivágódott a zsilip belső ajtaja.

– Hagyjon! – Smith hitetlenkedve kapkodott levegő után. – Mit csinál?

– Kidobom a szemetet. – Don hátralökte, megpróbálta áttolni a férfi megfeszített testét az ajtón.

– Segítsen valaki! Kérem… – hallotta meg dühének falán át is Maureen Robinson kétségbeesett hangját.

Hátranézett a válla fölött, Smitht közben mozdulatlanul tartotta. Látta, Maureen a hibernáló tartályok konzolja mellett áll. Csak most döbbent rá, hogy az egyik tartály nem nyílt fel. A sztázismező ki-be kapcsolt; a látványtól felkavarodott a gyomra. Ki az…?Judy!

– A kiolvasztója elromlott! – mondta Maureen. – Nem tudom kihozni. Haldoklik… – Tekintete a termet pásztázta valaki után, aki ért a hibernáló technológiához.

Én nem, gondolta West Ki ért hozzá?… Egyedül Judy.

Smith kiszabadította egyik kezét, felfelé csapott, tenyere Dont az álla alatt érte. A férfi megtántorodott, majd visszavágott, dühe érzéstelenítette az ütés okozta fájdalmat.

– Ha hozzám ér, a lány meghal… – mondta Smith égő szemmel.

Don megdermedt, pár centi választotta el attól, hogy hurkapálcaként törje el a doktor nyakát.

– Az orvosuk gyengélkedik – mormogta Smith a hibernáló egységre pillantva. Donnak úgy tűnt, szavainak kötekedő hangsúlya van, mintha az agyában lenne valami nem emberi, ami megszállta a férfi féregszerű testét.

– Meg tudom menteni az életét – folytatta Smith. – De csak akkor, ha ön meghagyja az enyémet.

Te pszichopata szemétláda! Don még szorosabban fogta.

– Nem kötök alkut hullákkal – felelte, és még sosem gondolt ennyire komolyan semmit életében.

– Ha megöl, azzal a lányt öli meg – zihálta Smith. – Mennyit ér a bosszúja? … Őrnagy? – Don szemébe nézett; halványan elmosolyodott. – Természetesen, mint tiszt, a szavát kell adnia, hogy életben hagy.

Don habozott, alig tudott uralkodni remegő kezén. Aztán végül mégis elengedte a férfit.

– Segítsen neki!

Elhátrált, hagyta elmenni Smitht. Figyelte, ahogy az orvos átvág a termen, biztos akart lenni benne, hogy egyenesen a hibernáló konzoljához megy.

Hirtelen életre kelt a vezérlőpult, ahol John Robinson dolgozott.

– … az irányítóközpont. Hallanak? Jupiter 2, itt az…

Don nem Smitht figyelte már, hanem Robinsont.

– Tartalékenergia elérhető – olvasta Robinson egy kijelzőről; fogalma sem volt róla, mi folyik alatta. – Védőpajzsok… megvannak!

Don az ablak felé indult, amint a védőpajzsok nyílni kezdtek. Szemét fájdalmas fényözön öntötte el. A hatalmas és kikerülhetetlen Nap töltötte be látómezejét.

– Hűha… – suttogta, mást nem tudott mondani. Noah Freeman arca jelent meg a képernyőkön.

– Igencsak letértek az útvonalról! – jegyezte meg. – Itt úgy látjuk, hogy bekerültek a Nap gravitációs mezejébe.

Don Noah felé pillantott, és grimaszt vágott.

– Szóval az az a nagy sárga labda…- Az irányítóközpontnak jó érzéke volt a dolgok elbagatellizálásához.

A Földön Noah saját kijelzőire nézett, most azt látta, amit Don. Szája némán mozogni kezdett: Don rájött, hogy káromkodik.

– Noah – mondta, amint John széke leereszkedett –, hogy lehet, hogy sosem beszélgetünk, ha jól mennek a dolgaink?

– Hét percük van a külső burkolat megolvadásáig – közölte Noah akkora nyugalommal és tényszerűséggel, mintha őt nem verte volna mellbe ez az adat.

Az átokfajzat, neki könnyű megőrizni a nyugalmát. Don elhelyezkedett a pilóta székében. Ő hatvanmillió mérföldnyire van.

A híd romjain ülve, a nap torkába bámulva döbbent rá végül, hogy miért is akartak egy igazi pilótát erre a küldetésre…

– Megpróbálok eljutni a Merkúr bányáihoz – mondta, és ujjai már a konzol billentyűzetén kopogtak.

8. FEJEZET

A híd másik felén Maureen Robinson Smith-szel dolgozott, az ő tömör utasításait követve próbálta kimenteni lányát a sérült hibernáló tartályból. El kellett ismerje a doktor kétségbevonhatatlan ügyességét és szakértelmét; ez tiszteletet ébresztett benne már a felkészülés hosszú hónapjai alatt is. Néha felemelte a fejét, hogy Johnra és Don Westre nézzen, akik megszállottként dolgoztak a kormányműnél; látta, hogy az erőszakosan sárga és puffadt Nap betölti a képernyőt. Nem érzett semmit, azon a mindennél erősebb késztetésen túl, hogy megmentse Judy életét.

– Szükségem lesz dr. Robinson antigravitációs hordágyára – szólalt meg hirtelen Smith. – Azt hiszem, a…

– Már hozom is! – Penny otthagyta, és már a lift felé szaladt, mielőtt Maureen megértette volna, mit is hallott: Judy hamarosan kint lesz a tartályból. A megkönnyebbülés hullámai söpörtek végig az asszonyon. Az első, legnehezebb szakaszon majdnem túljutottunk.

Hirtelen mintha összetört volna az őt körülvevő láthatatlan pajzs, az eddig kordában tartott érzelmek egyszerre öntötték el.

Hitetlenkedve nézett Smithre, úgy méregette, mint egy ismeretlent – nem csoda, hiszen a férfi most mutatta meg először igazi arcát.

– Megbíztunk magában – mondta az asszony feldúltan –, de maga megpróbálta megölni a családomat…

Smith felvonta szemöldökét, mintha csak modortalansággal vádolták volna.

– A létünk mást sem kínál nekünk, mint árulások sorának lehetőségét.

Maureen rámeredt, azon tűnődött, vajon ő őrült-e meg vagy a férfi.

Smith visszanézett rá; tekintete tiszta és hideg volt.

– Megbújik e világ mögött egy másik, Robinson professzor – mondta lágyan, mintha egy gyerekhez beszélne. – Egyszer hazudik, néhányszor csal, és máris mindent világosan láthat… Ne nézze árulásomat holmi jellemhibának! Ez egy filozófiai döntés, a világegyetem lényegének tökéletes megragadása. – Mosolyra rándult a szája. – Ez egyfajta életmód.

– Maga szörnyeteg! – válaszolt Maureen elfojtott dühvel.

– Lehet – Smith vállat vont. – De én vagyok az egyetlen, aki megmentheti a lánya életét. – Bólintott, ahogy Penny kilépett a liftből, egy lebegő hordágyat tolva maga előtt.

– Jól van, Penny drágám – mondta azon a hangon, amit Maureen eddig kedvesnek könyvelt el. Most atyáskodónak érezte, mintha mindannyiukból gúnyt űzne. – Azt akarom, hogy a jelzésemre csinálj rövidzárlatot.

– Muszáj drágámnak hívnia? – kérdezte Penny meg-vetően legörbülő szájjal. Sosem kedvelte Smitht. Maureen eddig lánya cinizmusának számlájára írt ezt. De Penny talán kezdettől fogva jobb emberismerő volt.

– Professzor, segítsen leereszteni a testet! – vezényelte Smith; Pennynek egy fogót adott, anélkül, hogy ránézett volna. Amikor mindenki felkészült, végre a lányra pillantott, és elmosolyodott.

– Penny, drágám… Most!

A lány édesanyjára nézett, tiltakozva, a dühtől vöröslő arccal. Maureen bólintott.

Penny meglendítette a fogót, az energiaellátó panelre csapolt, és közben azt kívánta, bárcsak Smith koponyája lenne az. A sztázismező egy villanással kihunyt. A tartály kinyílt, a Judy melletti, életjeleket figyelő monitor egyhangú sípolással egyenes vonalakat kezdett rajzolni.

– Nem lélegzik! – Maureen elkapta lánya erőtlen testét, és a hordágyra eresztette.

– A gyengélkedőbe! – csattant fel Smith, és Maureenban megint felidéződött a jól ismert orvos képe. – Mozgás!

Közösen gördítették a hordágyat a várakozó lifthez.

Ereszkedés közben alig észlelték a hajótesten végigfutó remegést, amikor a Jupiter 2 harcolni kezdett a Nap által rádobott gravitációs béklyók ellen.

*

Don káromkodott, utolsó kísérlete sem sikerült, hogy kiszabadítsa a hajót a Nap fogságából.

– Nem enged el minket – mondta a mikrofonba. – Noah, várom a javaslatokat…

– West őrnagy – szólt végül Noah, hangja változatlanul hideg és diplomatikus volt –, nem tudunk javaslatokkal szolgálni.

Don a kijelzőkre nézett.

Ahogy Noah meglátta arckifejezését, ezt dörmögte:

– Sajnálom, Don…

– Át kell irányítani minden energiát a hajtóművekhez – vetette közbe Robinson, még mindig a konzolon dolgozva. – Kezdem az életbentartó rendszer fölös részeivel.

Don nem szólt semmit, amikor a kisebb fontosságú biológiai programok leálltak. Lehet, hogy Robinson egy zseni de a fizikusok világegyetemről alkotott képe az ő szemében leginkább a VR-játékokra hasonlított, ahol minden megtörténhet. Don a valós világban élt, ahol egy jó pilóta tudta, mi lehetséges…

Ez persze nem jelentette azt, hogy ne próbálhatott volna csodát tenni.

A hajtómű központi magjának kijelzője energianövekedést jelzett.

– Robotika – mondta Robinson, amint azt is kikapcsolta, és a hajtóműkapacitás ismét megemelkedett.

– Orvosi részleg…

Ahogy Robinson újabb áramkört csapott le, összeomlottak a sérült rendszerek. Elektromos kisülések szaladtak végig a konzolokon, újabb zárlatot okozva:

– FIGYELEM: ORVOSI RENDSZEREK LEÁLLNAK.

– Ne! – zihálta Robinson, és felugrott az ülésről. – Judy…

– A szívműködés és a légzés megszűnt – mondta Smith.

Maureen a diagnosztizáló asztal feletti kijelzőkre meredt. Judy testének holoábrája a levegőben remegett, alatta hevert az ijesztően mozdulatlan valódi. Szívét a hologramon piros kör emelte ki.

Smith elindította a szívműködést stimuláló programot.

– Félre! – kiáltotta.

Judy teste görcsbe rándult az asztalon; a holografikus szív vert egyet, majd leállt.

– Újra! – mondta élesen Smith. – Félre!

Fények villantak fel a biokonzolon, aztán kialudt a hologram.

Maureen levegő után kapkodott.

– Elveszítjük!

Smith szeme a kabint pásztázta, olyan készüléket keresett, ami még nem állt le Nem talált ilyet. Judy teste fölé hajolt, és kézzel próbálta meg az újraélesztést, a szegycsontját lenyomva, hogy fizikai ráhatással késztesse dobogásra a szívet.

– Gyerünk, gyermekem! – mormogta. – Harcolj! Add bele a szívedet! – Mivel Judy még mindig nem reagált, hátralépett, és az öklével kezdett precíz, ütemes ütéseket mérni a mellkasra.

Maureen az aggodalomtól falfehéren figyelte. Smith ismét majdnem emberinek tűnt, ahogy belemerült az orvosi munkába… mintha tényleg fontos lett volna neki, hogy megmentse a lányát; mintha az az ember, akiben korábban megbízott, valahol a lelke mélyén még mindig létezne.

Aztán meghallotta, mit mondogat alig hallhatóan, miközben újabb és újabb ütéseket mér Judy makacs szívére:

– Az élet… amit megmentek… lehet… az enyém is…

Hirtelen abbahagyta, fülét Judy mellkasára tapasztotta. Kitapintotta a pulzusát. Elmosolyodott.

Maureen félrelökte.

– Judy? Kicsim…?

Judy szeme felnyílt; kipréselt magából egy halovány mosolyt.

– Megpróbálhatnál kevésbé feltűnően aggódni – suttogta gyenge hangon. – Ez megijesztheti a betegeidet.

Maureen Smithre nézett, hirtelen nem érdekelte, hogy ő-e a legborzasztóbb szörnyeteg, akit a Föld valaha a hátán hordott.

– Köszönöm – mondta a szíve mélyéből.

– Remélem ezzel bebizonyítottam, hogy családja jóléte nagy jelentőséggel bír számomra – felelte Smith, és visszamosolygott rá. – Ön jó ember, Robinson professzor, ezt mindenki láthatja. Talán ha meggyőzné a férjét is, hogy bízzon bennem… – Tekintete fagyosan méregette az asszonyt.

Maureen kivett egy orvosi lézert a faliszekrényből. Smith homlokára irányítota, arca jegesebb volt, mint a férfié.

– Stabilizálja az állapotát! Csak addig él, amíg ő.

*

– Hővédőpajzsok negyven másodperc múlva átégnek – jelentette a komputer.

A konzol százötven százalékos hajtóműkapacitást mutatott.

– Ez minden energiánk – mondta Robinson. Don bólintott.

– Padlóig nyomom a gázt. Kezdem. – Beindította a fő hajtóművet. A hajótestet vibrálás járta át – mint amikor egy kutya rázza a játékát –, amikor minden energiát a gravitáció ellen fordítottak; ez volt az utolsó lehetőségük a Jupiter megmentésére.

Nem sikerült.

– Nem tudunk kiszabadulni! – Don leállította a hajtóműveket, mielőtt az ellenerő hulláma szétszakította volna a hajót. – Nincs elég tolóerő. – A fejét csóválta, a kijelzőkre meredt, miközben a Jupiter folytatta zuhanását a Nap felszíne felé.

– Kell lennie valamilyen megoldásnak, hogy kijussunk innen…! – mondta Robinson; szeme a vezérlőpultot pásztázta.

Don azon morfondírozott, vajon neki szólt-e, vagy Istennek. Mert most már csak egyetlen dolog segíthetett volna rajtuk, egy igazi csoda…

Don megfordult a székével, és Johnra meredt.

– Hát ez az!

– Mi az? – kérdezte Robinson, körülnézett; de Don addigra már emelkedni kezdett az üléssel a hiperhajtómű pultja felé.

– Ha nem tudjuk megkerülni a Napot – kiáltotta az őrnagy –, akkor át kell mennünk rajta! A hiperhajtóművel…

– Ha a kapu nélkül aktiváljuk a hiperhajtóművet, akkor a galaxisban bárhol kiköthetünk! – Robinson felállt, a fejét csóválta.

– Bárhol, de nem itt! – válaszolta Don.

Robinson rámeredt. Azután visszaugrott a konzolhoz, kinyitotta a panelt. Kivett belőle két kulcsot, egyet feldobott Donnak Sajátját bedugta a konzolba, majd azt mondta:

– Visszaszámolok.

Don is behelyezte a kulcsot az indítókonzolba.

– Három… kettő… egy… – számolt Robinson. – Gyújtás!

Elfordították a kulcsokat.

Az irányítóközpont képeit a lenti kijelzőkön statikus zörej nyelte el. Don fülét alig kivehető hang ütötte meg:

– Sugárzás okozta kár jeleit fogjuk a hajóról. Bizonyára megrepedt a burkolat. – Hallotta, hogy Noah adatokat kér: -… hadd lássam azokat a számokat, Annie…

Az utolsó, amit hallott, mielőtt megszakadt volna a kapcsolat, Noah furcsán derűs hangja volt, amint azt mondja:

– Az anyaszomorító!

Don a kijelzőket külső képre állította: a monitorok a Jupiter kohóként izzó, csészealj alakú törzsét mutatták, amint kiizzadt fémcseppjeit elnyeli a köréje tornyosuló, hihetetlen hőmérsékletű gáz.

– Figyelem! – jelentkezett a komputer szenvtelen hangja. – Hővédőpajzsok átégtek.

De most már Don is a fizikusok világában élt… Figyelte, hogy a hajó oldalán elhelyezkedő hiperhajtómű egységek megtelnek energiával, és fokozatosan egy remegő erőtér burkolja be a hajót A csillapítók is beindúltak, a hajó megnyúlni látszott amint megkezdte az áthajtást egy másik dimenzióba. A Nap égő arca furcsán eltorzult, mialatt a hiperhajtómű valósággal csomót kötött a térre körülöttük.

– Hajtómű száz százalékon – mondta Robinson. – Őrnagy, öné az irányítás.

Don elvigyorodott, egyszerre merészen és hitetlenkedve, aztán szembefordult a mohó Nappal.

– Lássuk, mit tud a kicsike… – Működésbe hozta a hiperhajtóművet.

– Apa… – Hátuk mögül Will Robinson hangja csendült fel.

Don a szeme sarkából látta, hogy Robinson kicsusszan székéből, és a hídon át a fia felé indul.

Mielőtt figyelmeztetni tudta volna, minden megváltozott.

Robinson és fia átrepült a termen a hirtelen átforduló gravitációban, mintha egy láthatatlan energiahullám söpörte volna el őket. Odalent Maureen, Penny és Smith pokrócokkal takarta be éppen Judyt; a hullám őket is félresodorta.

Don szintén kirepült az üléséből, s a hajófal körülötte egyszeriben áttetszővé vált, mintha bizonytalanul ingadozna lét és nemlét között.

A hullám az utasok agyára is különös hatást gyakorolt: a gondolatok megdermedtek, a lehetetlen valósággá vált. Testük repülés közben megfagyott, az idő is megállt; az univerzum végtelen hosszú kígyója a saját farkába harapott… és ami ezután történt, az leírhatatlan volt.

*

Az irányítóközpontban villogni kezdett a Jupiter grafikai ábrája, egybeolvadni látszott a Nap rajzával. Noah a képernyőre meredt, mikor Annie megszólalt:

– A műszereink nem tudják már befogni őket, uram.

Noah kifújta a levegőt, amit jó ideje benn tartott már, és azt mormogta: – Jó utat…

*

Az első elemi erejű, táncoló lángnyelv csókot nyomott a Jupiter 2 elnyúlt burkolatára, de a villódzó, megragadhatatlan test már kicsúszott öleléséből.

A hajó keresztülzuhant a Napon, érintetlenül, érinthetetlenül. Áttetsző korongja vázszerűen rajzolódott ki, majd hirtelen villanással eltűnt a világűr ismert részéből.

9. FEJEZET

A névtelen világ a semmi közepén keringett, útja a távoli kettős nap körül évmilliók óta zavartalan volt.

Egészen idáig. Magasan a vöröslő felszín felett egy féreglyuk szája nyílt meg az űrben, és egy hajó esett ki rajta keresztül a csillagokkal tűzdelt feketeségbe. A hajó neve Jupiter 2 volt.

A névtelen világ számára ezzel minden örökre megváltozott.

*

Maureen Robinson Penny mellett térdelt a földön, biztosan tudni akarta, hogy lánya tényleg rendben van-e, és nem csak kába ahhoz, hogy panaszkodjon. Az agyfacsaró Valaminek, ami mindannyiukat hatalmába kerítette, nem maradtak szemmel látható utóhatásai, legalábbis idelenn. Úgy tűnt ugyan, hogy Smith meg-némult, de Maureen ezt nem érezte nagy gondnak. Felnézett, megbizonyosodott róla, hogy a férfi még mindig komoran áll, karját összefonva, a helyiség túlsó felének ugyanazon a pontján.

Felállt, Johnra és Willre gondolt… megkönnyebbülve látta, hogy férje lép be a kabinba.

John megállt az ajtóban, meglátta a feleségét, Pennyt, Smitht… és egy üres hordágyat.

– Judy? – kérdezte. – Hol van Judy?

Mintha csak végszóra tenné, legidősebb gyermeke lépett be egy ajtón a terem távolabbi oldalán. Még az overallját igazgatta, miközben azt mondta:

– Phű, vagy kevesebb kávét kellene innom, vagy újabb zsebet kellene terveznem a tartályokhoz. Pokoli dolog a ki-és beszállás. – Mosolygott, ahogy apja hitetlenkedő tekintete találkozott az övével.

– Hát te… – kezdte John.

– Életjelek normálisak – felelte őrjítő nemtörődömséggel a lánya. – A pulzus és a légzés, úgy tűnik…

– Kicsim, jól vagy…? – követelte a választ a férfi, miközben átvágott a kabinon. Lehet, hogy Judy felnőtt nő és orvos, talán még nála is jobban ért bizonyos dolgokhoz; ettől azonban még az ő elsőszülött gyermeke marad.

Judy hirtelen elhallgatott, arckifejezése megváltozott, mintha csak most jött volna rá, mennyire zaklatott édesapja.

– Jól vagyok, apa – mondta lágyan –, tényleg.

Istenem, gondolta, hát ennyire nehéz megfejteni az érzéseimet? Szorosan magához ölelte a lányát, elöntötte a megkönnyebbülés, már nem félt, hogy elveszítheti.

Hátuk mögött valaki undorodva felnyögött.

– Minden apró probléma okot ad majd a családi ömlengésre? – kérdezte Smith savanyúan.

John elfordult a lányától, hogy szembenézhessen vele, és a benne túláradó érzelem hirtelen haraggá változott.

– Mennyit kért, Smith? – kiabálta a másik férfi arcába. – Milyen árat szabott a jövőnk elpusztításáért…? – Maga sem volt biztos benne, hogy a világ vagy a családja jövőjét értette-e.

Smith az ajtón keresztül az orvosi laborba hátrált, kezét védekezően maga elé emelve, mintha Robinson szavai ütésként érték volna. John érezte, hogy jogos haragján valóban csak a tettlegesség csillapíthat. Előrelépett…

Ekkor jelent meg Will az ajtóban.

Robinson ökölbe szorított keze szétnyílt, és erőtlenül lehullt. Willre nézett, megrázta a fejét.

Smith csak bámult rá értetlenül. Ő is leengedte a kezét.

– Ezt nem tudja megtenni, ugye? – morogta. – Nem ölhet meg engem. – Szeme életre kelt. Ismerlek… mondta tekintete. Arcát élvezettel vegyes undor torzította el. – Á, a magas eszmények értéke! Nem ölhet meg egy embert anélkül, hogy maga is szörnyeteggé ne válna…

John Smith szemébe nézett a kínosan hosszú néma csendben; ezalatt rájött, hogy semmi olyat nem tudna mondani ennek az embernek, amivel nagyobb hatást érhetne el, mint ha hallgat. Hátat fordított neki, száját a tehetetlenség szorította össze.

– Gyáva – mondta a doktor, és John érezte, hogy közben mosolyog.

Robinson visszaugrott, tenyerével úgy csapott a derékmagasságban a falra szerelt irányítógombra, mintha az Smith arca lett volna. Az orvosi labor ajtaja egy guillotine pengéjeként zuhant le, bezárva az árulót.

John hátralépett; nehezen lélegzett, izmai csomókba rándultak, mintha tényleg verekedett volna. Will rámeredt, zavartnak tűnt és kicsit riadtnak. Robinson megpróbált arcára normális kifejezést erőltetni.

– Mi történt, John? – lépett oda Maureen, és a férfi tudta, hogy kérdésének semmi köze Smithhez. Az asszony a kezét karjára tette; érezte, hogy ujjai acélszalag módjára szorítják.

– Hol vagyunk?

John mély levegőt vett.

*

Don épp akkor fejezte be a hiperhajtómű leállítását, és a hajó fő rendszereinek újraindítását, amikor Robinsonék a hídra léptek. Megvárta, míg a teremben lévő monitorok fele életre kel, majd leeresztette székét.

– Megkerültem a meghibásodott rendszerek többségét – mondta. – A többit nekünk kell megjavítanunk.

Meglátta Judyt a szülei oldalán; meglepődött, hogy már talpon látja, de még jobban meglepte az a megkönnyebbülés, ami elöntötte.

– Aggódtam maga miatt, doki. Örülök, hogy kiolvasztva látom.

Judy elmosolyodott, és vállat vont, mintha egy halálközeli élményt mindennapos dolognak tartana.

– Egész furcsa elképzelései vannak az óvatos vezetésről…

Don röviden elvigyorodott, szomorkásán, beismerően. Kár, hogy orvos lett belőle, gondolta. Pokolian jó pilóta lehetett volna.

A termen átvágva a navigációs talapzathoz ment, elindította az újra bekötött rendszereket. A Jupiter 2 hologramja jelent meg a levegőben.

– Komputer, mutasd meg a jelenlegi pozíciónkat! Az ábra elhomályosodott, és amikor újra kitisztult, a Jupitert körülvevő teret egy olyan naprendszer holografikus képe töltötte ki, amit egész biztosan nem látott azelőtt.

– Felismerhető csillagképeket keresek – közölte a komputer közömbösen. Nem talált ilyeneket. Figyelték, hogy a pettyezett csillagmező képe kiterjed, miközben a. Jupiter rajza addig zsugorodik, míg már nem lehet azonosítani a fényforrások sokaságában.

– Ennek az adatbanknak az egész általunk ismert galaxisról van térképe – mondta végül John Robinson, nagyon halkan.

– Nem ismerek fel egyetlen rendszert sem. – Don vállat vont, a fejét csóválta.

– Eltévedtünk, igaz? – kérdezte Penny. Hangja nagyon halknak és távolinak tűnt, mintha valahonnan a kivetített csillagvilágon túlról jönne… a feltérképezetlen űr végtelen mélyéről.

John nem válaszolt. Nem kellett válaszolnia.

10. FEJEZET

Judy lassan húzott le még egy darabot Don West összeolvadt hibernáló ruhájának hátáról; szeme nem éppen szakmai jellegű érdeklődéssel figyelte a férfi izmait. Istenem, de szép teste van… Gondolatban bokán rúgta magát, hálát adott az égnek, hogy az őrnagy háta mögött áll. Mi a baj velem…?

Már az első percben észrevette, hogy a férfinak szép teste van. És az arca is illett hozzá, valahogy egyszerre volt kedves, vicces és szívszorítóan jóképű; kék, nagyon kék szemekkel… szép hajjal, hihetetlenül csókolni való ajkakkal. Nem tudta levenni róla a szemét… míg Don ki nem nyitotta a száját.

Azután már csak egy újabb pilóta volt: egy két lábon járó hólyag, aki hagyta, hogy a kisebbik feje végezze a gondolkodást a nagyobbik helyett. Túl sok ilyennel találkozott ahhoz, hogy ezt közel engedje magához, sőt, hogy hagyja beférkőzni a gondolataiba.

Sok férfit látott – közülük sokat meztelenül – azután, hogy úgy döntött orvos lesz. Nem mintha korábban zárdában élt volna. De mióta ezen a küldetésen kezdett dolgozni, és ráébredt, hogy az egész bolygó jövője a sikerüktől függhet, alig vett tudomást arról, hogy munkatársai férfiak vagy nők. Hogyan is gondolhatott volna magára, amikor sokkal fontosabb dolga volt?

De akkor miért akart végigsimítani Don West vállán, miért akarta érezni, hogy izmos, kidolgozott karja átöleli a derekát…? Elég! Leszedett a ruhájából még egy darabot.

Néhány órával korábban majdnem meghalt. És akkor mi van…?

Bárcsak be tudná fogni a száját…

Don megpróbált a lehető legnyugodtabban állni a gyengélkedő közepén, míg Judy kiszabadította a hibernáló öltözetből. Egészen mostanáig krízis-üzemmódban létezett, az adrenalin működtette, nem érzett fájdalmat. Mihelyt azonban jutott ideje fellélegezni, rájött, hogy ki kell bújnia ebből a valamiből – és nem tudott. Összetörtnek és megpörköltnek érezte magát; az az átkozott robot elektromos ütést mért a ruhájára. Szerencséje volt, hogy csak ennyi történt; a pokolba is, szerencséje volt, hogy még élt. Mindannyiuknak szerencséje volt.

Újra az orvosi labor felé nézett, ahová John Robinson bebörtönözte Smitht: még egy kísérleti nyúl, akit üvegkalitkába zártak. A doktor öklével megint a törhetetlen ablakot verte, kivehetetlenül kiabált valamit. Judy Robinson nyugodtan végezte munkáját, nem vett tudomást Smith jelenlétéről; mintha az sem lenne nagy dolog, hogy egy gyilkos őrültet zártak a laboratóriumába. Don meglátta a rosszindulatú dühöt Smith tekintetében, és gúnyosan elvigyorodott.

– Maradjon nyugton! – mormogta Judy.

– Próbálok – tiltakozott a férfi, eredménytelenül vakarva ruhával borított vállát. – Nem siethetne egy kicsit? – Egyre jobban viszketett a bőre, és kimerült idegek jeleztek teste minden négyzetcentiméteréről, ami még nem fájt… nem is beszélve arról, hogy nagyon ki kellett mennie.

Judy halk, együttérző hangot hallatott, és megérintette a még páncél fedte vállat.

– A ruha elnyelte a robot áramütésének nagy részét – mondta. – Szerencséje, hogy ez nem a bőre…

A férfi megfordult, hogy a szemébe nézhessen.

– Doktor, csak nem aggódást hallok a hangjában? – kérdezte reménykedve.

Judy úgy tépett le egy darabot az összeégett ruhából, mintha az egy ragasztószalag csíkja lett volna.

– Aú! – tiltakozott Don. – Remekül bánik a betegeivel.

Judy ránézett, és a férfi szíve hevesebben kezdett kalapálni attól, amit a lány szemében látott. Aztán Judy tekintete a felkarján lévő hegre esett.

– Ez meg mi? – kérdezte, ujjait lágyan végigfuttatva rajta. – Csatában szerezte?

Don libabőrös lett, ahol hozzáért, de remélte, hogy Judy nem vette észre.

– Így is lehet mondani – felelte mosolyogva. – Tetoválás volt. Ex-barátnő. Leszedettem.

Judy ismét ránézett. Felvonta a szemöldökét.

– Nem lett volna egyszerűbb, ha alkoholos filcet használ?

Megint talált. Valahányszor azt hitte, hogy megfogta, a lány meghátrált. Ez egy ász volt. Grimasza vigyorrá vált.

– Ilyen vagyok… – mondta. – Minden kikötőben vár egy lány.

Judy egy hosszú pillanatig rámeredt, ő is, a férfi is tudta, mennyire felszínesen hangzott mindez.

– Tehát nincsen családja, őrnagy? – kérdezte, és újra munkához látott. Most nem piszkálódott; a férfinak fogalma sem volt róla, mire gondolhat. – Semmi kötöttség? Semmi, ami hiányozna magának…?

A szemébe nézett, majd elfordult. Egy újabb darabot hámozott le róla, ezúttal óvatosan.

Don nem tudta, mit feleljen, mert nem tudta, milyen választ vár tőle a lány. így az igazat mondta.

– Sosem voltam az a beilleszkedő és jólnevelt típus. Egy idő után a szülők csak a hátamat akarták látni, amint kilépek az ajtón.

Hirtelen eszébe jutottak a szülei; felidézte a megrepedt ajtó csapódását, a ház oldalán felpattogzott festéket és azt, ahogy a vörös homok a nadrágjára ragadt, amint kisétált onnan… Lesütötte a szemét, bár a lány már nem őt figyelte.

– Gondolom, azt hiszi, ez romantikus – mormogta Judy, amint az utolsó darabot szedte le az összeroncsolt ruha mellrészéről.

Don felnézett rá.

– Nem – felelte. – Egyáltalán nem.

Tekintetük találkozott, Judy zöld szeme a férfi lelkébe látott.

– És maga, doki? – passzolta vissza Don a személyes kérdést, mielőtt sarokba szorulhatott volna. – Volt egy szerencsés okostojás, akit otthagyott?

Most majdnem elrontotta; hagyta, hogy a lány áttörje a védelmi vonalát. Azzal nyugtatgatta magát, hogy túlságosan sok minden történt vele, és túl gyorsan az elmúlt napokban. Egy gondolat futott végig az agyán: eszébe jutott, hogy meghatározhatatlan ideig össze lesz zárva ezekkel az emberekkel ezen a hajón,…

Valahogy ez rosszabb volt a magánynál. Nem tévedhettünk el. Haza tudok találni; én vagyok a legjobb, a…

– Az elmúlt három évben erre a küldetésre készültem – válaszolta Judy, és összefonta a karját. Tekintete hideg volt, ahogy ránézett, ebből tudta, hogy kitérőmanővere túlságosan jól sikerült. – Mi itt egy bolygót próbálunk megmenteni, őrnagy. Nem volt időm szórakozni.

Szavai mélyén Don tehetetlenséget és fajdalmát érzett, de ezt nem akarta… Nem vágyott megosztani vele olyan érzéseket, melyek létezéséről ő maga sem tudott.

Magára húzta a szépen összehajtogatott szürke pólót, amit a lány odakészített neki. Olyan volt, mintha súrolópapír érné a bőrét… vagy egy szőrcsuha.

Az ajtó felé indult, de megállt a helyiség közepén. Visszanézett Judyra; a lány testtartása merev volt, elutasító. Két órája majdnem meghalt a küldetés miatt…

– Ha nincs idő szórakozni, doki – kérdezte Don halkan, mosolyogva –, akkor minek megmenteni a bolygót?

A lány rámeredt, csendesen, mozdulatlanul állt. Figyelte, amint végigmegy a kabinon, és kilép az ajtón.

*

Will Robinson lábujjhegyen állt a szervizhangárban, megpróbált kiszabadítani egy óriási, buborékszerű diódát a falból. Meglepődve nézett körül, amint Penny keze hirtelen felnyúlt sajátja mellett, és segített neki levenni az alkatrészt.

– Köszi. – Will elmosolyodott, majd leült, és a diódát óvatosan az ölébe helyezte. Bánatos arccal nézett nővérére. – Utálok kicsi lenni.

Penny a kar-korderét nyújtotta felé válaszul.

– Azt hiszem, eltört.

Will elvette tőle, és megvizsgálta; hirtelen nem érezte már magát annyira kicsinek és haszontalannak, inkább magabiztosnak és tettre késznek. Ilyesmi rendszerint csak akkor fordult elő vele, ha valami mechanikus dologgal került szembe. Ennél is szinte ránézésre tudta, hogyan kellene működnie; vagy hogy hol lehet a meghibásodás. Kivett egy szerszámot a táskájából, és szöszmötölni kezdett a kis kézikamerával.

– Miért nem vagy odafenn anyával és apával? – kérdezte Penny.

Felnézett.

– Te nem ismered a szüleinket? – hangzott az egykedvű válasz.

Penny a homlokát ráncolta.

– Jó érv – Felsóhajtott, a falat nézte.

Will megnyomta a kamera lejátszó gombját, és elvigyorodott, ahogy az Penny hangján megszólalt.

– … Pattogatott kukorica. Orchideák. Hullámok. Billy. Csókolózás…

Penny kikapta a kezéből a gépet, és kikapcsolta, arca vörösre váltott.

– Ez egy lista – magyarázta kíváncsian bámuló öccsének. – Mindenről, amit ott kellett hagynunk. – Egyszerre könnyek jelentek meg a szemében. Mégsem kezdett sírni, csak pirosló szemmel nézett Willre. – Sose szeress semmit, öcsi! – mondta dühösen. – Úgyis csak elveszíted! – Sarkon fordult és kisétált a hangárból.

Will csendben nézte, ahogy elmegy.

*

Maureen és John Robinson az orvosbiológiai konzolnál dolgozott a hídon, megpróbáltak minél többet megmenteni az életbentartó rendszerből. Az asszony a szeme sarkából figyelte férjét, alkalomadtán odafordult, hogy tanácsot adjon neki munkájában, miközben a sajátjára is koncentrált. Gondolatai egy részét lefoglalta az az egyedülálló helyzet, hogy a folyton saját ügyeivel elfoglalt férfi most olyan helyre került, ahol oda kellett figyelnie arra, amit ő mondott neki.

Nem mintha a jelen körülmények között megszabadult volna azoktól a saját ügyektől…

– Hogy is juthatott eszembe – dörmögte –, hogy kirángassam a családomat az űrbe?

– Mit tehettünk volna, John? – kérdezte az asszony, miközben újrakötötte az áramkör egy részét. – Hagytuk volna a Földön a gyerekeket? Fosztottuk volna meg őket a szüleiktől, és minket is tőlük?

A férfi nem felelt, a szétroncsolt alkatrészek között kotorászott valami után, amivel dolgozhatna.

– Smith még árthat nekünk – mondta egy pillanat múlva, és Maureen rájött, hogy férje nem is vár választ; egyszerűen hangosan gondolkodott. – Talán nem kellene életben hagynom. De…

– De… – felesége fejezte be a mondatot, vezetékek vagdosása közben – hogyan teremthetnénk civilizációt a csillagok között, ha magunk nem tudunk civilizáltak maradni… igaz, professzor? – Tudta, hogy John ráismer majd ezekre a szavakra. A sajátjai voltak; ezt mondogatta, valahányszor a híreket nézte.

John idegesen nézett fel a kibelezett konzolról.

– Észrevetted, hogy mindig ellenkező állásponton vagy, bármit mondjak is?

– Hát persze – felelte nyugodtan Maureen, meglepődve, hogy ő észrevette. – Házasok vagyunk.

– Mi az ördög…? – kiáltott fel John.

Az asszony döbbenten nézett rá, majd aggodalom fogta el, amikor meglátta, hova néz a férje. Követte tekintetét a terem túlsó falán sorakozó képernyőkig.

A monitorokon izzani kezdett a feltérképezetlen bolygó. Figyelték, hogy valamilyen energiamező áramlik föl a felszínéről, eltorzítva annak rajzolatát. Az űr csillagokkal kirakott feketesége tompulni látszott a torzulás szélein, egy izzó kapu körvonalát hagyva hátra.

A kapun túl egy fényes, orsószerű csillaghajón villant meg a kettős nap fénye.

A híd másik oldalán Don West visszhangozta Robinson szavait:

– Mi az ördög?

*

Don levette tekintetét az anomáliáról, ami tűzkarikát égetett az előttük húzódó űrbe, és megfordult, hogy a szedett-vedett legénységre pillantson. Az ő legénységére. Nehezére esett így gondolnia rájuk. Mégis, az egész Robinson-család ott volt vele a hídon; mindannyian nagy szakértelemmel dolgoztak egy-egy állomás mellett, megpróbáltak valamilyen értelmet kihámozni a látottakból. Kelletlenül ismerte be, hogy ezen a családi pikniken nem volt potyautas.

– Valamilyen hasadéknak tűnik az űrben – jelentette John Robinson.

– Hová vezet? – kérdezte a felesége.

– A kérdés jogos – dörmögte Don. A konzol félé fordult, és beindította a hajtóműveket.

– Őrnagy, várjon! – szólt rá Robinson.

Don beütötte a koordinátákat, és a. Jupitert a csillogó szakadék felé küldte.

– Majd várok később. – Érezte, hogy felgyorsul a pulzusa, ahogy a hatalmas, ezüstös színű hajó megcsillan az ablakban.

– Kapcsoljon hátramenetbe! – kiáltotta élesen Robinson, és megindult felé a termen át. – Ez parancs…

– Legyen világosság! – mondta Don, mintha meg sem hallotta volna. Felkapcsolta a Jupiter elülső keresőfényeit, és eltátotta a száját.

Így tett Robinson is, aki mostanra már melléje ért.

– Ha ez csak egy álom – mondta Don panaszosan –, akkor miért nincs benne több lány?

A reflektorok fényének kereszttüzét csillogó pompában állta az ismeretlen, orsószerű hajó; felszínét látszólag korong formájú fémlapok alkották. Az oldalán ott állt a neve: PROTEUS. Alatta ugyanaz a logo, amit Don az egyenruháján viselt: ASOMAC.

– Ez a mi hajónk – mondta végül. – De még sosem láttam ilyen típust. Istenem, ez hatalmas… és gyönyörű. De hogyan… ?

– Nem felelnek a hívásainkra – jelentette Judy.

– Bizonytalan életjeleket fogok – mondta Maureen Robinson –, de lehet, hogy csak az érzékelők hibásodtak meg.

– Elképzelhető, hogy még működik fedélzeti komputere. – John tiltakozását feledve dolgozott a másodpilóta konzoljánál. – Megpróbálkozom a standard dokkolási kódokkal.

Előttük a hatalmas hajó oldalán egy dokkgyűrű életre kelt; fények világították ki a légzsiliphez csatlakozó nyílást.

Don arrafelé irányította a Jupitert, elhaladt egy kisebb, tartalék dokkgyűrű mellett. Már állt ott egy másik, sokkal kisebb hajó; kanyargós, antropomorf vonalai távolról sem hasonlítottak semmire, amit valaha látott.

– Ez viszont nem a mieink közül való.

– Fiúk – állapította meg Maureen –, ez nem is emberkéz műve.

11. FEJEZET

Az alsó fedélzet folyosóit járva Don Penny Robinsont egy monitor javításába merülve lelte. A lány munka közben a csuklóján lévő kar-korderbe beszélt:

– Rabszolgasága idején a bátor Űrfoglyot, Penny Robinsont, képességei hasznosítására kényszerítették… – Abbahagyta, amint meghallotta Don lépteit, és hirtelen feléje fordult. – Azonosítsa magát, katona! – mondta, egy gyengécske morgás mögé rejtve zavarát.

Don gyorsan haptákba vágta magát.

– West őrnagy, Egyesült Földi Űrhaderő. Engedélyt kérek a fogoly meglátogatására.

Egy falhoz vágott tárgy tompa puffanása adott hangsúlyt szavainak. Most már biztos, hogy ez az a hely, ahová Smithet zárták.

Penny faarccal félrelépett.

– Továbbmehet, West őrnagy.

Don elmosolyodott, majd rákacsintott a lányra, amint elhaladt mellette az ajtó irányában. Örült, hogy a gyerekek jól vannak. Még hallotta, Penny mit suttog a háta mögött:

– Aú! Hát lehetne ennél helyesebb? Nem hiszem…

– Lélegezz mélyeket, Penny, és nyugodj meg! – tanácsolta az öccse, hogy elsétált mellette az átjáróban.

A mosoly lehervadt Don arcáról, mihelyt belépett Smith cellájába. A labor berendezését teljesen összetörték, mintha a megvadult robot itt is járt volna. Csodálkozott, hogy Smith képes volt ekkora dühkitörésre.

A férfi egy székben ült, méltatlankodva, mintha a pusztítást nem is ő végezte volna.

– Ez a kabin teljességgel elfogadhatatlan – mondta. Don meg se hallotta, egy összetekert terepruhát dobott a Smith mellett föltornyozott párnákra.

– Megnézzük a másik hajót. Talán megtudhatjuk, hogyan került ide. És hogyan juthatunk haza.

Smith még mélyebbre süppedt a székében.

– Pá-pá. Kellemes utat! – Fejével az ajtó felé intett.

– Maga is velünk jön – mondta Don, érezte, hogy Smith szarkazmusa kezd az idegeire menni, mintha valaki a körmét próbálgatná egy palatáblán.

A doktor felnevetett.

– Szó sem lehet róla – közölte. – Orvos vagyok, nem űrkutató.

Don két lépéssel ott termett mellette, megragadta Smith overalljának elülső részét, és felrángatta a férfit a székből.

– Maga egy gyilkos szabotőr – közölte dühösen –, és én nem fogom a hajón hagyni, hogy még több kárt okozzon, mint eddig!

Smith hátralépett, megfeszítette az állat.

– Kikérem magamnak…

Don közelebb rángatta magához.

– Adjon okot rá, hogy megölhessem! Kérem – suttogta. Elengedte, de addig tartotta rajta tekintetét, míg egészen biztos nem volt benne, hogy Smith megértette, komolyan gondolja.

A doktor megigazította összegyűrődött ruháját. Mosolygott, mintha csak az időjárásról beszéltek volna, majd felemelte a terepruhát.

– Mindig is szerettem a feketét – mondta ismét emelt fővel. Mosolya egyre szélesebb lett.

*

John belépett a szervizhangárba és kivett egy karabélyt a fegyvertárból.

– Kibiztosítani! – mondta.

– Hangminta azonosítva – felelte a fegyver mikroprocesszora. – Karabély kibiztosítva. – Egy apró fény pirosról zöldre váltott.

– Szétzúzni!

John megperdült, a fegyverelőre szegezte. A szíve összeszorult, amint meglátta a karjaival őrült módjára hadonászó robotot belépni az ajtón.

– Szétzúzni! Megölni! Megsemmisíteni! – harsogta a gép.

John felemelte a fegyvert, megcélozta a robot vezérlő központját. Már majdnem tüzet nyitott, hogy szétrobbantsa – meg is tette volna, ha kiképzése nem olyan, amilyen, ha az apja nem nevel belé alaposságot.

Még egy másodpercig habozott, fölmérte a céltárgyat – és látta, hogy a robot megáll. Will lépett ki a gép háta mögül, kezében a konzolja.

John leeresztette a karabélyt, hirtelen tonnányi súlyúnak érezte. Hitetlenkedve bámult a fiára. Will egy kicsiny mikrofont vett elő a dekkből, és a szájához emelte.

– Szétzúzni! Megölni! Megsemmisíteni! – mondta.

– Szétzúzni! Megölni! Megsemmisíteni! – visszhangozta a robot.

Will az emberformájú páncélzatnak támaszkodott, és elkezdte sorolni az általa végzett módosításokat.

– A vezérlő központjában felülírtam a fő műveleti rendszert, és behatoltam az alprogramjaiba is. – Apja szemébe nézett. – Most gyakorlatilag távirányítással működik – Megmentettem az életeteket, és még meg sem köszöntétek! Nézd meg, mit csináltam! Vegyél észre, apa…! Will úgy meredt rá, hogy végül John nem bírta tovább, és elfordult.

– Will… – kezdte, és megpróbált mosolyogni –, tudom, hogy nem voltam…

Don West lépett ekkor a terembe.

– Professzor, készen állunk.

John rosszallóan pillantott Westre, mielőtt újra fia felé fordult volna. Tudom, hogy szükséged van rám… De nem szabad megfeledkeznem a küldetésről… Meg kell védjelek, és életben kell tartanom a családunkat. Ez a szülők felelőssége. Will csendes lemondással meredt rá.

– Majd később beszélünk, fiam – mondta John letörten.

Elhaladt Will és a robot mellett, fegyverét a vállára vetette, ahogy kiment a hangárból Westtel.

Will némán nézte, amint apja újra magára hagyja.

Ő miért nem elég nagy ahhoz, hogy fegyvert foghasson, és az apjával mehessen, mint Don West, hogy szembenézhessen a veszéllyel, hogy megvédhesse őt… hogy olyasmit vihessen végbe, ami után apja soha többé nem hagyhatja ott. Utálta kicsinek, tehetetlennek és haszontalannak érezni magát… Az ajkába harapott.

A robotra nézett, a hatalmas, biztonságot sugárzó testre, amint védelmezőén poroszkált mellette. Megfordult, most egy pillanattal hosszabban vizslatta. Beütött egy parancssort a konzoljába.

– Vigyázz az apukámra, jó, robot?

A gép engedelmesen gurult ki az ajtón, követte Will apját és Westet.

A kisfiú hangja nagyon vékonynak tűnt az üres teremben visszhangozva. Utált kicsi és haszontalan lenni. De most ott van neki a robot. Soha többé nem lesz kicsi és haszontalan.

12. FEJEZET

Egy hosszú, sötét folyosó várt rájuk, ahogy a Proteus légzsilipje kinyílt. Don felkapcsolta szkafandere sisaklámpáját; a válla fölött hátranézett a Jupiter zsilipátjárójára, mielőtt megtette volna az első lépést az ismeretlenbe. Judy a sarkában járt, őt Smith követte. John Robinson zárta a sort, gondoskodva róla, nehogy a doktor megszökhessen.

Leghátul, lemaradva a robot gurult, aminek az egész kalamajkát köszönhették.

Don a fejét rázta. Nem… Ez nem felelős semmiért. Ez csak egy gép. Smith átprogramozta, ennyi az egész. A robot most az ő utasításaikat követte, és belépési lehetőséget adott nekik a Jupiter analitikus rendszereibe a másik hajó fedélzetéről is.

– Oxigénszint normális – hallotta Judy hangját a sisak fülhallgatóján keresztül, amint a légzsilip becs-kódott a hátuk mögött. – Mikrobaészlelés negatív. Minden rendben.

Sisakja egy gombnyomásra visszahúzódott a szkafander nyakgyűrűjébe. A többiek is követték a példát. Judy mély lélegzetet vett, amint továbbindultak.

– Ez a levegő állott – mondta. – Elhasználódott.

– Kísértetszagot érzek… – közölte Smith.

Don észrevett egy falba ágyazott irányítópanelt – világosan felismerhető volt, még ha tervezése szokatlannak tűnt is. Odament, és reménykedve beütött néhány általa ismert biztonsági kódot. Elvigyorodott, amikor a hajó komputere beindult, mintha csak rá várt volna.

– Aktiváltam a fedélzeti számítógépet… Hű! – szaladt ki aztán a száján, és a kijelzőt bámulta.

– Nem működik? – kérdezte Robinson, és melléje lépett.

– De, működik ez. Csak… nem is tudom, átkozottul gyors… – A fejét csóválta, ahogy a fények felkapcsoltak a folyosón, megvilágítva az előttük álló utat. A robot elgurult mellettük, ő és a többiek követték.

*

A Jupiter fedélzetén Will lenyűgözve nézte monitorát, a robot szemén keresztül látta, hogy a felderítőcsapat egyre mélyebbre hatol az idegen hajó gyomrába. Lenézett, mert az audio-érzékelő lámpája villogni kezdett a kijelzőpanelen, és megnyomta a hangerő szabályozóját. Grimaszolva hallgatta a csöpögésszerű hangot. – Apa – mondta a mikrofonba –, te is…

*

– … hallasz valamit? – kérdezte a robot Will hangját visszhangozva az őt követő embereknek. Megfordult, és újra kezdte. Ahogy továbbmentek, a csöpögő hang egyre erősebb lett.

– Mint egy csöpp, csöpp, csöppnyi vér… – dúdolgatta Smith.

Don visszanézett rá; a doktor szája elégedett mosolyra húzódott.

– Most már igazán befoghatná – morogta Don, érezte, hogy arca elvörösödik a méregtől.

– Ide! – Robinson megállt a sor elején, és a mennyezet egy pontjára mutatott.

Don odanézett, és egy lyukat vett észre: úgy festett, mintha a mennyezetet valamilyen hihetetlen fogazatú lény rágta volna ki. Egy szervizalagút húzódott a fejük felett, de alig látszott ki egy ragadós hártya alól, ami a kiszakított nyílást fedte egyik végétől a másikig. A hártya anyaga csöpögött eléjük a padlóra.

Judy közelebb lépett a pocsolyához, előrenyújtotta felvevőjét, hogy adatokat gyűjtsön. A kijelzőn megjelent információkat tanulmányozta.

– Szerves anyagnak tűnik.

Smith felhorkant.

– Semmi jó nem fog ebből kisülni – mondta. Don rámeredt.

– Mondja maga, az űrkutatás szakértője.

Smith a szemébe nézett, nem mosolygott.

– Higgyen nekem, őrnagy. Egyik gonosz felismeri a másikat.

Don hirtelen sarkon fordult, magában szidva Smitht, és saját magát is, amiért hagyja, hogy egy pszichopata az idegeire menjen. A többiek némán követték; mindannyian óvatosan kikerülték a csöpögő hártyát és az egyre növekvő pocsolyát.

Ahogy haladtak, a hajó fényei kigyulladtak előttük, mintha csak rájuk vártak volna. A zsilipajtó a folyosó végén halkan kitárult, újabb üres, jól megvilágított terembe invitálta őket.

– A mozgásérzékelők még működnek – jelentette Judy suttogva.

A terem túlsó felén Don egy másik ajtót látott, felig nyitva, mintha elakadt volna. Anyaga megcsavarodott és megégett, talán valami fegyver intézte el. Don óvatosan megérintette a sérült fémfelületet.

– Plazmaégések.

Most senki nem tett megjegyzéseket, még Smith sem.

Don átpréselte magát a résnyire nyitott ajtón, a többiek egyesével követték. A robot érkezett utolsónak, hatalmas karjaival szétfeszítette a szárnyakat.

A túloldali átjáróban tárolóegységek sorakoztak, bennük egyforma gépezetek. Robotok! Don megállt, saját kísérőjükre, majd a folyosón bizarr páncélos lovagokként sorakozó társaira nézett. Nyilvánvaló volt, hogy mind fejlettebb modell, már első pillantásra is jóval sokoldalúbbaknak és kifinomultabbaknak tűntek, mint bármelyik általa ismert típus.

A háta mögött Smith elgondolkodva szemlélte saját robotjukat.

– Lám, lám, csak nem mi vagyunk a szegény vidéki rokonok? – kérdezte, mintha ez izgatná a gépet. De talán nem is a robotnak beszélt.

Robinson a tárolók előtt sétált, érdeklődését teljesen lekötötték az odabenn álló berendezések.

– Rambler-Krane típusú robotok… – Mintha csak magában beszélt volna. – De még sosem láttam ilyen modellt.

Don fáradhatatlanul haladt tovább a folyosó távolabbi vége felé, ahol az ajtók tárva-nyitva álltak. Benézett, a várva-várt látvány fogadta: a vezérlőterem.

– Erre! – kiáltotta, és belépett.

Körülnézett, és máris megértette, hogy a helyiség hídnak kicsi. Bizonyára egy kisegítő vezérlő lehetett; egy ekkora hajóra sok ilyen kell. Bármit megadott volna, hogy újnak láthassa az egészet, nem pedig csatatérként szétlőve.

A lézersugarak égette falat bámulta, a konzolok maradványait, ahonnan az irányítópaneleket teljesen kirobbantották. A csapat többi tagja is megérkezett közben; megálltak, és ők is csak bámultak.

Don a szkafanderére nézett. Az övé katonai szabvány volt. speciális felszerelés hordozására tervezték, harci helyzetekre. De a többiek közönséges öltözéket viseltek, a kibernetikus kiegészítők nélkül… a plusz védőréteg nélkül.

Újra felnézett, remélte, hogy ennek a különbségnek nem kell majd hasznát vennie.

– Ez egy kisegítő vezérlő központ. Mintha tűzharc folyt volna benne.

Robinson a kormányműhöz ment, és a kijelzősort tanulmányozta.

– Elképzelhető, hogy ez egy prototípus? – mormogta. Megérintett valamit a panelen, és az áramkörök bekapcsoltak, kivilágították az állomásokat.

– A hajónapló megrongálódott. Talán össze tudok rakni pár részletet. – Keze gyakorlott mozdulatokkal futott végig a panel felett. – Várjunk csak… meg is van. – Felnézett, ahogy a központi képernyő életre kelt.

Don figyelte a statikus jelekkel telítődő képet. Egy emberi arc formáját vette ki, a vonások lassan összeálltak, a komputer kitörölte az elektronikus zajt a felvételből. A háttérben a Proteus hídja vált láthatóvá, a legénység megszokott munkáját végezte, a kép annak a bolygónak a felszínével váltakozott, ami körül keringtek.

Don újra a kapitány lassan összeálló arcát nézte, és elállt a lélegzete.

– Jeb – suttogta. Jeb volt az… csak ő lehetett. Átvágott a helyiségen, hogy jobban lássa a képernyőt, mindenről és mindenkiről megfeledkezett. De… de…

– A hiperűr-nyomkövető működni látszik – mondta Jeb. A kép hullámzani kezdett, a hangot elnyelte a zörej. – … Nincs nyoma a Jupiter 2-nek… – A kép elhalványult. – … túlléptük a megadott időt… – Újból eltűnt. – … nem fogom feladni.

Az adás egy pillanatra a tökéletesen tiszta lett, és Donnak az az érzése támadt, hogy a férfi a képernyőről egyenesen a szemébe néz.

– Don tovább keresne engem. – Jeb volt az.

De a kopaszra borotvált fejen, amire olyan jól emlékezett, most gondosan nyírt, fekete haj nőtt… És Jebnek bajsza volt… a szeme körül meg apró ráncok jelentek meg a nevetéstől. Mintha egy fél évtizednyit öregedett volna egyetlen éjszaka alatt.

Don félrenézett, a szemét dörgölte. Mire visszafordult, már csak a statikus zörejt látta.

– Ennyi – mondta Robinson. – A többi adat teljesen tönkrement.

Rá nem tettek olyan nagy hatást a látottak, de persze ő nem is ismerte Jebet…

Mégis, ez lehetetlen! Ez az egész lehetetlen… nem?

– Hogyan indíthattak kutatóexpedíciót, amikor csak egy napja tűntünk el? – kérdezte Don, és saját hangját idegennek találta.

Nem kapott választ; Robinson a fejét rázta.

– Úgy látom, felhoztak valamit a bolygó felszínéről – mondta Judy az orvosbiológiai állomás konzolja mellől. – Megvan…

Egy elmosódott hologram jelent meg a fejük feletti panelen, lassan forogva; egy különösen visszataszító, zsákformájú tárgy megrongálódott képe.

– Ez valamilyen tojászacskó.

Élőnek tűnt, mozgott… Dont valamiért a csöpögő hártyára emlékeztette, amit a folyósón láttak. Visszanézett a válla fölött, amerről jöttek; hirtelen észrevette, hogy a doktor nincs a teremben.

– Smith! – üvöltötte dühösen, és az ajtó felé indult. – Jöjjön vissza!

Smith előbb jelent meg az ajtónyílásban, mintsem Don odaért volna.

– Örömmel engedelmeskedem, őrnagy. Bár nem hiszem, hogy miattam kellene aggódnia. – Elmosolyodott, és felfelé nézett, el Don dühös arcáról. – Ha nem sokkal inkább ezek miatt… – A mennyezet felé mutatott.

Don is felnézett. A mennyezeten hártya borította lyukak sorakoztak.

A terem túlsó felében a robot életre kelt, hogy jelentse:

– Mozgást érzékelek. Mögöttetek…

Don megfordult, épp időben, hogy meglásson egy toronymagas árnyalakot, amint egy másik átjáró felé rohan.

– Utána! – kiáltotta Robinson. – Mozgás! Hozd Smitht! – utasította a robotot, amint kiszaladtak az ajtón.

Don végigfutott a folyosón, és egy másik világba csöppent. Virágzó futónövények kapaszkodtak a falakra, és ahogy beljebb ment, egyre sűrűbben nőttek. Az indák sűrű szőnyeget képeztek a fémpadló felett, elnyelték léptei neszét.

A növényzet egyre dúsabb lett, mire egy másik átjáróhoz ért, már tömör bokrokon kellett átverekednie magát. Az ajtón túl egy esőerdő várta. Megállt, az őt körülvevő, túlburjánzó természetre csodálkozott, ami valahogy virágzásnak indult, itt, egy elhagyatott csillaghajó szívében, a földtől megszámlálhatatlan fényévnyire.

– Hidroponikus kert – állapította meg Robinson, ahogy a többiek is utolérték őket.

– Ekkora mértékű növekedéshez évtizedekre van szükség – mormogta Judy.

Don Jebre gondolt, aki éveket öregedett. És ez a hajó… e mellett a technikai színvonal mellett a Jupiter kétfedelű repülőnek tűnt… Kizárt, hogy az általa ismert ASOMAC rendelkezzen ezzel a technológiával. Csak egy olyan csillaghajón van szükség hidroponikus kertre, ahol a legénység ébren van…

Hogy lehet, hogy a felderítőhajó idáig követte őket, amikor ők sem tudták, hol az ördögben vannak? Halványan emlékezett, hogy az idősebb Jeb a hajónaplóban valamilyen „hiperűr-nyomkövető”-ről beszélt.

De ez azt jelentené, hogy a Proteus a hiperűr féreglyukain át kapu nélkül is tud navigálni.

Istenem… Egy szót sem szólt, amikor a robot is megérkezett, egyik ollójával Smitht rángatva.

– Eressz el, te mechanikus marha! -- sziszegte a doktor összeszorított fogakkal.

Don érezte, hogy szája mosolyra húzódik, de Smith mellett elnézve finom mozgásra lett figyelmes a levelek között.

– Ne mozduljon!

Kesztyűs kezével csapott le a bokorra, ujjai olyasvalami köré csavarodtak, ami se falevél, se inda nem lehetett… élő és mocorgó valami volt. Levelek szálltak mindenfelé, ahogy kihúzta a bokrok közül a fénybe.

A kezében tartott lény vad tekintettel nézett vissza rá hatalmas kék szemével. Olyan, mint egy macska… vagy egy játékmackó… nem, inkább mint egy majom, ezekkel a fülekkel… a bőre viszont tüskés, mint egy csöpp sárkányé… Mialatt figyelte, a lény bőre színt váltott, a tarka levélszínt szkafanderének feketéje cserélte fel… Mint egy kaméleon.

– Baró! – mondta a robot, Will lelkesedését közvetítve. Közben elengedte szorításából Smitht.

Az izgő-mozgó jószág már teljesen felvette a szkafander színét, mintha láthatatlanná akart volna válni. Mintha halálra rémült volna Dontól.

A férfi finomabban fogta.

– Nyugalom, kiskomám – dörmögte. – Senki sem fog bántani. – Simogatni kezdte a lény fejét, mintha valóban macska lett volna. Mindig is jól kijött az állatokkal… általában jobban, mint az emberekkel.

Meglepetésére a jószág abbahagyta a ficánkolást, és halkan zümmögni kezdett Tetszett neki a simogatás.

Majd apró füttyökkel adott hangot elégedettségének, ahogy egy macska nyávogott volna. Lassanként színe aranysárgává világosodott.

– Úgy látom, szerzett egy barátot magának – mondta Judy és rámosolygott.

Don mosolya is kiszélesedett.

– Azért… a maga helyében várnék egy pár hetet, mielőtt a nevét a karomra tetováltatnám. – A lány elsétált mellette, hogy egy páfrányt tanulmányozzon.

Inkább a szkafandere elejére csimpaszkodó lényre szegezte a szemét, mintsem a Judyra.

– Tegyél magadnak egy szívességet! – suttogta. – Ne nőj fel!

– Milyen bájos! – mondta Smith hervatagon. – A világűr Doktor Dolittle-je.

– Lehetséges, hogy a másik hajó utasai közül való – jegyezte meg Robinson, szórakozottan húzogatva szakállát, mintha az eddigi beszélgetés hallótávolságán kívül zajlott volna.

Az idegen négyujjas, tapadókorongos mancsával és lábával átmászott Don karjára. Felszerelésének csatjaiba kapaszkodott, kicsiny pofáját a férfi nyakába temette. Don meglepetésében felnevetett, megsimogatta a hátát.

– Olyan, mint egy kisgyerek.

Smith grimaszt vágott.

– És ha ez így van, kedves őrnagyom… mit gondol, mi történt a szüleivel?

Ránéztek.

– Menjünk vissza a kisegítő vezérlőbe! – mondta Robinson.

Ahogy az ajtó felé indultak, Don látta, hogy John egy pillanatig habozik, és felnéz a növényekkel takart mennyezetre. De nem volt odafent semmi látnivaló. Don vállat vont. A halk, zizegő hangot, ami mintha követte volna őket, csak az útjukba eső levelek mozgása okozta.

Vagy mégsem?

*

A vezérlőbe érve Robinson egyenesen a kormányműhöz ment, és ellenőrizte a kijelzőket.

– Rácsatlakoztam a belső érzékelő rendszerre – mondta. – Minket leszámítva, a hajó teljesen elhagyatott.

– Egy kísértethajó – kezdte újra Smith.

Don ezúttal meg se hallotta, figyelmét lefoglalta a ruhájába kapaszkodó lény. Vajon tényleg kölyök… egy árva? Vagy csak egy háziállat? Mióta lehet itt, teljesen egyedül? És hogyan ítélhetjük meg egy idegen lény értelmi színvonalát, ha az idegen…

Leült, és szabad kezével kinyitotta egy zsebét. Akár kölyök, akár háziállat, egyvalamire minden lénynek szüksége van. Előkotorta fejadagja egy szeletét, és megfordította, hogy elolvassa csomagolásán a feliratot.

– A konyhafőnök mai ajánlata… marhasült banánnal. – Elfintorodott. – Ki találja ki ezeket a kombinációkat?

A lény odaadó figyelemmel leste, hogy feltépi a fóliát. A szemei hatalmasak voltak; egy mesét juttattak eszébe, amit még gyermekkorában hallott, a kutyáról, a tányér nagyságú szemekkel. Beleharapott az ételrudacskába, és hangosan rágni kezdte.

– Mmm. Finom – jelentette ki. A szeme sarkából látta, hogy Judy akaratlanul is elmosolyodik.

– West őrnagy, erősen ajánlom, hogy sose szaporodjék – mondta Smith. – Mellesleg ezt, mint orvos tanácsolom.

Don elfintorodott, majd megkínálta a kis lényt. Az hozzáért a csomaghoz, rövid blappogó hangot hallatott, és próbaképp beleharapott az ételrudacskába. Szeme szinte hihetetlen méretűre kerekedett, és egy falassal szőröstül-bőröstül bekapta az egész rudat.

– Éhes volt a kicsike – mondta Don elégedett mosollyal.

– Te jó ég, ki ment meg minket az állandó szentimentalizmustól? – fordult el Smith; a látvány több volt, mint amit a gyomra be tudott venni.

Valahol a távolban egy magas, sípoló hang szólalt meg, a levegő láthatatlanul vibrálni kezdett körülöttük.

– Nem tetszik ez nekem… – mondta Judy.

Don a kormányműre nézett, amin sokatmondó lövésnyomok díszelegtek. Vajon mi történhetett a Proteus legénységével…?

A kis idegen sikítani kezdett; leugrott Don karjáról, Smith hátán landolt, a nyakába kapaszkodott, és ott folytatta a sikoltozást.

– Szedjék le rólam ezt az ördögi lényt! – kiáltotta a doktor, miközben próbálta lehessegetni magáról.

Judy lehúzta róla a kiáltozó állatot; az arcát a lányéba fúrta, színt váltott, és igyekezett beleolvadni ruhájába, ahogy a sípoló hang egyre erősödött.

Úgy tűnt, most már a fejük fölül jön. Don felnézett. A lyukakat borító hártyák rezegni kezdtek, eltorzultak, mintha valami… nem, valamik, rengeteg valami próbálna meg átjutni rajtuk.

Kísértethajó…? Don a fegyvere után nyúlt.

13. FEJEZET

Maureen Robinson letörölte homlokáról az izzadság-cseppeket, és újból a kibelezett érzékelősorra nézett a Jupiter 2 hídján. Ő és Penny a felderítőcsapat távozása óta eltelt időt az utolsó meghibásodott információs rendszer helyrehozatalának szentelte, miközben Will a többiek előrehaladását figyelte a robot szemén keresztül. Ezt a munkát be kellett fejezniük, mielőtt megpróbálnák megfejteni a beérkezett adatokat; és e mellett nem is tudtak másra gondolni.

Miért van az, hogy sosincs az embernél egy hajtű, amikor igazán szüksége lenne rá? gondolta mérgesen Maureen. Már minden mást megpróbált, hogy kijavítsa azt az átkozott csatlakozót, Legalább elég pótalkatrész volt a fedélzeten: mint a régi földi hadihajókon, a Jupiter legénységének is az otthontól távol kellett megbirkóznia a vészhelyzetekkel… Aha. Megvan. Elmosolyodott.

Penny felnézett az utolsó átkötött monitorról, és azt mondta:

– Most próbáld meg!

Maureen bekapcsolta a konzolt; a kijelző életre kelt. Csupa zöldet mutatott, ezzel jelezve, hogy a rendszer végre teljesen működőképes. Maureen a lányára mosolygott, és elismerően bólintott. Újra a kijelzőkre nézett, a várt adatok kezdték megtölteni a képernyőket.

– Különös… – A Proteus burkolatának infravörös képét tanulmányozta: a furcsa, pikkelyszerű lapokat a sima fémfelületen. – Azok a korongok hőt bocsájtanak ki.

Penny melléje érve megállt, a képernyőre nézett, és a homlokát ráncolta.

– Adj egy külső képet! – kérte Maureen. Penny beütötte a parancsot. Kiszélesedett a Proteusról kapott kép, még a Jupiter 2-t is láthatták mellette az űrben. Amint figyelték, az ezüstös korongok mozgásba lendültek a kutatóhajó burkolatán, úgy kavarogtak, mint a puhatestűek, amiket láthatatlan hullám zavart fel.

– Azok élnek…

Egyesével emelkedtek orsó alakú, rákszerű lábaikra… Nem, nem rákszerű. Inkább pók. Páncélos pókok. Maureen félelemmel vegyes csodálattal nézte a Proteus burkolatán némán végigsuhanó idegeneket.

Aztán a pókok egyenként eltűntek. Most látta csak, hogy amit addig sértetlen, fémötvözetből készült burkolatnak hitt, az valójában lyukakkal volt tarkítva, mindegyiket egyfajta élő hártya takarta. Bemennek a hajóba.

– John – lihegte –, gyertek ki onnan azonnal…!

*

A kis lény sikoltozása a hisztéria újabb szintjére ért, ahogy egy test elkezdett átfurakodni a mennyezet egy hártyaszerű nyílásán.

Don előhúzta fegyverét, miközben a membrán fokozatosan átengedte a biomechanikus szörnyeteget. Az orruk előtt esett a padlóra egy fémpáncéllal fedett élő gép, amit áttetsző, pókszerű végtagok tartottak. Egy skorpió fullánkjához hasonló karmos, ostoros farok szelte át a levegőt. Két kitüremkedés fordult feléje azon, amit ő fejnek gondolt, és ami kísértetiesen emlékeztette egy háromdimenziós kamera agy nélküli szemére. Szemek…

Még több pók-lény nyomta át magát a hártyán, a másik mögött csapódtak a padlóra. Hirtelen az előtte álló valami feléje indult, és felugrott, borotvaéles szája tátogott, mintha ő akart volna az első lenni, aki…

Don megmarkolta fegyverét, és tüzelt.

A lézersugár hatástalanul tört meg a valami fémes törzsén. Az idegen a földre rogyott, visszahúzta végtagjait és szemeit, a lövés erőssége pörögve lökte hátra a póksereg közepébe.

– Kifelé! – kiáltotta John. – Azonnal!

Don a többiekkel együtt vonult vissza a légzsilip felé vezető folyosón. A pók-lények csak úgy özönlöttek utánuk, lepattanva és visszaverődve a falakról, mintha nem is hatna rájuk a gravitáció; közben még több szörny záporozott le a fejük fölül a mennyezetről.

*

A Jupiter 2 hídján Will megszállottan dolgozott billentyűzetén, robotját hátsó védelmi vonalként használta apja menekülő csapatának segítésére.

– Túl lassú ez így! – Félrelökte a billentyűzetet. – Holografikus interfészt bekapcsolni! – A robot virtuális kepe jelent meg a terem közepén. Belelépett, a holo-robot összhangba került mozgásával. Megperdült, hátrafordult, és egyszerre tüzelt fegyvereivel.

A Proteus fedélzetén a robot is megperdült görgőtalpain, követte Will mozgását; lőni kezdte az üldöző pókokat. Lézerkisüléseinek nagyobb hatása volt, mint Don pisztolyának, az idegeneket hús és fémdarabokra szedte. De az érzékelőkön keresztül Will látta, még több pók özönlik át a mennyezeten, hogy az előbbiek helyébe lépjen.

És akkor meglátta, hogy néhányan hátramaradnak, megállnak sérült, a földön összetörtén csapkodó társaik mellett Segítenek egymásnak, mint az emberek?

A robot szemén keresztül nézte, hogy a pókok sebesült társaikra vetik magukat, és elkezdik kirángatni végtagjaikat, elevenen falva fel őket.

Will undorral vegyes hitetlenkedéssel kiáltott fel; erre már édesanyja és nővére is felé fordult.

– Megeszik a sebesültjeiket!

*

– Megeszik a sebesültjeiket!

Ezt mondta volna a robot? Don lassított valamicskét eszeveszett tempóján, tekintetével megpróbálta megkerülni a robot nagydarab testét, hogy lássa, mi történik mögötte.

– A földre! – kiáltotta Judy hirtelen. Visszafordult, látta, hogy a lány egyenesen rá céloz. A padlóra vetette magát; Judy nyomban tüzelni kezdett impulzusfegyverével, és kilőtte a tűzjelző panelt a nyitott zsilipajtó mellett. A szárnyak összezárultak a robot mögött, összenyomott póktestek csikorogtak köztük.

Don felkászálódott. A vészjelző lámpa fénye vérvörösre festette a folyosót. Látta, hogy a többiek lelassítanak, majd megállnak. Ő is arrafelé fordult, azt kémlelte, mit néznek. A másikkal egyidejűleg záródott be a folyosó túlsó végén is az ajtó, elzárva előlük a légzsilip bejáratát.

Csapdába estek.

Don lihegve dőlt a falnak; társai ijedt szemekkel pillantgattak körbe, ahogy ők is rájöttek, mi történt.

A pókok megették a sebesültjeiket. Élve. Most már tudta, hogy miért nem volt nyoma a Proteus legénységének. Vajon így ért véget Jeb élete is?

– Ki kell nyitnunk azt az ajtót – mondta Robinson. Elindult a folyosó távolabbi vége felé. A többiek, mivel jobb nem jutott eszükbe, szó nélkül követték.

Don is utánuk indult, bár tudta, hogy semmi esélyük, és azon törte a fejét, vajon ők mikor jönnek rá erre. Senki sem tud kinyitni egy zsilipajtót, ha a zárak bekattantak. De a pókok már mindenen átrágták magukat ezen a hajón. Csak idő kérdése, hogy ide is bejussanak… Lelassított, megállt a folyosó közepe táján. Lehunyta a szemét, Jeb arcát látta maga előtt.

Ekkor mát tudta, mit fog tenni.

Féltérdre ereszkedett, arrafelé fordult, amerről jöttek.

– Egymillió dollárnyi felszerelés – morogta, miközben rácsapta az impulzus-erősítőt fegyvere csövére –, de az egészet elcserélném – beállította a csuklótámasztékot – egy flakon rovarirtóért.

Megnyomott egy gombot szkafandere vezérlő paneljén, működésbe hozta sisakján a védőpajzsot. Az egy kobra csuklyájához hasonlóan emelkedett ki felszerelésének vállrészéből, aztán fémlemezei leereszkedtek, hogy befedjék arcát.

Csak térdelt és várt, szemét az ajtóra szegezte. A fém már kezdett befelé hajlani.

*

A folyosó túlsó felén Judy édesapját figyelte, aki felvillanyozott vitát folytatott az ajtó vezérlésével; azzal nyugtatgatta magát, hogy ha valaki képes meggyőzni a rendszert, az John Robinson.

Az állatka ijedt csecsemőként kapaszkodott a nyakába, a haját huzigálta. Összerezzent, lefejtette magáról apró, ragadós ujjait és letette a földre; megpróbált nem ráförmedni képtelen viselkedése miatt, mert rádöbbent, hogy az egész bajt ő idézte elő, amikor ostoba módon magukra zárta azt az átkozott ajtót…

Hátrafordult, amint fülsüketítő zaj visszhangja ért el hozzájuk: egy impulzusfegyver lövései. Látta Don Westet, a vészlámpák pokoli fényében térdelt a folyosó túlsó végén, és arrafelé lőtt, ámenről jöttek. Aztán meglátta a pókokat…

Az apró lény füleivel takarta el hatalmas szemét, és belapult egy sarokba.

– Nem tudom leállítani a tűzriadót – közölte apja. Judy rémülten fordult meg, hirtelen életre kelt a robot a háta mögött.

– Álljatok félre! – mondta.

A lány felvette a kis idegent, és a többieket maga előtt tolva oldalra húzódott.

A robot elhelyezkedett, mint egy rajtolni készülő futó, és felemelte ollókban végződő karjait. Energiakisülést gerjesztett, csak úgy szikrázott a levegő a karmok között, és Judynak emlékeztetnie kellett magát, hogy ezúttal valójában Will utasítására álltak félre, az öccse irányította a gép fegyverzetét…

A robot a fiú parancsára nagy sebességgel megindult előre, és pont, amikor az ajtónak ütközött, megeresztett egy energiacsapást. Az ötvözet ekkora megterhelést már nem bírt ki, közepén csipkés szélű, összeégett lyuk nyílt. Ahogy a többiek átugráltak rajta, Judy visszanézett, és elkiáltotta magát:

– Don…!

*

A robbanás hangjára Don hátranézett a válla felett. Látta a zsilipajtón tátongó izzó lyukat, és azt, hogy valaki integet neki, hogy ő is menjen.

Újra előrefordult, és ölte tovább a pókokat.

Derengett neki, hogy a többiek épp elszöknek, az is eszébe ötlött, hogy velük kéne menjen. De még nem mehetett… a pókok csak jöttek és jöttek, átrágták magukat az ajtón, és egyre többen rajzottak feléje… Nem ölt meg még közülük eleget. Akkor se lenne elég döglött pók, ha az idők végezetéig lőné őket. A legjobb barátját ölték meg, de ő majd… ő most…

Ó most egyedül maradt. A csapat eltűnt, és hirtelen nem jött több szörny sem az ajtón át.

A síri csendben nagy nehezen lábra állt; leeresztette sajgó karját, elgémberedett keze alig tudta tartani fegyverét. Kékesfekete váladék csöpögött ruhájáról és sisakjáról. A vállára nézett, majd vissza az összefröcskölt, füstölgő folyósóra. Térdmagasságig álltak rakáson a pókmaradványok a kísérteties fényben.

– Nem hiszem, hogy ilyen könnyű lenne – dörmögte a fejét csóválva. Újból a távoli ajtón világító lyuk felé nézett: a kiút csak rá vár…

Visszafordult, még egyszer, utoljára. Azt látta, hogy a padló a lába előtt duzzadni és emelkedni kezd, ledobva magáról a pókok testrészeiből emelt szemétdombot…

Óriási árnyék vetődött pajzzsal fedett arcára, míg ő a hitetlenségtől dermedten állt; egyre feljebb és feljebb kellett emelnie a fejét… amint az összes Földönkívüli-Pók-Szörny-Valami anyja hullámként a magasba kígyózott előtte.

– Ó, a fene… – Don felemelte fegyverét, és lőtt, egyenesen a pokolra küldve lényt; közben kétségbeesetten hátrálni kezdett.

Az el is tűnt, annak a rendje szerint. Tátongó űrt hagyott a folyosó padlójában… megszámlálhatatlan biomechanikus harcosnak nyitva meg az utat, akik förtelmes folyamként áradtak ki a hasadékból. Vég nélkül özönlöttek elő a padlóból valahonnan oda-lentről, hogy körülvegyék, és megfojtsák, és húscafatokra szakítsák a testét…

Ahogy körbevették, Don hátravetődött, megpördült a vállán, és eszeveszetten tüzelve újból lábra állt. Rohanni kezdett a folyosón–, gyilkolási vágya, ami mellett túlélési ösztöne jelentéktelenné törpült, immár elpárolgott. A pókok kavargó lavinája hullámzó tömegként követte, ellepte a falakat, a padlót, a mennyezetet, és minden lélegzetvétellel közelebb ért hozzá. Jó ég, milyen gyorsak! A fenébe is, miért nem vette észre előbb, milyen hosszú ez a folyosó…?

Már majdnem utolérték, csak másodpercei maradtak, de a zsilipajtó ott volt előtte, mindjárt eléri, mindjárt…

Ahogy a nyílás felé ugrott, a nyomában lévő pók előrecsapott ostoros farkával. Don lebukott, alig tudta elkerülni a hegyén meredező karmot… és egyszerre kiszaladt a talaj a lába alól. Elesett.

*

Maureen a kormányműhöz rohant, hallotta, hogy férje a nevét kiabálja. A robot szemén keresztül láthatta a képernyőn; a légzsilip ajtajában állva kódokat ütött be épp, miközben a többiek feszülten várakoztak mögötte. Egy zsilip. Akkor már majdnem biztonságban vannak…

John felnézett a panel előlapjáról; elkeseredetten tárta szét kezét. A zár nem reagált.

– Maureen tudsz segíteni…?

Megkérdezte a Proteus komputerét, és rátalált a keresett válaszra.

– Vákuumellenőrzés után nyílik. Felülírom. Most próbáld! John…? – Újból felnézett, amikor nem kapott választ. A képernyő, amin az előbb még férje arca látszott, most üres volt.

*

Don átzuhant a szétroncsolt ajtón, be a zsilipkamrába. Rosszul esett, a fájdalomtól felnyögött, de az ütés ereje miatt csak tátogni tudott.

A szörny utánavetette magát a túloldalról, fogakkal cakkozott szája szélesre nyílt, amint meglátta a földre rogyva, tehetetlenül, friss húsadagként…

Hirtelen folyékony kék fal akadályozta meg, hogy az első sorból kelljen végignéznie saját halálát: a robot állt elé, hátával barikádozva el az ajtót.

Fém csendült fémen, a gép teste megremegett, mint egy emberé, de kitartott, amint a pókok esztelen vadsággal támadásba lendültek az ajtó túloldalán. Don hallotta az acél sikolyát: a fogak, melyek konzervdobozként téptek fel egy csillaghajót, most a robot hátába mélyedtek. Megpróbálta megmozdítani a lábát, elrugaszkodni az ajtótól és a mögötte leselkedő veszélytől, de a teste ronggyá változott.

Aztán hirtelen kezek ragadták meg, és hónaljánál fogva felsegítették. Megfordult, Judy megkönnyebbülten csillogó szemét látta, és…

– Mozgás! – kiáltott Robinson. A lámpa zöldre váltott, az ajtó félresiklott, így nem maradt ideje, hogy bármit is mondjon lánynak, már ha egyáltalán megtalálta volna a szavakat.

Judy elengedte, és mindannyian nekiiramodtak.

14. FEJEZET

Maureen és Penny a Jupiter 2 kormányánál ültek, és épp a hajó hajtóművét keltették életre, miközben Will mögöttük virtuális szörnyetegekkel csatázott. A VR-szemüvegben nem voltak valódi pókok, ám a robotnak az összeköttetés másik végén igazi rémekkel kellett elbánnia. A gépet jelképező holografikus alak már itt-ott villódzott, ahogy a károsodás egyre súlyosabb lett.

– Will! – kiáltotta apja a Proteus zsilipétől. – Be tudod hozni a robotot?

Egyre több pók akaszkodott a gép testére, átszakítva a burkolatát. Őrült düh vezérelte őket, mindenáron el akarták pusztítani az élőlényeket, melyeket elzárt előlük. Will arca eltorzult, mintha maga is erezné a gép fájdalmát.

– Ha megmozdítom, a pókok bejutnak a hajóba!

Szörnyek nyüzsögtek a roboton, kívül és belül. Bemásztak a repedésein. Őrjöngve próbálták elérni a zsilipben lévő embereket.

– Hagyjuk itt! – adta ki a parancsot apja, és Will nem láthatta, milyen érzelem tükröződik az arcán.

– Sajnálom – búcsúzott el suttogva a robottól, majd hozzálátott az összeköttetés szétkapcsolásához.

*

A Proteuson egy pók átpréselte magát a robot szétzúzott testén, és mániákus vérszomjjal a zsilip ajtaja felé vetette magát.

– Bezárni! Most rögtön! – kiáltotta Robinson, Don pedig öklével lesújtott a gombra. Az ajtó még javában csukódott, amikor a szörnyeteg odaért. A pók nekilendült, és végigszántotta Smith hátát karmos ostorával, mielőtt az ajtó bezáródhatott volna.

Az idegen állatka felsikoltott, és kiugrott Judy öléből, majd Smith hátán landolva a kamra másik oldala felé vetette magát. A bezáródó ajtó lenyisszantotta a pók ostorát, és az nyálkás cuppanással ért földet a hirtelen csendben, mindannyiuk őszinte megkönnyebbülésére.

Smith megdörzsölte a derekát, majd az állatkára meredt, mely időközben már ismét Judy karjában kuporgott.

– Az a kis ördög megkarmolt.

Don remegő kézzel megnyomta ruháján a gombot, mire arcáról visszahúzódott a pajzs. Lenézett. Szíve őrülten kalapált, miközben a lemetszett, és még rángatózó végtagot bámulta. Az ajtó zárja lassan a helyére kattant.

Visszaérve a Jupiter 2-re Don elvált a többiektől, és a kormányműhöz sietett. Leereszkedett a pilótaülésre – az ő ülésére –, és rendkívül hálás volt a sorsnak, hogy újra megtehette. Aztán a képernyőre pillantott. Mindkét hajó látszott rajta. A Proteusból pókok serege mászott elő, elárasztva a külső burkolatot egészen odáig, ahol a Jupiter dokkolt.

Robinson leült a másodpilóta székébe.

– Szétkapcsoláshoz felkészülni! – mondta, de Don már rég azon volt.

*

Will a holo-robotból figyelte, amint apja és West őrnagy a kormányműhöz mennek, és vissza sem pillantanak. Másodpercről másodpercre újabb darab tűnt el a robot képéből.

A fiú kilépett a torz alakból, nem bírta tovább nézni a gép szörnyű halálát.

– Viszlát, robot – suttogta.

Penny Will mögé lépett, és vállára tette a kezét.

– Nem tudtad volna megmenteni – mormolta.

A fiú felnézett, majd nővére arcát meglátva hirtelen eszébe ötlött valami.

– Menteni… – mondta. – Hát persze!

A konzolhoz rohant, és egy mikrodiszket tolt a leolvasóba. Ujjai szinte repültek a billentyűzet felett. Parancsot adott a robot memóriájának letöltésére. Az előtte lévő monitoron megjelent a folyamat visszajelzése: 75%… 80%. Aztán a képernyő elsötétült, és a LETÖLTÉS SIKERTELEN felirat kezdett villogni rajta. Will elkomorodott. Penny felsóhajtott, majd a fejét csóválva saját munkaállomása felé fordult.

Épp leült, amikor egy elmosódott alak húzott el Will mellett, aztán felmászott a lány hátán, belegabalyodott a hajába, és végül bukfencezve leérkezett az ölébe.

– Megőrültél? – kiáltotta Penny dühösen. – Nézd, mit műveltél a hajammal!

Hátrafésülte fürtjeit, és lepillantott. Meglátta az ölében gubbasztó állatkát. A lény pikkelyes bőre a szivárvány színeiben játszott egy darabig, majd felvette a lány ruhájának árnyalatát. Penny halkan felkacagott ámulatában, majd gyengéden megérintette az idegen arcát.

15. FEJEZET

Don lekapcsolta a dokkológyűrűt. Felpillantott, és a monitorokat nézte, amint a Jupiter 2 lassan eltávolodott a kutatóhajó oldalától. A pókok továbbra is megállás nélkül ömlöttek a Proteusból. Összeszorult a gyomra.

– Jó kis piknik – motyogta, majd máshová erőltette pillantását. – Először sárga idegenek, aztán óriás pókok.

A terem túloldalán az apró lény Penny mellkasához szorította az arcát.

– Semmi baj. Minden rendben lesz… – búgta a lány, ám hangjában hallatszott a bizonytalanság.

– Lekapcsolódtunk. Mindenki kapaszkodjon! – Don próbaképp felizzította a hajtóművet, mire lassan távolodni kezdtek a Proteustól. A pókok eszeveszett ugrálásba fogtak a kutatóhajón, amint a két jármű egyre messzebb került egymástól.

Don elégedetten elvigyorodott a lények őrjöngő csalódottságát figyelve

– A közönség ujjong…

– Nem emlékszik gyermekkori álmaira, őrnagy? – kérdezte Smith szkeptikusan. – A szörnyeket nem olyan könnyű legyőzni.

Don lenézett vértől szennyes ruházatára. Keze megrándult. Hirtelen mozdulattal Smithhez gurult a széken.

– Akkor miért nem megy, és beszélget el velük? Jól megértenék egymást.

Smith szája vigyorra húzódott.

– Majd átjönnek ők ide – mondta a képernyő felé biccentve.

Don hátrafordult, és káromkodást mormogott az orra alatt. A pókok teljesen ellepték a Proteus burkolatát, mint megannyi vérszívó élősködő a testet. Végig kellett néznie, ahogy elrugaszkodnak a kutatóhajó felszínéről, és behúzott lábakkal, ezüstös koronggá változva a távolodó Jupiter felé lebegnek.

– Torpedókat élesíteni! – adta ki a parancsot Don a komputernek. – Tíz másodperces késleltetés!

Újabb utasítására rakéták suhantak el a nyüzsgő pókok felé. Don visszatartott lélegzettel várta a detonációt.

A torpedók felvillantak, majd elsötétedtek, mint az elfújt születésnapi gyertyák. Átrepültek a póktengeren, és tovaszálltak a sötétségbe, sértetlenül hagyva a lényeket. Don öklével a szék karfájára csapott.

– A robot megrongálhatta a detonátorokat – mondta Robinson. – Nem robbannak fel.

Don visszafordult a monitorhoz, és érezte, hogy a számára eddig ismeretlen pánik kezdi csiklandozni a belsejét. A pók-raj elérte a hajót. Némelyikük túlrepült rajta, a legtöbb azonban kinyújtotta végtagjait, megkapaszkodott, és elkezdte átfúrni magát a burkolaton.

A hajón lévők közül némelyik szálakat lőtt ki a hasából, melyekkel elkapta, és behúzta elcsavargott társait.

Maureen Robinson a levágott farkat fémfogóval tartva érkezett meg a hídra. Odavitte az orvosbiológiai konzolhoz.

– Akkor is ilyen arcot vágtál, amikor az anyám nálunk aludt – mondta John.

A nő félig-meddig felháborodott pillantást küldött férje felé.

– A DNS-elemzés mindjárt kész.

A lemetszett végtag megjelent Don alsó monitorán. Nézte, ahogy a számítógép megfejti az ostor felépítését, majd az izmokat és egyebeket is kijelzi a képernyőn.

– Szilícium alapú – mondta Maureen. – Az adamantium páncél valamint a légzőszervek hiánya alapján arra következtetek, hogy az űrben is életben tud maradni. A csekély méretű nagyagy kommunális kapcsolatra utal. Mint a méheknél.

Vagy a harcias vándorhangyáknál, gondolta Don. Semmi nem tartja fel őket, még a vákuum sem. Csak jönnek. Levette szemét a képernyőről.

– Ha vége van a biológiaórának, professzor, elkelne egy kis segítség…

Maureen felpillantott.

– Ha nem tudja, mivel lehet megsebezni az ellenséget, őrnagy – mondta nyugodtan –, állapítsa meg, mit szeret! – Saját konzoljának monitorja felé biccentett. – Lehet, hogy vonzza őket a fény és a hő.

Fény és hő. Ezért követték a Jupitert az űrbe is. Ezért rontottak rá az élő húsra…

Visszafordult a konzoljához, és parancsokat kezdett begépelni. Nem csak a Jupiter hajtóműve volt működőképes. A hajó számítógépe még mindig kapcsolatban állt a Proteuséval. Ha jól csinálja…

A képernyőn megjelenő adatokból látta, hogy a Proteus engedelmesen reagál. A csövek vörösen felizzottak, ahogy a hajtómű végrehajtotta a startciklust.

– A távirányítás működik – mondta Don. – Aktiválom a fúziós hajtóművet.

Felpillantott a képernyőre, és a hajót lassan megnyúzó pókokra.

A Proteus hajtóműve bekapcsolt. Néhány pók, amelyik a szálakon lógott, elrugaszkodott, és elindult vissza a kutatóhajó felé. Ám legtöbbjük maradt

– Fűtsünk be nekik egy kicsit… – Visszafordította a Jupitert a Proteus felé, egyenesen a fúziós hajtómű fúvókái mögé.

– Figyelem! – mondta a számítógép. – A belső burkolat húsz másodperc múlva átszakad.

Don idegesen Robinsonra pillantott.

– Ezt is maga találta fel?

– Ööö… tulajdonképp igen – felelte John.

– És el tudná intézni, hogy kussoljon?! – Don visszafordult a kormányhoz, és letörölte a verejtéket a homlokáról.

Egyenesen átvágott a Proteus fúvókáinak nukleáris tüzén. Pillanatnyi diadalmámort érzett, amint a pókok rajokban távoztak a Jupiterről. Forogva visszarepültek a kutatóhajóra, ahol ráakaszkodtak a hajtóműgondolákra, melyek azóta hihetetlenül felmelegedtek. Don a képernyőre pillantott. Kész. Mindegyik átment.

Újabb parancsokat kezdett begépelni a kutatóhajó számítógépének.

– Mire készül? – kérdezte Robinson, aki hirtelen nem értette, mi történik.

– Ellenséges erődöt soha ne hagyjon egészben! – mondta Don. – Az apja első katonai szabálya. – Megnyomott egy gombot. A képernyőn, amely a Proteus rendszerét mutatta, valami villogni kezdett: FÚZIÓS HAJTÓMŰ TÚLTERHELVE. A pilóta nem vesztegette az időt magyarázkodásra.

– Őrnagy, hagyja abba! – mondta Robinson mérgesen.

Don oda sem figyelt rá, folytatta a parancsok begépelését. Az a rengeteg szörnyeteg elkapja Jebet és darabokra szaggatja… Az arcánál állkapcsok csattognak… Ezek a képek villantak át az agyán.

A pókoknak meg kell halniuk. Meg kellett ölnie őket Mindegyiket. Neki kellett elintéznie, hogy egyetlen ártatlan élőlénnyel se tehessék többé azt, amit Jebbel. Amit majdnem megtettek vele is. Joga volt hozzá…

– Megparancsolom! – Robinson keze satuként szorult Don karjára, ám ő lerázta. – Még szükség lehet a hajó…

A pilóta megnyomott egy gombot. A TÚLTERHELVE felirat fényesen izzott a képernyőn, mint egy csillag.

– Utálom a pókokat – mondta.

A Jupiter hajtóműve rákapcsolt, véget vetve a két hajó orbitális duettjének, miközben a Proteus fúvókái nyugtalanító fénnyel kezdtek ragyogni. Don mindent kihozott a motorokból, hogy minél nagyobb legyen a távolság a két jármű között. Figyelte, ahogy a kutatóhajó egyre kisebbedik a képernyőn; nézte, amint a reaktor instabillá válásának eredményeképp a pulzáló vörösség átterjed a hajótestre is.

A Proteusból plazma kezdett szivárogni, mint egy beteg csillagból; szuperforró gáz ömlött a sötétségbe. Don szeme a képernyőre tapadt; semmi másról nem vett tudomást, még saját arckifejezéséről sem.

A Proteus látványosan robbant fel, mint egy csendesen fellángoló szupernóva. Don lelki szemeivel látta a tüzes plazma-pokolban elporladó számtalan pókot…

Pislogva ült, mintha megvakult volna. Aztán kitisztult a látása, és újra a Jupiter hídján találta magát. A Proteusnak vége. Felnézett a monitorra, csillagos éjszakára számítva.

Ehelyett szuperforró plazmából álló lökéshullámot látott, amely csaknem fénysebességgel száguldott feléjük. A konzoljára pillantott.

– Úgy látom, elég gyorsan jön… – mondta. Robinson rámeredt, mintha azt hinné, megtébolyodott, aztán dühösen elfordult, és felkiáltott:

– A gravitációs rögzítőket! Gyorsan!

Don begépelte a vészparancsot. A konzol kinyílt, és előtárta a kézi kormányt. Smith az egyik munkaállomás üres széke felé rohant, miközben a többieket már helyi mesterséges gravitációs mezők tartották üléseikben.

A lökéshullám úgy elkapta a Jupiter 2-t mint légycsapó a szúnyogot, és az alant terpeszkedő névtelen bolygó felé repítette, irányíthatatlanul.

Don nem emlékezett, meddig tartott, míg leküzdötte a becsapódás okozta őrületes szédülést, és stabilizálta a felszín felé zuhanó hajót. A Jupiter vitézen próbált engedelmeskedni, de a pilóta tudta, hogy szerencséjük már akkor elhagyta őket, amikor a lökéshullám beletaszította őket a bolygó gravitációs mezejébe. Az űrjárművet nem légköri repülésre tervezték, a vonalaiban nem volt semmi aerodinamikus. Úgy repült, mint egy kődarab.

Ez a hajó többé nem lát vákuumot, gondolta Don. A piknik véget ér, amint landolnak. Már csak egy dologba szólhatott bele: vajon egy darabban maradnak-e.

A Jupiter beleszáguldott egy felhőrétegbe, az ablakot hirtelen vakító fehérség borította el.

– Húzza fel! Húzza fel! – kiáltott John Robinson a fülébe. Donnak eszébe jutott, hogy nincs egyedül.

– Tényleg? Nem viccel? Köszönöm. – Rámeredt Robinsonra. A zseni. Persze.

Visszafordult az ablak felé, eltátotta a száját, majd halkan szitkozódni kezdett. A felhők szétváltak. Az egyenesen előttük feltűnő hegylánc olyan volt, mint egy hatalmas, csillogó fűrész, csúcsai pedig sokkal magasabbra nyúltak, mint ahol a hajó épp járt.

Don erősen megdöntötte a Jupitert, és érezte, hogy a hajó gyötrelmesen lassan reagál. Mintha lassítva hajtotta volna végre a manővert, kilencven fokkal balra dőltek Épphogy átszelték a levegőt két kőagyar között.

A gleccsermarta hegyszoroson átjutva folytatták útjukat, nyílegyenesen a felszín fele.

– Látok egy tisztást előttünk – mondta Don érdes hangon. – Kapaszkodjanak! Rázós lesz a leszállás…

A szőnyeget, amely felett a Jupiter 2 elhúzott, látszólag hófedte fák alkották. A hajó hasa megsimogatta a növényzetet; a fák csúcsai lángra lobbantak a sebesség okozta hatalmas súrlódástól. Don inkább érezte, mint hallotta, hogy a Jupiter burkolata felszakad.

Túljutottak az erdőn, alig ötven méterre a föld fölött, és ő meglátta a tisztást, amit az érzékelők jeleztek az imént. Hatalmas meteorit-kráter volt, tele vízzel.

Nem ilyen landolásra számított, de másmilyenről szó sem lehetett. Boldogulnia kell… Beállította a pályát, és megkapaszkodott a konzolban. A torkából egy kiáltás kívánkozott kifelé, a belül feltörő dac és puszta izgalom hatására. A felszín pedig száguldva közeledett.

A Jupiter 2 hozzáért a vízhez, és végigsúrolta a felszínét, mint egy kő. Megpattant egyszer, kétszer, háromszor, ám közben alig lassult.

– Kapaszkodjanak! – kiáltotta Don, és megfogadta saját tanácsát.

A hajó belefúródott a szemközti partba, letarolva a hófedte sziklákat és a növényzetet, majd rázkódva megállt a kövek között, éppen a kráterfal lábánál.

*

Minden sötét és csendes volt, amikor John kinyitotta a szemét. A vészvilágítás halvány fényénél látta, hogy a tűzoltó rendszerek sziszegve ki-be kapcsolnak, és habot lövellnek szét. Legalább most működnek.

Most… Kezét a fejéhez emelte. Agyában úgy felgyülemlettek a az idegpályákon érkező riadójelzések, hogy teljesen elvesztette időérzékét: katasztrófa, szerencsétlenség… A küldetés… sőt, egész életük holtvágányra futott. Annyi lehetetlen dolgot láttak és éltek meg kevesebb, mint egy nap alatt; el sem tudta hinni, hogy életben maradtak, és még kevésbé, hogy huszonnégy óra sem telt el az indulásuk óta.

Felkönyökölt, és körbenézett a teremben. Ha valami történt a családjával… Úristen, gondolta, és hirtelen kétségbeesés fogta el. Hisz mi nem történt meg?

De nem hagyhatta el magát. A történtekért csakis ő a felelős. Erősnek kell lennie. Le kell küzdenie a gyengeséget és a félelmet. A családja számít rá.

Sőt, nem csak a családja. Küldetésük sikerén az emberi faj fennmaradása múlott.

Meg kell őriznie az önuralmát. Az apja is ezt tette volna.

Don West felült, és megdörzsölte az arcát. A többiek is mocorogni kezdtek. John kikapcsolta a gravitációs rögzítőt.

– Mindenki jelentkezzen be! – szólalt meg, erőt adva magának, és reményei szerint a többieknek is. A jól begyakorolt vészriadó eljárása legalább valami ismerős.

Maureen kiegyenesedett a székében, és megdörzsölte a nyakát.

– A kutatótiszt még lélegzik.

– Orvosi részleg – mondta Judy. – Még élek.

– Én is – csendült Will hangja. – Mármint a robotika.

– Vídeo-mechanika rendben – jelentkezett Penny, az apró idegennel a karjában.

– Én is élek – mondta Smith, bár John nem kérdezte, és nem is érdekelte. – Hála West őrnagy kiemelkedőnek épp nem nevezhető képességeinek.

– Nézzünk körül…! – mondta Don, makacsul nem törődve egyikükkel sem. Székével a kormánymű felé fordult.

John elképzelte, apja hogyan bánt volna el egy hasonlóképp dacosan engedetlen beosztottjával, mint West; összeszorította a fogát, míg fájni nem kezdett.

Don megnyomott egy gombot a vezérlőpulton, és jégtelenítette az ablakot, hogy szemük elé tárja az új világot.

– Á, Dorothy… – mondta Smith maró gúnnyal. – Végre megint Kansasban.

Előttük a kráter hófedte talaja terült el, és a közepén a tó. Tekintetükkel követték a mélyedés mintegy harminc méter magas falát, egészen a horizontig, melyet két lenyugvó nap festett vörösre.

Egy új világ. Ám nem az, amelyikre igyekeztek.

John elfordult, nem látta a tájban rejlő szépséget; nem érezte a csodálatot, hogy itt lehet, és megélheti az egészet. Westre pillantott.

Don mereven nézte a naplementét. John eltűnődött: vajon mit érez most a pilóta. Van-e róla fogalma, mibe kerül mindannyiuknak az akciója?

Ha nincs, hamarosan meg fogja tudni.

16. FEJEZET

– Nem engedelmeskedett a parancsomnak…

Don leugrott a sziklapárkányról, ahol egyedül üldögélt, és elgyalogolt, kitörölve Robinson szavait és jelentésüket az agyából. A feje felett az eget teljesen ismeretlen csillagok pettyezték; minden lépésénél idegen világ hava csikorgott a bakancsa alatt. Előtte, párás leheletén keresztül a Jupiter 2 partra vetett cetnek tűnt a kráterfal lábánál.

Ilyen messziről a hajó hatalmas, menedéket nyújtó alakját furcsán aprónak és védtelennek érezte. A külső reflektorok magányos, reménytelen csatát vívtak a kozmikus sötétséggel. Don mélyebbre dugta elgémberedett kezét a kabát zsebébe, és elindult vissza a hajó felé.

Bebújt a nyitott zsilipen, és a gépházba vezető folyosóra fordult. Meghallotta Robinson közeledő, szapora lépteit; tudta, hogy csak halogatja az elkerülhetetlent.

Bakancsának csattogása hirtelen visszhangot vert, ahogy béén a gépház tágas termébe. Megállt a reaktormag pajzsfala előtt. Az üzemanyag-tároló henger nyitva állt, kijelzőjén az ENERGIA: 50% felirat villogott.

Robinson is megérkezett, és Don mellé lépett. Még akkor is tartotta a távolságot maga és a pilóta között, amikor odasétál: a kijelzőhöz. West tudta, hogy a látvány Robinson agyában ugyanazokat a gondolatokat ébreszti, mint sajátjában Baljós gondolatokat.

– A hajtóanyag fele elégett – mondta ki végre Don, teljesen semleges hangnemben. Csak annyi hallatszott ki belőle, hogy tudomásul veszi Robinson jelenlétét. – Nem lesz elég energiánk a szökési sebesség eléréséhez.

– Megparancsoltam, hogy ne robbantsa fel a Proteus reaktorát! – sziszegte Robinson a kelleténél közelebb lépve a pilótához. Rajta ugyan nem lehet átnézni!

Don keresztülsétált a termen, és mindennek ellenére átnézett Robinsonon.

– Az életbentartó rendszer is a végét járja – mutatott egy kijelzőre a konzolon. – Hideg lesz az éjjel. – Áthelyezte testsúlyát és máshová mutatott. – A mentőkabin és a terepjáró pedig úgyszólván a roncstelepre valók. – Megvonta a vállát, és elindult a kijárat felé. Nem nézett Robinsonra.

Amaz utánament, megragadta, és megperdítette.

– Ne fordítson hátat, ha magához beszélek!

Ekkor Don új embert látott meg Robinson tekintete mögött: valakit, aki gyűlöli a bajkeverőket, és soha nem enged semmiből.

Mi a fenét gondol, ki maga? Az apám? Don kirántotta a karját Robinson szorításából. Tett egy lépést hátra, majd megrázta magát.

– Nyugalom, professzor – mondta, nem kevés éllel a hangjában. Úgy érezte, az idősebb férfi megérdemli. Rajta ugyan nem múlik: eljátssza a szerepét; tizenöt éves kora óta gyakorolta, hogyan kell nagymenőnek lenni – Gyakorlatilag még én voltam a parancsnok.

– Ne jöjjön ezzel! – vágott vissza Robinson – A küldetés parancsnoka én vagyok.

Don gúnyosan elvigyorodott.

– Nézze, ne sértődjön meg… de maga egy tiszteletbeli ranggal kidekorált eminens. Fogalma sincs, hogy kell viselkedni harci szituációban.

Robinson elvörösödött. West pedig tudta, hogy betalált.

– Persze maga rendkívül otthon érezte magát a helyzetben! Tudja, lezuhantunk…!

– Azok a szörnyetegek veszélyt jelentettek! – Don hangja elakadt, mert hirtelen Jeb arcát látta Robinsoné helyett. Jeb arcát, de pár évvel idősebben. Jeb széthasított, vérző arcát… Jeb utánajött, és meghalt. Olyan volt neki, mint a testvére. Igazi fivér híján különösen. Vissza akarta fizetni nekik…

– Az adott helyzet alapján döntöttem – mondta jéghidegen, ám izzó szemmel. – Ha kell, újból megteszem. Ezt magának kellene a legjobban értenie! – Végül is magának volt háborús hős az apja! Magának kell egy egész család védelméről gondoskodnia! – Ha az apja itt lenne…

– Az apám meghalt – mondta hűvösen Robinson. – Egy olyan harci küldetésben halt meg, amelyekért maga úgy odavan. Ráadásul itt a családom a hajón – folytatta, mielőtt Don becsukhatta volna a száját. – Maga pedig az én parancsaimat fogja teljesíteni, akár egyetért velük, akár nem. Világos, őrnagy?

– Nem kell a hegyibészéd – mondta Don. – Maga rendes ember… – Ezen maga is meglepődött kissé, mert őszintén bukott ki belőle. Tulajdonképp kedvelte mindannyiukat. – De én azt fogom tenni, ami szerintem szükséges a küldetés sikeréhez. Ha akar, segít, ha nem akar, nem. Világos, professzor? – Tett egy lépést előre.

Robinson arca kővé meredt. Donnak ökölbe szorult a keze.

A bejáratból egyszer csak megszólalt Maureen hangja.

– Rosszkor jöttem?

Férfiak… Az asszony megcsóválta a fejét, ahogy West és Robinson egy emberként fordultak feléje. Akár lehettek is volna egyetlen ember, olyan közel álltak most egymáshoz. Még csókolózhatnának is, bár ezt valahogy nehezen tudta elképzelni Észrevétlenül végighallgatta „beszélgetésük” nagy részét. Ha még egy másodpercig vár, utána vízágyúval sem lehetett volna szétválasztani őket.

– Jól van. – Elmosolyodott, bár cseppet sem volt jókedvében. – Tessék csak, nyugodtan menjetek ölre! – Kezével noszogatólag intett. – Lássuk csak: lezuhantunk egy idegen bolygóra, a fiúk pedig pisilőversenyt akarnak rendezni! Hát tessék, nyugodtan… – Nekidőlt az ajtófélfának, és nézte, ahogy a két férfi lemerevedett arccal megfelelő kifogás után kutat.

Aztán – immár egyáltalán nem mosolyogva –, megint ő szólalt meg:

– Leküldöm Judyt, egy szempillantás alatt mindkettőtöket alkalmatlannak nyilváníttatom, és átveszem a küldetés irányítását. – A szemükbe nézett. – Egy szót sem akarok hallani többet. Világos?

– Maureen… – kezdte John.

– Nézze… – ellenkezett Don.

– Egy… szót… sem! – mondta Maureen ujját az ajkához emelve.

Csend lett.

– Na azért! – Bólintott. – Nos, ha úgy érzitek, hogy már eléggé bűzlik a terem a tesztoszterontól, akkor gyertek velem! Azt hiszem, rájöttem, hogyan szállhatunk fel a bolygóról.

Megfordult, és elsietett a folyosó felé. A két férfi némán egymásra meredve állt még egy darabig. Maureen sebesen lépkedett, de azért még hallotta, hogy Don West suttogva megszólal:

– Azannya!

Robinson pedig válaszol:

– Nekem mondja…?

Aztán szaporán a nő után eredtek.

*

Will a szervizhangár konzoljánál ült, és elégedetten elmosolyodott, amint egy holografikus baseball-labda materializálódott a levegőben. Óvatosan a fő képernyőhöz irányította a pörgő ábrát, ahol azt a számítógép asszimilálta. A robot személyiségét kijelző sávra pillantott, mely a képernyőn világított. Látta, hogy megint elmozdul egy kicsit a száz százalék felé, ami a fiú végcélja volt.

Rádiózörej reccsent a fülében.

– Hallasz? – kérdezte izgatottan. – Robot? – Állított a berendezésen, több frekvenciát is kipróbált, de csak zörejt kapott. Aztán…

– Rendszerhiba – szólalt meg hirtelen a robot szintetikus hangja. – A szervák lokalizálása sikertelen. A szervák…

– Nyugalom – mondta Will, miközben maga is megpróbált lehiggadni. – A testedet elpusztították az űrpókok. Emlékszel?

Egy pillanat múlva a robot válaszolt.

– Megerősítve.

– De elmentettem az ideghálózatod tartalmát – magyarázta Will.

– Vigyázat! – recsegte a gép. – Penny, add vissza! Az áramköreim nincsenek EGYENSÚLYBAN! Anya!

Will őrült gyorsasággal parancsokat gépelt be, miután a Robot hangja pánikkal telt meg.

– Kevés volt az idő, nem tudtam mindent letölteni… -szólalt meg, próbálva megértetni a géppel a történteket.

– Kérek még csokit! – mondta a Robot siránkozva. – Will Robinson, mi történik velem?

– … ezért kipótoltam a hiányt egy másik személyiséggel! Betettem az én tudatomat a tiéd mellé.

– Á… – mondta a robot lecsillapodva. – Tehát innen ez a meleg borzongás, amikor a baseballra gondolok. ROSSZ ÜTÉS! – kiáltotta lelkesen. – KIESTÉL!

Will elvigyorodott.

– Ha ennek örülsz, akkor most kösd fel a diódáidat…!

Elővarázsolt egy tölcsér fagyit a semmiből, és alaposan szemügyre vette.

– Reszelék – mondta. A halványzöld gombócon csokireszelék jelent meg. – Nem – mondta fejcsóválva. – Színeset! – A kép engedelmesen átalakult. Mosolyogva megvárta, amíg a robot feldolgozta az új adatokat.

– Hú! – kiáltott fel hirtelen a gép. – Pisztácia! Óriási!

Will bólintott, és egyre szélesebben mosolygott. Saját magán kívül még senkivel nem találkozott, aki szerette volna a pisztáciát. Most legalább van egy barátja, aki annyira szereti, mint ő.

– De… – kezdte a Robot.

– Igen? – kérdezte aggódva Will.

– A robot el akarta pusztítani a Robinson-családot – mondta a gép; szintetikus hangjából zavartság és félelem szűrődött ki. – Miért mentette meg Will Robinson a robot személyiségét?

Will megilletődve meredt a konzolra. Végül megszólalt.

– Azt hiszem, a barátság azt jelenti, hogy néha a szívünkre kell hallgatnunk, nem az eszünkre. – Felállt, és felvette a rossz dióda-búrát, melyet Pennyvel cseréltek ki. Felötlött benne, hogy milyen nagyszerű fej lenne belőle. – Építek neked egy új testet. – Megint elvigyorodott. – Anya mindig azt mondja, hogy szerezzek új barátokat. Hát most legalább lesz egy, aki nevet a vicceimen.

*

Maureen az orvosbiológiai konzolnál állt, oldalán Johnnal és Don Westtel. Mindketten figyelmesen hallgatták, amint magyarázni kezdte az elképzelését.

Szótlanul követték a nőt fel a gépházból, majd leültek, mint két duzzogó iskolás, amikor Maureen bejelentette, hogy addig nem mond semmit, míg meg nem magyarázzák a viselkedésüket, neki, illetve egymásnak…

Maureen alig ismerte Don Westet, ráadásul nem volt pszichológus. Viszont nyugodtan lehetett volna az anyja. Már három gyermeket felnevelt. És nagyon régóta élt együtt egy szűkszavú emberrel, ezért megérezte, ha valakinek fájt valami, de nem merte bevallani.

Azt sem volt hajlandó elhinni, hogy az irányítóközpont olyan pilótát küld, aki képes csodával határos módon kimenteni mindannyiukat a biztos halálból, aztán pedig majdnem megölni őket, pusztán figyelmetlenségből.

Némi finom unszolás, és Maureen őszinte aggodalma végül meghozta az eredményét: bár határozatlanul, de Don beszélni kezdett. Végig a nőre nézett, Johnra rá sem pillantott, miközben elmondta az egészet: ahogy meglátta a legjobb barátja – az egyetlen igazi barátja – hologramját, aki az utánuk küldött kutatóhajó kapitánya volt. Illetve lesz. Öt év múlva.

Elmondta a pókokat, és hogy mire képesek: a saját sebesültjeiket is megtámadták, majd élve megették. Elmondta, hogy valószínűleg mit műveltek a Proteus legénységével, illetve majdnem vele is.

A saját kezét bámulta, már nem Maureenre nézett, amikor bevallotta, hogy miért robbantotta csillagporrá a kutatóhajót.

Ekkor a nő kinyújtotta a kezét, és gyengéden megfogta Donét, mely összekulcsolva nyugodott a pulton, és hideg volt, mint a jég.

Aztán Maureen Johnra pillantott. A férfi döbbenten hallgatott, aztán megcsóválta a fejét, felállt, és odament hozzájuk.

Pár másodpercre West vállára tette a kezét, vigasztalólag. Aztán megölelte a feleségét, és megcsókolta a feje búbját.

Végül Don rájuk nézett, pislogva, és egy pillanatra úgy tűnt, hogy a szeme csillogó üvegből van. Maureen fájdalmat, veszteséget és zavart látott a tekintetében ez alatt az egy másodperc alatt; aztán pedig végtelen megkönnyebbülést. De mire West még egyet pislogott, mindez eltűnt.

Megrázta a fejét, arcára pedig visszaköltözött a dögös, laza pilóta szokásos maszkja.

De legalább végre hajlandók lesznek dolgozni.

– Tudjuk, hogy a légkör megfelelő az emberi élethez. – Maureen a kijelzőn világító adatok felé biccentett, és eltűnődött, hogy egyszerűen hihetetlen szerencséjük volt, vagy az egész azt a csillagászati elméletet bizonyítja, miszerint a galaxisban viszonylag sűrűn találhatók lakható bolygók. – Ötszáz radnyi radioaktív anyagot mértem be, öt mérföldnyire innen, nyugatra.

– Legalább ennyi kell, hogy a reaktort be tudjuk indítani – mondta John őszinte lelkesedéssel a hangjában. Kinézett az ablakon túli idegen éjszakába. – Hajnalban indulunk. Úgy biztonságosabb lesz – tette hozzá, majd csaknem elmosolyodott, amikor visszafordult, és Westre nézett. – Ez a parancsom, őrnagy.

West visszalőtt felé egy beképzelt vigyort.

– Elfogadom a javaslatát, professzor.

Maureen ősszefonta a karját, és rámosolygott mindkét férfira.

– Szép dolog az enyhülés…

*

A gyengélkedőben Penny az állatka hátát masszírozta, hogy nyugtassa, amíg Judy megvizsgálja. Tarka hüllőbőre meleg volt, nem pedig hideg és durva. A kicsi elégedetten blappogott, miközben a lányra bámult.

– Mi a diagnózis, doki? – kérdezte Penny közömbösséget színlelve, mintha nem szeretett volna bele a kis idegenbe első pillantásra. – Minek öltöztessem a farsangon? Királyfinak vagy királylánynak?

Judy felpillantott.

– Hát, most épp lány. De azt hiszem, a haverod kétnemű fajhoz tartozik. Tudod, a Földön is vannak ilyen gyíkok. Ő is szükség szerint meg tudja változtatni a nemét.

Penny szemöldöke összeszaladt, mintha összenőtt volna.

– Gondold el! Csak ruhán mennyit lehet így spórolni! – mondta. Az idegen barangolt egy darabig a vizsgálóasztalon, miután Penny elengedte, aztán pedig egy hallójáratszondával kezdett játszani. – Érdekes kis szerzet. Nem, doki?

– Lenyűgöző – bólogatott Judy. – A pupilla…

– Megtarthatom?

– … közvetlen összeköttetésben áll az ujjakkal… – Judy?!

– Mi van? – mondta Judy türelmetlenül, mert nem tudta befejezni a gondolatmenetét.

– Megtarthatom? – ismételte Penny. Judy sóhajtott.

– Penny, ő nem játékszer, amit felvehetsz, aztán, ha nem tetszik, eldobhatsz. – Úgy tűnt, húga mindig a felhők között jár; anya nélkül valószínűleg éhen is halt volna.

– Kérlek! – Penny ránézett, és Judy úgy látta, szemében kétségbeesés tükröződik. – Olyan egyedül van. Megígérem, vigyázok rá. Szüksége van rám.

Akárcsak a húgának az állatkára…

Judy végül bólintott, és megint sóhajtott egyet.

– De amint megfeledkezel róla – kezdte –, vagy nem eteted… – Egy felismerés cikázott át az agyán. Jóságos ég! Úgy beszélek, mint az anyám! Penny arca felderült. – Ne vigyorogj, komolyan beszélek, Pen…!

– Koszi, doki! – mondta Penny, mosolya pedig egyre szélesebb lett

Felcsücsült az asztalra az idegen mellé, és simogatni kezdte a fejét, miközben Judy a kijárat felé indult.

– Te is messze elkerültél hazulról, ugye, kicsim? – mondta Penny lágyan.

Az idegen bébi fürkészőn rápillantott, és egy aprót blappantott.

– Tudom, mi lesz a neved – jelentette ki Penny hirtelen megihletve. – Blapp!

Blapp kinyújtotta pici kezét, és megérintette a lány karjára kötött szalagok közül a pirosat

– Tetszik? – kérdezte Penny. Levette a szalagot és Blapp csuklójára kötötte. A lény ránézett, örömtől csillogó szemmel. Penny finoman megsimogatta az arcát.

– Jó kislány – búgta – szép kislány.

Blapp kinyújtotta a kezét, és ő is megsimogatta Penny arcát, közben pedig lágyan csicsergett. Apró nyelvével mintha utánozni akarta volna a hangokat.

Judy mosolyogva figyelte a folyosóról, ahogy egymást simogatják. Szája szomorkásra húzódott, szorosan összefonta a karját, és amint végigment a folyosón, érezte, hogy kirázza a hideg,.

*

Az őrnagy belépett Smith cellájába. A doktor felnézett. Don egy adag élelmiszert és ágyneműt hozott magával. Homlokára ráncok kövültek. Ledobta a fejadagot és a takarót az ágyra, majd megfordult, hogy távozzon.

– Á, őrnagy! – mondta Smith. – Látom, talált a tehetségének megfelelő hivatást. Kérem, ágyazzon meg, mielőtt elmegy!

West megállt. Haragját nagy nehezen elfojtva megfordult.

– Szavamat adtam, hogy életben hagyom – sziszegte, hangjából sugárzott a gyűlölet. – Azt viszont nem mondtam, hogy meddig.

Jó fiú. Smith halványan elmosolyodott. Haragszol rám, haragszol Robinsonra; és most magadra is? A düh elbutítja az embert, West pedig már eleve nem volt egy lángelme. Csak egy ilyen gyerekes, indulatos bolond robbanthatta fel a Proteust, és hozhatta őket erre az átkozott bolygóra. A bolondokat pedig könnyű irányítani.

Smith keresztülsétált a kabinon,arcán rendíthetetlen, határozott kifejezéssel.

– A csendes pihenőnek vége, őrnagy – mondta nyersen. – Meg fogunk halni. – Fejével az ablakban látszó idegen éj felé biccentett.

West figyelte, ahogy közeledett; keze a pisztolytáskájához vándorolt.

Smith lelassított, lárva West figyelmeztető arcát.

– Robinson nem tud megbirkózni a helyzettel – mondta, állva Don tekintetét. – Nézzen a szemébe! Ne mondja, hogy nem látja benne a félelmet!

West undorodva megfordult, és elindult a kijárat felé. Smith előreszökkent, elállta az útját.

– Harcoltam a millenniumi háborúban, őrnagy! – mondta, hátát az ajtónak vetve. – A katona feladata az életben maradás, mindketten tudjuk. Ez az ostoba civil pokolra visz minket. Robinson a segítségünkre szorul, akár elismeri, akár nem. Nem kevés erő bevetésével átvehetjük a hajó irányítását, így biztosítva, hogy a küldetés folytatódjék Mégpedig a maga parancsnoksága alatt.

West színpadiasán a homlokára csapott.

– Úristen, Smith! – mondta. – Igaza van. Hogy is lehettem ilyen vak? Rögtön hozok magának egy pisztolyt, hogy elrabolhassuk a hajót…

– Gúnyhoz csak gyenge jelleműek folyamodnak. – Smith elintézte egy vállrántással, majd ellépdelt az ajtótól. Jól van, akkor West mégsem olyan hülye…

– Fáj a szívem magáért – mondta az őrnagy, majd kiment, és gyorsan becsukta az ajtót maga mögött. Smith hallotta a zár kattanását.

Várt még egy darabig – már megszokta, hogy várnia kell, mióta visszajöttek a Proteusról –, biztos akart lenni benne, hogy West nem jön vissza. Aztán benyúlt terepruhája zubbonyának felhajtott ujjába, és elővette a programozó modult.

A berendezést az egyik robotból szedte ki, még a Proteuson, amikor West figyelmét elvonta a képernyőre kivetített hajónapló. Azt a robotot, amely oly sok szenvedést okozott neki, szétmarcangolták a pók-lények. Micsoda igazságtétel! Ám biztos vannak még valahol robotok a hajó rakterében. Ha sikerül rákapcsolnia az egyikre a modult, megállíthatatlan fegyver lesz a kezében. És ezúttal nem követ el hibát.

Fel s alá járkált rögtönzött kabinjában, ezt-azt kezébe véve, megvizsgálva. Szemügyre vette a dolgokat, melyeket első dühében elpusztított. Valahol biztos akadnak elég erős darabok, amelyekkel igényeinek megfelelően tudja módosítani a programozó modult.

A millenniumi háborúban harcolt. És az a háború sokkal tanulságosabb és sokkal szörnyűbb volt. mint azt bárki a hajón el tudta volna képzelni.

Szanitécként szolgált. Az egység meglehetősen képzetlen és korrupt parancsnoka pokoli kereszttűzbe vezette őket. Barátai, társai – azok, akiknek a sebeit kezelve, azok, akiknek az életét próbálta megmenteni nap mint nap – mind meghaltak. Mindenki meghalt, kivéve őt.

Egyedül ő maradt életben.

Minden ami fontos volt, attól kezdve értéktelennek tűnt. Minden, kivéve – micsoda perverzió! – a saját életét.

Az olyan bolondok, mint Robinson, nem alkalmasak az életre az igazi univerzumban; abban, melyet ő ismert. És az az arrogáns, kétbalkezes pilóta-paródia sem érdemelte meg az életet.

West hibája, csakis az övé, hogy itt ragadt. „Fáj a szívem magáért.” Ezt mondta West. Nem is tudja, mit jeleni ez a szó. Egyikük sem. Még…

– A fájdalom, West őrnagy, még csak most kezdődik.

Smith állítgatni kezdte a programozó modult. Vannak még gyerekek a hajón-igaziak. Akárcsak újabb robotok…

Egy pillanatra megállt, és megvakarta a hátát. A seb, melyet akkor szerzett, amikor a pókok elől menekültek, még mindig viszketett, és égett. Miután övé lett a hajó, elintézi azt a kis idegen ölebet is.

*

Judy egyedül ült a hídon a pilóta székében. Egy termo-takarót terített magára, hideg vizet kortyolgatott, és az idegen éjszakába bámult. Nem emlékezett, mikor evett utoljára, de most úgy érezte, nincs étvágya. Fésületlen hajának egyik fürtjét csavargatta az ujjával, többször feltekerve. Most nem fogta össze copfba, mert így melegebbnek hatott, és… biztonságosabbnak; mint amikor még kislány volt.

Valaki belépett a hídra; Judy megfordult, hogy lássa, ki az. Don West volt; megállt a bejáratnál, és kipillantott az ablakon.

– Csillag-tó, ragyogó… – szavalta.

Judy visszafordult az égbolt felé.

– Több millió idegen csillag, de csak egyetlen kívánság – mormolta, kicsiny felhőt lehelve maga elé. – Szeretnék hazamenni.

Don odament hozzá, és leült a másodpilóta székére. Bólogatott, mintha ő is szívből ugyanezt kívánná. Judy szemügyre vette West arcélét; feltűnt neki, milyen hosszúak a szempillái, melyeket most még jobban kiemelt a csillagfény. Erezte, hogy valami lüktetni kezd a torkában, mint minden alkalommal, amikor a pilótára nézett. Mintha a szíve, vagy valamelyik másik állhatatos testrésze, önálló életre kelt volna.

Hiszen ez egy idegen arca! Visszafordult az éjszaka felé.

– Sosem hittem volna, hogy látok valaha egy ilyen idegen égboltot… – hangja elhalkult. – Nagyon eltévedtünk.

West feléje fordult, de a gondolatai máshol járlak.

– Amikor az első hajósok megkerülték a Földet, és teljesen új eget láttak a fejük feleit, azt hitték, túlvitorláztak a világ végén – mondta gyengéden, és ezúttal volt valami a hangjában, amit Judy eddig még nem vett észre. – Pedig tulajdonképp csak az első utcasarkig jutottak el.

A lány elmosolyodott, hálásan és meglepetten.

– Csak vitorlát bontunk, és hazafújatjuk magunkat a széllel – mondta. – Erre gondol, őrnagy?

West is elmosolyodott, aztán csaknem zavarba jött, tehát megint a csillagokra nézett.

– Szóval azok a hajósok ismerős alakzatokat kerestek a csillagok között, hogy az ég barátságosabb legyen, és hogy könnyebben hazataláljanak. – Felállt, az ablakhoz ment. – így születtek meg a csillagképek.

Néhány vonalat húzott ujjával egyik-másik csillag közé-az ablak párás felületen mintha gyerekeknek szóló fejtörőt oldana meg. Judy ámulva nézte, ahogy egy ismerős arc kezd kialakulni.

– Röfi – jelentette be Don színpadiasán –, a bölcs és erős malac!

Judy vidáman felnevetett, felállt, és odament West mellé az ablakhoz. Rálehelt az üvegre, és rajzolni kezdett.

– A nagy fülű nyúl, Tapsi Hapsi! – Végignézett a rajzon, és elmosolyodott. Don felé fordult, még mindig mosolyogva. – Ahogy lehozott minket… az nem akármilyen repülés volt. – Anyja elmesélte a részleteket; hogy mit vitt véghez a pilóta, egyedül. Judy mást is akart még mondani, de nem tette meg; bizonytalan volt.

Don elkomorodott, a lány pedig örült, hogy hallgatott. Aztán West megint elmosolyodott, amint Judy szemébe nézett. Nagyon közel álltak egymáshoz; Don közelebb hajolt.

Judy érezte, hogy a teste megindul a pilóta felé, míg ajkaik csaknem összeértek; mintha az egész férfi egy hatalmas mágnes lenne, amely egyre vonzza…

– Az én kabinomban vagy a magáéban? – kérdezte Don.

Judy visszahúzódott, száját hitetlenkedve eltátotta.

– Tessék?!

Don megrándította a vállát, és kiegyenesedett.

– Ne játssza a szégyenlőst! Mi vagyunk az egyetlen facér nagykorú pár a galaxisban. Mennyi előjátékot akar?

Judy mélyen a szemébe nézett, az emberi lényt kereste, aki az előbb még ott volt. De Don eltűnt, mint egy ijedt macska. A laza pilóta visszatért.

A lány nekidőlt a kormánymű konzoljának.

– Szóval úgy gondolja, hagyjuk a mellébeszélést, és munkára fel?

Don közelebb lépett hozzá, ám ezúttal Judynak erőt kellett vennie magán, hogy ne hátráljon el.

– Maga ért a szavakhoz, doktor.

A lány csábítóan elmosolyodott.

– Megmutatja, hogy kell bánni a kormánnyal…?

West mosolya kiszélesedett.

– Hajaj! – mondta.

Judy előrehajtotta a fejét, kezét végighúzta a vezérlőpulton; haja leomlott a vállára. Mosolyával közelebb csalogatta Westet.

– Itt? Ezen a konzolon?

Arcuk most már egészen közel volt egymáshoz, ajkuk pedig csak egy leheletnyi távolságra.

– Itt teljesen megfelel – suttogta Don.

Becsukta a szemét; ajka – ó micsoda ajak! – a lány csókját várta.

Judy megmarkolta a vizespoharat, majd kiürítette West feje felett. Azonnali hidegzuhany.

Donnak elállt a lélegzete; szeme tágra nyílt, a víz pedig lecsurgott az arcára és a szemébe.

Miközben kezével letörölgette magát, Judy az arca elé tartotta az üres poharat.

– Nehogy elengedje a botkormányát… – mondta, és ujjával megpöckölte a férfi csöpögő orrát. Felállt, majd kacsintott egyet, mielőtt elsétált.

– Remek taktika, őrnagy – motyogta magának Don, vizes homlokát törölgetve. – Igazán remek.

*

John aktiválta az automata biztonsági rendszert, majd odament a feleségéhez. Maureen az ágy szélén ült, termo-ruhában, és fésülködött. Az első éjszakára készülődött ezen az idegen világon Ha jellemezni akarná ezt a napot, ahhoz a „hosszú” szó nyilvánvalóan nem lenne elég, gondolta John zsibbadtan. Persze valószínű, hogy a megfelelő kifejezést még nem is találták ki.

– Will keresett – mondta Maureen.

John bólintott, és hirtelen rátört a fáradtság, ahogy leült az asszony mellé.

– Lefektettem. – Megdörzsölte a szemét, és sajgó fejét.

– Elhatározta, hogy újra felépíti a robotot. Nem akart lefeküdni, és egy csomó tervrajzot dugott az orrom alá…. – Felsóhajtott. Szerette volna, ha Will elég idős lenne ahhoz, hogy felismerje, mik az igazán fontos dolgok.

Maureen eltette a fésűt.

– Furcsa lények vagytok ti, férfiak – mondta, azzal a bizonyos hanghordozással. – Annyira próbáltok nem olyanok lenni, mint az apátok, ám a végén ugyanazokat a hibákat követitek el.

A szavak úgy hatottak, mint egy lövés. Az egész szörnyű nap súlya lavinaként zúdult Robinsonra.

– Itt ragadtunk ezen a bolygón, és nem is tudjuk, merre van a Föld! – mondta mérgesen. – Nincs időm… – elhallgatott.

Maureen elfordult, mintha erővel tartaná vissza magát, nehogy rádörrenjen a férjére. Amikor megint ránézett, John bocsánatkérő csillogást látott felesége szemében. Maureen felemelte a kezét, és masszírozni kezdte férje nyakát.

– John, figyelj oda Willre! – mondta. – Mindegy, mit mond. De figyelj! Egy apa szemében néha, legalább néha a fia kell legyen a legfontosabb.

John megölelte, és magához szorította a nőt. Mindketten tudták, hogy az apjáról szóló előző szavai azért fájtak, mert igazak voltak. Robinson megfogadta, hogy ő nem lesz olyan; nála a család lesz az első, és mindig megtartja a szavát. Ezért jöttek ide is együtt.

– Mihelyt kijutunk az űrbe – mondta halkan –, csinálunk valamit együtt. Megígérem.

Maureen kibámult az ablakon, nem válaszolt. John érezte, hogy felesége teste elernyed, miközben az éjszakát bámulja; mintha föl sem fogta volna a szavait. Megszorította, és azzal biztatta magát, hogy csak túl fáradt az asszony a megértésükhöz. Vagy ő maga fáradt el…

Egy pillanat múlva Maureen megint rápillantott, és elmosolyodott.

– Mi az? – kérdezte John zavartan.

A mosoly bánatosan szélesebbre húzódott.

– Végre egy fedél alatt van a család. Kár, hogy át kellett repülnünk a fél galaxison, hogy sikerüljön…

*

Don egyedül maradt a hídon. Elaltatta a hajót; becsukta a pajzsokat, melyek az ablakot védték, lekapcsolta a felesleges rendszereket, és készenléti állapotba helyezte a kormányművet is. Elindult a kabinja felé, ahol aludni fog, egyedül.

Amint a homályos és csendes folyosón lépdelt, meghallotta Maureen Robinson hangját.

– Jó éjszakát, John.

– Jó éjszakát, Maureen – válaszolta a férje. Tett még három lépést.

– Jó éjszakát, Judy – szólalt meg Will.

– Jó éjszakát, Will – válaszolt Penny.

– Jó éjszakát. Penny – mondta Judy. West megállt, és a fejét csóválta.

– Ez nem lehet igaz! – szólalt meg hangosan. Aztán továbbment.

– Blapp – mondta Blapp.

17. FEJEZET

Will Robinson apja székében ült a kormányműnél, és a szemét dörzsölte. Ő ébredt fel elsőnek, és úgy érezte, az agya új ötletekkel állt elő a robotépítéshez, miközben aludt. Alig várta, hogy megvalósíthassa őket. És senki nem volt ébren, aki rászólhatott volna. Apja utolsó elutasító szavai már nem fájtak annyira.

Felébresztette a hajót. A fő képernyőn a NAPELEMEK FELTÖLTVE felirat állt. Baró! Akármennyi energiát felhasználhat, és senki nem lesz dühös rá. Megnyomott egy gombot, hogy kinyissa a pajzsokat; türelmetlenül várta, hogy megtudja, hogy néz ki az új bolygó nappal.

Előrehajolt, és pislogott, ahogy a napfény beáramlott az ablakon. Amint látása kitisztult, és megpillantotta, mi van odakinn, szeme kétkedve tágra nyílt.

Úgy száz méterre a hajótól, a kopár part felett egy ugyanolyan lángnyelvekkel övezett kapu ragyogott igézőn, mint amilyenen tegnap átrepültek az űrben. Ám ennek a túloldalán nyári napot látott, és élénk színekben pompázó növényzetet.

Will felugrott a székből, és kiszaladt a teremből.

– Anya! Apa! – kiáltotta. Épp ideje volt, hogy a többiek is felébredjenek.

*

Az ébresztő ezúttal lenyűgöző gyorsasággal megtette a hatását. Nem fordul elő mindennap, hogy a családot kakaó és vajaskenyér helyett egy interdimenzionális kapu várja odakinn.

A társalgóban gyülekeztek, ásítva és a ruháikat igazgatva. Fejadagot reggeliztek, és vízzel öblítették le. Ám senki sem panaszkodott. Mindenki a képernyőn látható kaput bámulta.

Judy Willel szemben ült le. Don West is bejött, és a lány mellé telepedett. Will észrevette, hogy az őrnagy minél távolabb igyekszik elhelyezni a poharát Judytól. Amaz hagyta, közben pedig vigyorgott, mint a vadalma.

Will eltűnődött, vajon miről lehet szó.

Mély morajlás dübörgött végig a földön a hajó alatt; úgy tűnt, még a levegő is beleremeg. Will figyelme egyből elterelődött a nővére bogarairól. Már érzett egy remegést, mikor felébredt, sőt reggel óta többet is Furcsa, hogy tegnap nem figyeltek fel rá.

– Jól van – mondta apja. – Kezdjünk hozzá. Maureen?

Anyja felállt, és kivetítette az adatokat a nagy képernyőre.

A bolygó felszínének geológiai térképe volt, amit a számítógéppel állított össze. De Will ilyet még nem látott. Teljesen bizarr volt. Mint egy kirakós játék, amit egy majom rakott össze.

– Lehetetlen – mondta az asszony a képernyőre mutatva, és ezzel hangot adott a fiú kétségeinek –, de a bolygó kontinentális lemezei nem illeszkednek.

– Ettől féltem – motyogta apja. Mindenki ránézett. Ő körbepillantott, aztán a padlóra mutatott. – Szerintem ezeket a rengéseket az átjárók megnyílása és záródása okozza.

– És hová vezetnek az átjárók? – kérdezte Penny. Az ideges Blapp az ölében ült, és az asztal pereme fölött kukucskált a többiekre. Aranyos volt, de Will a robotot jobban szerette.

– A jövőbe – mondta apja.

West őrnagy olyan hangot hallatott, mint amikor a macska tüsszent.

– Talán a professzornak a fejére esett valami, amikor leszálltunk – mondta gúnyosan.

De bunkó! Will a homlokát ráncolta. Judy is.

Robinson Donra nézett, úgy, ahogy Willre szokott, amikor megpróbál türelmes maradni.

– Gondoljatok bele! – mondta, és még Donra meredt egy darabig, majd a többiek felé fordult. – Az átjárón keresztül jutottunk el a kutatóhajóhoz. Aztán ott volt az a technika, amivel követtek minket a hiperűrben. Meg Don barátja, olyan öregen… – Megint Westre pillantott. – Mi van, ha előrementünk az időben? Egészen odáig, amikor a Földről mentőcsapatot küldtek értünk.

– Ugye viccel? – kérdezte Don, de ezúttal nem volt olyan magabiztos. – Az időutazás lehetetlen…

– Dehogyis! – szólt közbe Will türelmetlenül. – Csak valószínűtlen. Ahogy a hiperhajtómű száz évvel ezelőtt. Tulajdonképp semmi nem lehetetlen. – Vállat vont.

Apja bólintott, rá sem pillantva.

– Lehet, hogy ez a bolygó tele van átjárókkal, amelyek a jövőbe nyílnak.

– Szóval ha kimegyek abba az erdőbe – mutatott Will az ablak felé –, tulajdonképp ebbe a kráterbe érek ki, csak évek múlva.

– A különböző időkből származó kontinentális lemezek nem illenek össze – mondta anya, elismerően mosolyogva. – Ez magyarázat a földrészek furcsa elhelyezkedésére. De… kapuk az időn át…? – Visszanézett Johnra.

A férfi vállat vont.

– Tudom, hihetetlen – mondta – De ha az átjárók nyílása-csukódása itt természetes jelenség, akkor a bolygó előbb-utóbb szét fog szakadni.

Will érezte, hogy megvilágosodik az elméjében valami.

– És mi van, ha az átjárók nem természetes eredetűek?

– Will – apja úgy nézett rá, mintha ő lenne a bunkó –, ilyen jelenség csakis természetesen fordulhat elő.

– Nem… – ellenkezett Will; érezte, hogy egyre idegesebb és izgatottabb lesz. – A számításaim szerint az időgépem pontosan ilyen átjárókat hozna létre. Talán valaki megépített egyet itt a bolygón, és…

Apja egy pillantással elhallgattatta.

– Fiam, örülök, hogy vannak ötleteid, de most nincs idő fantaziálásra.

Will felugrott a székéből.

– Soha nem hallgatsz meg! – kiáltotta apjának. – Soha!

Kiszaladt a társalgóból.

John nem mozdult az asztal mellől, miután Will kirontott a helyiségből. Maureen figyelte, ahogy a férje küszködve próbálja meghozni a helyes döntést. Választania kellett a szeretet és a kötelesség között. Megint a kötelesség győzött. De a férfi szemében ott tükröződött a vereség, és ettől megfájdult Maureen szíve.

– Nem lehet megállapítani, meddig marad egyben a bolygó – állt fel John, a többiekhez szólva, mintha semmi sem történt volna. – Az őrnaggyal elmegyünk megkeresni a reaktorhoz szükséges radioaktív anyagot. Lehet, hogy nagyon kevés időnk maradt.

Westre nézett, és bólintott. Jelezte, hogy ideje felkerekedni, majd elindult az ajtó felé.

*

Will éppen a kalóz-dekkjét babrálta, amikor apja belépett a szervizhangárba Felpillantott.

– Most elmegyek, Will – mondta Robinson.

– Micsoda meglepetés! – válaszolt Will mogorván. Apja már fel is öltözött az útra, mintha alig várná, hogy mehessen.

John odament hozzá, megállt előtte, és ránézett.

– Will, te vagy nekem a legfontosabb a világon – mondta halkan. – Remélem, egyszer megérted.

Will elfordult, és összeszorította a száját, mert érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe.

– Mi lesz, ha egyszer nem jössz vissza? – kérdezte végül remegő hangon.

Apja lenézett rá, mintha nem tudná, mit válaszoljon, Will pedig meglátta saját félelmét az ő szemében. Aztán John megfogta a dögcédulákat, melyek mindig a nyakában lógtak.

– Amikor a nagyapád elment egy küldetésre – mondta –, ezeket mindig nálam hagyta. Vigyáztam rájuk. És amikor hazajött, én mindig vártam rá, és visszaadtam őket.

Óvatosan Will nyakába akasztotta a láncot; a dögcédulák a kisfiú mellkasának ütődtek, és megcsörrentek.

– Visszajövök, Will – mondta Robinson elérzékenyülten. – Megígérem.

Will ránézett, elkerekedett szemmel, csendben. Apja gyengéden megborzolta a haját, megfordult, és kiment a hangárból. Will lenézett, és megfogta a dögcédulákat. Tudta, hogy nagyapja mindig apjánál hagyta őket, és mindig ugyanazt ígérte… És azt is tudta, mi történt, amikor ezt utoljára tette… Amikor nem jött vissza.

*

Don fölriadt gondolataiból, amikor Judy melléje lépett a hajó fő zsilipje előtt. A férfin termo-terepruha volt. Egy impulzusfegyver támaszkodott a jégcsapokkal borított leszállótalpnak. Judy úgy gondolta, biztos az apjára számított.

Don arca megélénkült, amikor meglátta a lányt, de aztán a mosolya lehervadt.

– Nézze – motyogta a földet bámulva –, a tegnap estét…

Rajta, pilóta! Judy elmosolyodott, de Don nem látta.

– Gyerünk – mondta a lány biztatón –, menni fog. Don felnézett, egyszerre szégyenkezve, reményteljesen és megbántva.

– Sajnálom…?

Ez az! – gondolta Judy. Igen, igen, igen!

– Látja, nem volt olyan nehéz. Don fintorgott.

– Mintha tűt szúrtak volna az arcomba – mondta vonakodó mosollyal.

Judy savanyúan bólintott.

– Akkor most már tudja, milyen érzés, ha olyat kell mondania, amilyet most én fogok. – Közelebb lépett Donhoz, és a szemébe nézett. – Jöjjön vissza egészben! – Összefonta a karját, csak így tudta megállni, hogy megérintse a pilótát.

West arca sugárzott, és ő is közelebb lépett.

– Úgy gondolom, ez kitűnő alkalom, hogy megcsókoljon, és sok szerencsét kívánjon… nem gondolja, doki?

Judy ránézett.

– A gondolkodás – megpaskolta a pilóta homlokát – magának nem erőssége… – Elmosolyodott, de mire megszólalt, újra komoly volt: – A csókot ki kell érdemelni. – Mint a tiszteletet.

Don rápillantott. Ezúttal nézte egy darabig, méghozzá úgy. ahogy eddig még soha. Befogadta a tekintetét, befogadta a lányt a gondolataiba. Bólintott, majd szája mosolyra húzódott.

Judy apja jelent meg a zsilipben a család többi tagjával. Kivéve Willt, vette észre Judy. Don a vállára vetette a fegyvert, le sem véve a szemét a lányról. Közben mindvégig mosolygott.

Maureen apró nyomkövetőt adott Johnnak.

– Bemértem a radioaktív anyagot. Az átjáró túloldalán van.

Robinson bólintott.

– Reméljük, a kapuk stabilak. – Az átjáró felé pillantott, mely a köves, hófoltos talaj felett ragyogott, mint egy nagy, szélfútta selyemlepedő. A túloldalán ragyogó nyári nap hívogatta őket, hogy lépjenek be a tükörvilágba.

Judy az apjára nézett, majd Donra, és megpróbálta elhessegetni az arcára kiülni akaródzó aggodalmat. Logikus, hogy ők mennek. Nekik van katonai kiképzésük. Mégis…

– A kráter falai zavarják a kommunikátorokat. – Maureen a jeges, rozsdabarna szikla felé bólintott, olyan nyugodtan, mintha vacsorázni hívná a férjét. – Nem tudtok majd beszélni a hajóval.

A föld megremegett a lábuk alatt; a vibrálás átterjedt a levegőre is, aztán lassan elcsitult. Mintha figyelmeztetné őket a bolygó, hogy kevés az idejük.

Maureen hirtelen megérintette John arcát.

– Gyere vissza, professzorom!

– Szeretlek, párom – mondta a férfi halkan, és mosolyogva az asszony szemébe nézett.

Blapp, aki Penny vállán ült, a lány noszogatására kinyújtotta a kezét, és Maureen mozdulatát utánozva megsimogatta Robinson arcát.

– Jó kislány – csiripelte –, szép kislány.

Judy ámulva nézett, miközben Penny büszkén megsimogatta Blapp fejét. Aztán megint Donra pillantott, míg apja felvette saját fegyverét, és elindult az átjáró felé. Don a professzor után eredt, majd hátrafordította a fejét, és Judyra nézett… az egész családra, mintha meg akarná őket örökíteni az emlékezetében. Mintha, történjen bármi, ezt a pillanatot mindig sajátjának szeretné tudni.

*

John ért elsőnek az átjáróhoz. Megállt előtte, és alaposan végigmustrálta. Kinyújtotta a kezét, és átdugta a kapu hullámzó, csalóka felszínén. Csak halvány bizsergést érzett, miközben a keze furcsán eltorzult.

– Hű – mondta halkan, miután visszahúzta.

– Ez aztán a tudományos elemzés – mondta West, melléje lépve.

John rápillantott, ám a rájuk váró csodák már előre lefoglalták gondolatait, így eszébe sem jutott bosszankodni. Amint West az átjáróra pillantott, olyasmit látott a fiatalember szemében, amire egyáltalán nem számított. Az őrnagy úgy nézte azt, mintha nyaktiló előtt állna.

Miközben a hiperkaput védte az ellenséges betolakodók ellen, vagy átrepült a Napon, nem ismert félelmet; pilóta volt, és a hajók vezetéséhez értett. Ismerte a szabályokat, és tisztában volt az esélyeivel. Ám nem volt tudós. John érezte, hogy a saját szíve is sebesen dobog; de ennek a várakozás volt az oka… az izgalom, az ámulat. Hiszen olyasmi fog vele megtörténni, amiről más fizikus csak álmodhat. Ez az átjáró az ismeretlen küszöbe… Alig várta, hogy átléphessen rajta.

– Csak nem fél, őrnagy? – kérdezte hirtelen elvigyorodva.

*

Aztán elindult.

Don visszatartotta a lélegzetét, ahogy Robinson átlépett a kapun; a férfi alakja eltorzult, elröppent a jövőbe, mint a kifújt cigarettafüst. Don megdermedt, az idő ablakába bámult, míg hirtelen meglátta Robinsont a túloldalon. A professzor ránézett a napsütötte másik világból. West csodálkozva megcsóválta a fejét. Aztán becsukta a szemét, és követte őt.

18. FEJEZET

Will a szervizhangár padlóján térdelt, és a csomagokat böngészte, melyeket mindössze két napja állított össze. Felpillantott a robot félkész testére, mely az asztalon üldögélt, elgondolkodott, vajon felhasználható-e a kezében lévő játék, aztán félretette.

Penny jött be a terembe. Rengeteg hajcsat meg egyéb fém-és elektronikus alkatrész volt nála. Az asztalra öntötte őket. Nővére önként felajánlotta, hogy segít neki, amikor megtudta, mit csinál. Lehet, hogy annak a kis idegen majomnak telepatikus képességei vannak; mióta rajta lóg, Penny sokkal rendesebb lett.

– Ezek a többé-kevésbé nélkülözhető dolgaim – jelentette be a lány. – Még a köldökkarikám is itt van.

– Kösz, Pen – mondta Will mosolyogva.

A lány odament hozzá, és lenézett az öccsére meg a tartóban lévő dolgaira.

– Nem akarsz kijönni?

Will megrázta a fejét, mosolya eltűnt. Nem ment ki a szervizhangárból, mióta apja benézett elbúcsúzni. Nem akart elmenni innen. Máshol nem kellett senkinek. A robotnak viszont igazán szüksége volt rá.

– Ugyan már, honnan tudhatná apa? – mondta Penny lágyan. – Lehet, hogy valaki tényleg épített itt egy időgépet. – Megborzolta a fiú haját, úgy ahogy apja szokta, és kiment a teremből

Will keservesen felsóhajtott, aztán odament a konzolhoz.

– Hallasz, robot? – kérdezte.

– A robot készen áll – jött a válasz. – A hangmodulációd sajátságos. Talán baj van, Will Robinson?

Will torkát elszorították az érzelmek, ezért inkább nem mondott semmit.

– Fel a fejjel! – rikoltotta a Robot jókedvűen, megtörve a csendet. – Mondok egy viccet: Mi az: feldobod: fém, leesik: csörren? – Várt egy pillanatot a válaszra, majd folytatta. – Hibásan összehegesztett robot. – Hangosan felnevetett.

Will a szemét forgatta.

– Úgy látom, lesz még munkám.

Amint elfordult, hirtelen kopogtatás ütötte meg a fülét a hangár falán keresztül. Zavartan hallgatta.

– Régi morzekódnak tűnik – jegyezte meg a robot.

– Mit jelent? – kérdezte a fiú.

– Veszély, Will Robinson. Veszély – mondta a robot. Will kiment a hangárból, és elindult a folyosón, követve a kopogó hangot.

Abból a cellából jött, ahol dr. Smitht tartották fogva. Will bekukkantott az ajtó kis ablakán. Smith az asztalnál ült, és a lábával dobolta a kódot. Felpillantott, mintha megérezte volna Will jelenlétét. Abbahagyta a kopogást, és integetni kezdett a fiúnak.

Will tétovázott. A fali tartóról levett egy lézerpisztolyt, ami csak az ő hangmintájára reagált, aztán kinyitotta az ajtót.

– Azt mondta, valaki veszélyben van – mondta óvatosan, a pisztolyt pedig úgy tartotta, hogy Smith is lássa.

A fegyver mágnesként vonzotta magára a doktor tekintetét.

– Mindannyian. Okos dolog, hogy felfegyverkeztél. – Felállt az asztaltól, és elindult Will felé.

– Ez a pisztoly úgy van beállítva, hogy csak az én kezemben sülhet el. Ezért ne próbálkozzon semmi trükkel! – mondta Will élesen.

Smith megrántotta a vállát, majd elment a fiú mellett, megállt az ablaknál, és kinyitotta a pajzsot.

– William, félreismertél – mondta. – Csak segíteni akarok.

– Segíteni? – kérdezte Will hitetlenkedve – Meg akart ölni minket!

Smith bosszúsan felsóhajtott, miközben visszafordult a fiú felé.

– De most a sorsunk összefonódott – mutatott rá. Will pedig beismerte, hogy ez igaz. – Ha az apád és az az idióta West kudarcot vallanak, sehogy nem tudok majd hazajutni. Nekem is érdekem, hogy sikerrel járjanak. És én mindig azt teszem, ami az érdekeimet szolgálja. – Megint kinézett az ablakon a furcsa tájra, és az átjárón túl lévő még furcsább növényzetre. Valami felvonított odakinn, amitől Will libabőrös lett.

Smith visszanézett rá, mintha a hang is őt igazolná.

– Vajon milyen szörnyek barangolnak ezen az idegen világon…? – Az ablak felé intett. – Ostobák. Csak elindultak vakon ebben a vadonban. Sajnos be kell vallanom, nehezebben fogunk boldogulni nélkülük.

Will idegesen megmoccant.

– Miket beszél? – követelte – Visszajönnek, és semmi bajuk nem lesz – Egyszeriben már nem is tudta: saját magát akarja-e meggyőzni, vagy Smitht.

A doktor sötéten meredt rá

– Valóban?

Will összeszorította a száját, és érezte, hogy gyomrában félelem és aggódás kezd kavarogni Az ablak felé pillantott, a horizont előtt baljósan csillogó átjáróra.

– Utánuk kellene menni.

– Will, megtiltom – mondta Smith szigorúan. Megrázta a fejét. – Te még kisfiú vagy. Okos, az kétségtelen, de még gyerek. A bolygón valószínűleg nyüzsögnek a ragadozók. Még ha megtalálod is őket… mi van, ha esetleg megsebesültek vagy haldokolnak? Mit tudnál tenni…?

Will a homlokát ráncolta. Túl kicsi; mindig azt mondják, hogy túl kicsi még hozzá! A robot teste pedig nincs kész.

– De maga orvos – mondta hirtelen sugallattól vezérelve. Smithnek szüksége van rájuk, hogy életben maradhasson, mondta magában. És ezért muszáj lesz segítenie.

A doktor elfordult az ablak felé, kezét a háta mögött összekulcsolva.

– Igen – dörmögte elgondolkodva. – Igen, valóban az vagyok…

*

Penny nekitámasztotta a lábát a hajó falának. Egy kötélen lógott nővére és anyja mellett, miközben ők a leszállás okozta károsodásokat igyekeztek behegeszteni.

– Kellene egy mikrofogó – mondta Maureen, homlokára tolva a védőszemüveget. Egy repedésre mutatott, ahonnan kábelek és egyéb hajlékony csövek türemkedtek ki a küldetés kormos lógója alól, és a levegőben himbálództak.

Penny kikapcsolta a fékező karabinert, és lecsusszant a föld felé. Ezt a munkát szerette; a szerszámszedés olyan, mint a hegymászás.

A ládában kotorászva észrevette a kar-korderét. Ott volt, ahová eltette. Elgondolkozva méregette, aztán bekapcsolta.

– Hosszas mérlegelés után – diktálta –, az Űrfogoly úgy döntött, vállalja a feladatot, és a legénység tagja lesz. Végül is Robinsonék nyilván hasznát veszik…

Elhallgatott, mert észrevette, hogy Blapp már nem ólálkodik körülötte, és nem játszik a szerszámokkal meg a kavicsokkal.

Felegyenesedett, tekintete egyre messzebb és messzebb pásztázott, majd megállapodott az átjárón. És Blappon, aki épp a kapu felszínét szimatolta kíváncsian.

– Blapp! – kiáltott neki Penny. – Blapp, gyere el onnan…!

A kis jószág felnézett, mintha engedelmeskedne a lány hívásának, de aztán visszafordult a túloldalról hívogató furcsa erdő felé.

Átlépett a kapun.

– Blapp! – Penny feltápászkodott, ledobta a kar-kordert, és eliramodott az átjáró felé. – Várj!

*

Will kivezette dr. Smitht a rozsdabarna, mocsaras erdőből egy virágos rétre. Ám ilyen virágokat még soha nem látott. Hatalmas, kékeslila szirmok inogtak a szellőben; az egész olyan volt, mint valami indigószínű tenger.

– Ez anya kedvenc színe…

– Milyen kedves – jegyezte meg Smith mögötte kimerülten.

Will hátranézett, a homlokát ráncolta. Szerette volna megmutatni anyjának a virágokat; még jobban szerette volna, ha anyja itt lehet vele De Smith ösztökélésére kiszöktek a hajóból, nem szóltak senkinek A doktor azt mondta, hogy Maureen úgysem engedné el őket, és az az apró kötekedő hang Will fejében egyetértett. Anyja azt mondaná, hogy nem szabad. nem biztonságos, és hogy ő túl kicsi egy ilyen vállalkozáshoz. Még anya sem értené meg.

Lepillantott a kezében tartott nyomkövetőre. Még mindig a radioaktív anyag felé tartottak, amit apjáék is kerestek. Mivel nem ment ki elbúcsúzni, nem látta, melyik irányba indult John és West őrnagy, miután átléptek a kapun. Sokkal nehezebb lesz megtalálni őket, mint gondolta.

A föld újabb rengést hozott feléjük, sokkal erősebbet, mint a korábbiak. Hihetetlenül gyorsan közeledett. Smith hirtelen visszahőkölt. Will megfordult, és látta, amint előttük a levegő szinte meggörbül és eltorzul, ahogy a lefolyóba leeresztett víz tükre. A jelenségen belül virágok nyíltak, és virágzottak el másodpercek alatt, fák nőttek ki, és dőltek el, ahogy a hullámzó táj minden szívveréssel egyre öregedett.

– Fuss, fiam, fuss! – kiáltotta Smith, megragadva Will karját, és elrángatta őt. Futottak. De egy ilyen forgó időszél elől semmilyen élőlény nem futhatott el.

Dr. Smith hirtelen megbotlott, és fejjel a virágok közé zuhant, Willt pedig magával rántotta.

A doktor nedves föld és összetört szirmok keverékében landolt, arccal lefelé. Mindez alig tűnt fel neki, mert a dübörgés és a rázkódás megtöltötte minden érzékét. Becsukta a szemét, a törött virágszárakat szorongatta, és várta, hogy az elkerülhetetlen lecsapjon rájuk.

Egy újabb végtelen hosszú pillanat után lassan felemelte a fejét, és hátranézett.

A ragyogó átjáró, minden magyarázat nélkül, tíz méterre megállt előttük, így megkímélve őket a korai haláltól.

A kapun túl egy új táj terült el, immár stabilan, tisztán kivehetően. Sokkal öregebb, sötétebb volt, és a növényzet sokkal jobban elburjánzott rajta, mint azon, ahol épp feküdt Ó, Dorothy, gondolta, most már nem Kansasban vagyunk. Hirtelen feltűnt neki, hogy a fiút sehol sem látja.

– Will? – kiáltotta. – Will! – Ott kellett lennie valahol. Biztos, hogy nem szívta be a…

Will feje hirtelen kibukkant a levelek közül.

– Baró…! – lihegte ragyogó szemmel Smith mögé bámulva Feltápászkodott, és az új átjáró felé rohant. Egy lépéssel előtte megállt, és átnézett a másik valóságba. Aztán belépett.

– William, várj! – kiáltotta Smith, de elkésett. Will integetett neki a túloldalról, és vigyorgott.

– Olyan, mintha átmennék a másik szobába! – kiáltotta.

– Alig bírok az örömömmel – fintorgott Smith, majd fájdalmasan lábra állt.

Will lepillantott a nyomkövetőre, majd a távolba nézett.

– Apa erre van! – kiáltotta a vészjóslóan sötétlő erdő felé mutatva. – Jöjjön, dr. Smith! – Elindult az aljnövényzetben, vissza sem nézett.

Smith csak állt és bámult utána.

– Igazán gyűlölöm a gyerekeket – mondta a levegőnek. Számára egyetlen hasznuk volt, tárgyalási eszközök lehettek. Ki is mondta, „Aki gyermeket szül, tússzal látja el Fortunát”? Mindegy. Most már csak az a fontos, hogy meg kell találnia a többieket. Ha Westet elteszi láb alól, Robinson mindenáron megvédi a fiát. Vett egy nagy levegőt, és elindult az átjáró felé

Az időkapu nem volt annyira kellemetlen és szédítő, mint hitte. Belépett a nyirkos, utálatosan sűrű erdőbe. és erőlködve megpróbálta utolérni a túlságosan is lelkes Robinson-kölyköt. Jó erőben volt, de még fiatalon sem szorult belé annyi hiperaktív energia, mint ebbe a fiúba.

A növényzet szinte gombaszerű volt; érintése pedig legalább olyan visszataszító, mint a penészes kenyéré.

Egy zavaros csermely mellett megbotlott valamiben. Óvatosan egyensúlyozva lepillantott.

Épp továbbindult volna, amikor valamin megakadt a tekintete. A fűben mesterséges tárgy hevert. Egy lapos fémdarab. Visszalépett, és félrehajtotta a leveleket, hogy a természetellenes alkotás előtűnjön. Homlokán a ráncok mélyebbek lettek.

Will hirtelen felbukkant a fák között.

– Mit talált? – kérdezte.

Smith visszaengedte a növényeket, odasietett a fiúhoz, majd megfogta a vállát, amikor az elindult volna megnézni.

– Gyerünk tovább! Nincs idő bámészkodni – mondta szaporán. – Menjünk!

Finoman megtaszítva elindította Willt az erdő felé, mielőtt megláthatta volna azt, amit ő: a három sírhantot, három névvel: Maureen, Penny, és Judy Robinson.

*

– Blapp! Blapp!

Penny küszködve haladt előre az ingoványos, bíbor-színű erdőben, az átjáró túloldalán, és rettenetesen aggódott. Hogy fogom megtalálni ebben a sűrűben…?

Hirtelen ismerős, halk blappogást hallott elölről. Megiramodott, követve a hangot a himbálódzó levelek között, míg egy vörös sziklafal útját nem állta. Időrágta felszínét párkányok és üregek bizarr egyvelege tarkította. És ott volt Blapp, egy tisztáson a mohás fatörzsek között. Csiripelt és blappogott, de Penny nem látta, miért.

Lehet, hogy csak megijedt, mert eltévedt.

– Blapp! – szólt rá dorgálón, miközben a fal felé lépdelt – Nem szabad így elkóborolni!

Blapp rémülten felsikoltott, amint valami puffanva leérkezett közéjük Pennyt porfelhőbe burkolva. A lány megtorpant. Köhögve megpróbálta elhessegetni a port az arcából. Ahogy kitisztult a levegő, valami hatalmasat látott előtűnni, látszólag a semmiből.

Leesett az álla, amikor már ki tudta venni, mi az: valami idegen lény volt, legalább kétszer olyan magas, mint ő. Vastag karján és krokodilbőr-szerű irhával borított hátán tüskék százai meredeztek; farkának tompa csúcsából pedig tövisek álltak, ki akár egy buzogány fejéből. Arca orangutánéhoz hasonlított, és két hatalmas, kidülledő szeme volt.

Penny lélegzetét visszafojtva állt, és szeretett volna félni. De mielőtt lebénult agya a meglepetésről ijedtségre válthatott volna, meglátta a lény ujjara kötött, kifakult, rongyos szalagot…

Blapp is pont ekkor vette észre. Dühösen sikítva a hatalmas idegenre vetette magát.

– Blapp, ne! – kiáltotta Penny. Előrelendült, hogy elkapja de túl későn.

Blapp a levegőbe pattant, és a teremtmény hatalmas karjaiban landolt. Elkapta a szalag kirojtosodott végét és irigyen rángatni kezdte.

Penny csak állt, és egyre növekvő bámulattal figyelte, ahogy az óriás nem rázza le Blappot, mint egy legyet, hanem csak vár és figyeli őt, méghozzá… Gyengéd tekintettel?

Blapp felhagyott az őrült támadással, amikor látta, hogy az idegen nyugodtan tűri. Elhelyezkedett a lény karján, és kíváncsian az arcába nézett. Lepillantott a saját csuklója köré kötött szalagra, majd az óriás ujján lévőre – ide-oda. Aztán rájött arra, amit Penny már kitalált: a két szalag – a korbeli különbségtől eltekintve – egy és ugyanaz volt.

Az idegen lassan Pennyhez lépdelt. A lány mozdulatlanul állt, a benne fellángoló ellentétes ingerek – elfusson vagy maradjon – teljesen lebénították. Az óriás felemelte hatalmas kezét, és feléje nyújtotta. Hihetetlenül finoman megérintette Penny arcát.

– Jó kislány – mondta –, szép kislány.

Penny felpillantott az idegen arcába, szemébe a csodálat könnyei szöktek. Hogy ez milyen fantasztikus történet lesz…!

*

John és Don West újabb kapun léptek át a nyomkövető jelzését követve, még mindig az elég bizonytalan üzemanyagforrás felé tartva. Mindegyik új valóság zordabbnak tűnt, mint az előző. Egyre távolabb kerültek a biztonságtól, és az emberektől, akik számítottak rájuk. Viszont minden egyes átjárón áthaladva John érezte, hogy a gondolatai kitisztulnak, elméje pedig egyre inkább életre kel.

– Lenyűgöző. Szerintem minden átjáró egyre előrébb visz az időben.

Mindig a jövőbe. Soha nem a múltba… Miért? És ha csak az időt szelték át, nem a teret? Lehet, hogy már jó ideje körbe-körbe járkálnak, paradoxon-szerűén mindig ugyanazon az egyre öregebb tájon áthaladva.

A paradoxon az időutazás lényege – legalábbis az elméletek szerint. Ám az elméletek, melyeket eddig tanulmányozott, most hirtelen primitívnek tűntek a helyzetéhez képest, mint pálcikaemberke rajza egy festmény mellett.

– Fantasztikus – motyogta West, behúzva a nyakát, és egyik lábáról a másikra nehezedett, miközben végignézett a rozsdaszínű, lepusztult tájon.

John visszapillantott a mögöttük csillogó kapura.

– Képzelje, micsoda energiamező kell egy olyan téridő szingularitás létrehozásához, ami egy ilyen helyi torzulást tud előidézni! – Megrázta a fejét, elméjében pedig egyre több ötlet szikrája villant fel. Gyerekkorában érzett utoljára ilyen tiszta, révült csodálatot, amikor a hiperűr-elméletén dolgozott. – Hű! Einstein és Tagamisi szerint is kvantum–, illetve szub-kvantum szinten… – Westre pillantott.

Don szemében a John által jól ismert érzések tükröződtek: értetlenség és ingerültség. Már gyermekkorában is ez ült ki mindenkinek az arcára, akivel megpróbálta megosztani az elméjében létező fantasztikus világot.

John lesütötte a szemét, aztán vállrándítva elfordult.

Elindultak. Sivár síkságra értek, melyen szőrös, háromkaréjos levelű növények nőttek. A bíborszín bokrok kaktuszokat juttattak eszébe.

– Azt ott jó munka lenne megmászni – mondta West egy idő múlva, megtörve a furcsa csendet, ami már egy ideje közéjük telepedett. A lepusztult, vörös sziklafalra mutatott, amely felé tartottak. John megpillantotta a fiatalember tekintetében az összes kockázatos, adrenalin-serkentő élmény visszfényét, melyben az őrnagynak valaha része volt. Az olyan pillanatokét, amikor bebizonyíthatta a Halálnak, hogy teljesen, tökéletesen életben van. Mert az élet nem olyan, mint amikor ruhát próbál fel valaki. Minden hiba ellenére ez az egyetlen lehetőség, hogy olyan emlékeket szerezzen az ember, melyekre érdemes lesz majd visszaemlékezni.

Johnnak hirtelen eszébe jutott az apja, ám most egészen másképp, mint eddig: Sokszor elvitte hegyet mászni, kirándulni, sízni a házuk közelében elterülő rezervátumba. Nem kötelességből, és nem azért, mert az Öreg kemény legényt akart faragni eminens fiából, hanem mert jó móka volt és izgalmas. Mert a gyerek szeretett ott lenni, a Földnek abban az egyre kisebbre zsugorodó Paradicsomában. Mindketten szerették.

– Tudja – mondta elmosolyodva – az apám kedvelte volna magát.

West meglepődött, majd büszkén és örömmel elvigyorodott.

Szinte beesteledett, mire elérték a sziklafal lábát. John ellenőrizte a nyomkövetőt.

– A fene!

– A fene? – ismételte West, a homlokát táncolva. – Az, hogy „a fene”, az nem jó.

– De hülye vagyok! – mondta John dühösen, miután felpillantott. Megtalálták a jel forrását. Ám nem volt ott semmi, csak a fal; zsákutca. – A Jupiter reaktorában lévő anyag jelét visszaveri a szikla; azt követtük… – Megfordult, és visszanézett arra, ahonnan jöttek.

A földön hirtelen fémes villanásra lett figyelmes. Lenézett.

Egy koszos fémlapon állt.

Hátralépett. West felállította a fémdarabot – arca eltorzult az erőlködéstől –, majd letisztította a kezével.

Még mindig tisztán látszott rajta a Jupiter Küldetés emblémája.

John halkan szitkozódott.

– Ez a fém több évtized óta itt hever. – Végighúzta a kezét a patinás felületen.

West elengedte a lapot, mintha hirtelen megégette volna a kezét. Az jókora puffanással ledőlt a porba, a lábuk elé.

– Miféle rémálom ez? – Tekintetével végigpásztázta az idegen tájat, majd szinte elkeseredve Johnra nézett. – Hol a pokolban vagyunk?

– Nem, őrnagy – mondta John a fejét csóválva. Igaza volt, amikor úgy érezte, hogy körbe-körbe járnak. – A kérdés helyesen: Mikor a pokolban?

A szuperforró levegő recsegve hasadt szét, ahogy az energiasugár hátba kapta Westet, és földhöz vágta.

John oldalt vetődött, és egy kőhalom mögött keresett menedéket. Leakasztotta a fegyverét, és tüzelni kezdett. További energianyalábok érkeztek a szemközti sziklák közül. Lebukott, majd kikukkantott, hogy leadjon egy újabb sorozatot…

Az energiasugár hátulról találta el őt is, akárcsak Westet, és sötétségbe taszította a tudatát.

A két férfi hang nélkül feküdt a földön.

A robot gördült ki a sziklák közül, toldozott-foldozott testén hosszú, nehéz évek sérülései látszottak. Felemelte a karjait, ollóit szétnyitotta…

*

Will és dr. Smith tovább vándoroltak az újabb átjáró mögött elterülő sivár, egyáltalán nem ígéretes tájon. A nyomkövető jele után mentek. Már rég otthagyták a komor dzsungelt, és átértek ebbe a vörös sivatagba, ahol a lepusztult talaj olyan volt, mintha mindenhol keréknyomok szabdalnák. A két nap alacsonyan járt a bíborvörös égen; minden hosszú, hullámos, elmosódott szélű árnyékokat vetett; mint amikor ugyanarra a filmre kétszer készítenek felvételt.

Most épp egy lejtőn tartottak lefelé; tüskés, kövér kaktuszok útvesztőjében. Egyes növények legalább akkorára nőttek, mint Will, aki úgy érezte magát, mintha egy csapat ismeretlen katasztrófa felé igyekvő lemming közé keveredett volna.

A táj idegenségét már órák óta nem találta „baró”-nak. Mostanra félelmetes és nyomasztó lett, sőt… Annyira szerette volna már viszontlátni a családját, hogy szinte kezdte ismerősnek érezni a kísérteties vidéket..

– Mintha megfordultunk volna – mondta idegesen.

– Csak kövesse az apja jelét, William úrfi! – ismételte Smith erőltetett nyugalommal.

Will lenézett a nyomkövetőre, majd abba az irányba, amerre az jelzett.

– A francba! – suttogta rémülten.

– Egy ilyen intelligens fiú ne káromkodjon! – mondta Smith helytelenítő fejcsóválás kíséretében.

Will előremutatott.

– Nézze!

Smith követte tekintetével a fiú kezét.

– Ó – mondta végül. – A francba, csakugyan! Előttük, a lenyugvó napok utolsó fényében jelzőtűzként ragyogva, ott hevert a Jupiter 2. A vörös sziklák alkotta kráterfal tövének dőlt… Ám nem egészen úgy, ahogy emlékeztek rá.

Ezt a Jupiter 2-t kibelezték. Az alsó részei eltűntek, a burkolat fel volt tépve, a fémet felhasították, mint egy konzervdobozt.

Anya. Penny. Judy…

Will kiáltozva rohanni kezdett lefelé a lejtőn.

19. FEJEZET

John mocorogni kezdett, ahogy az eszmélet lassan visszahozta őt a testébe. Elméje visszajátszotta az utolsó emléket a szemhéján belül, miközben megpróbálta felemelni a fejét. Megtámadták. Lelőtték. De még él…

Valami építményben volt, mely szörnyű katasztrófát élhetett át. A hatalmas terem nagyrészt sötét volt, és árnyékos. Itt-ott lámpák világítottak, a napfény utolsó sugara pedig behatolt a falban tátongó nyílásokon keresztül. Elektromos berendezéseket – számítógépkonzolokat, vezérlőpultokat, képernyőket – látott, ám legtöbbjük már régóta nem lehetett bekapcsolva. Itt-ott egy monitor villogott, valamelyik haldokló rendszer kihagyó szívverését jelezve.

A terem egyik üres sarkában feküdt; úgy dobták le oda, mint egy zsák szemetet. Oldalára fordult, meglátta Westet maga mellett, kormosan, összezúzva és eszméletlenül. De megél, hála Istennek… Eltűnődött, vajon ő is ilyen szörnyen néz-e ki. Egy biztos, szörnyen érezte magát.

– Lám, lám… – szólalt meg egy férfihang a töredezett falakról visszaverődve. – Úgy látszik, tényleg érdemes várni, a végén megkapja az ember azt, amit akar.

John küszködve felült, hátával a falnak támaszkodott. Egy magányos alak ült a terem túlsó felében; az arca árnyékba veszett.

– Hol vagyunk? – kérdezte John

– A sokk összezavarta az agyadat – mondta az idegen keserű gúnnyal. – Nézz körül! Nem ismered meg? Itthon vagy.

Itthon? John a sötét alakra meredt.

– Nem lehet igaz…

Úristen! Pedig az volt. A Jupiter 2.

– Mit művelt a hajóval? – Nehézkesen lábra állt. Az eközben érzett fájdalmat elnyomta a hirtelen ébredt szörnyű félelem. – Hol van a családom?

– A családod meghalt – mondta a férfi. – Mindannyian a föld alatt vannak.

– Nem… – suttogta John, és úgy érezte, a szíve mindjárt megszakad.

A férfi felállt, arca az árnyékból a világosságba került. Majdnem annyi idős lehetett, mint John; a ruhája piszkos volt és megviselt; szőke haja és szakálla hosszú, ápolatlan. Mint egy remete, aki épp most lépett ki a barlangjából. Akár testvérek is lehettek volna…

– Soha nem felejtem el azt a reggelt – mondta az idegen. – Húsz, harminc évvel ezelőtt volt? Hogy is mondtad…? „Visszajövök. Megígérem.” De én tudtam, hogy nem így lesz… Nem jöttél vissza.

Lassan az egyik kiégett panelhez ment.

– Nélküled a családodnak nem volt semmi esélye. Néhány pók még életben maradt, miután felrobbant a kutatóhajó. Leszálltak, és ránk támadtak. Még mindig hallom a nők sikoltását.

– Ki maga? – kérdezte John rekedten.

Az idegen elindult felé, majd megállt az egyik lámpa fénykörében. Kezével megfogta a lánc végét, mely a nyakában függött, és előrenyújtotta.

– Nem ismersz meg, apa? – Kifakult fém villant a lámpafényben: dögcédulák – A fiad vagyok, Will.

*

– Penny? Penny!

Penny felpillantott, amikor anyja és Judy kirontottak az erdőből a tisztásra, ahol törökülésben ült a két Blapp-pal. Elvigyorodott.

Mindketten megtorpantak, kezükben lézerpisztollyal, és az óriási lényre meredlek, aki gyengéden simogatta Penny arcát.

– Penny?- kapkodott levegő után az anyja. – Kicsim, jól vagy?

Penny bólintott, és felállt.

– Persze, anya – mondta gyorsan, és intett, hogy tegyék el a fegyvereket. – Nem fog bántani. Szerintem azt hiszi, hogy én vagyok álmai hercegnője, vagy mi…

Eltűnődött, hogy találták meg, aztán eszébe jutott a kar-korder. Nyilván hallották, ahogy Blappot szólongatja. Odament hozzájuk, a kis állattal a karján. A hatalmas idegen lassan követte, furcsa arcára bámulat és tisztelet ült ki.

Maureen és Judy majdnem olyan szégyenlősen lépdeltek előre, mint az óriás, amikor Penny bemutatta őket egymásnak. Az idegen nyugodtan fogadta őket, és hagyta, hogy Judy megvizsgálja; mintha pontosan emlékezett volna arra, ami tegnap történt… illetve évekkel azelőtt.

– Ha jól látom – mormolta Judy feléjük fordulva –, ez a lény vemhes. Viszont… – feltartotta a kezét.

– Igen, doktor? – nógatta az anyja. Judy kétkedő arcot vágott.

– Minden élőlénynek egyedi DNS-e van. Mint az ujjlenyomatok. Nincs két egyforma. Ennek ellenére…

– …Ennek a hatalmas lénynek és a kis Blappnak teljesen egyforma a DNS-e. Ugye? – fejezte be Maureen, furcsa arckifejezéssel nézve a két idegent.

Judy rámeredt.

– Honnan tudtad?

Anyja az idővájta kráterfalra nézett, aztán a Penny ölében ülő Blappra.

– Onnan, hogy szerintem Blapp és a másik barátunk tulajdonképpen egy és ugyanaz a lény.

Még jó… gondolta Penny. A családja sokkal gyorsabban rájönne dolgokra, ha megtanulnának az ösztöneikre hallgatni. De legalább végül kitalálták… Elmosolyodott, és büszkén rájuk nézett. Ez lesz a legfantasztikusabb történet a világon.

*

A robot durván előrelökte Johnt, West eszméletlen testét pedig a másik karjában vitte. Will az üres folyosókon a Jupiter romos gépházába vezette őket.

– Apám, íme… az örökkévalóság. – Will a berendezés felé intett, ami egykor a hiperhajtómű indítószerkezete volt. John botladozva megállt a terem közepén, és bámulta, hogy mi lett belőle, és hogy mi lett a fiából… Úgy érezte, rémálom és valóság egymásba fonódnak.

Egy ragyogó energiagömb lebegett a hiperhajtómű-indító, és az összetört gyűjtőtányér között. A gömbben elillanó képek örvénylettek, soha nem álltak össze valami felismerhetővé.

Örökkévalóság…? John rádöbbent, hogy tényleg az örökkévalóságot nézi. A berendezés hasonlóan működött, mint az átjárók, melyeken keresztül idejutottak. Tehát Will talált módot rá, és tudja vezérelni a mögöttük rejlő erőt?

A robot mindenféle szertartás nélkül ledobta Westet, mint egy zsákot; a férfi az ütődéstől felébredt, majd nyögve az oldalára fordult.

– Hol vagyunk? – kérdezte nehézkesen, miközben John segített neki felülni.

Robinson Willre pillantott.

– Azt hiszem, visszajöttünk a Jupiterre, csak évtizedekkel később – mormolta.

– Nézd, mi lett a „fantaziálás” eredménye, apám! – emelte fel a hangját Will; nem engedte, hogy John máshová figyeljen. – A hiperhajtóművet használtam fel az időgépem megépítéséhez.

West eltátotta a száját, amikor a terem szemközti falánál álló férfi „apám”-nak szólította Johnt. Egy másodperc múlva halkan szitkozódni kezdett, ahogy lassan összeálltak a darabok, és meglátta az egész képet.

Will odament ahhoz a székhez, mely egykor Johné volt a kormányműnél. A konzol kábelek kusza kavalkádja közepén állt, melyek összekötötték a hiperhajtóművet a felső emelvényen valami berendezéssel; mint egy őrült pók szövevényes hálója.

– Az évek során sokáig küszködtem, hogy igába fogjam az idő hatalmas erejét. Stabil átjárót akartam létrehozni, de egyik kísérletem sem sikerült. Egészen mostanáig.

Megnyomott egy gombot a konzolon. Valahol bekapcsolt egy generátor, és megvilágította a hajó eredeti reaktormagjából származó hengert.

– Az üzemanyag! – suttogta West. A kábaság eltűnt a hangjából, és a látása is kitisztult. – Ha vissza tudnánk vinni a mi Jupiterünkre.

John bólintott, de közben nem vette le a szemét a fiáról. Stabil átjárót létrehozni. Úristen, gondolta, Will nem munkára fogott egy természeti jelenséget… hanem megalkotott egyet! Az ő időgépe miatt keletkeztek az instabil átjárók, nem pedig fordítva.. És ezért a bolygó darabokra fog szakadni.

– Miután beinjektáltam a magot a vezérlő rendszerbe – mondta Will felemelt hangon –, meg fogok nyitni egy átjárót, mely elég stabil ahhoz, hogy egy ember biztonságosan átjuthasson a téren és az időn is. Ma… megváltoztatom a múltat! Baró, mi?

Begépelt még egy parancsot, mire az energiagömb lassan leereszkedett a hiperhajtómű alant váró gyűjtőtányérjába. Életre kelt egy monitor, melyen a Föld képe jelent meg.

– Haza fogok menni – mondta Will izzó tekintettel –, arra a napra, amikor elhoztál minket erre az átkozott küldetésre. Nem fogom engedni, hogy felszálljunk. Megteszem, amire te nem voltál képes. Megmentem a családot. Mindannyiunkat! – megremegett a hangja.

John torkát a bánat szorongatta, miközben a fiát nézte és hallgatta. Istenem, Will megőrült… az egyedül töltött évek a tébolyba kergették. Cserben hagyta fiát, mindenkit, akit szeretett; és ez a kudarc ezerszer szörnyűbb volt még azoknál is, melyekért az apját hibáztatta.

Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon.

– Will, nézz körül! – Kezével intett. – Az időgéped ereje szétszakítja a bolygót! Mi lesz, ha ugyanez történik majd a Földdel? Mi lesz, ha hazatérésed által elpusztítod a szülőbolygódat?

Will megfordult, és elindult a konzol felé.

– Hazamegyek – ismételte. – Megmentem a családot.

– Will, az apád vagyok! – kiáltotta John elkeseredve. – Hallgass rám…!

Will megperdült, arcára gyűlölet ült ki.

– Megmondom én, ki volt az apám – mondta. – Két lábon járó kísértet. Elrángatta a családját az űr sötét mélységébe, és elvesztette őket. Az én apám nem fog megmenteni minket. – Megfordult, és visszament a formálódó tér-idő szingularitás melletti konzolhoz.

Don lassan felállt, arcára egyszerre több érzelem is ráfagyott. Johnra meredt, aztán a negyvenéves férfira, aki John fia volt: megcsóválta a fejét.

Robinson agyában már csak egy gondolat létezett, ám ettől olyan erőtlenné vált, mintha maga a halál érintette volna meg.

*

Will az egyre sűrűsödő sötétben tapogatózott előre, mohás kőtől roncsdarabig ólálkodva. Dr. Smith-szel egyre közelebb értek a Jupiter 2 oldalában tátongó, fényt árasztó nyílásig.

A doktor hirtelen megfogta Will karját, és visszahúzta.

– Ha bemegyünk – mormolta, és a hajó felé intett –, lőj mindenre, ami mozog!

Will meglepett fintorral nézett rá

– Nem kellene először megtudni…?

– Will – mondta Smith, váratlanul átkarolva a fiú vállát –, elmesélek neked valamit az életről. Minden lépésnél szörnyetegek állják az utadat. Hidd el, tudom. Ugyanis… én is ilyen szörnyeteg vagyok. És a magamfajta szörnyetegek… – Will érezte, hogy ösztönösen megpróbál kiszabadulni a szorításból, de a doktor átható pillantása alatt úgy érezte magát, mint egy tűre szúrt pillangó. -… minden lelkiismeret-furdalás nélkül felfalják a kisfiúkat. Ölnöd kell, ha életben akarsz maradni.

Will lerázta Smith karját.

– Menni fog – mondta túl hangosan. Tudta, hogy akárcsak ő maga. Smith sem hisz a szavaiban.

– Ide hallgass, fiú! – rivallt rá a doktor mérgesen. – Keresztülvágtam veled egy egész világon. Ha kell, kockára teszem az életem, de eldobni nem fogom. – Az idegen táj felé intett, majd a roncs hajóból kiszűrődő fénysávra. – Ki tudja, milyen veszélyek leselkednek ránk? Te nem tudsz megvédeni minket, gyermekem. De én igen. És meg is teszem. Kérlek, bízz bennem… – A fiú felé nyújtotta a tenyerét – Will kérem azt a fegyvert.

Will habozott; szerette volna, ha az anyja itt lenne, és megmondaná, mit kell tennie; vagy ha apja csodával határos módon feltűnne, és szükségtelenné tenné számára a döntést. Lassan előhúzta a pisztolyt. Megnyomta a kioldó gombot.

– Fegyvert mindenki számára aktiválni – parancsolta.

– Hangminta azonosítva – mondta a pisztoly. Odaadta a fegyvert Smithnek.

– Végre… – A doktor úgy csapott le rá, mint egy támadó kígyó. Elkapta Will nyakát, megszorította, a pisztolyt pedig a homlokának szegezte. A fiú becsukta a szemét, és felkiáltott.

– Rövid lecke az életben maradáshoz, bármelyik bolygón – sziszegte Smith. – Ne bízz senkiben. – Elengedte, és nagyot taszított rajta. – Ne feledd ezt el, akkor sem, ha megöregszel – mondta, gyilkos, keserű hangon. – Ha megöregszel. Mozgás!

Will kábán elindult, a könnyeivel küszködött.

*

John felnőtt fia mellett állt, együtt figyelték a hiperhajtómű gyűjtőtányérját. Végre odafigyelt Willre, amire a fiú annyira vágyott. A világító tányérban erőterek nyomták össze a remegő energiagömböt összefüggő, stabil átjáróvá. Egyre szélesebb plazmatűből álló gyűrű vette körül a kék-fehér foltos gömböt, mely fokozatosan a Földre kezdett hasonlítani.

Tökéletesen pontosan lehetett térben és időben utazni… hiperkapu nélkül. A fia bebizonyította. A Proteus is megcsinálta. Hirtelen rádöbbent valamire, amibe eddig még nem volt ideje belegondolni: akár visszamennek a Földre, akár nem, a bolygójuk biztonságban van. Az emberiség kirajzik a csillagok közé.

Mögöttük West az árnyékokba olvadva elindult a hiperhajtómű vezérlőpultja és az üzemanyag felé. Ha még egy kicsit le tudná kötni Will figyelmét, az őrnagynak lenne ideje cselekedni Fájdalmasan beléállt a felismerés: soha nem figyelt oda Willre úgy, ahogy most Csak most értékelte igazán a fia brilliáns elméjét, miközben éppen azon volt, hogy becsapja, gyermeke pedig talán a Földet készül elpusztítani.

– – Megteszem azt, amire te nem voltál képes – ismételte Will, mint valami imát – Mindannyiunkat megmentem…

– Semmi vész – szólalt meg egy gúnyos hang a terem túloldaláról – Smith az ész!

John megperdült, és meglátta, hogy a robot mögött dr. Smith lép be a bejáraton, Willel… a fiával. Az ő tízéves, ijedt fiával, akinek fegyvert szegez a fejéhez. Smith kivett valami szerkezetet a zsebéből, és egy sebes mozdulattal bedugta a robot hátuljába. A gép karjai hirtelen felemelkedtek, majd leereszkedtek. Egy programozó modul!

– Will! – kiáltotta John, és elindult feléjük.

– Ne mozduljon, Robinson professzor! – emelte fel Smith a pisztolyt jeges tekintettel –, vagy ez az igen sajátságos családegyesítő estély hamar tragikus véget ér. – Oldalra nézett. – Kérem, lépjen távolabb attól a konzoltól, őrnagy úr! – intett Westnek, hogy jöjjön oda.

Don megdermedt, Smithre és Willre pillantott. Aztán ellenkezés nélkül odament Johnhoz.

Smith a robot mögé állt, és parancsokat gépelt be a programozó modul billentyűzetén.

– Tudtam, hogy egyszer még jól jön. – Elégedetten a többiekre mosolygott, amint a robot hirtelen életre kelt, és felemelte a karjait – Táncoljunk még egy kört – mondta immár a gépnek miután befejezte a programozást. – Te vagy a báb, én pedig a bábos. Ezúttal csináld jól, kérlek… Robot, csak az én hangomra reagálhatsz! Elektromos rombolót bekapcsolni!

A robot kinyújtott ollói ragyogni kezdtek, ahogy a töltés egyre erősödött köztük. Smith mosolya szélesre húzódott.

– Na… ezt már szeretem!

John Smithről a fiatalabbik fiára pillantott, aki tágra nyílt szemmel bámulta az időgépet.

– Sikerült – mormolta Will. – Pont ahogy elképzeltem. A hiperhajtómű magját fölhasználva. Viszont a tér-idő torzító… a módosított energiaforrás… Ezek nem jutottak volna az eszembe.

Idősebb énje keserű mosollyal nézett rá.

– A jövő nem olyan, mint amilyennek tízéves korában gondolja az ember…

Smith odament a felnőtt Willhez, és a fejének szegezte a fegyverét.

– Búcsúzzon el a múltjától! – mondta. – A jövő az én kezemben van. Én megyek haza maga helyett.

Az idős Will megfordult, és derűs arccal Smithre nézett.

– Nem gondolja, hogy kissé különös pillanatot választott az örvendezéshez? – csattant rá a doktor. – Mit vigyorog?

Will megvonta a vállát, majd körbemutatott a termen.

– Nézzen körül, doktor! – mondta. – Ez a bolygó veszélyes. Gondolja, hogy egy kisfiú egyedül életben maradhatott volna?

Smith szeme összeszűkült, arcára zavart kifejezés telepedett.

John a szeme sarkából mozgást vett észre, aztán meglátta, hogy valami elindul feléjük a falakat és a sarkokat beburkoló mélyebb sötétségből.

– Semmi vész. Smith az ész… – szólalt meg reszelősen egy idegen, ám mégis szörnyen ismerős hang.

*

Az árny kilépett a fényre, kopogó, nem emberi lábon. Fekete, csuklyás köpeny volt rajta, melyet ruhadarabokból, csövekből és áramkörökből tákoltak össze. A köpeny eltakarta a lény kétméteres testét, biomechanikus kitinnel borított arcából pedig csak egy villanásnyi ideig látszott valami.

Haja és szakálla tüskés rosttá változott, melyről Johnnak rovarok csápja és lába jutott eszébe. A szeme fémesen csillogott a fényben. Valahogy mégis – kétségtelenül – dr. Zachary Smith volt az.

– Jó napot, doktor – mondta a hibrid reszelős hangon. Smith felé lépdelve. – Örülök, hogy találkoztunk, ennyi év után. Egy kar csapott ki villámgyorsan a köpeny alól, és kiütötte a fegyvert Smith remegő markából. A hibrid fenyegetően fölé hajolt, és az arcába bámult. Smith összehúzódott, mintha legszívesebben köddé vált volna.

– A pókcsípésnek volt néhány váratlan mellékhatása… A hibrid megragadta Smitht, és megperdítette, hogy lássa a szakadást a zubbonyon. A sebet akkor kapta, amikor a pókszerű idegenek elől menekültek a kutatóhajón. John látta, hogy a seb elgennyesedett, hiszen a techno-vírus már elkezdte megfertőzni a doktor testének sejtjeit.

Hirtelen Smith is mindent megértett. Halálra rémült arccal kirántotta magát a hibrid szorításából.

– Azonban különleges képességeim folytán megjavultak az esélyeim ezen a barátságtalan világon. – A hibrid kinyújtotta a kezét, és megsimogatta a felnőtt Will arcát. John most látta csak tisztán a kezét… Szinte nem is emberi volt.

– Miután a nőket szétmarcangolták – folytatta a hibrid behízelgő hangon –, én lettem Will igazi apja.

John keze csendben ökölbe szorult. Mellette West arca undorodva eltorzult.

Ekkor a hibrid hirtelen megragadta Smitht a karjánál, és maga után húzta a termen keresztül, mint egy rongybabát. Mintha a múlt és a jelen lejtett volna egymással különös, groteszk táncot.

– Harminc évnyi gyötrelemből sokat lehet tanulni – recsegte, hátrahajlítva Smith testét, hogy a gerince már-már elpattant. – Ám ön, doktor… Az ön durva önzése gyűlölettel tölt el önmagam iránt. – Megcsavarta Smitht, mint egy rongyot, majd visszaengedte. – Ugyanis amikor magamba tekintek, tudja kit látok? Önt…

Hirtelen felemelte Smitht a feje fölé. Köpenye szétnyílt, John pedig még több pókszerű kart pillantott meg az oldalán. A hibrid hatalmas erővel áthajította a doktort a termen, a fal egyik nyílásán keresztül a kinti kövekre.

– Sosem szerettem magamat… – motyogta a szörny, megigazítva a köpenyét. A szavak beburkolták a döbbenettől csendes termet, mint egy halotti lepel. A hibrid a robothoz fordult. – Öld meg mindet!

– Nem! – szólt a felnőtt Will élesen. John reménykedve felpillantott, de fia nem nézett rájuk.

A hibrid összetette karmos kezeit, mint egy imádkozó sáska.

– Gondolkozz, fiam! – mondta engesztelőn. – Ha elkészül az idő-átjáród, ez a bolygó fel fog robbanni. – Egyik ezüstös karját furcsa, színpadias mozdulattal a homlokához emelte. – Ó, az örökkévalóság! A jóvátétel! Az életemet áldozom nemes küldetésedért, hogy az a rengeteg szenvedés ne következzen be… – Johnra pillantott –, ám önző apád csak meggátolni akar majd. – Visszanézett Willre.

Ő érzéketlenül, makacsul állta a hibrid tekintetét. A szörny hangosan, nagyon is emberi módon felsóhajtott.

– Rendben van. Robot, vidd őket a fedélközbe, és vigyázz rájuk! Ha megmozdulnak, akkor öld meg őket! A robot engedelmesen előregördült.

*

Maureen felpillantott a távvezérlő képernyőjéről, amint egy újabb rengés vonult el alattuk, mindenhol apró poros földcsuszamlást indítva. Madarak, vagy valami hasonlók visítva röppentek fel; erről hirtelen eszébe jutott, hogy őket is sürgeti az idő.

– Menjünk vissza a hajóhoz! – mondta Judynak, aki bólintott, és tekintetével a húgát kezdte keresni.

A kislány azonban eltűnt. Sem neki, sem a két Blappnak nem látták semmi nyomát.

– Penny…? – kiáltotta Maureen, és érezte, hogy összeszorul a mellkasa.

Hirtelen a kis Blapp jelent meg, kiszaladva a tisztásra. Megragadta az asszony kezét, és elkezdte húzni. Kis mancsában színes szalagokat tartott… Penny szalagjait.

– Hol a lányom? – kérdezte Maureen aggódva, miközben Blapp a szalagokat lobogtatta. Aztán hirtelen beszaladt az aljnövényzet közé, közben pedig folyamatosan integetett, hogy kövessék.

Maureen Judyra nézett, aki megvonta a vállát. Van más lehetőségük? Követték a lényt.

*

A Jupiter 2 romos gépházában az erőterek a Föld egyre tisztább, egyre pontosabb képét hívták elő az időfolyosóban A sugár lefedése egyre kisebb lett, míg John egyszer csak meglátta Houston ismerős házait. A bolygón közben a rengések egyre erősebbek és sűrűbbek lettek meg-megrázva körülöttük az ingatag építményt.

A robot előregördült, hogy kiterelje őket a teremből. John felvette kisebbik fiát a hátára, miközben a felnőtt Will fölment egy függőfolyosóra a felvonóval. A hibrid könnyedén utánamászott az állványzaton. John megint nem emberi karokat és karmos lábakat pillantott meg, melyek elővillantak a köpeny alól, miközben a hibrid egyre feljebb kapaszkodott.

West hirtelen összerezzent mellette.

– Tojászacskó… – lihegte sápadtan. John látta, hogy ismét Jeb Walker emléke bukkan föl benne. Eszébe jutott a Proteus, és hogy felhoztak valamit a bolygó felszínéről. A róla készült hologramot is látta.

– Will! – kiáltotta. – Vigyázz, csapda! Smithnél egy tojászacskó van… Ha tényleg itt akar maradni, és meghalni, akkor miért vannak nála az ivadékai?

Energia villant fel a robot karmai között, ahogy közeledett.

– Menjenek tovább, vagy elpusztítom magukat! – mondta.

Hátán a fiával – azzal, amelyiket még talán megmenthet –, John követte Westet, ki a teremből.

*

Will összeszorított szájjal figyelte, ahogy a robot kitereli ifjabb énjét, apját és az őrnagyot. Egyikük sem tűnt idősebbnek annál, mint amikor utoljára látta őket, annál az egyszerű oknál fogva, hogy nem is voltak idősebbek. Átléptek egy kapun, melyet a saját gépe nyitott meg. Az idő már nem folyó volt, hanem hatalmas óceán; a hullámok pedig kezdték elmosni a bolygót, melyen állt.

Sejtette, hogy az idő-áthelyeződés darabokra fogja tépni az égitestet, de azt nem gondolta volna, hogy még egyszer láthatja az apját… fiatalon és életben. Talán az anyja és a testvérei is élnek még, valahol, valamikor…? Hiába; őket is hasonlóan szörnyű – bár másmilyen – halál várja.

A felvonó megérkezett a függőfolyosóhoz, a hibrid pedig melléje lépett. Évek óta először megrökönyödött Smith mutáns testén. Csak most döbbent rá, milyen borzalmasan elváltozott, miután megint találkozott azzal az emberrel, aki a doktor egykor volt.

Smith lepillantott az időkapura, a Föld egyre nagyobbodó képére. Közeledett a megfelelő hely, és a megfelelő pillanat.

– Nemsokára itt az idő… – mondta vidáman, és szánalmasan elnevette magát. – Igazán tudok bánni a szavakkal.

Úgy látszott, Smitht hidegen hagyták az iménti események. Persze már rég elszakadt előző énjétől, eldobta magától azt a kevés emberséget is, ami egykor megvolt benne…

Ez nem egy vidám pillanat, gondolta Will. Bár csaknem harminc évet élt le kettesben ezzel a szörnyű ember-karikatúrával, de azért nem felejtette el, hogyan viselkednek az igazi emberek. Azt pedig a szüleitől tanulta, és a testvéreitől…

Felpillantott.

– Mondd csak, vén szörnyeteg, valójában hogyan haltak meg a lányok?

Smith megrázta a fejét.

– Ezt már megbeszéltük, fiam…

– Annyi év telt el, a pókok mégsem jöttek vissza – kötözködött Will, ellépve a vezérlőpulttól. – Miért?

Smith bámulta őt egy darabig. Aztán torz ajka mosolyra húzódott.

– Felejtsük el a múltat! – morogta

Will visszafordult a konzolhoz, és átállította az időkapu paramétereit-Az erőterek összenyomták a plazmafolyamot, és csökkentették az átmérőjét. A túloldalon látszódó indítótorony képe egy kicsit beszűkült.

– Vigyázz, gyermekem! – dorgálta meg Smith. – Az átjáró körüli plazma széttépi azt, aki hozzáér. Nem lesz túl kicsi a kapu…?

– Nekem nem – mondta Will hidegen. Megfordult, és Smith embertelen szemébe nézett. – De mindegy, hisz úgysem én megyek, igaz…? – Hangja megkeményedett. – Nem a pókok ölték meg a nőket, hanem te. Egyszerűen nem akartam eddig belátni, hogy ez az igazság. Csak azért hagytál engem életben, mert szükséged volt rám. Kellettem, hogy megépítsem ezt. – Az időkapu felé intett.

– Szegény, szegény fiam. – Smith levetette a köpenyét; négy szörnyen torz hátsó láb ereszkedett a földre. – Tényleg azt hitted, hogy hazaengedlek…? – Még két, természetellenesen hosszú kar bontakozott ki. – Vagy hogy hagyom elveszni azt, amivé lettem? – Undorító nyaka felfelé kígyózott, kiemelkedve duzzadt torából, míg több mint három méter magas nem lett. Felfedte a szörnyű igazságot, melyet olyan sokáig titkolt.

– Nézz rám! – parancsolta. – Már nem csupán ember vagyok… hanem istenség! – Kinyitotta a derekára erősített zsákot, hogy Will megláthassa a számtalan, nyüzsgő pók-alakot. – Új uralkodó faj magvait hordozom magamban. Megszálljuk azt a kis védtelen Földet. Egy egész bolygó, amit uralhatunk… – Keze előrelendült, és megragadta Willt az ingénél fogva. Szája a torkánál tátogott, miközben hörögve folytatta: – Egy egész bolygó, amiből táplálkozhatunk…

20. FEJEZET

Will az apja mellett ült, és érezte, hogy egy újabb rengés rázza meg a gyorsan széteső világot. Vezetékek indái lengedeztek, a halmokban álló szemét zizegett, törött berendezések recsegtek-ropogtak: úgy tűnt, hogy a raktár, melybe bezárták őket, életre kel körülöttük… Akár a gépezet, mely az ajtóban állt, és őrködött.

A robot úgy nézett ki, ahogy Will azt elképzelte. Pont így akarta összerakni új testét: a többcélú karok, melyeken most az elektromos romboló volt; az egyetlen markoló kar hátul – amihez egyelőre hiába keresett alkatrészeket a dobozokban; és a lánctalp. Abból a burából pedig tényleg nagyszerű fej lett. Még világított is, amikor a robot megszólalt. Egyetlen dologban tért el a képzeletében élő képtől: meg akarta őket ölni.

– Elfutok, magamra vonom a tüzet – suttogta Don West Robinsonnak. – Maga addig elszökhet Willel – mutatott a törött berendezések dzsungele felé

A kisfiú hallgatta, ahogy a két férfi megpróbálja kieszelni, hogyan szabadulhatnának ki a raktárból. Ő azonban tudta, hogy amíg a robot vigyáz rájuk, minden kísérlet felér az öngyilkossággal. Smith foglyul ejtette a gépét, akárcsak őket. Most rabszolgaként engedelmeskedik a parancsainak, nem számít, szívesen csinálja-e. Persze ha…

Csendben felállt, és elosont apja mellől. Lépésről lépesre közeledett az ajtóhoz.

– Állj, vagy a robot elpusztít! – A gép feléje fordult, karmai szikrázni kezdtek. A kabin túloldalán John és Don rémülten figyelték, ahogy a robot a gyerek felé nyújtja a karját.

Will nem mozdult, megpróbálta leplezni a félelmét.

– Robot, emlékszel rám? – kérdezte. – Emlékszel, mire tanítottalak? Emlékszel a barátságra?

A gép mozdulata félbeszakadt, mintha a választ latolgatná.

– A barátság az, amikor a szívünkre hallgatunk, nem az eszünkre – mondta végül.

Will bólintott.

– Segíts, robot! Mi barátok vagyunk…

– Logikai hiba – mondta a robot. – A barátság nem értelmezhető.

– Felejtsd el a logikát! – győzködte Will. – Hallgass a szívedre!

– A robotnak nincs szíve. A robot energiaforrása fúziós impulzus-generátor…

– Minden élőlénynek van szíve – mondta Will halkan. Eszébe jutott felnőtt énje, és könnyek szöktek a szemébe.

– Átprogramoztak, és letiltottak minden érzelmet – mondta a robot hajthatatlanul az ajtóban állva. – A felülírási kísérlet idegrendszerem zárlatát eredményezheti.

A bolygó megint felmordult, és megremegett alattuk.

– Kérlek, robot – könyörgött Will. – Ha nem engedsz el, meg fogunk halni! Kérlek, segíts! Légy a barátom…! – Egyszer ő is megmentette a robot életét. Vajon emlékszik még rá? Emlékezhet egyáltalán?

A robot egy pillanatig mozdulatlanul állt. Aztán hátranyúlt, és megpróbálta eltávolítani a modult, melyet Smith erősített a processzorához.

– A robot megkísérli deaktiválni a programozó modult, parancs felülbírálva… alternatív programág… veszély… megölni, megölni mindegyiket… – Karjai támadó helyzetbe emelkedtek, energia ívelt át köztük. Will összeszorította a száját, alig bírta megállni, hogy ne szaladjon el, miközben a töltés egyre nagyobb lett, és felé irányult.

Az utolsó pillanatban a robot karjai felröppentek, mielőtt tüzelt volna. Az energiasugár lyukat ütött a mennyezetbe, a gép pedig diadalmasan hátranyúlt, és leszakította a programozó modult.

– Sikerült! – sóhajtotta Will.

– A robot megmenti… Megmentem Will Robinsont – helyesbített a gép büszkén. – Megmentem a barátomat.

*

Maureen és Judy addig üldözték a rohanó Blappot, míg az asszony végül már úgy érezte, nem tud tovább szaladni. Akkor felpillantott, és észrevette, hogy a kis lény visszavezette őket az átjáróhoz, melyen keresztül ideérkeztek. A tűzgyűrűn túl a Jupiter 2 várta őket.

Átmentek rajta, az állatkát követve; még épp időben, hogy lássák Pennyt előbukkanni a hajó mögül. A lány felkarolta Blappot.

– Penny? – kiáltotta Maureen hitetlenkedve, aztán kimerültén és elkeseredve megismételte: – Penny!

A lány a zsilipnél állt, és sürgette őket, hogy jöjjenek be, mintha ők kószáltak volna el magyarázat nélkül. Mindketten a hajóhoz szaladtak, és Maureen csak akkor tette fel a kérdést, mikor már a felvonóban voltak, biztonságban:

– Hová tűntél…?

– Megtartottam az ígéretem – válaszolta Penny a tizennégy évesek sajátságos logikájával.

Maureen sóhajtott. Mielőtt azonban ő vagy Judy több kérdést tehettek volna fel újabb rengés dübörgött végig a hajón, és kirázott minden más gondolatot a fejükből.

*

John és Don West a nyitott zsilipnél álltak, a gépházból kiszűrődő rejtelmes fényt nézték. A föld megremegett és felmorajlott a lábuk alatt.

– Az üzemanyag nélkül nem lesz energiánk a felszálláshoz – mondta Don sötéten.

John bólintott.

– Próbáljanak meg visszajutni a Jupiterhez. Megszerzem a magot, aztán megyek én is.

West a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, eltévesztette – mondta, majd mellkasára tette a kezét. – Én fogok itt maradni. Nekem nincs vesztenivalóm.

John megrázta a fejét, és amint meglátta Don arckifejezését, biztos volt benne, hogy helyesen döntött.

– Nem számít, velem mi történik. Ha a bolygó széthullik, fel kell szálljanak!

West megragadta karját.

– John, a családjának szüksége van apára…

– A legénységnek pedig pilótára. – John a csavarodott hajóroncsra mutatott, amelyben álltak. – Én nem tudom úgy elvezetni, mint maga. Maga nélkül a többiek nem maradnak életben.

– De… – Don tanácstalanul nézett rá.

– Hallgasson ide! – mondta John csendesen. – Tudom, hogy nem akarta elvállalni ezt a munkát. Ennek ellenére szerintem magából elsőosztályú óvónéni lesz. Átadom a piknikelőket… – Lepillantott. – Vigyázzon rájuk!

Don egy végtelen hosszú pillanatig rámeredt. Aztán végül halkan megszólalt:

– Sok szerencsét – és kezet nyújtott.

John megrázta, majd amikor elengedte, rájött, hogy az ő keze milyen üres.

– Jól jönne valami fegyver – mondta körülnézve. Will és a robot bukkant elő mögöttük a hajóból.

– Apa… Professzor… – mondták egy szólamban –, van egy tervünk.

A robot kinyújtotta a karját; egy panel kinyílt a törzsen Will benyúlt, és kivette az alkatrészt, melyet épp tegnap forrasztott meg. A tanulmányi verseny aranyérmeiből csinálta. Büszke volt és örült, hogy igaza lett. Fel tudta őket használni. Megint ezt érezte, csak kétszer olyan erősen, amikor odaadta az. alkatrészt az apjának. Az éles. fogazott lemez olyan volt, mint egy nindzsa dobócsillagja.

John szótlanul lenézett a korongra, aztán a fiára. Végül megölelte gyermekét. Willnek ezen és az apja arckifejezésén kívül másra nem is volt szüksége.

Ahogy John elindult a gépház felé, fia pontosan azt a hőst látta benne, akiről régóta tudta, hogy ott lakozik.

Don West kinyújtotta a kezét. Will megfogta, és a robottal együtt elindultak a másik irányba.

*

A gépházban a hibrid az emelvény korlátjának szegezte Willt.

– Ideje meghalnod, fiam… – suttogta, szája még nagyobbra nyílt.

– Nem vagyok a fiad! – Will minden haragját összegyűjtötte, és ökölbe szorított kézzel Smith arcába vágott. A hibrid hátratántorodott.

Will kiszabadította magát megfordult, amint egy riadójel felsivított a vezérlőpulton.

Smith azonban nem adott neki időt, az emelvényen pedig nem volt hely. A hibrid megragadta hátulról, és az alant tátongó sötétségbe vetette.

– Jó utat… – mormolta, aztán hátra sem nézve visszament a vezérlőpulthoz.

*

Don a lehető leggyorsabban távol akart kerülni a hajótól Willel és a robottal; nem csak azért, mert fogyott az idő, hanem mert nem akarta, hogy Will lássa vagy hallja, ha valami szörnyűség történik az apjával. Óvatosan lépkedtek a köves lejtőn, a félhomályban, a romos hajó alatt. A föld újra és újra megremegett. Reménykedett, hogy jól megjegyezte a vidék jellegzetességeit, és vissza tudnak jutni a. Jupiterhez; őszintén remélte, hogy az átjárók még ott vannak, ahol idefelé jövet.

Nem voltak. Alig tett három lépést, amikor megtántorodott, mert egy új kapu szelte keresztül lángolva a sziklafalat és a hajó maradványait. Túloldaláról egy fiatalabb, napsütötte világ hívogatta őket. De milyen korból származhat?

– Nézze! – kiáltotta Will, de nem az átjáró felé mutatott.

Don megfordult, és meglátta Smitht; a doktor egy kőhalmon feküdt, ott, ahová mutáns mása hajította pár perce. Will odarohant hozzá, és leguggolt mellé.

Don vonakodva követte. Letérdelt ő is, és megmérte Smith pulzusát a nyakánál.

– A fenébe! – motyogta. – Még lélegzik. – Egyikük sem lenne ebben a rémálomban, ha Smith nem árulja el őket Miért nem hajlandó az élet kiosztani valakinek azt a lapot, amelyik kijár… csak egyszer? Don felállt, és hátat fordított Smith eszméletlen testének. Elindult az átjáró felé. Smith pedig igazán megérdemelné, hogy beadja a kulcsot…

– Nem hagyhatjuk itt, csak úgy… – ellenkezett Will. Don hátranézett.

– Dehogynem. – Intett Willnek, hogy kövesse. A kisfiú zavartan pillantott rá.

Mielőtt bármi mást tehettek volna, a föld megint rázkódni kezdett, és a morajlást ezúttal a szél üvöltése is kiegészítette. Újabb kapu tépett a levegőbe, magasan felettük, és ereszkedni kezdett feléjük, mint egy tornádó tölcsére.

Don megragadta Willt, és futni kezdett a lejtőn, hatalmas lépésekkel igyekezett elérni a sima talajt. A tüzes kör nem ereszkedett tovább; a kráter falának felénél megállt. A szikla felső része eltűnt, a kapun túl Don olvadt kőtengert látott.

Megperdült, és alig bírt állva maradni, miközben egy újabb átjáró szántotta végig a levegőt, és száguldott feléjük. A bolygó nyögött és dübörgött. A föld már folyamatosan rázkódott, a zaj pedig majd megsiketítette őket. A félelem annyira felerősödött Donban, hogy egészen rosszul lett tőle.

Elkapta Willt, amikor a fiú megbotlott, és segített neki visszanyerni az egyensúlyát. Nincs idő kétségbeesni. Ha most feladja, mindannyiuknak vége…

– Mindegyik kapu más-más időbe vezet – kiáltotta Will. A dübörgés és a rázkódás egyre erősebb lett, mintha nemsokára el akarna tűnni a lábuk alól a szilárd talaj. Don reményvesztetten pillantott kapuról kapura.

– De melyik vezet hazafelé…?

*

Judy az ablakon meredt kifelé, alig bírta levenni a tekintetét a bolygóról, miközben anyjának segített felkészíteni a hajót a felszálláshoz. Odakinn az átjárók kinyíltak és bezáródtak, mint egy fonásban lévő tér-idő leves buborékjai. A tájat már alig lehetett megismerni; azt sem tudta, merre keresse apját, Willt és Dont, akik a hajó felé igyekeznek. Ha nem tudja, merre keresse őket, honnan fogják tudni ők, hogy melyik átjáró vezet haza…? Hátrapillantott.

– Penny – szólalt meg –, élesítsd a rakétákat!

Húga felpillantott a munkaállomásáról, és megrázta a fejét.

– De a robbanófejek nem működnek…

– Csináld! – parancsolta Judy, és programozni kezdett a konzolján. Megszállottként dolgozott, és a képernyők nemsokára zölden felvillantak, amint a rakéták a startállásokba érkeztek. – Öt másodperces késleltetés! – Begépelte az utolsó parancsokat, melyek megadták a röppályáikat. – Szóval azok a hajósok ismerős alakzatokat kerestek a csillagok között… – Megnyomott egy gombot. PARANCS VÉGREHAJTVA, villogott a képernyőn.

Hátralépett, és figyelte, ahogy a rakéták elszállnak. A ragyogó hajtóműveket követve látta, amint szétszóródnak a felső légkörben.

– Robbanás – jelentette Penny. – Csak a jelzőfények. Apró tűzvirágok nyíltak az égen.

– … Hogy könnyebben hazataláljanak – mormolta. Kérlek, kérlek…

Aztán elmosolyodott, és összeszorította a száját, ahogy a fények elrendeződtek, és Dodó kacsa gigantikus arcát rajzolták ki az egyre sötétedő esti égboltra.

*

– Az átjárók bezáródnak! – kiáltotta Will mutogatva.

Don felnézett; éppen Smith mellett térdelt és megpróbálta feléleszteni, amikor a sziklafalat átszelő napos kapu hirtelen bezáródott. Willre nézett, aki már azt sem tudta, reménykedjen vagy féljen… Inkább félt.

– Ó… a kín… a kín… – nyögte Smith, aki végre magához tért.

Felült, Don pedig figyelte. Fogalmad sincs róla, milyen az igazi kín, te mocsok… Felállt, mielőtt olyasmit tett volna Smith elhallgattatása végett, amit később megbánna. Katona volt, Smith pedig az ellensége. Gondolkodás nélkül itt hagyná, ha nem lenne Will Robinson, és az az arckifejezés… Amiről eszébe jutott, hogy ő tulajdonkepp a jó fiúkhoz tartozik.

– Don! – kiáltotta Will.

West megfordult. A téli átjáró túloldalán hirtelen megpillantotta az égbolton megjelenő, ragyogó csillagképet Hihetetlen megkönnyebbülésében felnevetett.

Dodó kacsa volt. Hogy könnyebben hazataláljanak.

– Veszély, Will Robinson! – mondta hirtelen a Robot. – Veszély…

A remegő talaj megadta magát mögöttük: a föld megnyílt, mint egy tátongó száj. A robot elkapta a botladozó Willt, a hátára vette, és elindult az átjáró felé. Don látta, hogy a kapu villódzni kezd. Felrántotta Smitht, és az összeomló átjáró felé vonszolta. Ha ezért nem megy egyenesen a mennybe, biztos, hogy pokolra jut…

– Ugrás! – kiáltotta. A robot átlendült a vibráló kapun, biztonságba juttatva Willt. Emberfeletti erővel Don átvetette magát a küszöbön, épp mielőtt az átjáró bezáródott.

*

Maureen kimeredt az ablakon, és érezte a mellkasában fellángoló fájdalmat, mely minden levegővétellel egyre erősebb lett… A Jupiter alatt a föld lassan szélmorzsolódott, mint a száraz kenyér. Hol vannak már? Hol vannak..?

– Anya! – kiáltott fel hirtelen Penny. – Ők azok!

Maureen látta a maroknyi csapatot, amint átesik a bezáródó kapun, és botorkálva elindul a felgyűrődött talajon a hajó felé.

Penny kinyitotta a zsilipet. Maureen levegőt sem vett, míg be nem értek, és Willt a karjában nem tartotta. Utána Penny is megszorongatta az öccsét. Biztonságban voltak.

Az asszony meglepődött, mert Judy hasonlóan ölelte meg Don Westet, mintha soha nem akarná elengedni. Azért persze megtette.

Don hátrébb lépett, a szívére mutatott, miközben elvörösödött és vigyorgott.

– Ide fogom tetováltatni a neved – mondta. Mögöttük ott állt… A robot? Smith? És… és…

– Hol van John? – követelte Maureen.

West rápillantott, mosolya lehervadt. Az üres zsilip felé nézett.

– Az átjáró bezáródott mögöttünk. Ez volt az egyetlen visszavezető út… Sajnálom. – Megrázta a fejét.

A hajó megrázkódott; Maureen egy pillanatra úgy érezte, hogy az élete is most esik darabjaira. Ám a rengést követő robbanások visszarántották a valóságba.

– Meg kell próbálnunk felszállni – mondta Don, és az asszony látta a pilóta szemében a fájdalmat.

Maureen nagyot sóhajtott.

– Már megkezdtük a visszaszámlálást.

West hitetlenkedve ránézett.

Az asszony a gyermekei felé biccentett, majd kiegyensúlyozottan megszólalt:

– Minél több életet meg akarok menteni, őrnagy.

*

Rengések rázták meg a gépház függőfolyosóját: ott állt a hibrid az emelvénv vezérlőpultjánál, és figyelte a lassan leereszkedő magot. A képernyőn az ÁTJÁRÓ INTEGRITÁS: 95% felirat világított. Smith lenézett a tér-idő kapura, türelmetlenül várta hazatérése pillanatát.

– Az apám azt mondta, hogy a gonosz mindig megtalálja az igazi énjét.

Smith megfordult, és meglepődött – de nem ijedt meg – John Robinson láttán, aki mögötte állt a felvonón. A hibrid elmosolyodott, amikor meglátta a Robinson szemében csillogó nyers dühöt; élvezte a pillanatot, legalább olyan jó érzés volt, mint az, amikor majd megérkezik a Földre. Igen, Robinsonnak igaza van… Tökéletesen igaza. És ettől a tér, az idő, és a saját maga feletti győzelme még édesebb lett. Megtalálta igazi énjét, és ez jó.

– Meg kellett volna ölnie, amíg még volt rá esélye – mondta elmosolyodva, és fogai elővillantak.

– Nem – felelte Robinson magabiztosan. – Embert nem tudtam volna megölni. De egy szörnyeteget igen… – Előrelendült, és a csillag alakú pengével a hibrid arca felé vágott.

Smith hátraugrott, így a penge csak a levegőt szántotta. Aztán a hibrid Robinsonra rontott. A négy kar és a sokkal fejlettebb reflexek miatt John hamar kibillent az egyensúlyából, és hátrabukfencezett az emelvényen. A hibrid egyetlen szökkenéssel ott termett, ahová Robinson esett. A férfi megdermedt, és tehetetlen dühvel meredt a szörnyetegre.

– Ne pazarolja az energiáját dühöngésre! – A hibrid kinyújtotta a nyakát, és kitátotta a száját. – Azt hiszem, egy kis harapnivaló jól esne az utazás előtt.

21. FEJEZET

John a fogát csikorgatta, és hihetetlen akaraterővel mozdulatlanná dermedt a remegő emelvényen, miközben a hibrid nyaka lefelé kígyózott, szájával Robinson torkát véve célba.

Az utolsó pillanatban a férfi meglendítette a karját. A pengeéles dobócsillag, melyet a markában rejtegetett, széthasította a hibrid arcát. Ezüstös-piros vér csöpögött le a biomechanikus pikkelyeken, miközben Smith meglepetten hátrahőkölt.

Aztán megint nyújtogatni kezdte a nyakát, arcára pedig kicsinylő lenézés ült ki.

– Ó… a kín… a kín… – Kivillantotta a fogait. Ám ezúttal John visszavigyorgott.

– És ez még semmi…

Megint a hibrid felé lendítette karját, ám egy pillanat alatt irányt váltott, és lefelé vágott, széthasítva a tojászacskó ragadós membránját.

Ezúttal Smith valóban elképedt, ahogy szörnyű gyermekei kiözönlöttek a zsákból, és elárasztották a testét, páncélján az ezüstös vérfolyam forrását keresgélve.

– Emlékszik a kutatóhajóra? – kérdezte John; szavaiból gyűlölet áradt. – Ezek a szörnyek megeszik a sebesültjeiket.

A hibrid arckifejezése megváltozott, kezét a vérző sebhez kapta.

– Ne! – hörögte. – Állj! Ne! – Hátralépve megbotlott, elvesztette az egyensúlyát, amint az emelvény megrázkódott és átbukott a korláton.

John feltápászkodott, és előrelódult.

A hibrid visszahúzta magát, és föllendült az emelvényre. Nyolc karmos végtagja, mely megmentette a lezuhanástól, most eszeveszetten kaszált, mint megannyi kígyó, ahogy John felé iramodott.

A férfi lendületből vállal nekirontott. Smith megingott, majd újból átesett a korláton.

Egy karom belekapott John ruhájába, és rántott rajta egyet, miközben a hibrid lefelé zuhant.

A férfi meglendítette karját, amikor érezte, hogy csúszni kezd lefelé, és vadul kapaszkodó után kutatott. Elkapta az emelvény fémrácsát, és visszahúzta magát, a hibrid azonban tovább zuhant lefelé… egyenesen a kapuba.

Mintha megállt volna az idő, ahogy-a hibrid az átjáró felé esett. Amitől John leginkább tartott, az most egyetlen végtelen szempillantás alatt bekövetkezett. Kapaszkodott és fohászkodott – úgy, mint még soha –, hogy a rend kozmikus törvénye most az egyszer ne hagyja cserben ezt a szerencsétlen világot… még ne…

A hibrid zuhanás közben nekiütődött a folyosó égő plazma-falának; nem ért át a Földre.

John szemét örömkönnyek homályosították el.

Aztán lenézett, és meghallotta a hibrid halálsikolyát. Pillantása hideg, elméje pedig üres volt, akár a csillagok közti űr. A bosszú rohadt dolog, mondta apja mindig. Most már tudta, és érezte is, hogy Don Westnek miért kellett felrobbantania a Proteust…

– Dögölj csak meg, szép lassan! – motyogta, miközben a tűzorkán elnyerte a szörnyeteget.

John megragadta a függőfolyosó vázát, és centiméterről centiméterre mászni kezdett fölfelé, kapaszkodókat keresve a fémszerelvények labirintusában. El kell érnie a konzolt. Meg kell állítania a visszaszámlálást, mielőtt…

Hirtelen csillanásra lett figyelmes, a hiperhajtómű tányérja melletti rámpánál. Abbahagyta a mászást, és lenézett. Emberi alak feküdt mozdulatlanul a lejtőn.

Will. A fia – a felnőtt fia – hevert a rámpán. Testét mindössze egy vékony lánc tartotta vissza, mely megakadt a fémvázak illesztésénél egy résben… – A dögcédulák lánca, amit még ennyi év után is a nyakában hordott.

Miközben John lefelé meredt, újabb rengés rázta meg a termet. Will teste egy milliméterrel lejjebb csúszott, ahogy a lánc lassan kezdett elszakadni.

Will… meg kell mentenie.

Feljebb pillantott. A henger már majdnem teljesen leereszkedett. Nem maradt idő. Még egy pillanat, és túl késő lesz megállítani…

Mindkettő nem megy.

Kötelesség vagy szeretet… Mindig ezek között kellett választania az élete során. És ő mindig a legfontosabb szempontokat vette figyelembe: a többség javát, a felelősség terhét, és azt a hiú hitet, hogy egymaga megmentheti a világot. Annyi mindenről lemondott, amit igazán kívánt, annyi igazán jelentős pillanatról lemaradt: igazi, emberi élményekről, melyekért érdemes élni, sőt akár az életét feláldozni is.

És hová jutott?

John elengedte a fémvázat, és leugrott.

Épp akkor érkezett Will mellé, amikor a vékony lánc egyik szeme elpattant; elkapta fia csuklóját, mielőtt még lecsúszhatott volna. Utolsó erejével elvonszolta a plazmagyűrű közeléből, amely a hibridet elnyelte.

Lába összecsuklott, leült a földre. Magához ölelte Willt, a haját simogatta, közben pedig halkan szólongatta.

– Fiam… ébredj!

*

Don a Jupiter 2 ablakából nézte a lávát köpő földet, mely a névtelen világ haláltusájáról árulkodott. Ez maga a pokol…

Megnézte a kormánymű képernyőjét; a hajó teljes energiával üzemelt – már amennyire ez lehetséges fele üzemanyaggal –, és a jelzését várta. Ujjával idegesen dobolt a pulton, és az ajkát rágta. Már semmi sem ismerhető fel odakinn; senki nem maradhatott életben…

Maureen lehuppant John üres székébe, és becsatolta magát.

– Reménykedtem, hogy egyszer csak feltűnik – mormolta, kinézve a világra, amit az emberi gyarlóság döntött romba.

Aztán Don felé fordult, mintha végleg beletörődött volna az elkerülhetetlenbe.

– Induljunk, őrnagy! – mondta éles és tiszta tekintettel. A kormánymű felé biccentett.

Don megnyomta a gombot; érezte és hallotta, hogy a hajtómű fellángol, készen megtenni minden tőle telhetőt, hogy a hajó visszajusson az űrbe, ahová való.

És ha az nem lesz elég…? – rágódott. John Robinson feláldozta az életét, szeretett családját pedig Don gondjára bízta. Mert a szakmájában ő volt a legjobb.

Megmenti John szeretett családját, mely immár az övé is. Ezen az úton látott már jó pár hihetetlen dolgot. Egy csoda ide vagy oda igazán nem számít…

– Gyerekjáték.. – mormolta az orra alatt. Gyerekjáték.

A Jupiter 2 megingott a leszállótalpain, ahogy a talaj már nem bírta tovább, és egyszerűen elkezdett kihullani alóla.

– Viszlát, szerelmem – mondta Maureen csendesen. Don felpillantott, és meglátta a szemében csillogó könnyeket. Visszafordult a kormányműhöz.

– Főfúvókákat bekapcsolom – mondta. – Most!

A hajtómű okozta rezgés túltett a föld remegésén is. A leszállótalpak behúzódtak Don parancsára. A Jupiter 2 elszakadt az omladozó krátertől, és emelkedni kezdett.

*

– Fiam… ébredj! – szólongatta John a karjában fekvő Willt, miközben megpróbálta őt megvédeni a rengésektől, melyek megrázták a földet, és szétszakítással fenyegették a vezetékek pókháló-rendszerét. Végül Will pislogva kinyitotta a szemét.

– Apa…? – mondta hitetlenkedve. John rámosolygott.

– Azt hittem, meghaltál.

Will eltűnődve elmosolyodott, aztán hirtelen megváltozott az arckifejezése.

– A reaktormag…?

Feltápászkodott, még épp időben, hogy mindketten lássák a vezérlőbe leereszkedő magot. Erős fénysugár szökkent ki a hiperhajtómű indítószerkezetéből, és eltűnt a gyűjtőtányérban; minden joule-nyi energiát kiszippantott a henger radioaktív magjából, hogy stabilizálja a tér-idő kaput. Az emelvényen lévő képernyőn az ÁTJÁRÓ KÉSZ felirat villogott.

Will lassan Johnra nézett, és a fejét csóválta.

– Elvihetted volna az üzemanyagot, hogy megmentsd a hajót Ehelyett engem mentettél meg…

John a fiára nézett, és hitetlen ábrázatára; valami elpattant benne. Olyan keserves fájdalom töltötte el, amilyet még nem tapasztalt, ugyanakkor hirtelen mintha nagy teher alól szabadult volna fel.

– Nem tehettem mást – suttogta – Nem hagyhattam, hogy leess. A fiam vagy.

Will kinyitotta a száját, de mielőtt megszólalhatott volna, a plafon széthasadt, mint egy papírdoboz, és a helyén megjelent egy átjáró. A túloldalán az ég vörösen lángolt, mintha az ott lévő világot hatalmas tűzvihar nyelte volna el

*

Don a Jupiter 2 kormányával viaskodott, miközben a hajó hiábavalóan próbálta lerázni a nyolc mérföld vastag légkör súlyát, hogy végre kiszabadulhassanak a bolygó fogságából.

Alattuk a föld hánykolódott, hullámzott és lávát okádott, vakító robbanások kíséretében. A tömör kőzet elolvadt, mint a műanyag. Egyik pillanatról a másikra hegyek születtek, melyeket aztán ugyanolyan gyorsan el is nyelt a bolygó. A hajó annyira rázkódott, hogy Don azt hitte, menten darabjaira esik az illesztéseknél, de még mindig nem szakadtak el.

– Nem növekszik a magasság! – kiáltotta rekedten, bár Maureen is tisztán látta.

Egy kőből álló hatalmas hullám emelkedett fel közvetlen előttük. Don csak bámulta, üres elmével, ahogy elkezdett átbukni: iszonyú kődarabok hullottak le a tetejéről, egyenesen rájuk.

Árnyék vetődött rá és a konzoljára. Megfordult, hogy utoljára körülnézzen… Látta, hogy Judy a karjába veszi Willt és Pennyt, mindegyikük arcán halálos rémület.

Maureenra pillantott, szemében bánat csillogott.

– Sajnálom…

A kőáradat lecsapott rájuk, mint Isten ökle. A Jupiter 2-t narancsszín tűzgolyó nyelte el. A haldokló bolygó bosszúja beteljesedett.

*

Will az emelvényen állt az apjával; együtt figyelték a küszködve felemelkedő, a lehetetlennel szembeszálló Jupiter 2-t, majd azt, ahogy a kőhullám egy tűzgolyó közepette elsöpri az égről.

John nekidőlt a korlátnak; Will látta szemében a határtalan szenvedést… Egy olyan emberét, aki elveszített mindent – a családját, a reményt és az álmait.

– Nem tudtam őket megmenteni – suttogta az apja.

Will elfordult, nem bírta nézni. Az átjáróra pillantott, melyet a magból kisugárzott energia még mindig nyitva tartott. Most a kilövőkupola látszott, a felszállás napján, és tízéves önmaga, amint a hibernációs ruhában a Jupiter felé gyalogol. Ártatlan, reményteljes; semmit nem tud a rá váró jövőről…

– Milyen rég volt – szólt csendesen –, és még mindig érzem. A Napot, a Földet. Mindig ezen jár az eszem. Hazamenni… – A vezérlőkonzol felé fordult, és új paramétereket kezdett beprogramozni, megváltoztatta a tér és az idő egyenleteit. Az átjáróban látszódó képek egymás után megremegtek és elmosódtak, mint egy szélfútta könyv lapjai.

– Sok évvel ezelőtt – folytatta, bár apja nem figyelt –, egy kisfiúnak azt mondtad, hogy majd megérti, mennyire szereti az apja.

Az átjáróban megjelent a névtelen világ, és a Jupiter 2, amint épp felszálláshoz készülődik, még egy darabban. Pár perccel a robbanás előtt.

– De én csak azt láttam, hogy mennyire szeretnél előbbre lépni – fordult apjához. – Soha nem mutattad ki a szeretetedet. Ez hiányzott. Az idő elrabolta… – Megcsóválta a fejét. – Nem tudtam, mennyire fontos vagyok neked… mostanáig – Elmosolyodott. Most mindent visszaszerez, amit az idő elvett tőle.

Újabb átjáró szántott végig a termen, mint egy fűrész; elmetszette a falakat és a mennyezetet. Hömpölygő, rémisztő sötétség tátongott a kapun túl.

*

Will megragadta apja kezét, és átlendítette őt a korláton, egyenesen a várakozó időfolyosóba.

Maureen lehuppant John üres székébe, és becsatolta magát.

– Reménykedtem, hogy egyszer csak feltűnik – mormolta, kinézve a világra, amit az emberi gyarlóság döntött romba.

Aztán Don felé fordult, mintha végleg beletörődött volna az elkerülhetetlenbe.

– Induljunk, őrnagy! – mondta éles és tiszte tekintettel. A kormánymű felé biccentett.

Don megnyomta a gombot; érezte és hallotta, hogy a hajtómű fellángol, készen megtenni minden tőle telhetőt, hogy a hajó visszajusson az űrbe, ahová való.

A Jupiter 2 megingott a leszállótalpain, ahogy-a talaj már nem bírta tovább, és egyszerűen elkezdett kihullani alóla.

– Viszlát, szerelmem – mondta Maureen csendesen. Mögöttük Penny ámulva felkiáltott:

– Nézzétek!

Don és Maureen felpillantott. A mennyezet örvényleni kezdett, és áttetsző lett, mintha valami vízzé változtatta volna.

A hullámzó felszínen túl John állt, és őket nézte, mellette pedig egy felnőtt férfi mosolygott: Will. Will apja vállára tette a kezét, és mélyen a szemébe nézett.

– Ne kelljen megint harminc évet várnom, hogy megtudjam, mit érzel! – mondta gyengéden, vágyakozó mosollyal.

Aztán hirtelen lelökte Johnt az emelvényről, bele az átjáróba.

*

John átesett a folyékony mennyezeten, és a padlóra zuhant. Maureen már fel is ugrott, és mellette térdelt, mielőtt Don felriadhatott volna ámulatából. Az asszony felpillantott az átjáróba, és öröme hirtelen bánattá változón, amikor meglátta a fiát – elveszett fiát. Olyan közel volt, mégsem érhette el. A többi gyermeke körülötte állt, és csodálkozva, csendben bámultak felfelé.

– Gyere te is! – szólalt meg John, a kezét nyújtva. De az átjáró már kezdett szétesni, és vele együtt a túloldalán lévő világ is.

– Nem tudok! – mondta Will, és megrázta a fejét. – Csak egy emberre volt elegendő az energia. Emlékszel?

– Will…? – szólította meg Maureen, miközben felállt, és felsegítette férjét is.

– Örülök, hogy látlak, anya – mondta Will rámosolyogva. – Örülök, hogy élsz. – Képe elmosódott, ahogy a kapu áttetsző felszíne elkezdett ködösödni. – Ne felejts el…!

– Soha, kisfiam! Soha…! – Maureen felmászott a konzoljára, és könnyes szemmel megpróbálta megfogni a kezet, mely elmosódva felé nyúlt. John erősen tartotta őt, és feljebb emelte, míg az ujjaik csaknem összeértek…

Aztán a kapu bezáródott, és az idősebb Will eltűnt. Örökre.

Don összeszorította a száját, és elfordult.

Penny mozdulatlanul meredt előre, Blappal az ölében, Will pedig mellette pislogott. Judy Don karjára tette a kezét, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy ők még hús-vér emberek. A férfi átölelte.

John gyengéden lehúzta Maureent a konzolról; az asszony még mindig a mennyezetet bámulta.

– Mindent feláldozott a családjáért… – szólalt meg a professzor.

Maureen könnyes szemmel pillantott rá.

– Az apjától tanulta – suttogta remegő hangon, majd magához ölelte a férjét, és szorosan hozzábújt.

Will odalépett, és rájuk nézett.

– Apa? – kérdezte tétován, miközben anyja elengedte Johnt, és a könnyeit törölgette. Will kinyújtotta a kezét, és visszaadta a dögcédulákat. – Örülök, hogy visszajöttél – mondta, még mindig pislogva.

John letérdelt Will mellé, és megölelte.

– Csak azt akartam mondani – kezdte –, hogy szeretlek, fiam. Nagyon szeretlek. – Will is megölelte; úgy, ahogy azt régen vágyta már

Kint a föld hánykolódott és remegett, a hajó pedig vele együtt tántorgott, ingatag lábakon. Don elengedte Judyt, és elindult a kormánymű felé.

– A bolygó szétesik..

John felállt, miközben mindannyian elfoglalták az állomásaikat.

– Helyzetjelentést! – parancsolta.

A válasz hatalmas reccsenés formájában érkezett meg odakintről.

– Elvesztünk – nyögte Smith, ahogy Don elhaladt mellette.

Az őrnagy megállt, és sarkon fordult, mert hirtelen eszébe jutott, hogy a férfi még mindig itt van, és hogy a Jupiter üzemanyagtartálya még mindig félig üres.

– Elvesztünk…

Don meglendítette a karját, és leütötte Smitht. Aztán lenézett a szétterült, eszméletlen testre, és megrázta a kezét.

– Fú, de jól esett!

Megdörzsölte az öklét, és átlépte Smitht, hogy elfoglalja a posztját.

John arcán kimerültség, és együttérzés tükröződött.

– Szálljunk fel!

Don lehuppant a székébe, és bevágott egy CD-t a lejátszóba. A zene szétáradt az agyában, mint az adrenalin. Aktiválta a fő hajtóművet.

*

A hajtómű okozta rezgés túltett a föld remegésén is. A Jupiter 2 elszakadt a roskadozó falú krátertől, és emelkedni kezdett. Alatta a föld fülsiketítő robajjal beomlott.

Don a hajtóműbe vezette az összes rendelkezésére álló energiát. A Jupiter 2 meglódult, és teljes odaadással, ám túl kevés tolóerővel harcba indult a leküzdhetetlen erők ellen, melyek lefelé húzták.

Don erőlködve próbálta egyenesbe hozni a hajót, valamint elég lendületet és magasságot nyerni, hogy elszakadhassanak.

– Megpróbálom elérni a szökési sebességet… – Felpillantott, mert árnyék vetődött a kormányra.

– Ne! – kiáltotta John. – Nincs elég energiánk! A gravitáció le fog húzni minket…!

Don elkeseredetten odébb kormányozta a hajót, men a bolygó kitörései egy tíz kilométer magas kőfalat emeltek közvetlen eléjük. Elgondolkodott, vajon Robinson mi a. fenét fog most kitalálni.

– Talán…

– Nem fog sikerülni – mondta John zordan. – Higgye el! Tudom. – Arckifejezése Don torkára forrasztotta a tiltakozást. – Lefelé kell mennünk.

– Tessék? – kérdezte Don hitetlenkedő nevetéssel.

– A bolygón keresztül, miközben felrobban.

– Őrültség! – mondta Don mérgesen. A hajó nem emelkedett. West pedig küszködve próbált ura maradni a kormánynak.

– Nincs idő vitatkozni – csattant fel John. – Megparancsolom, őrnagy.

Robinson arca mintha eltűnt volna, West már csakis a szemét látta, és benne valamit: minden arrogáns, önfejű, idióta tökfejet, akinek túl sok hatalom jutott ki az életben…

Aztán hirtelen megint kitisztult a látása. Újból megpillantotta John Robinsont.

– Igenis, parancsnok. – Elmosolyodott.

Visszafordult a kormányműhöz, és szíve majd kiugrott a hihetetlen magas hegyfal láttán, mely feléjük tartott, mint egy hullám.

Alattuk kráter nyílt a bolygó eltorzult kérgében; olyan széles, hogy úgy tűnt: a világ lenyeli önmagát. Don szinte lelátott egészen az olvadt magig.

Kikapcsolta a hajtóművet. Egy fájdalmas pillanatig a hajó megtorpant Menny és Pokol között, miközben körülötte a kontinentális lemezek frontális ütközése a légkör határáig felnyúló hegyvonulatokat emelt. A hatalmas kőfolyamok az olajszerű magmán a nyílás tátongó szája felé csúsztak, mely egyre szűkebb lett…

Aztán a Jupiter 2 egyenesen a kráterbe zuhant, a bolygó pedig lenyelte, mint egy legyet. Mögöttük a kő-állkapcsok összezáródtak, és ropogtatni kezdték, ami csak közéjük került.

A Jupiter és a legénysége óriás nyúlüregbe pottyant, mint Alice: a mélyben a vakító fény és a hatalmas nyomás Csodaországa várta őket. Nyomukban a bolygó kérgének lavinája dübörgött.

Don igyekezett irányítani a hajó zuhanását; agya furcsán tiszta volt, mintha már túllépett volna azon a tényen, hogy vagy teljesen megőrült, vagy teljesen észhez tért. „Át a bolygón…” Pedig ez épp eléggé őrült ötlet volt. Egyelőre mégis éltek…

Egyelőre. A sebességük egyre növekedett, ahogy a gravitáció a bolygó magja felé szívta a Jupiter 2-t. A hőmérséklet és a nyomás is nőni fog, míg az egyik csak végez velük.

Az ördögbe, gondolta, nem csináltunk már ilyet tegnap is?

A Nap gravitációját akarták felhasználni, hogy elérjék a kellő sebességet, amikor minden balul sült el. Visszaemlékezett, ahogy a csillag magához húzta őket: hőség, nyomás… és sebesség.

Előrehajolt, a kijelzőre meredt. Hát persze! Erre gondolt John. Csak akkor tévedett, mikor azt hitte, ő is megérti. John, fogadkozott, ha ezt túlélem, esküszöm beiratkozok az egyetemre, és szerzek egy diplomát asztrofizikából…

Árnyék vetődött az arcára. Kinézett az ablakon, és elkerekedett a szeme.

Előttük egy egész óceán ömlött feléjük a megrepedt tengerfenéken keresztül, mint maga az Özönvíz.

Szólíts Noénak! Megperdítette a hajót, mint egy ezüstszín palacsintát, és bekapcsolta a fúvókákat. A Jupiter egy hatalmas félkört írt le, amint Don elkormányozta a robajló kontinentális lemezektől a város méretű vízesés felé.

– Vegyetek nagy levegőt! – kiáltotta. Ahol valami bejut, ott ki is lehet jutni. A hajó behatolt a zuhogó víztömegbe, és hasítani kezdte, mint egy lézerpenge, ahogy a szabadság felé száguldott.

A Jupiter kivágódott az óceán felszínéből… de csak egy újabb üregbe. Don vadul kormányzott, mert egy jéghegy húzott el mellettük, majd gyorsan eltávolodott a tengerfelszínnel együtt. Egy forgó kőtölcsér felé kormányozta a hajót; nem törődött vele, mi az, mert a túlsó végén megpillantotta a csillagokat.

Végigszáguldottak a kőfolyosón. Omladozó vulkán kürtőjében járnak, döbbent rá Don. Méghozzá aktív vulkánéban. Szilárduló láva és háztömbnyi szikladarabok zuhantak feléjük. Az utolsó akadály, az utolsó támadás, mielőtt a bolygó szabadjára engedi őket… Rájött, hogy ennél izgalmasabb VR-játékkal még nem találkozott.

– Hadd szóljon…!

Elvigyorodott, és hagyta, hogy az adrenalin végigáramoljon az ereiben, és magával ragadja a Zónába, ahol egy vulkán kürtőjében rekedt csillaghajó végrehajthatja a lehetetlent; ahol kőbombák és olvadt láva nem tehet kárt sem benne, sem a hajóban, sem az emberekben, akik időközben legalább olyan fontosak lettek számára, mint a saját élete.

A Jupiter az ő táncát járta, a tűzviharon keresztül keringve és piruettezve, egy rossz mozdulat és egy milliszekundumnyi tétovázás nélkül.

– Nézze! Egy nyílás… – mutatta John. Don bólintott.

– Látom! – Megdöntötte a hajót a rés felé. Az alagút végén ezúttal nem a fény. hanem a csillagos ég várta őket.

A Jupiter kivágódott a vulkán szájából az éjszakába, és átsüvített a szétoszló légkör maradványain.

A névtelen világ összeomlott mögöttük, saját magába dőlve, miközben ők átlépték halálos ölelésének küszöbét, és elillantak az űr néma mélységébe.

EPILÓGUS

Don felállt, és kinyújtózkodott, megpihentetve görcsös izmait. Végre csak csillagokat látott körös-körül.

Megfordult, és a legénységére… a családjára nézett. John a másodpilóta székéből figyelte, büszkén – és egy kicsit irigyen – mosolyogva. Don elvigyorodott, és zsebre tette a kezét, mintha az egész semmiség lett volna.

Judy, aki mögötte ült, felállt, és odament hozzá; a többiek is mocorogni kezdtek.

– Szép munka, pilóta – mondta a lány halkan. Don megfordult, és egyre szélesebben vigyorgott.

– No – kérdezte –, megérdemlem már azt a csókot?

Judy finoman megpuszilta az arcát.

– Ezt megérdemelted.

Nem igaz…! Mit akar ez? Megvonta a vállát, és el akart fordulni.

Judy elkapta, és visszahúzta.

– Ezt pedig hitelbe kapod. – Mindkét karjával átölelte, és szorosan hozzásimult, miközben hosszan és szenvedélyesen megcsókolta a száját. Aztán elengedte.

Don megnémulva hátratántorodott.

Judy elmosolyodott, és felvonta egyik szemöldökét.

– Szóval ki itt a jégcsap…? – Félrepillantott, mert Penny állatkája blappogni kezdett, hangosan és kitartóan. Ez elvonta a többiek figyelmét, így Don megúszta a válaszadást.

Maureen derűs tekintete Blappra vándorolt. Mosolya elhalványult, miközben finoman simogatta.

– Szegény… Egyedül van.

De még be sem fejezte, amikor Penny odébb húzódott, és magával vitte az izgatott kis lényt. Maureen gyanakodni kezdett: – Penny, miért nézel így? Penny…

A lány megállt a bejáratnál, távolabb anyjától.

– Megígértem Judynak, hogy vigyázok rá… – mormolta, leküzdve egy szégyenlős mosolyt. Szeme hirtelen elkomorodott – Nem hagyhattam egyedül. – A folyosó felé fordult, és kikiáltott: – Már bejöhetsz.

Hatalmas lény lépett a terembe, alakja lassan tűnt elő. Mire teljesen láthatóvá vált, Don rájött, hogy Blapp fajtájából való. Megcsóválta a fejét. És én még azt hittem, hogy az orangutánok a legrandábbak…

Penny elengedte Blappot, aki az idegen karjába ugrott Az anya (apa?) – hogy ez milyen fantasztikus történet lesz – elégedetten babusgatta az állatkát. Pennyről sugárzott a büszkeség, miközben Will ámulva nézte a két idegent. Maureen felsóhajtott, mintha máris azon gondolkodna, mivel fogják etetni ezt az izét.

John kimerültén Donra mosolygott.

– Már csak az Alfa Prima felé vezető utat kell megtalálnunk.

Will az apjára pillantott, arca felderült. A robot felé bólintott.

– Professzor, ha megengedi… – kezdte a gép, ami eddig Smith eszméletlen alakja fölött állt őrt. Hirtelen a galaxis sematikus hologramja jelent meg a híd közepén. Don felismerte a Jupiter 2 jelét a csillagok között. A terem túloldalán egy másik fénypont villogott: az Alfa Prima. – A fia munkája.

– Térkép – mondta Will izgatottan, apja mellé lepve John elmosolyodott, és átkarolta, elismerően bólogatva. Aztán elfordult, a térkép felé, és csak Don látta a szeme tükrén átsuhanó bánatot.

Hirtelen riadójelzés csendült fel a hídon. Don a kormánymű kijelzője felé fordult. Mögöttük az űrben a névtelen bolygó vörösen izzott és lüktetett. Felduzzadt, mint egy mérges buborék, aztán szétdurrant, kiköpve a felgyülemlett energiát és törmeléket. Halálsikolya örökké visszhangozni fog az űr mélyén.

Ha jelenlegi sebességével halad tovább, a Jupiter biztonságban van. Mire a lökéshullám eléri őket, a táguló plazmaburok már ártalmatlan lesz.

Don még egyszer ellenőrizte a kijelzőt. A képernyőn az összeomló világ magja zsugorodni kezdett, és másodpercről másodpercre kisebb lett, mintha el akarná nyelni saját magát.

Hitetlenkedve szitkozódott, amint a kijelzők fele hirtelen maximum értékre ugrott.

– A bolygó gravitációs mezeje összeomlik!

– Beszív minket – mondta Maureen a férjére pillantva.

– Ennyi idő alatt nem juthatunk biztonságos távolságba – mondta John a fejét rázva.

– A hiperhajtómű? – kérdezte Judy apjára, majd Donra nézve.

West bólintott; a mosoly visszaköltözött az arcára, miközben leült a kormányműhöz, és felemelkedett székével a fölső vezérlőpulthoz. John is leült, és kivette a kulcsokat. Egyet feldobott Donnak.

– Mindenki kapaszkodjon… – mormolta Maureen, inkább ironikusan, mint ijedten.

Penny szemét forgatva az anyjára nézett.

– Megint kezdődik.

– Baró! – mondta Will vigyorogva.

*

A névtelen bolygó magja berobbant, megvilágítva az éjszakát, miközben a Jupiter 2 hiperhajóműve bekapcsolt. Egy pillanatra a hajó maga is csillaggá változott a feketeségben.

Aztán – akár a világ, melyet hátrahagyott –, eltűnt az űrben.

Vége

Szerzőnkről Joan D. Vinge amerikai írónő 1948-ban született. A San Diegó-i Egyetemen antropológiából doktorált. Első sci-fi műve, az Ólomkatona az Orbit című antológiában jelent meg 1974-ben. Ez a kisregény témaválasztásában igen fontos, mert a szerző később is előszeretettel nyúlt ismert mítoszokhoz és mesékhez, hogy azokat tudományos köntösbe öltöztetve újra elmondja. Legékesebb példája ennek a technikának a Hókirálynő című regény, mely 1981-ben a Hugo-díjat is elnyerte. A történet egy primitív bolygón játszódik, melynek fejlődést biztosító külső forrásait a címszereplő teremti elő, míg uralma a nyár beköszöntével véget nem ér.

Másik híres műve a Macska-trilógia, aminek hőse egy félig idegen, félig ember árvagyerek, igen különleges képességekkel.

Két legismertebb novellája, a Kristályhajó és a Borostyánszemek magyarul is megjelent.

Table of Contents

Előhang

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

EPILÓGUS

Szerzőnkről