RANSOM RIGGS

VÁNDORSÓLYOM KISASSZONY KÜLÖNLEGES GYERMEKEI

KOSSUTH KIADÓ

NINCS KIKÖTŐ.

NEM AZ SEM ÁLOM, SEM HALÁL;

A HALNI LÁTSZÓ ÉL.

SZÜLŐHÁZAD,

TAVASZIDŐD BARÁTJAI,

ÖREGEMBER ÉS IFJÚ LÁNY,

NAPI MUNKÁD S JUTALMA

ELTŰNNEK MIND,

MESÉVÉ MÁLLNAK,

MEGKÖTHETETLENEK.

Ralph Waldo Emerson

ELŐJÁTÉK

Már éppen belenyugodtam, hogy teljesen hétköznapi életem lesz, amikor nem mindennapi dolgok kezdtek történni velem. Ezek közül az első iszonyú megrázkódtatásként ért, és mint minden, ami örökre megváltoztatja az embert, kétfelé hasította az életemet: Előtte és Utána. Ahogyan még sok későbbi, rendkívüli dologban, ebben is szerepet játszott a nagyapám, Abraham Portman.

Gyerekkoromban úgy gondoltam, Portman nagyapa a legérdekesebb, legkülönlegesebb ember az egész világon. Élt árvaházban, harcolt háborúkban, óceánokat szelt át gőzhajókon, sivatagokat lóháton, cirkuszokban lépett fel, mindent tudott a lőfegyverekről meg az önvédelemről meg arról, hogyan lehet életben maradni a vadonban, és legalább három nyelven beszélt az angolon kívül. Mindez mérhetetlenül egzotikusnak látszott egy olyan kölyök szemében, aki sosem hagyta el Floridát. Valahányszor találkoztunk, könyörögtem neki, hogy meséljen, ő pedig mindig kötélnek állt, és úgy mondott el minden történetet, mintha titok lenne, amelyet egyedül csak rám bízhat.

Hatéves koromban úgy gondoltam, ha csupán fele annyira izgalmas életre vágyom, amilyen Portman nagyapáé volt, felfedezőnek kell mennem. Ő bátorított, hosszú délutánokon át tanulmányozta velem a világ térképeit, képzeletbeli expedíciók útvonalát jelölte ki rajtuk vörös rajzszögekkel, és azokról a fantasztikus helyekről beszélt, amelyeket egyszer majd felfedezek. Otthon úgy adtam hírül törekvéseimet, hogy a szememhez kartonpapír hengert szorítva vonulásztam fel és alá, és addig kiáltoztam, hogy „Föld! Föld!” meg „Kikötéshez felkészülni!”, amíg a szüleim ki nem zavartak. Azt hiszem, attól tartottak, hogy nagyapám olyasfajta álmodozással fertőz meg, amelyből sosem gyógyulok ki – s hogy ezek a fantazmagóriák beoltanak a gyakorlatiasabb ambíciók ellen –, így aztán egy nap anyám leültetett, és elmagyarázta, hogy nem lehetek felfedező, mert a világon már mindent felfedeztek. Rossz évszázadban születtem. Úgy éreztem, rútul becsaptak.

Ez a kellemetlen érzés tovább erősödött bennem, amikor rájöttem, hogy Portman nagyapa legjobb történeteinek zöme nem lehet igaz. A legfantasztikusabb történetek a gyerekkoráról szóltak, arról, hogy Lengyelországban született, ám tizenkét éves korában elküldték egy walesi gyermekotthonba. Amikor megkérdeztem, miért kellett elhagynia a szüleit, mindig ugyanazt felelte: mert üldözték őt a szörnyek. Lengyelország csak úgy hemzsegett tőlük, mondta.

– Miféle szörnyek? – kérdeztem ámulva minden alkalommal.

– Rémületes, púpos, rothadó bőrű, fekete szemű szörnyek – felelte mindig. – És így jártak! – Lábát húzva csoszogott, ahogyan a régi filmek szörnyei, amíg csak nevetve el nem szaladtam előle.

Valahányszor leírta őket, mindig hozzátette egy-egy rémes, új vonásukat: bűzlöttek, mint a rothadó szemét; csak az árnyékuk látszott, ők maguk nem; a szájukban több vonagló csáp bújt meg, amelyet egy pillanat alatt kilövelltek, és két erős állkapcsuk közé rántották az embert. Nemsokára már alig tudtam aludni, túlzottan élénk képzeletem a legegyszerűbb neszeket is rémségekké változtatta. Ha autókerék surrogott a vizes úttesten, azt hittem, valaki vagy valami liheg az ablakom alatt, az ajtó alatti rés előtt elsuhanó árnyakat tekergő, szürkés-fekete csápoknak láttam. Rettegtem a szörnyektől, de felvillanyozott, amint elképzeltem nagyapámat, ahogy harcol velük, és legyőzi őket, hogy aztán mesélhessen nekem a kalandról.

Még fantasztikusabbak voltak a walesi gyermekotthonról szóló történetei. Elvarázsolt hely volt az, mondta, úgy tervezték meg, hogy a gyerekek ott biztonságban legyenek a szörnyektől. Olyan szigeten állt, ahol mindennap sütött a nap, és soha, senki nem betegedett meg, nem halt meg. Mindenki együtt élt egy nagy házban, amelyet egy bölcs, vénséges madár oltalmazott – legalábbis a történet így szólt. Ahogy azonban idősebb lettem, kétségeim támadtak.

– Miféle madár volt az? – kérdeztem egy délután hétéves koromban, és hitetlenkedő tekintettel néztem rá a kártyaasztal fölött, miután hagyott nyerni Monopolyban.

– Egy nagy sólyom, aki pipázott – felelte.

– Nagyon ostobának tartasz, nagyapa.

Megszámolta narancssárga és kék papírpénzeinek megfogyatkozott kötegét.

– Szó sincs róla, Jakob.

Tudtam, hogy megbántottam, mert előjött soha le nem vetkezett lengyel akcentusa, ezért a szó sónak, a sincs szincsnek hangzott. Rögtön gyötörni kezdett a lelkifurdalás, elbizonytalanodtam.

– De miért akartak bántani titeket a szörnyek? – kérdeztem.

– Mert nem olyanok voltunk, mint mások. Különlegesek voltunk.

– Hogyan különlegesek?

– Jaj, sokféleképpen – válaszolta. – Volt egy lányka, aki tudott repülni, egy fiú, akiben méhek éltek, meg egy testvérpár, egy fiú meg egy lány, akik hatalmas sziklákat tudtak felemelni.

Nehéz lett volna eldönteni, komolyan beszél-e. Ám nagyapámat sosem tartották vicces embernek. Elkomorodott, mert látta rajtam, hogy kételkedem.

– Jól van, nem kell, hogy higgy nekem – mondta. – Vannak fényképeim! – Hátratolta kerti székét, bement a házba, és ott hagyott a verandán. Egy perc múlva visszajött, kezében egy régi szivardobozzal. Előrehajoltam, hogy jobban lássam a négy gyűrött és sárguló fényképet.

Az első felvétel homályos volt, rajta öltönynek látszó valami, amelyben nem volt ember. Vagy csak feje nem volt az illetőnek.

– Dehogy nem volt feje! – vigyorgott nagyapám. – Csak nem látod.

– Miért? Láthatatlan?

– No nézd csak, mennyi esze van! – Felhúzta a szemöldökét, mintha meglepte volna, hogy így tudok következtetni. – Millard, úgy hívták. Mókás kölyök. Néha azzal jött, hogy „Hé, Abe, tudom, mit csináltál ma”, és elsorolta, merre jártam, mit ettem, mikor piszkáltam az orrom, amikor azt hittem, nem lát senki. Néha követte az embert, hangtalanul, mint az egér, ruhátlanul, hogy ne lásd, és csak lesett! – A fejét csóválta. – Most szólj hozzá!

Elém tett egy másik fotót. Miután megnéztem, megkérdezte: – No? Mit látsz?

– Egy kislányt.

– És?

– Koronát visel.

A kép aljára mutatott.

– És a lába?

Közelebbről szemügyre vettem a fotót. A lányka lába nem érintette a talajt. De nem ugrott fel, hanem mintha lebegett volna a levegőben. Leesett az állam.

– Repül!

– Majdnem – mondta nagyapám. – Levitál. Csak nemigen tudott uralkodni magán, ezért néha le kellett kötöznünk, hogy el ne lebegjen!

Nem tudtam levenni a szemem a lányka nyugtalanító babaarcáról.

– Ez valódi?

– Persze – felelte mogorván, azzal elém tett egy másik képet, amelyen egy cingár fiú jókora követ emel a feje fölé. – Victor meg a húga nem volt ennyire ügyes – mondta –, de annál erősebb!

– Nem látszik erősnek – néztem a fiú vézna karját.

– Pedig elhiheted, hogy az volt. Egyszer próbáltam vele szkanderezni, kis híján letépte a karom!

Ám a legfurább az utolsó fénykép volt. Emberi fej hátulról, amelyre arcot festettek.

Csak bámultam a képet, miközben Portman nagyapa magyarázott.

– Két szája volt, tudod? Egy elöl és egy hátul. Azért lett olyan nagy és dagadt.

– De ez hamisítvány – mondtam. – Az arc csak rá van festve.

– Persze, a smink hamis. Cirkuszi műsorhoz készült. De én mondom, két szája volt. Nem hiszel nekem?

– Hiszek neked – mondtam.

És valóban hittem neki – legalábbis néhány éven át –, bár főként azért, mert hinni akartam, ahogyan a velem egyidős gyerekek a Mikulásban. Ragaszkodunk a tündérmeséinkhez, amíg csak túlságosan nagy nem lesz az ár, amelyet meg kell ezért fizetnünk. Számomra ez azon a napon következett be, amikor másodikos koromban Robbie Jensen ebédkor fenéken billentett egy asztal előtt, amely körül nagy csapat lány ült, és közhírré tette, hogy hiszek a tündérekben. Ma már úgy gondolom, hogy csak azt kaptam, amit megérdemeltem, amiért elmeséltem nagyapám történeteit az iskolában, de azokban a megalázó pillanatokban előre tudtam, hogy a „tündérfiú” gúnynév – gyakran mondják ezt melegekre is –, hosszú évekre rám ragad, és nagyapára haragudtam ezért.

Aznap délután ő jött értem az iskolába, ami gyakran megesett, amikor a szüleim mindketten dolgoztak. Beültem vén Pontiacja hátsó ülésére, és kijelentettem, hogy többé nem hiszek a tündérmeséiben.

– Miféle tündérmesékben? – pillantott rám a szemüvege fölött.

– Tudod. A történeteidben. A gyerekekről meg a szörnyekről.

Szemlátomást zavarba jött.

– Ki beszélt tündérekről?

Közöltem vele, hogy a kitalált történet meg a tündérmese egy és ugyanaz, és hogy a tündérmesék kis pisiseknek valók, én pedig tudom, hogy a fényképei meg a történetei nem igaziak. Arra számítottam, hogy megharagszik, vagy veszekedni kezd, de csak annyit mondott, „Oké”, és beindította a Pontiacot. Rátaposott a gázpedálra, kilőttünk a járda mellől. És ezzel vége is volt.

Szerintem sejtette, hogy így lesz – idővel ki kellett nőnöm a meséiből –, de olyan hirtelen zárta le egyszer s mindenkorra az egészet, hogy úgy éreztem, valóban hazudott nekem. Nem voltam képes megérteni, miért hitette el velem, hogy rendkívüli dolgok lehetségesek, amikor pedig nem is így van. Csak néhány esztendővel később magyarázta meg nekem apám: kiskorában Portman nagyapa neki is elmesélt párat a történetekből. Nem hazugság volt mindez, csupán az igazság eltúlzott változata – mert Portman nagyapa gyerekkora nem volt éppen tündérmese. Inkább rémtörténet.

Nagyapámnak a családja egyetlen tagjaként sikerült elmenekülnie Lengyelországból a második világháború kitörése előtt. Tizenkét éves volt, amikor a szülei egyetlen bőrönddel, egy szál ruhában idegenek karjai közé küldték, amikor vonatra tették legifjabb fiukat Nagy-Britannia felé. A jegy csak odafelé szólt. Soha többé nem látta az apját, az anyját, a bátyáit, az unokatestvéreit, a bácsikáit meg a nénikéit. Valamennyi meghalt, mielőtt ő betöltötte volna a tizenhatodik életévét; azok a szörnyek végeztek velük, akik elől ő éppen csak elmenekült. Csakhogy ezek nem rothadó bőrű, csápokkal felfegyverzett szörnyetegek voltak, amelyek megmozgatják egy hétéves képzeletét. Emberarcú szörnyetegek voltak, kifogástalan egyenruhában, tömött sorokban meneteltek, annyira hétköznapi módon, hogy az ember fel sem ismerte őket, csak amikor már késő volt.

Ahogyan a szörnyek, úgy az elvarázsolt sziget története is álruhába öltöztetett valóság volt. Az európai kontinens szörnyűségeihez képest a nagyapámat befogadó gyermekotthon bizonyára paradicsominak tetszett, így a történeteiben azzá is lett: véget nem érő nyarak, őrangyalok és biztonságos búvóhely a mágikus tulajdonságokkal megáldott gyermekek számára, akik persze nem tudtak igazán repülni, láthatatlanná válni, sziklákat emelgetni. A különleges tulajdonság, amely miatt üldözték őket, egyszerűen az volt, hogy zsidók voltak. Hadi árvák, akiket a vértenger arra az apró szigetre sodort. Nem csodás adottságaik tették őket bámulatossá; elegendő csoda volt, hogy elmenekültek a gettók és a gázkamrák elől.

Többé nem kértem nagyapámat, hogy meséljen, és azt hiszem, titkon megkönnyebbült. Ifjúi éveit valamiféle rejtély köde lengte körül. Nem kíváncsiskodtam. Megjárta a poklokat, és joga volt a titkaihoz. Attól kezdve, hogy megértettem, mekkora árat fizetett az „izgalmas” életéért, szégyelltem, hogy irigyeltem érte, és igyekeztem szerencsésnek tartani magam biztonságos, hétköznapi életemért, amelyet semmivel sem érdemeltem ki.

Aztán, néhány évvel később, tizenöt éves koromban rendkívüli és rettenetes dolog történt, és attól fogva már csak Előtte és Utána létezett.

ELSŐ FEJEZET

Az Előtte utolsó délutánját azzal töltöttem, hogy felépítettem az Empire State Building 1:10 000 arányú mását felnőtteknek való pelenkákból. Gyönyörű volt, az aljánál vagy másfél méter széles, és a kozmetikumok pultja fölé magasodott. Az alapot az óriás méretű dobozokból raktam, a kilátóteraszt közepesekből, a híres-neves tornyot pedig nagy műgonddal összeválogatott termékmintákból. Szinte tökéletes volt, egyetlen létfontosságú részlettől eltekintve.

– Nemszivárgót használtál. – Shelley a homlokát ráncolva mérte végig remekművemet. – Pedig a Szárazmaradszból van kiárusítás.

Shelley volt a boltvezető. Görnyedt válla, savanyú arckifejezése éppúgy része volt az egyenruhájának, mint a mindannyiunk által viselt kék póló.

– Azt hittem, Nemszivárgót mondtál – feleltem, mert azt is mondott.

– Szárazmaradszot – rázta a fejét sajnálkozva, mintha a tornyom lesántult versenyló lett volna, ő meg a gyöngyház nyelű pisztoly tulajdonosa. Rövid, kínos csend állt be, mialatt tovább rázta a fejét, és a tornyomról rám nézett, majd vissza a toronyra. Üres tekintettel bámultam rá, mintha egyáltalán nem érteném, mit akar a tudtomra adni a maga passzív-agresszív módján.

– Óóóó – mondtam végül. – Azt akarod, hogy építsem át?

– Nemszivárgót használtál – ismételte.

– Nem gond. Rögtön hozzálátok. – Előírásos fekete cipőm orrával meglöktem egyetlen dobozt a torony alján. Az egész fenséges szerkezet egy pillanat alatt összeomlott, pelenkák árhulláma borította el a kövezetet, dobozok ütődtek vissza meghökkent vásárlók lábáról és csúsztak egészen az automata ajtóig, amely szétnyílt, és beáradt rajta az augusztusi hőség.

Shelley arcának színe az érett gránátalmáéhoz vált hasonlatossá. A legszívesebben nyomban kirúgott volna, de tudtam, hogy nincs ekkora szerencsém. Egész nyáron próbáltam kirúgatni magam az Okos Drogériából, ám ez gyakorlatilag lehetetlennek bizonyult. Rendszeresen elkéstem, a legvacakabb kifogásokkal; botrányosan rosszul adtam vissza a vevőknek; még az árut is szándékosan rossz helyre raktam, hajzselét a hashajtók közé, fogamzásgátlót a fogkefékhez. Ritkán strapáltam magam ennyire valamiért, Shelley mégis makacsul megtartott.

Hadd pontosítsam előbbi kijelentésem: csak számomra bizonyult lehetetlennek, hogy kirúgassam magam az Okos Drogériából. Bármely más alkalmazottnak már rég kitették volna a szűrét. Ez volt az első leckém politikából. Három Okos Drogéria van Englewoodban, az álmos, tengerparti kisvárosban, ahol élek. Sarasota megyében huszonhét, egész Floridában pedig száztizenöt. Gyógyíthatatlan kiütésként borítják be fokozatosan az egész államot. Az ok, amiért nem tudtak kirúgni, az, hogy valamennyi a bácsikáim tulajdonában van. Én pedig azért nem léphettem le, mert a családban szent hagyomány, hogy az Okos Drogéria legyen minden családtag első munkahelye. A szabotázsaimmal csupán azt értem el, hogy megnyerhetetlen csatákat vívhattam Shelleyvel, munkatársaim pedig mélységesen megutáltak, bár – lássuk be – amúgy is utáltak volna, hisz akármennyi árut vertem le a polcról, és bármilyen ügyetlenül próbáltam a visszajáróval becsapni a vevőket, a cég jelentős részének így is, úgy is én voltam az örököse, ők meg nem.

*

Shelley átgázolt a pelenkákon, mutatóujjával a mellkasomba bökött, és éppen mondani akart valamit, amikor félbeszakította a hangosbeszélő.

– Jacob, telefonon keresnek. Jacob, kettes vonal.

Elsiettem, Shelley pedig dühösen meredt rám gránátalmaszínű arcával a tornyom romjai közül.

*

A személyzeti pihenő nyirkos, ablaktalan szoba volt, ahol Linda, a gyógyszerész-asszisztensnő rágcsálta héjatlan kenyérből készült szendvicsét az italautomata élénk fényénél. A falra erősített telefonra bökött.

– A kettes vonalon téged keresnek. Bárki is az, frászban van.

Fülemhez emeltem a himbálózó kagylót.

– Jakob? Te vagy az?

– Szia, Portman nagyapa.

– Jakob, hála istennek. Szükségem van a kulcsomra. Hol a kulcsom? – Feldúlt volt, alig kapott levegőt.

– Milyen kulcsod?

– Ne szórakozz velem – csattant fel. – Tudod, milyen kulcsom.

– Valahová eltehetted.

– Nyilván apád utasított erre – mondta. – Valld csak be! Nem kell megtudnia.

– Senki sem utasított semmire. – Próbáltam témát váltani. – Bevetted reggel a gyógyszereidet?

– Értem jönnek, hallod? Nem tudom, hogyan találtak meg ennyi év után, de megtaláltak. Mi a csudával küzdjek meg velük, az istenverte vajkéssel?

Nem először hallottam őt így beszélni. Nagyapám megöregedett, és kezdte elveszíteni a józan eszét. Szellemi hanyatlásának a jelei eleinte alig voltak észrevehetők, például elfelejtett bevásárolni, vagy a nénikém nevén szólította anyámat. De a nyár folyamán úgy látszott, hamarosan megtébolyodik. A háború alatti életéről kitalált fantasztikus történeteket – a szörnyeket, az elvarázsolt szigetet – tökéletesen, lehengerlően valóságosnak kezdte hinni. Az utóbbi néhány héten különösen izgatott volt, és a szüleim, attól tartva, hogy önveszélyessé válik, komolyan fontolóra vették, hogy egy otthonban helyezik el. Valamilyen okból azonban csak engem üldözött apokaliptikus telefonhívásaival.

Szokás szerint mindent megtettem, hogy megnyugtassam.

– Biztonságban vagy. Minden rendben. Később átmegyek hozzád, viszek valami filmet, majd együtt megnézzük. Mit szólsz hozzá?

– Ne! Maradj ott, ahol vagy! Itt nem biztonságos!

– Nagyapa, nem jönnek érted a szörnyek. Mindet megölted a háború alatt, emlékszel? – Arccal a falnak fordultam, hogy Linda, aki kíváncsi pillantásokat vetett rám, miközben látszólag egy divatlapot nézegetett, minél kevesebbet halljon abból, amit ebben a bizarr beszélgetésben mondok.

– Nem mindet – vágta rá nagyapa. – Nem, nem, nem. Sokat megöltem, annyi szent, de egyre többen vannak. – Hallottam, hogyan kutakodik a házában, fiókokat húz ki, csapkod. Teljesen bezsongott. – Ne merj idejönni, hallod? Én megleszek – kivágni a nyelvüket, és a szemükbe döfni, ennyi az egész! Csak megtalálnám azt az átkozott KULCSOT!

A kérdéses kulcs egy hatalmas fémszekrényt nyitott nagyapa garázsában. A szekrényben annyi lőfegyver és kés volt, hogy egy kisebb hadsereget fel lehetett volna velük szerelni. Fél életén át gyűjtötte őket, elutazott más államokban rendezett fegyverbemutatókra, hosszú vadászatokra ment, és vonakodó családját lőterekre cipelte napfényes vasárnapokon, hogy lőni tanuljanak. Annyira szerette a fegyvereit, hogy néha velük is aludt. Apámnak volt egy régi fényképe is bizonyítékul: Portman nagyapa pisztollyal a kezében szunyókál.

Amikor megkérdeztem apámat, miért bolondul nagyapa annyira a fegyverekért, azt felelte: néha megesik ez olyanokkal, akik katonák voltak, vagy sokkoló dolgokat éltek meg. Gyanítom, mindazok után, amiken nagyapám átment, sehol nem érezte magát biztonságban, még otthon sem. A dologban az volt a legironikusabb, hogy most, amikor kezdtek rajta úrrá lenni a téveszmék meg az üldözési mánia, ez igaz is volt – nem volt biztonságban otthon azzal a töméntelen fegyverrel. Ezért csórta el apám a kulcsot.

Elismételtem a hazugságot, hogy nem tudom, hol van. További káromkodás és csapkodás következett, amint Portman nagyapa kereste a kulcsot.

– Bah! – mondta végül. – Legyen a kulcs apádé, ha annyira fontos neki. Meg a holttestem is!

A lehető legudvariasabban elbúcsúztam tőle, aztán hívtam apámat.

– Nagyapának eldurrant az agya – mondtam neki.

– Bevette reggel a gyógyszereit?

– Nem árulta el. De a hallottak alapján nem hinném.

Apám felsóhajtott.

– Be tudnál ugrani hozzá? Most nem hagyhatom félbe a munkát.

Apám részmunkaidőben önkéntesként dolgozott egy madármenhelyen, ahol autók elütötte nemes kócsagokat és horgászhorogtól sérült pelikánokat ápoltak. Amatőr ornitológus volt, természetrajzi könyveket szeretett volna írni – ezt meg nem jelent kéziratok halmai bizonyították –, ami csupán akkor tekinthető valódi munkának, ha az embernek olyan felesége van, akinek a családja száztizenöt drogéria tulajdonosa.

Persze az én állásom sem volt valódi, leléphettem, amikor csak kedvem támadt. Azt feleltem, megnézem nagyapát.

– Kösz, Jake. Ígérem, hamarosan elrendezzük ezt az egész nagyapa-ügyet, oké?

Ezt az egész nagyapa-ügyet.

– Vagyis bedugjátok egy otthonba – morogtam. – Legyen gondja vele másoknak.

– Anyáddal még nem döntöttünk.

– Dehogynem.

– Jacob…

– Én tudok bánni vele, apa. Komolyan.

– Most talán még tudsz. De egyre rosszabb lesz.

– Jól van. Ahogy akarod.

Letettem, és felhívtam Ricky barátomat, hogy vigyen el. Tíz perc múlva már hallottam is a parkolóból ősrégi Crown Victoriájának rekedt kürtjét. Kifelé menet közöltem Shelleyvel a rossz hírt: a Szárazmaradsz tornyára várnia kell másnapig.

– Családi vészhelyzet – magyaráztam.

– Rendben – felelte.

Amikor kiléptem a nyirkos-forró estébe, Ricky már ott bagózott a viharvert motorház tetején. Sáros bakancsával, az ajkai közül felszálló füstkarikákkal és a lemenő nap fényében rikító zöld hajával úgy festett, mint valami punk, paraszt James Dean. Mert ez volt ő, a szubkultúrák csakis Dél-Floridában elképzelhető, bizarr keresztezésének eredménye.

Meglátott, és leugrott a motorháztetőről.

– Kirúgtak végre? – ordította a parkoló túlsó végéből.

– Pszt! – sziszegtem, miközben feléje futottam. – Nem tudják, mi a tervem.

Ricky bátorítón a vállamra csapott, és kis híján eltörte a vállcsontomat.

– Fel a fejjel, Speciális Ed. Holnap is lesz nap.

Azért hívott Speciális Ednek, mert tanultam néhány olyan különleges tantárgyat is, amelyek iskolánk speciális tanrendjében szerepeltek csak, és ezt a finom megkülönböztetést Ricky nagyon viccesnek találta. Ebből állt a barátságunk: fele rész bosszankodás, fele rész együttműködés. Az együttműködés alapja az a nem hivatalos „agyalásért izmozás” megállapodás volt, amelynek keretében én segítettem neki, hogy ne bukjon meg angolból, ő pedig segített nekem, hogy ne üssenek agyon a szteroidokon izmosodott szociopaták, akik iskolánk padjait koptatták. Ráadásul a szüleim igen kínosan érezték magukat miatta, ami már csak hab volt a tortán. Azt hiszem, ő volt a legjobb barátom, ami kevésbé szánalmas megfogalmazása annak, hogy ő volt az egyetlen barátom.

Ricky belerúgott a Crown Vic anyósülése melletti ajtóba, mert az így működött, én pedig beültem. A Vic elképesztő volt, mondhatni, napjaink akaratlanul alkotó népművészetének múzeumba illő remeke. Ricky az egyik szeméttelepen vette egy befőttesüvegnyi negyeddollárosért – legalábbis ezt állította –, és ezt bizonyította az a szag is, amelyet a tükörre akasztott illatosítók erdeje sem tudott elnyomni. Az üléseket szigetelőszalagok tartották össze, hogy egy-egy kibújni készülő rugó meg ne szúrja az ember fenekét. A legjobb azonban a kocsi külseje volt, a legkülönbözőbb lyukak és mélyedések rozsdás holdbeli tája, ami annak volt a következménye, hogy Ricky úgy igyekezett üzemanyagra pénzt szerezni, hogy részeg bulizóknak ütésenként egy dolcsiért hagyta, hogy golfütővel a kocsira csapjanak. Az egyetlen, bár nem szigorúan betartott szabály az volt, hogy üvegből készült részre ütni tilos.

A motor kéklő füstfelhőben kelt életre. Amint elhagytuk a parkolót, és az üzletek sorai előtt elhaladva Portman nagyapa háza felé tartottunk, egyre jobban nyugtalanított, mit fogunk ott találni. A fejemben felötlő legrosszabb forgatókönyvek szerint nagyapám pucéran futott az utcán vagy a kezében vadászpuskával, habzó szájjal fetrengett a háza előtti gyepen, esetleg valami tompa tárgyat szorongatva, várakozva lapult valahol. Bármi megeshetett. Különösen idegesített, hogy ez lesz Ricky első találkozása azzal az emberrel, akiről mindig oly nagy tisztelettel beszéltem.

Az égbolt színe immár olyan lett, mint a friss véraláfutásé, amikor odaértünk nagyapám lakóparkjához, az egymást keresztező zsákutcák zavarba ejtő labirintusához, amelyet a köznyelv Körkörös Falu néven emlegetett. Megálltunk a kapunál, hogy bejelentkezzünk, ám a kapusfülkében ülő öregember harsányan horkolt, a kapu pedig nyitva állt – ami gyakran megesett –, így hát behajtottunk. Ekkor smst kaptam apámtól, aki az iránt érdeklődött, mi a helyzet, és a rövid idő alatt, amíg válaszoltam, Rickynek sikerült tökéletesen, döbbenetesen eltévednie. Amikor bevallottam, hogy fogalmam sincs, hol vagyunk, Ricky káromkodott, és csikorgó kerekekkel többször megfordult, miközben nagy ívben köpködte ki a rágott dohány levét az ablakon, én pedig a környéket fürkésztem, hol látok ismerős tereptárgyat. Nem volt könnyű, mert bár számtalanszor jártam a nagyapámnál, minden ház szinte teljesen egyforma, zömök és dobozszerű volt apróbb eltérésekkel: alumínium vagy a hetvenes évekből való, sötét faborítással, vagy elöl szinte betegesen nagyzoló gipszoszlopokkal. A naptól kifakult, lehámlott utcanévtáblák nem sokat segítettek. Valódi tereptárgyak csak a bizarr és színpompás kerti figurák voltak, amelyeknek Körkörös Falu szinte szabadtéri múzeuma volt.

Végül felismertem azt a levélládát, amelyet fémből készült komornyik tartott, aki egyenes tartása és sznob arckifejezése ellenére rozsdakönnyeket sírt. Rákiáltottam Rickyre, hogy forduljon balra; csikorgott a Vic kereke, én meg az ajtónak vágódtam. Az ütéstől beindulhatott az agyam, mert az útvonal villámgyorsan az eszembe jutott.

– A flamingó-orgiánál jobbra! A háztetőn lévő, több bőrszínű Mikulásoknál balra! Rögtön a pisilő kerubok után!

Amikor elhagytuk a kerubokat, Ricky lelassított, és gyanakodva lestük nagyapám házának környékét. Egyetlen tornácon sem égett lámpa, egyetlen ablak mögött sem világított tv, a parkolóban nem állt egyetlen kocsi sem. Az összes szomszéd északra menekült a fullasztó nyári hőség elől, ott hagyták kerti törpéiket, hogy belefulladjanak az elburjánzó fűbe. A házak a szorosra zárt, spalettákkal kis, pasztellszínű óvóhelyekre emlékeztettek.

– Balra az utolsó – mondtam.

Ricky a gázra lépett, és végiggördültünk az utcán. A negyedik vagy az ötödik ház kertjében láttunk egy öregembert, aki a pázsitot locsolta. A feje tar volt, akár a tojás, fürdőköpenyben, papucsban állt a bokáig érő fűben. A ház sötét volt, zárt spalettákkal, mint a többi. Alaposan megnéztem magamnak, mire ő is mintha megnézett volna – ami lehetetlen volt, állapítottam meg kissé megdöbbenve, mert a szeme teljesen tejfehér volt. Ez különös, gondoltam, Portman nagyapa sosem említette, hogy az egyik szomszédja vak.

Az utcát virginiai boróka zárta le, és Ricky éles bal kanyarral behajtott nagyapám kertjébe. Leállította a motort, kiszállt, belerúgott az én oldalamon lévő ajtóba. Cipőnk halkan suhant végig a tornáchoz vezető, száraz fűvön.

Becsöngettem, vártam. Valahol egy kutya ugatott, magányos hang a nyirkos estében. Amikor nem jött válasz, dörömbölni kezdtem, hátha elromlott a csengő. Ricky a ránk támadó szúnyogokat csapkodta.

– Talán kiugrott valahová – vigyorgott Ricky. – Egy szenvedélyes randira.

– Vihogj csak! – mondtam. – Neki több lehetősége van a hét bármelyik éjszakáján, mint nekünk. Nyüzsögnek itt a könnyen kapható özvegyasszonyok. – Viccelődtem, hogy megnyugtassam az idegeimet. A csend idegesített.

Előszedtem a bokorba rejtett tartalék kulcsot.

– Várj itt!

– A francba! Minek?

– Mert százkilencvenöt centi vagy, zöld a hajad, nagyapám pedig nem ismer, és rengeteg lőfegyvere van.

Ricky vállat vont, és újabb dohányadagot tömött a szájába. Elnyújtózott az egyik nyugágyon, én pedig kinyitottam a bejárati ajtót, és beléptem.

A fogyatkozó fénynél is láttam, hogy a ház katasztrofális állapotban van; mintha rablók dúlták volna fel. A könyvespolcok meg a szekrények kiürítve, a tömérdek csecsebecse és a Reader’s Digest számok szétszórva a földön. A kanapé párnái meg a székek felforgatva. A hűtő és a mélyhűtő ajtaja nyitva, tartalmuk ragacsos tócsákká olvadt a linóleumon.

Elszontyolodtam. Portman nagyapa végül tényleg megőrült. Szólítottam – nem jött válasz.

Helyiségről helyiségre haladtam, felgyújtottam a lámpákat, bekukkantottam mindenhová, ahová egy üldözési mániás öregember elrejtőzhet a szörnyek elől: bútorok mögé, a padlásra, a garázsban álló munkapad alá. Még a fegyverszekrényét is megnéztem, bár az természetesen zárva volt, a kilincs környéke csupa karcolás. A fedett tornácon kiszáradt, megbarnult páfrányok hajladoztak a szélben. Letérdeltem a műgyepre, bekukucskáltam a rattan-padok alá, rettegve, hogy mit fogok találni.

Fényt láttam a hátsó kertben.

Kirohantam a szúnyoghálós hátsó ajtón, elhajított zseblámpát találtam a fűben, fénysugara a nagyapám kertjével határos erdő felé mutatott. A fűrészpálmák és pálmák bozótosa több mint egy mérföldes sávban húzódott Körkörös Falu és a következő telep, Százados Erdő között. A helybeli legenda szerint az erdőben hemzsegtek a kígyók, a mosómedvék és a vaddisznók. Amikor magam elé képzeltem nagyapámat, amint egy szál fürdőköpenyben, tébolyultan tévutakon ténfereg ott, sötét érzés gyülemlett fel bennem. Hetente szállingóztak újabb és újabb hírek öregemberekről, akik beleestek egy-egy vízgyűjtőbe, ahol aztán felfalták őket az aligátorok. Nem volt nehéz elképzelnem a legrosszabb lehetőségeket.

Rickyért kiáltottam, és egy perc múlva már futott is felém. Nyomban észre is vett valamit, amit én nem: egy hosszú, fenyegető vágást a szúnyoghálós ajtón. Halkan füttyentett.

– Baromi nagy. Vaddisznó csinálhatta. Vagy vadmacska. Látnád, micsoda karma van.

Vad ugatás hangzott fel a közelünkben. Mindketten összerezzentünk, aztán idegesen összenéztünk.

– Vagy kutya – mondtam. A zaj láncreakciót indított el a környéken, és hamarosan minden irányból csaholás hallatszott.

– Meglehet – bólintott Ricky. – Van egy .22-esem a csomagtartóban. Várj itt. – Azzal elszaladt a fegyverért.

Az ugatás elhalt, éjszakai rovarok kórusa vette át a helyét duruzsolón és idegenszerűen. Az arcomon csorgott az izzadság. Immár sötét volt, de a szellő elállt, és valahogy még melegebb lett, mint napközben volt.

Felvettem a zseblámpát, és a fák felé indultam. Nagyapám valahol ott van, ebben biztos voltam. De hol? Nem értettem a nyomkereséshez, ahogyan Ricky sem. Mintha mégis irányított volna valami – egyre hevesebben dobogó szívem; suttogás a ragacsos-nyúlós levegőben – és egyszeriben egyetlen másodpercet sem tudtam várni. Úgy gázoltam az aljnövényzetbe, mint a láthatatlan nyomot követő véreb.

Nem könnyű futni a floridai erdőben, mert ahol nem áll fa, ott mindent benőnek a derékig érő fűrészpálma-dárdák vagy mindent befon a büdös vadszőlő, de nagyon igyekeztem, nagyapám nevét kiáltoztam, és mindenfelé odavillantottam a zseblámpával. A szemem sarkából észrevettem valami fehéret, és toronyiránt odarohantam, ám kiderült, hogy csak egy kifakult, leeresztett focilabda, amelyet évekkel korábban veszítettem el.

Már majdnem feladtam, amikor frissen letaposott fűrészpálmák keskeny ösvényére figyeltem fel. Az ösvényre léptem, és körbevilágítottam; a leveleket valami sötét spriccelte össze. Kiszáradt a torkom. Összeszedtem magam, és elindultam a nyomon. Ahogy mentem, a gyomrom egyre jobban összeszorult, mintha a testem tudta volna, mi vár rám, és megpróbált volna figyelmeztetni. Aztán a letaposott ösvény kiszélesedett, és megpillantottam őt.

Nagyapám arcra borulva feküdt a kúszónövények között, a lába terpeszben, az egyik karja a teste alá csavarodott, mintha nagy magasságból zuhant volna le. Biztosra vettem, hogy halott. Az alsóinge vérben úszott, az alsónadrágja csupa szakadás, és hiányzott az egyik cipője. Egy hosszú másodpercen át csak bámultam, zseblámpám fénye remegve pásztázta a testét. Amikor ismét kaptam levegőt, a nevén szólítottam, de nem moccant.

Térdre rogytam, és tenyeremet a hátára tettem. A vére még meleg volt. Éreztem, hogy bár nagyon felületesen, de lélegzik.

Alácsúsztattam a kezem, és a hátára fordítottam. Élt, bár alig, a szeme üveges volt, az arca beesett és fehér. Aztán megpillantottam a sebeket a dereka táján, és kis híján elájultam. Szélesek voltak és mélyek, tele földdel, és a talaj, ahol feküdt, tocsogott a vértől. Megpróbáltam inge maradványait a sebekre húzni, anélkül, hogy rájuk néztem volna.

Hallottam, ahogy Ricky kiált a hátsó kertből. „ITT VAGYOK!” Felsikoltottam, és talán többet is kellett volna mondanom, olyasmit, hogy veszély vagy vér, de képtelen voltam megformálni a szavakat. Csak az járt a fejemben, hogy a nagyapák ágyban szoktak meghalni, zümmögő gépekkel teli, csendes kórtermekben, nem lucskos, bűzlő földkupacokon, úgy, hogy a testükön hangyák masíroznak, és reszkető kezükben papírvágó kést szorongatnak.

Papírvágó kés. Ez volt minden, amivel védhette magát. Kivettem a kezéből, ő pedig tehetetlenül kapott utána, ezért megfogtam a kezét. Rágott körmű ujjaim összefonódtak sápadt, bíbor erekkel befutott ujjaival.

– Meg kell, hogy mozdítsalak – mondtam, és az egyik karomat a háta, a másikat a lába alá csúsztattam. Megemeltem, de felnyögött, megmerevedett, hát félbehagytam a mozdulatot. Nem voltam képes fájdalmat okozni neki. De úgy sem hagyhattam, hát nem tehettem mást, mint vártam, és gyengéden próbáltam lesöpörni a földet a karjáról, az arcáról és ritkuló, ősz hajáról. Ekkor vettem észre, hogy mozog az ajka.

A hangja alig hallatszott, suttogásnak sem volt nevezhető. Lehajoltam, fülemet a szájához tartottam. Motyogott, közben időről időre elveszítette az eszméletét, hol angolul beszélt, hol lengyelül.

– Nem értem – suttogtam. Ismételgettem a nevét, s amikor végül rám emelte a tekintetét, mély lélegzetet vett, és halkan, de tisztán megszólalt.

– Menj a szigetre, Jakob! Itt nem biztonságos.

A régi üldözési mánia. Megszorítottam a kezét, és biztosítottam, hogy jól vagyunk, és ő is jól lesz. Aznap már másodszor hazudtam neki.

Megkérdeztem, mi történt, milyen állat bántotta, de nem figyelt rám.

– Menj a szigetre! – ismételte. – Ott biztonságban leszel. Ígérd meg, hogy odamész.

– Ígérem. – Mi mást mondhattam volna?

– Azt hittem, meg tudlak védeni – lehelte. – Régen el kellett volna mondanom neked… – Éreztem, hogyan száll ki belőle az élet.

– Mit? – nyeltem a könnyeimet.

– Nincs idő – zihálta. Aztán felemelte a fejét a földről, reszketve az erőfeszítéstől, és a fülembe súgta: – Keresd meg a madarat! A hurokban. Az öregember sírjának túloldalán. 1940. szeptember harmadika.

Bólintottam, de láthatta rajtam, hogy nem értem. Utolsó erejével még hozzátette:

– Emerson… a levél. Mondd el nekik, mi történt, Jakob!

Ezzel kimerülten visszahanyatlott. Mondtam neki, hogy szeretem. És ekkor mintha eltűnt volna önmagában, tekintete a csillagokkal teli égboltra siklott.

Egy perc múlva Ricky előrontott a bozótból. Meglátta a karomban az élettelen öregembert, hátrahőkölt.

– Jaj nekem. Jézusom. Jézusom! – motyogta.

Az arcát dörzsölte, és miközben arról zagyvált, hogy keressek pulzust és hívni kellene zsarukat, és láttam-e valamit az erdőben, egészen különös érzés kerített a hatalmába. A földre fektettem nagyapám holttestét, és felálltam, minden idegszálamat olyan ösztön bizsergette, amelyről nem is tudtam, hogy a birtokában vagyok. Volt ott valami az erdőben, valóban volt – éreztem.

Nem világított a hold, és nem hallatszott nesz a bozótban, mégis valamiképpen tudtam, mikor emeljem fel a zseblámpámat, és pontosan hová világítsak vele, és abban a keskeny fénypászmában egy pillanatra azt az arcot láttam, amely mintha egyenesen gyermekkori rémálmaimból került volna elő. Fekete folyadékban úszó szemmel nézett rám vissza, szénfekete hús barázdált lebernyegei lógtak görbe vázán, groteszk, nyitott szájából angolnaszerű nyelvek tömege tekeredett ki. Felkiáltottam, akkor a lény megrándult, és eltűnt. Megzörgette a bozótot, így magára vonta Ricky figyelmét. Barátom felemelte a .22-est, és lőtt, pap-pap-pap-pap.

– Mi volt ez? Mi az ördög volt ez? – kérdezte.

De ő nem látta, én pedig nem tudtam elmondani neki, csak álltam dermedten, és kihunyóban lévő zseblámpám a puszta erdőt pásztázta. És aztán valószínűleg elvesztettem az eszméletemet, mert Ricky azt mondta, Jacob, Jake, hé, Ed, rosszulvagyvagymi, és ez az utolsó, amire emlékszem.

MÁSODIK FEJEZET

A nagyapám halála utáni hónapokban bézs várótermek és névtelen irodák purgatóriumát jártam végig, analizáltak és kikérdeztek, úgy beszéltek rólam, hogy éppen csak meg ne halljam, de ha szóltak hozzám, bólintottam, ismételtem magamat, ezernyi szánakozó tekintet és összevont szemöldök kereszttüzében. A szüleim úgy bántak velem, mint valami törékeny örökséggel, féltek előttem veszekedni vagy idegeskedni, nehogy összeroppanjak.

Olyan lidérces álmok gyötörtek, hogy sikoltozva ébredtem, fogvédőt kellett viselnem, nehogy álmomban tövig csikorgassam a fogam. Nem voltam képes lehunyni a szemem úgy, hogy meg ne jelent volna… az a csápokkal teli szájú rém az erdőben. Szentül hittem, hogy az ölte meg nagyapámat, és hamarosan visszajön értem. Néha ugyanaz a páni félelem fogott el, amelyet azon az estén éreztem, és biztos voltam benne, hogy a közelben van, ott bujkál a sötét fák közt vagy a következő autó mögött a parkolóban, vagy vár rám a garázs mögött, ahol a biciklimet tartottam.

A megoldás erre az volt, hogy nem léptem ki a házból. Hetekig nem merészkedtem ki még a kocsifelhajtóra sem, hogy behozzam a reggeli újságot. Takarókba burkolózva aludtam a mosókonyha kövén, mert az volt a ház egyetlen ablaktalan, belülről zárható helyisége. Ott töltöttem nagyapa temetésének a napját is, a szárítón ültem a laptopommal, és online játékokkal próbáltam elterelni a figyelmem.

Magamat okoltam a történtekért. Bárcsak hittem volna neki, ismételgettem vég nélkül. De nem hittem neki, ahogyan mások sem, és immár tudtam, mit érezhetett, mert nekem sem hitt senki. Beszámolóm az események folyásáról tökéletesen józannak tetszett számomra, amíg rá nem kényszerültem, hogy hangosan mondjam ki a szavakat, mert akkor tébolyultan hangzott, kivált aznap, amikor annak a rendőrtisztnek meséltem el, aki eljött hozzánk. Elmondtam neki mindent, beszéltem a lényről is, ő pedig a konyhaasztal túlsó oldalán ült, és bólogatott, és nem írt semmit a spirálfüzetébe. Amikor befejeztem, csak annyit mondott, „Remek, kösz”, aztán a szüleimhez fordult, és megkérdezte, „volt-e már valakinél”. Mintha nem tudtam volna, hogy ez mit jelent. Azt mondtam, még valamit hozzá kell tennem a vallomásomhoz, azzal feltartottam a középső ujjam, és otthagytam.

A szüleim kiabáltak velem, hetek óta akkor először. Szinte megkönnyebbültem tőle – a kedves, régi hangok. Csúnyákat ordibáltam vissza. Hogy örülnek, amiért Portman nagyapa meghalt. Hogy én voltam az egyetlen, aki szerette őt.

A zsernyák még beszélgetett a szüleimmel a kocsifelhajtón, aztán elszáguldott, de egy óra múlva visszajött egy fickóval, aki rajzolóként mutatkozott be. Jókora vázlatfüzetet hozott magával, megkért, hogy írjam le újra a lényt, és ahogy meséltem, lerajzolta, de időnként meg-megállt, hogy tisztázzon bizonyos részleteket.

– Hány szeme volt?

– Kettő.

– Értem – mondta, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy egy rendőrségi rajzoló szörnyeket rajzoljon.

Nyilván azért tette, hogy megnyugtasson. De azzal végképp elárulta magát, hogy a kész képet nekem akarta adni.

– Nincs szükség rá az aktához? – kérdeztem.

Felvont szemöldökkel nézett össze a zsaruval.

– Dehogynem. Persze. Nem is tudom, mi jutott eszembe.

Megalázó volt.

Még a legjobb és egyetlen barátom, Ricky sem hitt nekem, pedig ő ott volt velem. Esküdözött égre-földre, hogy nem látott semmiféle lényt azon az estén az erdőben – holott egyenesen rávilágítottam a zseblámpámmal –, és ezt mondta a zsaruknak is. De ugatást hallott. Mindketten hallottuk. Így aztán nem is lepett meg különösebben, hogy a rendőrség szerint elvadult kutyák falkája ölte meg a nagyapámat. Állítólag látták őket másutt is, megharapdáltak egy asszonyt, aki Százados Erdőben sétált az előző héten. Az éjszaka kellős közepén, persze.

– Amikor a legnehezebb a lényeket látni! – mondtam.

De Ricky csak csóválta a fejét, és olyasmit motyogott, hogy „piziáterre” lenne szükségem.

– Úgy érted, pszichiáterre – feleltem. – Köszönöm szépen. Jó, hogy ilyen segítőkész barátom van.

A tetőteraszomon ültünk, a naplementét néztük az Öböl fölött, Ricky rugóként összetekeredett egy érthetetlenül drága fa karszékben, amelyet a szüleim az amishok földjén tett kirándulásukon vásároltak, a lábát maga alá húzta, karját szorosan összefonta, és komor elszántsággal bagózott. Mindig is kissé kényelmetlenül érezte magát nálunk, de ahogy a tekintete folyton félresiklott rólam, amikor felém nézett, abból éreztem, hogy ezúttal nem a szüleim vagyona feszélyezi, hanem én.

– Jól van, na, én csak őszinte vagyok hozzád – mondta. – Csak beszélj szörnyekről, majd szépen bedugnak valahová. Akkor aztán tényleg Speciális Ed leszel.

– Ne nevezz így!

Elpöckölte a csikket, és jó nagyot köpött a korlátra.

– Egyszerre cigizel és bagót rágsz?

– Azt hiszed az anyám vagy?

– Úgy festek, mint aki teherautó-sofőröket elégít ki kajajegyért?

Ricky igazán tudta értékelni az anyázós poénokat, de ez szemlátomást sok volt neki. Felugrott, és akkorát lökött rajtam, hogy kis híján leestem a tetőről. Ráordítottam, hogy takarodjon, de akkor már ment is.

Ez után hónapokig nem láttam. Ennyit a barátokról.

*

A szüleim végül csak elvittek egy pszichiáterhez – egy higgadt, olajbarna bőrű, dr. Golan nevű fickóhoz. Nem ellenkeztem. Tudtam, hogy segítségre szorulok.

Azt hittem, nehéz eset leszek, ám dr. Golan meglepően gyors munkát végzett velem. Szinte hipnotizált, ahogy nyugodtan és természetesen elmagyarázta a dolgokat, és két foglalkozás alatt meggyőzött, hogy az általam látni vélt lény csupán túlfűtött képzeletem terméke; hogy a nagyapám halála okozta traumától olyasmit láttam, ami nem is volt ott. Kezdjük, hogy Portman nagyapa történetei ültették el a gondolataimban azt a lényt, magyarázta dr. Golan, így tehát természetes, hogy amint ott térdeltem, karomban a holttestével, fiatal életem legnagyobb megrázkódtatását élve át, nagyapám mumusát varázsoltam elő.

Ennek még neve is volt: akut stressz reakció.

– Nem nagy ügy – mondta anyám, amint meghallotta szépen csengő új kórismémet. De a tréfálkozása sem zavart. Szinte bármi jobban hangzott, mint az, hogy bolond.

Ám attól, hogy immár nem hittem a szörnyek valódiságában, még nem lettem jobban. Változatlanul lidérces álmok gyötörtek. Ideges voltam, üldözési mánia gyötört, nem tudtam elviselni, hogy egy légtérben legyek másokkal, így a szüleim magántanárt fogadtak, és csak akkor kellett iskolába mennem, ha kedvem volt. Azt is megengedték – végre –, hogy otthagyjam az Okos Drogériát. A „Jobban vagyok már” lett az új munkám.

Hamar eldöntöttem, hogy ebből az állásból is kirúgatom magam. Miután ideiglenes tébolyom mibenlétét tisztáztuk, dr. Golan szerepe receptek írására korlátozódott. Még mindig rémálmaid vannak? Felírok ellenük valamit. Pánikroham az iskolabuszon? Ez majd segít. Nem tudsz aludni? Emeljük fel az adagot. A piruláktól kövér és bamba lettem, változatlanul nyomorultul éreztem magam, és mindössze három-négy órát aludtam éjszaka. Ezért kezdtem hazudozni dr. Golannak. Mímeltem, hogy jól vagyok, bár aki csak rám nézett, láthatta, hogy karikás a szemem és a legkisebb váratlan neszre összerezzenek. Az egyik héten meghamisítottam az álomnaplót, mintha az álmaim éppolyan unalmasak és egyszerűk lettek volna, mint bármelyik normális emberé. Az egyik álomban fogorvoshoz mentem. Egy másikban repültem. Egymás utáni két éjjel pucéran voltam az iskolában.

Ekkor félbeszakított.

– Mi van a lényekkel?

Vállat vontam.

– Sehol sincsenek. Ez biztosan azt jelenti, hogy gyógyulok, nem igaz?

Dr. Golan egy pillanatig játszott a tollával, aztán leírt valamit.

– Remélem, nem csak arról van szó, hogy azt mondod, amit szerinted hallani szeretnék.

– Dehogy – legeltettem a szemem a falakon függő, bekeretezett diplomáin, amelyek a lélektan különböző részterületein mutatott kiválóságát igazolták. Nyilván olyan is akadt közöttük, amelyik arra vonatkozott, hogyan állapíthatja meg az orvos, hogy hazudik-e neki az akut stressznek kitett tinédzser.

– Lássunk tisztán! – Letette a tollát. – Azt akarod mondani, hogy ezen a héten egyetlenegyszer sem álmodtál velük?

Mindig pocsékul hazudtam. Semhogy megalázó helyzetbe kerüljek, inkább visszatáncoltam.

– Hát – motyogtam –, talán egyszer.

Az igazság az volt, hogy azon a héten minden éjjel ugyanazt álmodtam. Apróbb eltérésekkel mindig ugyanaz történt: nagyapám hálószobájának a sarkában kuporgok, a borostyánszínű alkonyi fény egyre lejjebb csúszik az ablakon, rózsaszínű műanyag légpuskámmal az ajtóra célzok. Az ágy helyén hatalmas, villogó ételautomata áll, csakhogy nem édességek vannak benne, hanem borotvaéles katonai kések és páncéltörő pisztolyok. Ott áll nagyapám régi brit katonai egyenruhában, egydollárosokat dobál a gépbe, de a pisztoly sokba kerül, és nincs időnk. Végül egy csillogó .45-ös megindul lefelé, de elakad. Nagyapám jiddisül káromkodik, belerúg az automatába, letérdel, és megpróbálja kipiszkálni a fegyvert, de beszorul a karja. Ekkor jönnek, hosszú, fekete nyelvek csúszkálnak az ablaküvegen, keresik, hol jöhetnének be. Rájuk célzok a légpuskával, meghúzom a ravaszt, de nem történik semmi. Közben Portman nagyapa ordibál, mint valami őrült – keresd meg a madarat, keresd meg a hurkot, Jakob, mér’ nem érted, te istenverte, ostoba jutzi – és akkor betörik az ablak, üveg záporozik ránk, és elborítanak minket a fekete nyelvek, és általában ilyenkor ébredek fel verítékben úszva, kalapáló szívvel és összeszorult gyomorral.

Bár az álom mindig ugyanaz volt, és már százszor végigmentünk rajta, dr. Golan minden egyes kezelésen újra elmondatta velem. Mintha keresztkérdésekkel próbálta volna bombázni a tudatalattimat, olyan kulcsot keresve, amelyre az előző kilencvenkilenc alkalommal nem sikerült rábukkannia.

– És az álomban mit mond nagyapád?

– Mindig ugyanazt – feleltem. – A madárról meg a hurokról meg a sírról.

– Az utolsó szavai.

Bólintottam.

Dr. Golan az egymáshoz illesztett tíz ujját az állához nyomta, maga volt a megtestesült, mélyen eltöprengő agykurkász.

– Van újabb ötleted, hogy mindez mit jelenthet?

– Aha. Jack meg a szar. Ahogy A sötétség seregében mondták.

– Ugyan már! Nem gondolod komolyan.

Úgy akartam tenni, mintha nem izgatnának nagyapa utolsó szavai, de izgattak. Majdnem annyira gyötörtek, mint a rémálmok. Úgy éreztem, tartozom annyival nagyapámnak, hogy az utolsó szavaira ne legyintsenek, mint eszelős ostobaságra, dr. Golan pedig szentül hitte, hogy a szavak megértése segítene megszabadulnom szörnyű álmaimtól. Így hát igyekeztem.

Portman nagyapa utolsó szavainak egy része érthető volt, például az, hogy menjek el a szigetre. Aggódott, hogy a szörnyek értem jönnek, és azt gondolta, egyedül a szigeten menekülhetek meg előlük, ahogyan gyerekkorában ő. Aztán következett, hogy „Régen el kellett volna mondanom neked”, de mivel nem maradt idő, hogy elmondja azt, amit el kellett volna mondania, azon tűnődtem, vajon nem folyamodott-e más megoldáshoz, nem hagyott-e kenyérmorzsából nyomvonalat, amely elvezethet valakihez, aki el tudja mondani – valakihez, aki ismeri nagyapa titkát. Úgy véltem, erre utalhatnak a rejtélyesen hangzó utalások a hurokról meg a sírról meg a levélről.

Egy ideig azt hittem, „a hurok” Körkörös Falu egyik utcája – a környék másból sem állt, csak egymást áthurkoló zsákutcákból –, „Emerson” pedig olyasvalaki, akinek nagyapa leveleket küldött. Régi háborús bajtárs vagy hasonló. Ez az Emerson talán Körkörös Faluban élt, az egyik hurok-utcában, egy temető mellett, és az egyik levél, amelyet megőrzött, 1940. szeptember 3-án kelt, és ezt a levelet kellett volna elolvasnom. Tudtam, hogy ez őrültségnek hangzik, de nagyobb őrültségek is igaznak bizonyultak már. Így hát, mivel minden próbálkozásom zsákutcába torkollt, elmentem Körkörös Falu közösségi házába, ahova az öregek jártak társasjátékozni meg a műtétjeikről beszélgetni, hogy megkérdezzem, hol a temető, és ismernek-e bizonyos Mr. Emersont. Úgy bámultak rám, mintha második fejem nőtt volna, ámultak, hogy egy kölyök szóba áll velük. Körkörös Faluban nem volt temető, a környéken senkit nem hívtak Emersonnak, nem létezett Hurok utca, Hurok sétány és semmiféle Hurok nevezetű hely. Teljes kudarc.

Dr. Golan mégsem hagyott békén. Azt tanácsolta, olvassak bele az állítólag híres régi költő, Ralph Waldo Emerson műveibe.

– Emerson meglehetősen sok levelet is írt – mondta. – Nagyapád talán erre célzott.

Úgy látszott, dr. Golan csak vaktában tapogatózik, de hogy lerázzam, egy délután megkértem apámat, vigyen el a könyvtárba. Gyorsan kiderült, hogy Ralph Waldo Emerson valóban sok levelet írt, amelyek nyomtatásban is megjelentek. Három percen át teljes izgalomban voltam, hogy közel járok a megoldáshoz, aztán kiderült két dolog: először az, hogy Ralph Waldo Emerson az 1800-as években élt, ezért nem írhatott 1940. szeptember 3-i keltezésű levelet, másodszor, hogy az írásai olyan tömények és misztikusak, hogy egyáltalán nem érdekelhették nagyapát, aki nem volt az a kimondott könyvmoly. Emerson altató hatását úgy fedeztem fel, hogy arccal az „Önbizalom” című esszéjére borulva elaludtam, és azon a héten hatodszor álmodtam a fegyverautomatás álmot. Sikoltozva ébredtem, mire minden teketória nélkül kidobtak a könyvtárból. Én meg elátkoztam dr. Golant meg az ostoba elméleteit.

Az utolsó csepp a pohárban az volt, hogy pár nap múlva a családom úgy döntött, ideje eladni Portman nagyapa házát. Mielőtt azonban a vevőjelöltek bemehettek volna, a házat ki kellett üríteni. Dr. Golan úgy vélte, jót tenne nekem, ha „szembenéznék a trauma színhelyével”, ezért apa és Susie néni engem is magával vitt, hogy együtt átnézzük a hagyatékot. Miután a házhoz értünk, apám egy ideig folyton elhessegetett, nehogy valami bajom legyen. Meglepő módon, nem is volt, pedig még ott lógtak a helyszínt körülzáró rendőrségi ragasztószalag maradványai, és a tornác szakadt ponyvateteje lobogott a szélben. Ezek – ahogy a bérelt konténer is, amely a járda mellett arra várt, hogy elnyelje mindazt, ami nagyapa életéből megmaradt – elszomorítottak, de nem rémítettek meg.

Mihelyt kiderült, hogy nem fogok habzó szájjal rohangálni, munkához láttunk. Szemeteszsákokkal felszerelve, komoran haladtunk végig a házon, polcokat, szekrényeket és zugokat ürítettünk ki, és por rajzolta ábrákat találtunk éveken át el nem mozdított tárgyak alatt. Piramisokat raktunk a megmenthető és a megtartható tárgyakból, egyet pedig abból, ami a konténerbe kerül majd. Nagynéném és apám nem volt szentimentális, így a konténeres piramis nőtt a leggyorsabban. Heves vitákba bonyolódtam, hogy megtarthassak bizonyos dolgokat, például azt a két méter magas, kissé ázott National Geographic rakást, amelyik a garázs egyik sarkában billegett – hány délutánt töltöttem a böngészésükkel, odaképzelve magam Új-Guinea bennszülöttjei közé vagy Bhután egyik sziklatetőn álló várába –, de mindig lehurrogtak. Nagyapám régi tekepóló-gyűjteményét („Nevetségesek”, mondta apám), 78-as fordulatú big band és szving gramofonlemezeit („Valaki szép summát ad majd értük”), és még mindig bezárt, biztonságos fegyverszekrényének a tartalmát („Viccelsz, ugye? Remélem, viccelsz”) sem engedték megtartanom .

Közöltem apámmal, hogy szívtelen. A néném kimenekült, kettesben hagyott minket a dolgozószobában, ahol régi pénzügyi papírokat néztünk át.

– Csak gyakorlatias. Ez történik, amikor meghal valaki, Jacob.

– Tényleg? No és amikor majd te halsz meg? Égessem el az összes kéziratodat?

Elvörösödött. Nem kellett volna ezt mondanom; félkész könyvterveinek az említése valóban övön aluli ütés volt. De nem kiabált rám, inkább elcsöndesedett.

– Azért hoztalak el ma ide, mert azt hittem, eléggé felnőtt vagy már hozzá. Tévedtem.

– Valóban tévedsz. Azt hiszed, ha megszabadulunk nagyapa holmijától, el fogom őt felejteni. De nem fogom.

Égnek emelte a kezét.

– Tudod, mit? Elegem van a veszekedésből. Tarts meg, amit csak akarsz! – Elsárgult papírokat lökött a lábam elé. – Itt van egy részletes jegyzék a számlákról Kennedy meggyilkolásának évéből. Tessék, kereteztesd be!

Szétrúgtam a lapokat, és kivonultam. Bevágtam magam mögött az ajtót, és a nappaliban vártam, hogy jöjjön bocsánatot kérni. Amikor meghallottam az iratmegsemmisítő hangját, tudtam, hogy apám nem jön utánam, így hát végigcsörtettem a házon, és bezárkóztam a hálószobába. A levegő áporodott volt, bőrcipők szaga keveredett nagyapám arcvizének kissé savanykás illatával. A falnak támaszkodtam, tekintetem az ajtó meg az ágy közt húzódó kopásnyomot követte a szőnyegen, és a beszűrődő fénypászma egy, az ágytakaró alól kikandikáló doboz sarkát világította meg. Odamentem, letérdeltem, kihúztam. Porlepte szivardoboz volt – mintha nagyapám azért hagyta volna ott, hogy megtaláljam.

Benne voltak a már jól ismert fényképek: a láthatatlan fiú, a levitáló lányka, a sziklaemelő, a fickó, akinek arcot festettek a feje hátuljára. Törékenyek és málladozók voltak – kisebbek is, mint az emlékezetemben –, és ahogy most néztem őket, már-már felnőtt fejjel, megdöbbentett, mennyire nyilvánvaló, hogy hamisítványok. Nem kellett sok, hogy a „láthatatlan” fiú feje eltűnjön, csak megfelelő megvilágítás és egy kis mesterkedés. Az óriás szikla, amelyet a gyanúsan cingár srác a magasba emel, gipszből vagy habszivacsból készülhetett. Ám egy hatéves gyerek még nem vesz észre ilyen apróságokat, kivált, ha hinni akar. A képek alatt volt még öt másik, amelyeket Portman nagyapa sosem mutatott nekem. Nem értettem, amíg alaposabban meg nem néztem őket.

Három nyilvánvalóan manipulált volt, még egy kiskölyök is észrevette volna a trükköket: az egyik egy nevetséges, duplán exponált felvétel volt egy „üvegbe zárt” lányról; a másikon egy „levitáló” kisbaba szerepelt, akit nyilván a mögötte lévő, sötét ajtókereten függő valamire akasztottak rá; a harmadik egy kutyatest volt, ügyetlenül ráragasztott emberfejjel. Ha mindez még nem lett volna elég bizarr, az utolsó kettő mintha David Lynch filmrendező lidérces látomásaiból származott volna: az egyiken egy boldogtalan gumikislány mutat be félelmetes hidat; a másikon groteszk ikerpár látható olyan különös jelmezben, amilyet soha életemben nem láttam. Még nagyapám is tudta – holott csápnyelvű szörnyekről szóló mesékkel tömte a fejem –, hogy ilyen képek láttán egy gyerek biztosan rosszat álmodna.

Ahogy ott térdeltem nagyapám poros padlóján, kezemben a képekkel, eszembe jutott, milyen csalódott voltam, amikor rájöttem, hogy azok a történetek nem igazak. Most az igazság kézenfekvőnek látszott: az utolsó szavai csupán újabb trükköt rejtettek, és az volt az utolsó cselekedete, hogy olyan rémálmokkal és paranoiás téveszmékkel fertőzött meg, amelyek kiirtásához sok évnyi terápia és az emésztőrendszert tönkretevő gyógyszerezés kell.

Becsuktam a dobozt, és kivittem a nappaliba, ahol apám és Susie néni egy kivágott, de soha fel nem használt kuponokkal teli fiók tartalmát ürített egy negyvenöt literes szemeteszsákba.

Odanyújtottam a dobozt. Nem kérdezték, mi van benne.

*

A pamlagon feküdtem és a sarokban álló akváriumot néztem, amelynek egyetlen lakója lustán körözött a vízben.

– Tehát ennyi? – kérdezte dr. Golan. – A nagyapád halála értelmetlen volt?

– Hacsak nincs jobb ötlete – mondtam. – Holmi nagy elmélet arról, hogy mit jelent mindaz, amit nem árult el nekem. Egyébként…

– Igen?

– Egyébként ez csak időpocsékolás.

Sóhajtott és megdörzsölte az orrnyergét, mintha fejfájást próbálna elűzni.

– Nem nekem kell értelmeznem nagyapád utolsó szavait – mondta. – Csak az számít, hogy te mit gondolsz.

– Ez csak olyan pszihobaromság – vetettem oda. – Nem az számít, hogy mit gondolok, hanem az, hogy mi az igazság! De azt hiszem, az sosem derül ki, akkor meg kit érdekel? Csak tömjön tele gyógyszerrel, és markolja fel a pénzt!

Fel akartam dühíteni, hogy vitatkozzon, bizonygassa, hogy nincs igazam, de csak ült fapofával, és tollával dobolt a szék karfáján.

– Úgy látom, feladod – mondta egy kis szünet után. – Csalódtam benned. Azt hittem, te nem az a típus vagy.

– Nem ismer eléggé – feleltem.

*

Semmi kedvem nem volt bulizni. Rájöttem, hogy születésnapi ünnepség elébe nézek, amikor a szüleim finoman arra kezdtek célozgatni, milyen unalmas és eseménytelen lesz a hétvége, holott mindannyian jól tudtuk, hogy akkor töltöm be a tizenhatodik évemet. Könyörögtem, hogy idén hagyjuk ki a bulit, többek között azért is, mert nem volt egyetlen ember sem, akit szívesen meghívtam volna, de a szüleim aggódtak, hogy sokat vagyok egyedül, és ragaszkodtak ahhoz a gondolathoz, hogy a társasági élet gyógyító hatású. Az elektrosokk is, figyelmeztettem őket. Anyám azonban rühellt kihagyni bármiféle alkalmat az ünneplésre – egyszer a nimfapapagájunk születésnapjára is vendégeket hívott –, részben azért, mert szeretett büszkélkedni a házunkkal. A kezében egy pohár borral az egyik túlzsúfolt szobából a másikba terelte a vendégeket, dicshimnuszokat zengett az építész zsenialitásáról és haditörténeteket az építkezésről („Hónapokba telt, amíg Olaszországból megjöttek ezek a falikarok.”)

Éppen hazaértünk dr. Golantól a katasztrofális kezelés után. Ballagtam apám után a gyanúsan sötét nappaliba. Olyasmiket mormolt, hogy „Milyen kár, hogy semmit nem találtunk ki a születésnapodra” meg hogy „Persze jövőre is lesz születésnapod”, amikor hirtelen fény öntötte el a szerpentinnel és lufikkal díszített szobát, és ott tolongott a rég látott nagynénik, nagybácsik és unokatestvérek egész serege, mindenki, akit csak anyám rá tudott venni, hogy eljöjjön, és – legnagyobb meglepetésemre – Ricky, aki meglehetősen komikus látványt nyújtott, ahogy szegecsekkel kivert bőrdzsekijében a puncsos tál mellett téblábolt. Miután a vendégsereg befejezte az éljenzést, én pedig a meglepődés mímelését, anyám átkarolt, és odasúgta:

– Örülsz?

Feldúlt voltam és fáradt, szerettem volna számítógépes játékot játszani, aztán a bekapcsolt tv mellett elaludni. De hát mit tehettünk, küldtünk volna haza mindenkit? Azt feleltem, örülök, ő pedig hálásan mosolygott rám.

– Ki szeretné megnézni az új szobát? – csilingelte, töltött magának egy pohár chardonnayt, aztán terelni kezdte a rokonokat fel a lépcsőn.

Ricky meg én biccentettünk egymásnak a szoba két végéből, szó nélkül megegyezve, hogy egy-két órán át tűrjük a többiek jelenlétét. Azóta nem találkoztunk, hogy kis híján lelökött a tetőről, de mindketten tudtuk, milyen fontos fenntartani az illúziót, hogy vannak barátaink. Éppen oda akartam menni hozzá, amikor Bobby bácsikám megfogta a könyököm, és félrehúzott az egyik sarokba. Bobby nagydarab, hordó hasú fickó volt, nagy kocsival járt, nagy házban lakott, és várható volt, hogy előbb-utóbb nagy szívinfarktusa lesz az évek során a beleibe tömött rengeteg libamájtól meg óriás hamburgertől, és akkor majd mindene a picike, csendes feleségére meg a füvező unokafivéreimre marad. Ő és Les bácsikám volt az Okos Drogéria két társelnöke. Mindig ezt csinálták: sarkokba vonszoltak embereket konspirációs csevegésekre, mintha maffiatámadást szerveznének, ahelyett, hogy bókoltak volna a háziasszonynak a finom padlizsánkrémért.

– Szóval anyukád azt mondja, tényleg kiborított ez az egész… nagypapa história.

Kiborított. Senki nem tudta, hogyan nevezze a bajom.

– Akut stressz reakció – mondtam.

– Micsoda?

– Az volt a bajom. Az a bajom. Mindegy.

– Az jó. Jó ezt hallani. – Legyintett, mintha ezzel minden rosszat magunk mögött hagytunk volna. – Anyukáddal tehát elgondolkodtunk. Nem lenne kedved Tampába jönni az idén nyáron, megnézni, hogy működik a családi üzlet? Együtt törhetnéd velem a fejed a központban egy darabig. Hacsak nem szeretsz jobban pultot feltölteni! – Olyan hangosan nevetett, hogy akaratlanul hátrább léptem. – Nálunk lakhatnál, hétvégeken pedig pecázhatnál velem meg az unokatesóiddal. – Ezután öt hosszú percen át beszélt az új hajójáról, szinte pornográf módon leírva minden apró részletét, mintha ez önmagában elegendő lett volna, hogy megállapodjunk. Amikor befejezte, nyújtotta a kezét, hogy megszorítsam. – Mit szólsz hozzá, Jacob?

Azt hiszem, ezt visszautasíthatatlan ajánlatnak szánta, de szívesebben töltöttem volna a nyarat egy szibériai munkatáborban, mint a bácsikámmal meg az elkényeztetett kölykeivel. Ami az Okos Drogéria központjában végzendő munkát illeti, tudtam, hogy a jövőm elkerülhetetlen része, de legalább még néhány szabad nyárra és négy év egyetemre számítottam, mielőtt bezárkózom a céges ketrecbe. Haboztam, próbáltam udvarias kifogást találni. De végül ezt mondtam:

– Nem tudom, a pszichiáterem jó ötletnek tartaná-e éppen most.

Bobby bácsi bozontos szemöldöke összefutott. Bólintott.

– No igen, persze. Akkor majd kisütünk valamit, kisöreg, mit szólsz hozzá? – És elsietett, meg sem várva a választ, mintha meglátott volna valakit a szoba túlsó felében, akinek meg kell ragadnia a könyökét.

Anyám bejelentette, hogy ideje megnéznem az ajándékokat. Mindig ragaszkodott hozzá, hogy nyilvánosan tegyem, ami gondot okozott, mert – mint már említettem – rosszul hazudok. Ez azt is jelenti, hogy ügyetlenül mímelek hálát a többszörösen továbbajándékozott karácsonyi countrynótákat tartalmazó CD-ért vagy a Mezők és patakok éves előfizetéséért – Les bácsi hosszú évekig abban a meghökkentő tévhitben élt, hogy lelkes természetjáró vagyok –, de az illendőség kedvéért mosolyt erőltettem az arcomra, és felmutattam az összes kicsomagolt vacakot, hogy megcsodálhassák, mígnem végül a kávézóasztalon az ajándékhalomból már csak három darab maradt.

Először a legkisebbért nyúltam. A szüleim négyéves luxusautójának a kulcsa volt benne. Újat vesznek, magyarázta anyám, így a régit nekem adják. Az első kocsim! Mindenki el volt ájulva, én azonban éreztem, hogy ég az arcom. Őrületes nagyzolás volt ilyen fényűző ajándékot kapni Ricky előtt, akinek az autója annyiba sem került, mint a havi zsebpénzem tizenkét éves koromban. A szüleim szemlátomást azt akarták, hogy fontos legyen nekem a pénz, de engem nem érdekelt. Persze könnyű azt mondani, hogy nem érdekel a pénz, ha bőven van.

A következő ajándék az a digitális fényképezőgép volt, amelyért az egész előző nyáron nyúztam a szüleimet.

– Ejha! – mérlegeltem a kezemben a súlyát. – Ez félelmetes.

– Új madárkönyvet tervezek – mondta apám –, arra gondoltam, te fotózhatnál hozzá.

– Új könyv! – kiáltott fel anyám. – Nagyszerű ötlet, Frank. Erről jut eszembe, mi lett a legutóbbival, amelyiken dolgoztál? – Világos volt, hogy megivott már néhány pohár bort.

– Még csiszolgatom néhány részét – felelte csöndesen apám.

– Ó, értem.

Hallottam, hogy Bobby bácsi kuncog.

– Oké! – mondtam hangosan és az utolsó ajándékért nyúltam. – Ezt Susie nénitől kaptam.

– Valójában – szólalt meg a nénikém, miközben tépni kezdtem az ajándékról a csomagolópapírt – nagyapádtól.

Megdermedtem. A szobában síri csend lett, mindenki úgy nézett Susie nénire, mintha valami gonosz szellemet idézett volna meg. Apám állkapcsa megfeszült, anyám kihörpintette az utolsó korty borát.

– Csak nyisd ki, és meglátod – mondta Susie néni.

Letéptem a maradék csomagolópapírt, és egy régi, szamárfüles, kemény kötésű könyv maradt remegő kezemben. Ralph Waldo Emerson válogatott művei. Úgy bámultam rá, mintha a címlapon át próbálnám elolvasni. Nem értettem, hogyan került végül hozzám. Dr. Golanon kívül senki sem tudott nagyapám utolsó szavairól, ő pedig többször megígérte, hacsak azzal nem fenyegetőzöm, hogy hypót iszom, vagy leszaltózom a Sunshine Skyway hídról, a kettőnk titka marad mindaz, amiről a rendelőjében beszéltünk.

Nagynénémre néztem, arcomon egy kérdés tükröződött, amelyet nem tudtam megfogalmazni. Sikerült halvány mosolyt erőltetnie magára.

– Nagyapád íróasztalának fiókjában találtam, amikor kirámoltuk a házat. A te nevedet írta az elejére. Azt hiszem, azt akarta, hogy a tiéd legyen.

Az isten áldja meg Susie nénit. Mégiscsak van szíve.

– Kedves. Nem is tudtam, hogy nagyapád olvasgatott – mondta anyám, oldani próbálva a hangulatot. – Milyen figyelmes vagy.

– Igen – szűrte a szót összeszorított fogai közt apám. – Köszönöm, Susan.

Kinyitottam a könyvet. A belső címlapon néhány sor állt nagyapám reszketeg kézírásával.

Felálltam és az ajtó felé indultam, nehogy elsírjam magam mindenki szeme láttára. Ekkor valami kicsúszott a könyvből, és a földre hullt.

Lehajoltam, hogy felvegyem. Egy levél volt az.

Emerson. A levél.

Arcomból kifutott a vér. Anyám hozzám hajolt, és idegesen suttogva megkérdezte, nem kérek-e egy kis vizet, ami anyám nyelvén azt jelentette: szedd össze magad, mindenki téged néz.

– Egy kicsit rosszul… – nyögtem, majd kezemet a gyomromra szorítva a szobámba száguldottam.

*

A levelet finom papírra írták olyan díszes folyóírással, amely szinte már szépírásnak volt nevezhető, a fekete tinta színváltozásai régi töltőtollra utaltak. A levélben ez állt:

Drága Abe!

Remélem, levelem biztonságban & jó egészségben talál. Nagyon régen kaptunk utoljára hírt rólad! De nem azért írok, hogy dorgáljalak, csupán, hogy tudassam: még mindig gyakran gondolunk rád & imádkozunk érted. A mi bátor és nagylelkű Abe-ünkért! Életünk a szigeten nemigen változik. De jobban szeretjük a csendes & feltűnés nélküli életet. Nem tudom, megismernénk-e ennyi év után, bár abban biztos vagyok, hogy te megismernél minket – azt a néhányunkat, akik megmaradtunk. Sokat jelentene, ha kaphatnánk rólad egy mostani fotót. Én mellékelek egy kifejezetten régit magamról. Rettenetesen hiányzol E-nek. Nem akarsz írni neki?

Tisztelettel & csodálattal Alma LeFay Vándorsólyom

Az ígértekhez híven, a levél írója egy régi fényképet is mellékelt.

Íróasztali lámpám fényében próbáltam kivenni az asszony profiljának vonásait, de nem sikerült. A felvétel igen fura volt, de nem olyan, mint nagyapám fényképei. Semmi trükk. Csak egy asszony – egy pipázó asszony. Olyan görbe szárú pipa lógott a szájából, mint Sherlock Holmesé. Vonzotta a tekintetemet.

Ez volt az, amit nagyapám szándéka szerint meg kellett találnom? Igen, gondoltam, ennek kell lennie – nem Emerson levelei, hanem egy levél Emerson könyvébe dugva. De ki ez az intézet-igazgatónő, ez a Vándorsólyom nevezetű nőszemély? Megnéztem a borítékon a feladó címét, de csupán kifakult bélyeget találtam rajta a Cairnholm-szig., Cymru, UK felirattal.

UK – az Nagy-Britannia. Mivel kiskoromban rendszeresen tanulmányoztam térképeket, azt is tudtam, hogy Cymru nem más, mint Wales. A Cairnholm-szig. az a sziget lehet, amelyet Vándorsólyom kisasszony a levelében említ. Elképzelhető, hogy ez az a sziget, ahol nagyapám gyerekkorában élt?

Kilenc hónappal korábban azt mondta nekem, „keresd meg a madarat”. Kilenc évvel korábban megesküdött rá, hogy a szigeten élő gyerekeket egy „pipázó madár” oltalmazta. Hétévesen ezt egy az egyben elhittem, ám a képen látható igazgatónő pipázott, a neve pedig Vándorsólyom volt. Mi van, ha nagyapám azt akarta, hogy az asszonyt keressem meg, aki megmentette őt – a gyermekotthon igazgatónőjét? Talán még ma is ott él a szigeten, öreg, mint az országút, és néhány egykori növendéke támogatja, azóta felnőtt, de ott maradt gyerekek?

Nagyapám utolsó szavai mögött végre kezdett valami felderengeni. Azt akarta, hogy menjek el a szigetre, és keressem meg ezt a nőt, az egykori igazgatónőjét. Ha valaki ismerheti nagyapám gyerekkorának titkát, ő az. Csakhogy a borítékon lévő bélyeg tizenöt éves volt. Lehetséges volna, hogy Vándorsólyom kisasszony még él? Gyorsan számolni kezdtem magamban: ha 1939-ben gyermekotthont vezetett, és mondjuk huszonöt éves volt, most a kilencvenes évei vége felé jár. Így hát lehetséges. Englewoodban is akadtak ennél idősebb emberek, akik még éltek, sőt autót vezettek. De ha Vándorsólyom kisasszony mégis eltávozott volna azóta, hogy ezt a levelet küldte, akadhatnak Cairnholmon olyan emberek, akik tudnak nekem segíteni, akik ismerték gyerekkorában Portman nagyapát. Akik ismerik a titkait.

A kisasszony többes számban írt. Néhányan, akik megmaradtunk.

*

Gondolhatjátok, nem volt egyszerű rávennem a szüleimet, hogy a nyár egy részét egy parányi, Wales partjaitól nem messze fekvő szigeten tölthessem. Számos megdönthetetlen kifogást tudtak felsorolni – kivált anyám –, hogy az ötlet miért pocsék. Emlegették a költségeket, és persze a tényt, hogy a nyarat Bobby bácsinál kellene töltenem azzal, hogy megtanulom, hogyan kell egy drogéria-birodalmat irányítani. Szintén többször elhangzott, hogy nincs senki, aki elkísérjen, mert a szüleim egyikének sincs semmi kedve hozzá, egyedül pedig semmiképpen nem mehetek. Nem voltak hatásos ellenérveim, amiért pedig menni akartam – szerintem mennem kellett –, azt nem magyarázhattam el anélkül, hogy még bolondabbnak tartsanak, mint amilyennek úgyis hittek már. Természetesen nem óhajtottam beszámolni a szüleimnek Portman nagyapa utolsó szavairól, sem a levélről vagy a fényképről. Azonnal diliházba csukattak volna. Csak olyan, józanul hangzó érvekkel állhattam elő, hogy „Többet szeretnék megtudni a család történetéről” vagy a csöppet sem meggyőző „Chad Kramer és Josh Bell is Európába utazik a nyáron. Én miért ne mehetnék?” Ezeket gyakran felemlegettem, lehetőleg minél kevésbé kétségbeesetten (egyszer még azt is megkockáztattam, hogy „nem mintha nem volna rá pénzetek”, ám ezt a taktikát nyomban meg is bántam), de úgy nézett ki, nem jön össze.

Aztán több olyan dolog történt, amelyek sokat segítettek. Először is, Bobby bácsinak inába szállt a bátorsága a gondolattól, hogy náluk töltsem a nyarat – elvégre ki szeretné, ha egy dilinyós lakna nála? Így egyszeriben rengeteg szabadidőm lett. Aztán apám megtudta, hogy Cairnholm szigete rendkívül fontos madárélőhely, és a számára ornitológiai szempontból legfontosabb fajok populációjának legalább a fele ott él. Egyre többet beszélt tervezett, új könyvéről, és valahányszor felmerült a téma, igyekeztem bátorítani őt, és erős érdeklődést mutatni. Ám a legfontosabb tényező dr. Golan volt. Meglepően keveset kellett győzködnöm, és mindannyiunk számára meglepő módon nem hogy elvetette volna az ötletet, inkább arra biztatta a szüleimet, hogy engedjenek el.

– Fontos lehet neki – mondta anyámnak az egyik délutáni kezelés után. – Azt a helyet a nagyapja mitikussá tette, az utazás legalább megfosztaná minden rejtélyességétől. Jake láthatná, hogy éppen olyan normális, egyáltalán nem varázslatos hely, mint bármelyik másik, ennek pedig az lenne az eredménye, hogy a nagyapja fantazmagóriái elveszítenék az erejüket. Rendkívül hatékonyan szállhatna szembe a valóság a fantáziával.

– De azt hittem, már nem hisz azokban a butaságokban – mondta anyám, és hozzám fordult. – Ugye már nem hiszel bennük, Jake?

– Nem – nyugtattam meg őt.

– Nem, tudatosan már nem hisz – mondta dr. Golan. – Most a tudatalattija okozza a gondjait. Az álmokat, félelmeket.

– És ön szerint segítene, ha oda utazna? – húzta össze a szemét anyám, felkészülve a szépítés nélküli igazságra. Ha arról volt szó, mit tegyek vagy mit ne tegyek, dr. Golan szava maga volt a törvény.

– Igen – felelte dr. Golan.

Csak ennyi kellett.

*

Ezt követően döbbenetes sebességgel állt össze minden. Repülőjegyek érkeztek, időbeosztások készültek, tervek kovácsolódtak. Apám meg én három hétre utazunk júniusban. Bennem felmerült, hogy talán sok lesz, de apám kijelentette, legalább ennyi időre van szüksége a sziget madárkolóniáinak tanulmányozásához. Azt hittem, anya tiltakozni fog – három hét! –, de minél inkább közeledett a kirándulás, annál büszkébbnek látszott.

– Az én két emberem – mondogatta ragyogó arccal –, elindul a nagy kalandra!

Igazán meghatónak találtam a lelkesedését – amíg egy délután véletlenül meg nem hallottam a telefonbeszélgetését az egyik barátnőjével, akinek arról áradozott, mennyire megkönnyebbült, hogy „visszakapja az életét” három hétre, és nem kell aggódnia „a két nyűgös, tehetetlen kölyökért”.

Én is szeretlek, mondtam volna a legszívesebben a tőlem telhető leggyilkosabb gúnnyal, de anyám nem látott meg, hát hallgattam. Persze szerettem őt, de inkább csak azért, mert az embernek kötelező szeretnie az anyját, és nem azért, mert olyan ember lenne, akivel nagyon szerettem volna találkozni az utcán. Ami persze nem is fordulhatott elő, hiszen sosem járt gyalog. A gyaloglás szegényeknek való.

A tanév vége és az indulás közti három hét alatt mindent bevetettem, hogy megtudjam, vajon Alma LeFay Vándorsólyom kisasszony az élők közt tartózkodik-e még, ám az interneten végzett kutatásaim nem jártak eredménnyel. Abból a feltevésből kiindulva, hogy még él, azt reméltem, fel tudom hívni telefonon, hogy legalább értesítsem az érkezésemről, de hamarosan rájöttem, hogy Cairnholmon jóformán senkinek sincs telefonja. Az egész szigethez csupán egyetlen telefonszám volt fellelhető, hát azt hívtam.

Egy perc is beletelt, mire a készülék kapcsolt, a vonal sziszegett és kattogott, elnémult, majd ismét sziszegett, így szinte éreztem a hatalmas távolságot, amelyet a hívás megtett. Végül fura, európai telefoncsörgést – biiip-biiip… biip-biip – majd erősen ittasnak tűnő férfihangot hallottam.

– Szarlyuk! – harsogta. Rettenetes zaj volt a háttérben, az a fajta morajlás, amilyet például egy iskolai buli csúcspontján hallani. Próbáltam bemutatkozni, de nem hiszem, hogy a fickó bármit is hallott.

– Szarlyuk! – ordította ismét. – Ki az már megint? – De mielőtt bármit felelhettem volna, elvette a fülétől a kagylót, hogy rákiáltson valakikre. – Aszontam, kuss, piás bagázs, éppen tele…

Azzal megszakadt a vonal. Sokáig ültem döbbenten, a kagylóval a kezemben, aztán letettem. Nem próbálkoztam újra. Ha Cairnholm egyetlen telefonja a „szarlyuk” nevű bűnbarlangban található, mit sejtet ez az egész szigetről? Első európai utamon az lesz a programom, hogy részeg őrültek elől menekülök és a beleik tartalmát sziklás partokra ürítő madarakat lesek? Meglehet. De ha így felgöngyölíthetem nagyapám rejtélyét, és aztán továbbélhetem hétköznapi életem, bármit kell is elviselnem, megéri.

HARMADIK FEJEZET

Fátyolként fogott körül minket a köd. Amikor a kapitány bejelentette, hogy már majdnem ott vagyunk, azt hittem, viccel; a komp ringó fedélzetéről csak végtelen, szürke függönyt láttam. Szorítottam a korlátot, és a zöld hullámokra meredtem, a halakra gondolva, amelyek hamarosan élvezhetik majd a reggelimet, apám mellettem didergett rövid ujjú ingében. Hidegebb és nyirkosabb idő volt, mint amilyet júniusban el tudtam képzelni. Reméltem, az ő nevében meg az enyémben is, hogy az emberpróbáló harminchat óra, amely alatt idáig eljutottunk – három repülőgép, két pihenő, felváltott szunyókálás szutykos pályaudvarokon és most ez a soha véget nem érő, gyomorforgató átkelés a kompon – meg fogja érni. Aztán apám elkiáltotta magát, „Nézd!”, én pedig felemeltem a fejem, és égbe nyúló sziklafal bukkant elő az előttünk húzódó, szürke kanavászból.

Nagyapám szigete. Magasba törve és kopáran, ködbe burkolódzva, milliónyi vijjogó madár által őrizve úgy festett, mint valami óriások építette, ősrégi erődítmény. Ahogy felpillantottam kopár szikláira, amelyek csúcsa kísérteties felhőszirtek közt tűnt el, nem is látszott olyan nevetségesnek, hogy elvarázsolt hely.

A hányingerem elmúlt. Apám úgy szaladgált, mint kisgyerek karácsonykor, tekintete a fölöttünk szálló madarakon.

– Jacob, odanézz! – kiáltotta, és a légben keringő pontocskákra mutatott. – Man-szigeti vészmadarak!

Ahogy közeledtünk a sziklákhoz, különös alakzatokat vettem észre a víz alatt. Egy arra járó hajós látta, ahogy áthajlok a korláton, és megkérdezte:

– Nem látott még hajóroncsot, he?

Felé fordultam.

– Ez tényleg az?

– Az egész körzet tengerészek temetője. Ahogy az öreg kapitány szokta vót mondani – „Hartland Point és Cairnholm-öböl között nyugszik sok hajós, aki a másvilágra kőtözött!”

Éppen olyan roncs fölött haladtunk el, amely oly közel volt a felszínhez, s oly tisztán látszott zöldellő teteme, mintha csak ki akarna emelkedni a vízből, mint zombi a sekély sírból.

– Látja ezt? – mutatott rá emberem. – Tengeralattjáró süllyesztette el, szegényt.

– Tengeralattjárók közlekedtek errefelé?

– Rengeteg. Az egész Ír-tenger hemzsegett a német tengeralattjáróktól. Esküszök, fél haditengerészet vóna a kezembe’, ha el nem süllyedtté tehetném az itt megtorpedózott hajókat. – Drámaian felhúzta az egyik szemöldökét, aztán nevetve továbbment.

A hajó fara felé kocogtam, szemmel tartva a hajóroncsot, amely elmaradt hajónk farvize alatt. Aztán, amikor éppen azon tűnődtem, vajon hegymászóként kell-e majd a szigetre jutnunk, a meredek szirtek fokozatosan lankákká szelídültek. Egy földnyelvet megkerülve félhold alakú, sziklás öbölbe értünk. A távolban aprócska kikötőt láttam, ahol tarkálló halászcsónakok táncoltak, azon túl meg a zöldellő mélyedésben elterülő városkát. Birkákkal pettyezett legelők foltjai nyúltak fel a hegyoldalakon, amelyek magasan fekvő gerincben végződtek, ahol a felhőfal úgy állt, mint valami gyapotból épített mellvéd. Drámaian gyönyörű volt, sosem láttam még ilyen tájat. A kaland enyhe bizsergését éreztem, amikor bepöfögtünk az öbölbe, mintha földet fedeztem volna fel ott, ahol a térképeken csupán jellegtelen kékség látszik.

A komp kikötött, és mi becipeltük poggyászunkat a városkába. Amikor jobban megnéztem magamnak, úgy találtam, hogy a város, ahogyan sok minden egyéb, közelebbről nem is olyan szép, mint messziről. A sáros, murvás utcácskák kis hálóját fehérre meszelt házak szegélyezték, furák és régiesek, eltekintve a tetejükön meredező műholdvevő antennáktól. Minthogy Cairnholm túlságosan távoli és jelentéktelen volt ahhoz, hogy a szárazföldről átvezessék ide a villanyt, büdös dízel áramfejlesztők zümmögtek minden sarkon, akár a mérges darazsak, összhangban a traktorok – más jármű nem volt a szigeten – berregésével. A város két szélén ősrégi házak álltak elhagyatva, tető nélkül, bizonyítva, hogy egyre fogyatkozik a lakosság, a sok évszázados halászattól és gazdálkodástól más és csillogóbb lehetőségek csábítják el a fiatalokat.

Végighúztuk bőröndjeinket a városkán, kerestük azt a Paplak nevű valamit, ahol apám szobát foglalt. Reggelit és szobát kiadó fogadóvá átalakított régi templomot képzeltem el, ahová csak aludni megyünk, amikor éppen nem madarakat lesünk, vagy nyomokat követünk. Érdeklődtünk néhány helyi lakosnál, de csak értetlenül néztek ránk.

– De tudnak angolul, igaz? – töprengett hangosan apám.

Már megfájdult a kezem bőröndöm eszement súlyától, amikor egy templomhoz értünk. Azt hittük, megtaláltuk a szállásunkat, amíg be nem léptünk, és nem láttuk, hogy a templomot valóban átalakították, de nyomorúságos kis múzeummá, nem pedig fogadóvá.

Ott találtuk a részmunkaidőben dolgozó kurátort a régi halászhálókkal és birkanyíró ollókkal teleaggatott teremben. Felragyogott az arca, amikor meglátott minket, aztán lehervadt róla a mosoly, amikor kiderült, hogy csak eltévedtünk.

– Szerintem a Paplyukat keresik – mondta. – Csak ott van kiadó szoba a szigeten.

Ezután útba igazított minket olyan ritmikus akcentussal, amelyet igen szórakoztatónak találtam. Imádtam hallgatni a walesi emberek beszédét, akkor is, ha a mondandójuk felét sem értettem meg. Apám köszönetet mondott, és már indulni akart, de a kurátor olyan segítőkész volt, hogy hátra maradtam, és feltettem neki még egy kérdést.

– Hol találom a régi gyermekotthont?

– A régi micsodát? – sandított rám.

Egy szörnyű pillanatig azt hittem, rossz szigetre jöttem, vagy, ami még rosszabb, az otthont is csak nagyapám találta ki.

– Menekült gyerekeket befogadó menedék volt – folytattam. – A háború alatt. Nagy ház.

A kurátor az ajkába harapott, és kétkedve nézett rám, mintha latolgatná, segítsen-e, vagy mossa kezeit ebben az ügyben. De megszánt.

– Menekültekről nem tudok – mondta –, de azt hiszem, tudom, mire gondol. Messze, a sziget túlsó felén van, túl a mocsáron és az erdőn át. Bár a maga helyében én nem csavarognék arrafelé egyedül. Ha letéved az ösvényről, többé senki se hall magáról – nincs ott csak vizes fű meg birkafasírt, hogy az ember le ne ugorjon egyenesen a szikláról.

– Ezt jó tudni – nézett rám apám. – Ígérd meg, hogy nem mész oda egyedül.

– Jól van, jól van.

– Különben miért érdekli magukat? – kérdezte a kurátor. – Nem szerepel a turistáknak szóló térképeken.

– Csak egy kis családfa-kutatás – felelte apa az ajtó felé araszolva. – Apám ott töltött gyerekkorában néhány évet. – Tudtam, hogy nagyon nem akarja, hogy szó essen pszichiáterekről meg halott nagyapákról. Még egyszer köszönetet mondott, és gyorsan kiterelt az ajtón.

A kurátor útmutatása alapján visszamentünk, amíg egy fekete kőből faragott, gyászos külsejű szoborhoz nem értünk. A Várakozó Asszony a tengerbe veszett szigetlakóknak állított emléket. Az arcán fájdalmas kifejezés, két karja kitárva a sokháznyira lévő tenger felé, de az utcán éppen vele szemben álló Paplyuk felé is. Hát nem vagyok valami nagy szálloda-szakértő, de a viharvert cégtáblára vetett egyetlen pillantásból rájöttem, hogy ott-tartózkodásunk nem lesz négycsillagos, este csoki a párnán élmény. Felül hatalmas betűkkel ez állt: BOR, SÖR, PÁLINKA. Alatta szerényebb betűkkel: Házias ételek. Legalul kézzel írva, mintegy utógondolatként Kiadó szobák, bár az á ékezetét meg a k betűt kikaparták, így csak szoba maradt. Ahogy poggyászunkat az ajtó felé vonszoltuk, apám szélhámosok és becsapós hirdetések miatt zsörtölődött, én meg visszapillantottam a Várakozó Asszonyra, azon tűnődve, vajon nem arra vár-e csupán, hogy vigyen neki valaki egy italt.

Betuszkoltuk csomagjainkat az ajtón, és pislogva álltunk az alacsony mennyezetű ivó félhomályában. Amikor a szemem hozzászokott a látványhoz, megállapítottam, hogy a lyuk szó igen pontosan írta le a helyet: a parányi, ólomüveg ablakokon csak annyi fény jutott be, hogy a vendég odataláljon a sörcsaphoz, anélkül, hogy átesne az asztalokon meg a székeken. A rozogán imbolygó asztalok hasznosabbak lettek volna tűzifának. Az ivó a délelőtt bármely órájában félig volt tele az ittasság különböző fokozatait mutató emberekkel, imádságosan hajolt a fejük a borostyánszínű itallal teli kupák fölé.

– Maguk gyühettek a szobáér’ – mondta a pult mögötti fickó, és kijött, hogy kezet szorítson velünk. – Kev vagyok, ők meg a cimborák. Köszönjetek, cimborák.

– ’Pot – motyogták az emberek, a poharuk fölött biccentve.

Követtük Kevet a keskeny lépcsőn a lakosztályba (!), amelyet csak nagy jóindulattal lehetett szerénynek nevezni is. Két hálószobából állt, a nagyobbikra apám tartott igényt, aztán volt egy másik helyiség, amelyik egyszerre játszotta a konyha, az ebédlő és a nappali hármas szerepét, azaz volt benne egy asztal, egy molyrágta kanapé meg egy rezsó. A klotyó „többnyire működött” Kev szerint, „de ha bedögölne, ott a Vén Megbízható”. A hátsó sikátorban álló budira mutatott, amelyre pompás kilátás nyílt a hálószobám ablakából.

– Ja, és kölleni fognak ezek – mondta, és kivett egy szekrényből két petróleumlámpát. – Az áramfejlesztők este tízkor leállnak, mer’ olyan kurva drága a benzint ideszállítani, szóval vagy korán lefeküdnek, vagy megszeretik a gyertyát meg a petróleumot. – Elvigyorodott. – Remélem, nem túl középkori maguknak.

Biztosítottuk Kevet, hogy az árnyékszék meg a petróleum pompás lesz, igazán élvezetes, de tényleg – egy kis kaland, bizony ám –, aztán újra levezetett minket az idegenvezetés végső állomására.

– Itten fogyaszthassák el az étkezéseket – mondta –, és biztos vagyok benne, hogy úgy lesz, mer’ evésre nincsen más hely. Ha telefonálniuk köll, ott a sarokban a fülke. Néha kicsit sorba köll állni ugyan, mer’ ideki nincsen a mobilhoz térerő, és itten láthassák a sziget egyetlen vonalas készülékjét. Úgy ám, minden a mienk – csak nálunk van kaja, csak nálunk van szoba, csak nálunk van telefon! – És hátradőlt, és nevetett, hosszan és hangosan.

Az egyetlen vonalas készülék a szigeten. Szemügyre vettem – behúzható ajtaja volt, mint a régi filmekben lévő fülkéknek –, és ekkor értettem meg elszörnyedve, hogy ez volt a görög orgia, ez volt a tomboló iskolai buli színhelye, amikor beszélni próbáltam a szigettel néhány hete. Ez a szarlyuk.

Kev átadta apámnak szobáink kulcsait.

– Ha kérdésük van – mondta –, tuggyák, hol találnak.

– Lenne egy kérdésem – mondtam. – Mi az a szar – vagyis paplyuk?

A pultnál ülőkből kitört a nevetés.

– Mi vóna? Lyuk a papoknak! – mondta az egyik, mire a többiek még jobban nevettek.

Kev odament az egyik egyenetlen padlódeszkához a kandalló közelébe, ahol egy rühes kutya szunyókált.

– Itten van – dobbantott a lábával az ajtónak látszó deszkára. – Réges-rég, amikor az embert felkötötték pusztán azér’, mer’ katolikus vót, idegyüttek a menedéket kereső papok. Ha Erzsébet királynő banditái üldözték valamelyiket, eldugtuk ilyen barátságos kis üregekbe – paplyukakba. – Felfigyeltem, hogy többes szám első személyben beszélt, mintha személyesen ismerte volna azokat a régen halott szigetlakókat.

– Még hogy barátságos! – szólalt meg az egyik ivócimbora. – Fogaggyunk, hogy dög meleg és szűkös odalenn!

– Én inkább elviselném a meleget meg a szűköset, semhogy fölkössenek a papgyilkosok – mondta egy másik.

– Jól van, no! – mondta az első. – Cairnholmra – legyen mindig sziklaszilárd menedékünk!

– Cairnholmra! – kiáltották kórusban, és egyszerre emelték fel a poharukat.

*

Az utazástól kimerülten korán lefeküdtünk – azaz ágyba bújtunk, és a fejünkre szorítottuk párnáinkat, hogy tompítsuk a padlódeszkák alól felszűrődő, dübörgő hangzavart, amely egy idő múlva úgy felerősödött, mintha a mulatozók elözönlötték volna a szobámat. Aztán bizonyára tízet ütött az óra, mert odakinn felhördültek, majd elnémultak a zümmögő áramfejlesztők, ahogy elhallgatott a lenti zene, és kialudtak az ablakon bevilágító utcai lámpák is. Egyszeriben csöndes, áldott sötétség borult rám, és csupán a távoli hullámok suttogása emlékeztetett rá, hogy hol vagyok.

Hónapok óta először mély, rémképektől mentes álomba merültem. Ezúttal nagyapámról álmodtam kisfiú korában, az itt töltött első éjszakájáról, idegenként egy idegen országban, idegen tető alatt, ahol idegen nyelven beszélő embereknek köszönhette az életét. Amikor felébredtem, és az ablakon beragyogott a napfény, rájöttem, hogy Vándorsólyom kisasszony nemcsak nagyapám életét mentette meg, hanem az enyémet és apámét is. Ha egy csöppnyi szerencsém lesz, ma megköszönhetem neki.

Mire lementem, apám már az egyik asztalnál ült, kávét szürcsölt, és méregdrága távcsövét tisztította. Ahogy leültem, megjelent Kev két tányérral, amelyeken holmi felismerhetetlen hús és zsírban sült pirítós volt.

– Nem is tudtam, hogy kenyeret is lehet zsírban sütni – jegyeztem meg, mire Kev azt felelte, tudtával nincs olyan étel, amelyet nem lehet zsírban sütni.

Reggeli közben megbeszéltük apával aznapi terveinket. Lényegében meg akartuk ismerni a szigetet. Először kijelöljük apa madármegfigyelő helyeit, aztán megkeressük a gyermekotthont. Belapátoltam a kaját, minél előbb indulni szerettem volna.

A zsíros ételtől megerősödve hagytuk el a fogadót, és átvágtunk a városon, traktorokat kerülgetve, és túlkiabálva az áramfejlesztők zaját, amíg az utcákról ki nem értünk a mezőkre, és le nem maradt mögöttünk a lárma. Csípősen szeles idő volt – a nap hatalmas felhőgomolyagok mögé bújt, aztán pár perc múlva előbukkant, és látványos fénysugarakkal pásztázta a dombokat –, én meg tele voltam energiával és reménnyel. Az egyik sziklás partszakasz felé tartottunk, ahol apám sok madarat látott még a kompról. Igaz, nem tudtam, hogy jutunk oda – a sziget kissé levesestál alakú volt, körben, a szélén a dombok hegyekké magasodtak, a túloldalukon életveszélyes sziklafalakkal a tengerig –, de ezen a részen a gerinc lekerekedett, és ösvény vezetett egy apró, homokos partszakaszhoz.

Óvatosan leereszkedtünk a partra, ahol madarak egész civilizációja csapkodott a szárnyaival, rikoltozott, vagy halászott a levonult ár után visszamaradt pocsolyákban. Apám szeme nagyra nyílt.

– Lenyűgöző – mormolta, és tolla tömpe végével megkapart némi megkövesedett guanót. – Itt kell töltenem némi időt. Nem baj?

Láttam már nála ezt az arckifejezést, és pontosan tudtam, mit jelent a „némi idő”: sok-sok órát.

– Akkor megyek, megkeresem a házat egyedül.

– Egyedül nem. Megígérted.

– Keresek valakit, aki odavezet.

– Kit?

– Kev biztosan tud ajánlani.

Apám kinézett a tengerre, ahol nagy, rozsdás világítótorony állt egy kőrakáson.

– Tudod, mi lenne a válasz, ha anyád itt volna.

A szüleimnek eltérő nézeteik voltak arról, hogy mennyi szülői felügyeletre van szükségem. Anya volt az erőszakosabb, mindig körülöttem lebzselt, apa nagyobb távolságot tartott. Úgy vélte, lényeges, hogy időnként elkövessem a magam hibáit. És ha most elenged, egész nap eljátszadozhat a guanóval.

– Oké – mondta –, de bárkivel mész is, add meg nekem a számát.

– Apa, itt senkinek nincs telefonja.

Sóhajtott.

– Jól van. De legyen megbízható.

*

Kev elment valamit elintézni, ittas törzsvendégei egyikét felkérni kísérőül viszont nem látszott jó ötletnek, hát bementem a legközelebbi boltba, hogy olyan embert kérjek meg, akinek legalább kereső foglalkozása van. Az ajtón ez állt: HALÁRUDA. Beléptem, és ott találtam egy szakállas óriást véráztatta kötényben. Egy pillanatra abbahagyta a halak lefejezését, és dühösen rám nézett, vértől csöpögő bárddal a kezében, én pedig megesküdtem magamban, hogy soha többé nem becsülöm le a részegeket.

– Mi a francnak? – mordult rám, amikor elmondtam, hová szeretnék menni. – Nincs ott csak láp meg ütődött időjárás.

Meséltem neki nagyapámról meg a gyermekotthonról. Komoran hallgatott, aztán áthajolt a pult fölött, és kétkedő pillantást vetett a cipőmre.

– Asszem Dylannek vóna ideje elkísérni magát – mutatott bárdjával egy nagyjából velem egyidős srácra, aki halakat rendezgetett egy hűtőládában –, csakhogy köllene magának valami rendes lábbeli. Tornacipőbe’ nem mehet – beszippancsa a sár!

– Tényleg? – csodálkoztam. – Biztos?

– Dylan! Hozzál a fiatalúrnak egy pár gumicsizmát!

A kölyök feljajdult, látványosan és lassan lecsukta a hűtőládát, és letörölte a kezét, mielőtt a száraz áruval megrakodott polcokhoz vonszolta magát.

– Véletlenül van néhány pár jó, erős gumicsizmám olcsón – mondta a halkereskedő. – Vegyen, mer’ ingyér nem adom! – Hahotázni kezdett, és bárdjával lecsapott egy lazacra, amelynek a feje keresztülcsúszott a véráztatta pulton, egyenesen bele az ott álló guillotine-kosárba.

Előhalásztam a zsebemből az apától kapott vésztartalékot, mert úgy véltem, egy kis zsarolás nem nagy ár, hogy megtaláljam azt az asszonyt, aki miatt átkeltem az Atlanti-óceánon.

A boltból már gumicsizmában léptem ki, de olyan nagy volt, hogy tornacipőstől belefért a lábam és olyan nehéz, hogy alig tudtam benne tartani a lépést kelletlen vezetőmmel.

– Itt jársz iskolába a szigeten? – kérdeztem Dylant, igyekezve nem lemaradni. Komolyan kíváncsi voltam – hogyan élhet a szigeten egy korombeli kölyök?

Egy, a szárazföldön lévő városka nevét motyogta.

– Szóval egy óra oda, egy óra vissza a komppal?

– Aha.

Ennyi. A társalgásra tett további kísérleteimre még kevesebb szóban felelt – vagyis egyáltalán nem –, végül feladtam, és csak mentem utána. Kifelé a városból összefutottunk az egyik barátjával, egy valamivel idősebb fiúval, aki rikítóan sárga tréningruhát viselt hamis aranyláncokkal. Űrhajósnak öltözve se festett volna idegenebbül Cairnholmon. Összeütötték az öklüket Dylannel, majd a srác Féreg néven mutatkozott be.

– Féreg?

– A művészneve – magyarázta Dylan.

– Mi vagyunk a legmenőbb rap-kettős Walesben – mondta Féreg. – Én vagyok Emcee Féreg, ez meg Dadogós Dylan, azaz Emcee Dögös Dylan, azaz Emcee Disznó Dylan, Cairnholm legjobb beatboxere, szájdobosa. Megmutassuk ennek a jenkinek, hogy csinájjuk, Dögös?

Dylan bosszúsnak látszott.

– Most?

– Nyomd a ritmust, fiacskám!

Dylan az égre emelte a tekintetét, de engedelmeskedett. Először azt hittem, megfullad a saját nyelvétől, csakhogy fröcsögő köhögésének – puh, puh-CSA, puh-puhh, Puh-CSA – ritmusa volt, és Féreg rappelni kezdett rá.

– A Paplyukban lógok mindennap déltől Ott piál apád, telik a segélyből Vidám a versem, sose’ szomorú / Dylan meg tüzes, mint a jó vindaloo!

Dylan elhallgatott.

– Ez hülyeség – mondta. – És a te apád piál segélyből.

– Vazze, Disznó D, nyomd! – Féreg kezdett most szájjal dobolni, közben a mozdulataival robotot utánzott egész tűrhetően, cipője csikorgott a murván. – Tiéd a miki, D!

Dylan szemlátomást zavarban volt, de rímelni kezdett.

– Felcsíptem egy dögös Sharon nevű bulát / Csípte a nacimat meg ezt a jó csukát Megfarkaltam, mint disznó az ólba’ És ezt költöttem róla a klotyóba’!

Féreg a fejét rázta.

– A klotyóba’?

– Nem vótam még kész!

Felém fordultak, érdeklődtek, hogy tetszett. Tekintettel arra, hogy még egymás rappelését sem szerették, nem tudtam, mit mondjak.

– Inkább az olyan zenét csípem, amelyiknél énekelnek meg gitároznak meg ilyesmi.

Féreg elintézett egy legyintéssel.

– Mit tudja ez, mi a művészet?! – morogta.

Dylan nevetett, és kezet fogtak, összeöklöztek, majd egymás nyitott tenyerébe csaptak.

– Mehetünk? – kérdeztem.

Egy ideig még zsörtölődtek és piszmogtak, de viszonylag gyorsan elindultunk, velünk tartott Féreg is.

Hátul baktattam, törtem a fejem, mit mondjak majd Vándorsólyom kisasszonynak, ha találkozunk. Arra számítottam, hogy igazi walesi úri hölgynek fognak bemutatni, majd teát kortyolgatunk a szalonban, és udvariasan csevegünk, amíg el nem jön az ideje, hogy elmondjam neki a rossz hírt. Abraham Portman unokája vagyok, mondom majd. Sajnálom, hogy éppen nekem kell közölnöm önnel, de eltávozott közülünk. Aztán, miután letörölte a könnyeit, kérdésekkel fogom elárasztani.

Követtem Dylant és Férget az ösvényen, amely legelésző birkákkal teli mezőkön át kanyargott, majd tüdőt repesztő meredeken másztunk fel a gerincre. Odafenn gomolyogva kígyózó ködfal fogadott minket, olyan sűrű, mintha egy másik világba léptünk volna. Valóban bibliai volt; olyan köd, amilyennel Isten, enyhébb bosszúságában megverte az egyiptomiakat. Ahogy lefelé tartottunk a túloldalon, mintha még sűrűsödött volna. A nap halovány, fehér koronggá fakult. Minden csupa nedvesség volt, gyöngyözött a bőröm, átvizesedett a ruhám. Lehűlt a levegő. Egy percig nem láttam Férget és Dylant, aztán az ösvény sík terepre ért, és ők ott álltak, engem vártak.

– Jenki kölyök! – kiáltotta Dylan. – Erre!

Engedelmesen követtem őket. Letértünk az ösvényről, hogy átgázoljunk egy mocsári fűvel benőtt réten. Juhok bámultak rám nagy, nedves szemmel, a gyapjuk nyirkos volt, a farkuk lekonyult. Kis házikó bukkant elő a ködből. Teljesen be volt deszkázva.

– Biztosan ez az? – kérdeztem. – Üresnek látszik.

– Hogy üres? Szó sincs róla, tele van szarral – felelte a Féreg.

– Menj csak – mondta Dylan. – Nézd meg.

Sejtettem, hogy ez valamiféle csel, de odaléptem az ajtóhoz, és bekopogtam. Nem volt bezárva, így az érintésemtől kissé kinyílt. Odabenn nagyon sötét volt, így hát beléptem – és a legnagyobb megdöbbenésemre lefelé – a földnek látszó padlóra, amely, ahogy gyorsan rájöttem, valójában sípcsontig érő trágya volt. Az a kívülről olyan ártatlannak tetsző, lakatlan kalyiba valójában ideiglenes birkaól volt. A szó szoros értelmében szarlyuk.

– Jaj, Istenem! – kiáltottam utálkozva.

Odakinn kitört a nevetés. Kibuktam az ajtón, mielőtt eszméletemet vesztettem volna a bűztől, és láttam, hogy a fiúk a hasukat fogva röhögnek.

– Seggfejek – morogtam rájuk, és próbáltam leverni a csizmámról a trágyát.

– Miért? – kérdezte a Féreg. – Mondtuk, hogy tele van szarral!

Dylan szeme közé néztem.

– Megmutatod a házat vagy sem?

– Komolyan beszél – törölgette a könnyeit Féreg.

– Persze, hogy komolyan!

Dylan képéről lehervadt a vigyor.

– Azt hittem, brahiból mondtad, haver.

– Mit csináltam?

– Hülyültél.

– Hát nem.

A fiúk idegesen néztek össze. Dylan súgott valamit Féregnek. Féreg súgott valamit Dylannek. Végül Dylan megfordult, és az ösvényre mutatott.

– Ha tényleg látni akarod – mondta –, menj tovább arra, túl a mocsáron, át az erdőn. Nagy, régi épület. Nem tévesztheted el.

– Mi az ördög? Arról volt szó, hogy velem jöttök!

Féreg elfordult.

– Eddig jöttünk.

– Miért?

– Csak. – És sarkon fordultak, és baktatni kezdtek visszafelé, bele a ködbe.

Mérlegeltem a lehetőségeimet. Behúzhatom fülem-farkam, és követhetem kínzóimat vissza a városba, vagy továbbmehetek egyedül, aztán hazudhatok apának.

Négy másodpercnyi elmélyült töprengés után már úton voltam.

*

Kiterjedt, holdbéli tájra emlékeztető ingovány nyúlt a távolba az ösvény mindkét oldalán, csak barna fű meg teaszínű víz ameddig a szem ellát, egyhangúságát csak itt-ott szakította meg egy-egy kőrakás. Hirtelen vége szakadt a csupasz fák erdejénél, amelyek ágai úgy meredtek az égre, mint vizes ecsetek hegyes csúcsai, s az ösvény egy darabon úgy eltűnt a kidőlt fatörzsek meg a repkény alatt, hogy tartani az irányt csupán hit kérdése maradt. Eltűnődtem, vajon egy olyan idős hölgy, amilyen Vándorsólyom kisasszony, hogy közlekedhet ilyen csupa akadály úton. Bizonyára mindent házhoz szállítanak neki, gondoltam, bár az ösvény úgy festett, mint ahol nem járt senki hónapok, ha nem évek óta.

Átmásztam egy mohától csúszós, óriás fatörzsön, és az ösvény hirtelen éles fordulatot vett. A fák függönyként nyíltak szét, és egyszerre csak ott állt, ködköpenyben, egy gazzal benőtt domb tetején. A ház. Egyszeriben megértettem, a fiúk miért nem voltak hajlandók jönni.

Nagyapám százszor is leírta, de az ő történeteiben a ház mindig ragyogó, vidám hely volt – nagy és zegzugos, igaz, de csupa fény és kacagás. Ami most előttem állt, nem szörnyek elől menedéket nyújtó hely volt, hanem maga a szörnyeteg, ahogy siváran és kiéhezetten nézett le a dombtetőről. Fák dugták ki a fejüket kitört ablakaiból, és görcsös vadszőlő-indák emésztették a falait, akár vírust az antitestek – mintha maga a természet folytatott volna háborút ellene –, ám a ház elpusztíthatatlannak látszott, eltökélten nyújtózkodott felfelé, hiába a csálén álló falak meg a beomlott tető fölött látszó, csipkézett szélű égbolt.

Próbáltam meggyőzni magam, hogy bármilyen lepusztult is, azért valaki még élhet benne. Az ilyesmi nem állt példa nélkül ott, ahonnan én jöttem – omladozó ház a város szélén, állandóan behúzott függönyök, és egyszerre csak kiderül, hogy holmi vénséges vén remete otthona, aki kínai porlevesen és levágott körömdarabkákon élt, de nem jött rá senki, amíg egy ingatlanbecslő vagy egy túlbuzgó népszámláló rá nem talált szegény lélekre, aki immár egy La-Z-Boy heverőn porladt. Olyan emberek, akik már öregek ahhoz, hogy a házat karbantartsák, a családjuk pedig valamiért leírta őket – szomorú, de megesik. Ami azt jelentette, hogy akár tetszik, akár nem, be kell kopogtatnom.

Összeszedtem maradék, csekélyke bátorságom, átgázoltam a derékig érő gazon a csupa törött járólapból és rothadó fából álló tornáchoz, hogy bekukucskáljak a repedezett ablakon. A mocskos üvegen át csupán bútorok körvonalait láttam, így hát kopogtattam, hátrább léptem a kísérteties csendben, és megtapogattam a zsebemben Vándorsólyom kisasszony levelét. Magammal hoztam arra az esetre, ha netán bizonyítanom kellene, ki vagyok, de ahogy eltelt egy perc, majd még egy, egyre kevésbé látszott valószínűnek, hogy szükségem lesz rá.

Lemásztam az udvarba, és megkerültem a házat, másik bejáratot keresve, felmérve az épületet, de szinte felmérhetetlennek látszott, valahányszor megkerültem az egyik sarkát, mintha újabb erkélyeket, tornyokat és kéményeket növesztett volna. Aztán a háta mögé kerültem, és megpillantottam a lehetőséget: egy ajtó nélküli ajtónyílást vadszőlő-indák szakállával, tátongón és feketén; nyitott szájat, amely csak arra vár, hogy elnyeljen. Már a látványától is libabőrös lettem, no de nem azért utaztam körül a fél világot, hogy sikoltozva elfussak egy ijesztő épület puszta látványától. Azokra a szörnyűségekre gondoltam, amelyeket Portman nagyapa átélt, és egyre elszántabb lettem. Ha odabenn található még valaki, meg fogom találni. Felmentem a málló lépcsőn, és átléptem a küszöböt.

*

Álltam a sírkamra-sötét előcsarnokban, és dermedten bámultam a kampókra aggatott bőröknek látszó valamiket. Egy gyomorforgató pillanat után, amíg azt képzeltem, hogy az árnyékból holmi őrült emberevő ugrik rám késsel a kezében, rájöttem, hogy csupán az eltelt időtől rongyosra foszlott és elzöldült kabátokat látok. Önkéntelenül megborzongtam, és mély levegőt vettem. Még csupán tízlépésnyit derítettem fel a házból, és kis híján máris összecsináltam magam. Szedd össze magad, biztattam magam, és lassan haladtam előre, a szívem hevesen kalapált.

Minden újabb helyiség még szörnyűségesebb volt az előzőnél. Szélfútta újságpapír. Vastag porréteggel bevont, szétszórt játékok, régen eltávozott gyermekek bizonyítékai. Terjengő penész, amelytől az ablakok körül a falak kibolyhosodtak, megfeketedtek. Kandallók, amelyeket a tetőről lekúszó szőlőindák fojtogattak, sőt szétfutottak a padlón is idegen lények csápjaiként. A konyha rettenetesen félresikerült kísérlet színhelyének látszott – sokpolcnyi befőtt robbant fel hatvanévnyi fagyástól majd olvadástól, fenyegető foltokat hagyva a falakon – az ebédlő padlóját pedig olyan vastagon borította a lehullott vakolat, mintha a ház belsejében havazott volna. Az egyik fényhiányos folyosó végén kitettem súlyom próbájának a rozoga lépcsőt, csizmám friss nyomokat hagyott a vastag porban. A lépcsőfokok úgy nyikorogtak, mintha hosszú álomból ébredve nyögdécselnének. Ha volt valaki odafenn, akkor is igen régen szunnyadhattak.

Végül olyan szobákra bukkantam, ahol teljes falak hiányoztak, így aztán erdei aljnövényzet és csenevész fácskák nőttek bennük. Álltam a hirtelen támadt szélben, azon tűnődve, mi okozhatott ilyen pusztulást, és olyan érzésem támadt, hogy itt valami rettenetes történt. Nem tudtam összeegyeztetni nagyapám idilli történeteit ezzel a rémületes házzal, se elképzelni, hogy itt talált menedékre, ahol minden katasztrófára utalt. Többet kellett volna megtudnom, de egyszeriben időpocsékolásnak látszott; lehetetlennek, hogy itt bárki életben legyen még, lett légyen bár a legzárkózottabb embergyűlölő. Amikor elhagytam az épületet, úgy éreztem, messzebb járok az igazságtól, mint valaha is.

NEGYEDIK FEJEZET

Mihelyt vak emberként botladozva, bukdácsolva és tapogatózva átjutottam az erdőn meg a ködön, és újra a napsütés meg a fény világába jutottam, meglepetten láttam, hogy a nap már lefelé megy, a fény egyre vörösebb. Valahogy az egész nap elillant. Az ivóban apám várt, előtte éjfekete sör és a nyitott laptopja. Leültem, és elcsórtam a sörét, mielőtt felpillanthatott volna a gépelésből.

– Jóságos ég! – fuldokoltam, miután beleittam a sörbe. – Mi ez? Erjesztett motorolaj?

– Körülbelül – nevetett apám, és visszahúzta a poharat. – Nem olyan, mint az amerikai sör. Nem mintha annak ismernéd az ízét, mi?

– Dehogy – kacsintottam, pedig igaz volt. Apám szerette azt hinni, hogy olyan népszerű és kalandkedvelő srác vagyok, amilyen ő volt az én koromban – ezt a mítoszt könnyű volt fenntartani.

Kurtán kifaggatott, hogy jutottam el a házhoz, és ki vezetett oda, és minthogy a hazugság legegyszerűbb módja, amikor az ember inkább kihagy a történetből, semhogy beletoldana, diadalmasan kerültem ki a meccsből. Véletlenül nem említettem, hogy Féreg és Dylan átvertek, és ennek az lett a következménye, hogy birkatrágyában gázoltam, majd félmérföldnyivel a cél előtt faképnél hagytak. Apa szemlátomást örült, hogy máris találtam korban hozzám illő srácokat; azt hiszem, azt is elfelejtettem megemlíteni, hogy ezek a srácok gyűlölnek.

– És milyen a ház?

– Lerobbant.

Pislogott.

– Nyilván régen volt, hogy nagyapa ott élt, he?

– Vagy bárki más.

Lecsukta a laptopot, ami annak volt a biztos jele, hogy mostantól csak rám figyel.

– Látom, csalódott vagy.

– Hát nem azért tettem meg sok ezer mérföldet, hogy egy ijesztő, kacatokkal teli házat találjak.

– Tehát mi a terved?

– Embereket keresek, akikkel beszélhetek. Olyasvalakit, aki még tudja, mi történt a gyerekekkel, akik ott éltek. Szerintem néhányuknak még élniük kell, vagy a szárazföldön, vagy itt valahol. Idősek otthonában vagy hasonló helyen.

– Jó ötlet – mondta, bár a hangjából hiányzott a meggyőződés. Suta csend lett, aztán megszólalt. – Úgy érzed most, attól, hogy itt vagy, kezded jobban megérteni, ki volt a nagyapád?

Belegondoltam.

– Nem tudom. Talán. Ez csak egy sziget, tudod?

Bólintott.

– Pontosan.

– És te?

– Én? – Vállat vont. – Már régen lemondtam arról, hogy megértsem apámat.

– Szomorú. Nem érdekelt?

– Dehogynem. Aztán, egy idő múlva már nem.

Éreztem, hogy a beszélgetés kezd kínossá válni, de nem adtam fel.

– Miért?

– Ha valaki nem engedi be az embert, egy idő múlva már nem kopogtat. Érted?

Szinte sosem beszélt így. Talán a sör tette, talán az, hogy ennyire távol voltunk az otthonunktól, vagy úgy gondolta, kellőképpen nagy fiú vagyok már, hogy meghallgassam a történetét. Mindenesetre nem akartam, hogy abbahagyja.

– De az apád volt. Hogy tudtad egyszerűen feladni?

– Nem én adtam fel! – mondta a kelleténél kissé hangosabban, aztán lesütötte a szemét, körbelötykölte a poharában a sört. – Az a helyzet – az igazság, hogy szerintem nagyapád egyszerűen nem tudta, hogyan kell apának lenni, mégis úgy érezte, azzá kell válnia, mert egyetlen testvére sem élte túl a háborút. Szóval úgy oldotta meg, hogy mindig elment otthonról – vadászott, üzleti utakat tett, amit csak akarsz. És amikor otthon volt, mintha akkor sem lett volna ott.

– Arról a mindenszentek előestéjéről van szó?

– Miről beszélsz?

– Tudod – a fényképről.

Régi história volt, és így hangzott: mindenszentek előestéje volt. Apám ötévesen még sosem járta végig a környéket a szokásos „Cukor vagy bot?!” felkiáltással, és Portman nagyapa megígérte neki, hogy munka után elviszi. Nagyanyám vett apámnak egy nevetséges, rózsaszín nyuszi-jelmezt, apa felvette, és kiült a kocsifelhajtóra Portman nagyapát várni. Ott ült délután öttől késő estig, de nagyapa nem jött. Nagymama olyan dühös volt, hogy lefényképezte az út szélén bőgő apámat, hogy megmutassa nagyapámnak, mekkora seggfej. Mondanom sem kell, hogy a kép régóta legenda a családban, és igencsak kínos apámnak.

– Nem egyetlen Halloweenről van szó – morogta. – Komolyan mondom, Jake, te sokkal közelebb álltál hozzá, mint én valaha is. Nem tudom – kettőtök között volt valami megfoghatatlan.

Nem tudtam válaszolni. Talán apa féltékeny volt rám?

– Miért mondod nekem most ezt?

– Mert a fiam vagy, és nem akarom, hogy fájdalom érjen.

– Fájdalom?

Hallgatott. Odakint felhők úsztak, a nap utolsó sugarai kirajzolták a falra az árnyékunkat. Összeszorult a gyomrom, mint amikor az emberrel közölni akarják a szülei, hogy elválnak, de az ember már tudja, mielőtt bárki kinyitotta volna a száját.

– Sosem ástam magam mélyre nagyapád dolgaiba, mert féltem, hogy mit találok – mondta végül.

– Úgy érted, a háborúról?

– Nem. Nagyapád azokat a titkokat azért nem árulta el, mert túlságosan fájdalmasak voltak. Azt megértettem. Az utazgatásra gondolok, hogy sosem volt otthon. Hogy mit csinált valójában. Azt hiszem – a nagynénéd meg én egyaránt úgy véltük –, hogy volt egy másik nő. Talán nem is egy.

A mondat ott maradt kettőnk között a levegőben. Az arcom furcsán égett.

– Ez őrültség, apa.

– Egyszer találtunk egy levelet. Egy nőtől érkezett, akinek a nevét nem tudtuk, nagyapádnak címezve. Szeretlek, hiányzol, mikor jössz vissza meg ilyesmi. Olyan nyomorult, rúzsfolt az inggalléron fajta lebukás. Sosem fogom elfelejteni.

Heves szégyenkezés hasított belém, mintha az én bűnöm lett volna, amit elmesélt. De valójában nem tudtam elhinni.

– A levelet apróra téptük, és lehúztuk a vécében. Igaz, többet nem találtunk. Szerintem nagyapád attól fogva óvatosabb lett.

Nem tudtam, mit mondjak. Nem tudtam apámra nézni.

– Sajnálom, Jake. Keserves lehet ezt hallanod. Tudom, mennyire imádtad. – Át akarta karolni a vállam, de leráztam magamról a kezét, hátratoltam a székem, és felálltam.

– Nem imádok senkit.

– Oké. Csak… csak nem akartam, hogy meglepetés érjen.

Fogtam a dzsekimet, és a vállamra kanyarítottam.

– Mit művelsz? Rögtön hozzák a vacsorát.

– Nagyapával kapcsolatban tévedsz – mondtam. – És ezt be fogom bizonyítani.

Sóhajtott. Amolyan elengedőn.

– Oké. Remélem.

Bevágtam magam mögött a Paplyuk ajtaját, és elindultam, magam sem tudom, hová. De az embernek néha át kell lépnie az ajtón.

Persze igaz volt, amit apám mondott: imádtam a nagyapámat. Voltak vele kapcsolatban dolgok, amelyeknek igaznak kellett lenniük, de az, hogy házasságtörő lett volna, nem tartozott ezek közé. Kicsi koromban Portman nagyapa történetei azt jelentették, hogy elvarázsolt életet is lehet élni. Amikor már nem hittem a meséiben, nagyapámban akkor is maradt valami mágikus. Hogy elviselte mindazt a szörnyűséget, hogy látta az emberiség legalját, de sikerült velük harcolva életben maradnia, hogy az egészből olyan tiszteletre méltó és jó és bátor emberként kerüljön ki, amilyennek én ismertem – ez varázslatos volt. Így hát nem tudtam elhinni, hogy hazug, házasságtörő és rossz apa lett volna. Mert ha Portman nagyapa nem volt tisztességes és jó, akkor el nem tudtam képzelni, ki az.

*

A múzeum ajtaja nyitva állt, égett a villany, de nem láttam benn senkit. A kurátort kerestem, abban a reményben, hogy tud valamit a szigetről és népéről, ezért némi eligazítást adhat az üres házról és egykori lakóinak hollétéről. Azt hittem, csak egy percre ugrott ki – nagyobb tömegek nem ostromolták a múzeumot –, bementem a szentélybe, hogy a kiállítási tárgyak megtekintésével üssem el az időt.

A kiállítási tárgyak, már ami ott volt, nagy, nyitott szekrényekben sorakoztak az egykori padsorok helyén. Általában rettenetesen unalmasak voltak, többnyire a hagyományos halászfalu életéhez vagy az állattartás régi rejtélyeihez kötődtek, ám egy kiállítási tárgy elkülönült a többitől. Díszhelyet foglalt el az épület elejében, elegáns ládája az egykori oltár helyén állt. Kötél választotta el a terem többi részétől és kis, figyelmeztető tábla, amelyet nem olvastam el, a ládájának pedig politúrozott faoldalai és plexiteteje volt, szóval csak felülről lehetett belenézni.

Amikor belenéztem, gyakorlatilag elakadt a lélegzetem – és egy rémült pillanatig azt gondoltam: szörny! –, mert elfeketedett holttestet pillantottam meg hirtelen és váratlanul. Az összezsugorodott test hátborzongatóan hasonlított az álmaimban kísértő lényekére, ahogy húsának színe is, mert olyan volt, mintha parázson pirították volna feketére. De amikor a test nem kelt életre, és nem rémített halálra azzal, hogy áttöri a plexit, és a torkomnak esik, kezdeti pánikom alább hagyott. Múzeumi tárgy volt csupán, habár rendkívül morbid darab.

– Látom, már találkozott az öregemberrel! – hallatszott egy hang a hátam mögül, és amikor megfordultam, a kurátor tartott felém. – Eléggé jól bírta. Felnőtt férfiakat láttam már elájulni tőle! – Mosolyogva nyújtott kezet. – Martin Pagett. Nem hinném, hogy a múltkor megjegyeztem a nevét.

– Jacob Portman – mondtam. – Ki ez, Wales leghíresebb gyilkosságának áldozata?

– Az is lehetne, bár sosem gondoltam rá így. Ő szigetünk legrégebbi lakója, régészeti körökben többnyire cairnholmi ember néven ismerik – bár nekünk egyszerűen csak az Öregember. Több mint kétezer-hétszáz éves, bár csak tizenhat volt, amikor meghalt. Valójában tehát meglehetősen fiatal.

– Kétezer-hétszáz? – pillantottam a halott fiú arcára, akinek finom vonásai tökéletes állapotban maradtak. – De olyan…

– Ez annak az eredménye, ha a legszebb éveit olyan helyen tölti az ember, ahol nem létezik oxigén, sem baktériumok, amilyen a mi lápunk mélye. Az ifjúság valóságos forrása van odalenn – ha az ember már halott.

– Ott találta? A mocsárban?

Nevetett.

– Nem én! Tőzegkitermelők találtak rá, amikor tőzeget bányásztak a nagy kőhalom sír közelében, még a hetvenes években. Olyan frissnek látszott, hogy azt hitték, gyilkos garázdálkodik a szigeten – amíg a zsaruk meg nem látták a kezében a kőkorszaki íjat meg az emberi hajból készült hurkot a nyakán. Ma már nem így csinálják.

Megborzongtam.

– Úgy hangzik, mintha emberáldozat volna.

– Pontosan. Hurokkal megfojtották, kibelezték, alaposan fejbe vágták, végül bedobták a vízbe. Kissé eltúlozták, nem gondolja?

– Talán.

Martin harsogva nevetett.

– Talán!

– Oké, gondolom.

– Még szép. De számunkra, modern népek számára az a legérdekesebb, hogy a fiú minden jel szerint szívesen vállalta a halált. Sőt áhította. A népe abban a hitben élt, hogy a mocsarak – kivált a mi lápunk – bejáratok az istenek világába, ezért a legtökéletesebb helyek ahhoz, hogy feláldozzák legbecsesebb ajándékukat: önmagukat.

– Őrültség.

– Valószínűleg. Bár szerintem napjainkban is igen sokféle módszerrel gyilkoljuk magunkat, amelyeket a jövő emberei őrültségnek fognak tartani. Ami pedig a túlvilág kapuját illeti, a mocsár nem rossz választás. Nem egészen föld, és nem egészen víz – átmeneti terület. – A láda fölé hajolt. – Hát nem gyönyörű?

Újra megnéztem a megfojtott, kibelezett és vízbe dobott, a folyamat során valamiképpen halhatatlanná lett testet.

– Nem hinném – mondtam.

Martin felegyenesedett, majd dagályosan szavalni kezdett.

– Jöjj hát, s tekints a lápi emberre! Feketén szunnyad, gyengéd arca koromszínű, karja akár a széntelér, lába akár aszott szilvafaág! – Karját széttárta, mint valami rossz ripacs, úgy lépdelt a láda körül. – Jöjj hát, légy tanúja sok sebének! Lám, kacskaringós vonást húzott a kés; lám, csontot-koponyát tört a kő; lám nyakába most is ott a kötél. Levágott, feláldozott zsenge termés – mennyeknek keresője – ifjan megőrzött öregember – szinte szeretlek!

Teátrálisan meghajolt, amikor tapsoltam.

– Ejha! – mondtam. – Ezt maga írta?

– Bevallom – mosolygott szégyenlősen. – Néha verssorokkal bíbelődöm, de ez csak hobbi. Mindenesetre köszönöm a kedvességét.

Arra gondoltam, mit keres ez a fura, nyájas modorú fickó Cairnholmon az élére vasalt nadrágjával meg a félkész verseivel, hiszen inkább bankigazgatónak nézné az ember, mint olyasvalakinek, aki egy szélfútta szigeten él, ahol se telefon, se kövezett út nincs.

– Igazán boldogan megmutatnám önnek a gyűjteményemet – terelt az ajtó felé –, de attól tartok, itt a zárás ideje. Ám ha holnap vissza akar jönni, örömmel…

– Tulajdonképpen azt reméltem, tud valamit… – szóltam közbe, mielőtt kitessékelt volna. – A házról, amelyet reggel említettem. Elmentem megnézni.

– Ó! – kiáltott fel. – Azt hittem, elijesztettem. Mi van a vén kísértetkastéllyal? Áll még?

Biztosítottam, hogy áll, majd rátértem a lényegre.

– Az emberek, akik ott éltek – van fogalma róla, hogy mi lett velük?

– Halottak – felelte. – Régen történt.

Meglepődtem – bár valószínűleg nem kellett volna. Vándorsólyom kisasszony öreg volt. Az öregek meghalnak. Ám ez nem azt jelentette, hogy vége a kutatásaimnak.

– Keresek bárkit, aki valaha ott élt, nem csak az igazgatónőre gondolok.

– Mind halottak – ismételte. – Nem lakott ott senki a háború óta.

Ennek a megemésztéséhez már kellett egy kis idő.

– Hogy érti ezt? Melyik háború?

– Amikor errefelé azt mondjuk, fiam, hogy „a háború”, csakis egyre gondolunk – a második világháborúra. Német légitámadás végzett velük, ha nem tévedek.

– Nem, ez nem lehet igaz.

Bólintott.

– Abban az időben volt egy légelhárító üteg a sziget túlsó végén, túl az erdőn, ahol a ház van. Így Cairnholm legális katonai célpontnak számított. Nem mintha a németeknek sokat számított volna, mi legális, mi nem. Az egyik bomba mindenesetre célt tévesztett, és… – csóválta a fejét. – Rettentő balszerencse.

– Ez nem lehet igaz – ismételtem, bár kételkedni kezdtem.

– Üljön le, főzök önnek egy teát – mondta. – Úgy látom, nincs a legjobb formában.

– Csak kicsit megszédültem…

Leültetett az irodájában, és kiment teát főzni. Próbáltam összeszedni a gondolataimat. Bombatalálat érte a háború alatt – ez kétségtelenül magyarázatot ad a fal nélküli szobákra. De mi van Vándorsólyom kisasszony levelével – cairnholmi bélyegző van rajta –, amelyet csak tizenöt éve adtak fel?

Martin visszajött egy bögrével.

– Van benne egy cseppnyi whisky – mondta. – Tudja, titkos recept. Pillanatok alatt helyrehozza.

Megköszöntem neki, belekortyoltam, és csak későn észleltem, hogy a whisky sok és erős. Napalmként perzselte a nyelőcsövemet.

– Van ereje – ismertem el vörösödő arccal.

Elkomorodott.

– Gondolom, ide kell hívnom az édesapját.

– Nem, nem, semmi bajom. De ha bármit tudna még mondani a légitámadásról, hálás lennék.

Martin leült velem szemben.

– Ez kíváncsivá tesz. Azt állítja, itt élt a nagyapja. Ő sosem említette?

– Ez engem is kíváncsivá tesz – mondtam. – Úgy gondolom, az ő itt-tartózkodása után történhetett. A háború vége felé vagy az elején?

– Szégyellem bevallani, de nem tudom. Ám ha annyira érdekli, bemutathatom valakinek, aki tudja – Oggie bácsikámnak. Nyolcvanhárom éves, itt élte le az egész életét. Még mindig úgy vág az esze, mint a borotva. – Martin az órájára pillantott. – Ha odaérünk, mielőtt elkezdődik a tévében a Ted atya, boldogan elmesél önnek mindent, amire csak kíváncsi.

*

Tíz perc múlva már Oggie nappalijának puffadtra tömött pamlagán ültünk. A szoba zsúfolásig tele volt könyvekkel, használt cipős dobozokkal, és annyi lámpa égett benne – egyet kivéve –, amennyivel a Karlsbadi-barlangot is ki lehetett volna világítani. Kezdtem rájönni, hogy aki távoli szigeten él, hajlamossá válik arra, hogy mindent megőrizzen: hátha jó lesz még valamire. Oggie viseltes blézerben és pizsamanadrágban ült velünk szemben, mint aki társaságra – bár nadrágra nem érdemes társaságra – számított, és megállás nélkül hintázott beszéd közben egy műanyag karszékben. Szemlátomást örült a hallgatóságnak, és miután hosszan beszélt az időjárásról meg a walesi politikáról, no és a mai ifjúság sajnálatos állapotáról, Martinnak végre sikerült a légitámadásra meg az otthonra és a gyerekekre terelnie a szót.

– Persze, emlékszem rájuk – mondta. – Különös példányok voltak. Időnként láttuk őket a városban – a gyerekeket meg néha a gondozónőjüket is –, amikor tejet, gyógyszert meg miegymást vásároltak. Az ember köszönt, ők meg elfordították a fejüket. Bezárkóztak, úgy bizony, abba a nagy házba. Sok mindent beszéltek, mi folyhat ott, bár senki se tudta biztosan.

– Mit beszéltek?

– Sok ostobaságot. Mint mondom, senki se tudta. Csak annyit mondhatok, nem szabályos árva gyerekek voltak – nem olyanok, mint a Barnardo Otthonokban élő srácok, akik más helyeken bemennek az ünnepekre a városba, és szívesen beszélgetnek mindenkivel. Ezek másmilyenek voltak. Némelyik nem beszélte az iskolázott angolt. De olyan is akadt, aki egyáltalán nem tudott angolul.

– Mert nem igazi árvák voltak – mondtam. – Hanem más országokból érkezett menekültek. Lengyelországból, Ausztriából, Csehszlovákiából…

– Valóban? – nézett rám felvont szemöldökkel Oggie. – Fura, ezt nem hallottam. – Megsértődött szemlátomást, mert úgy tettem, mintha többet tudnék nála a szigetről. Még gyorsabban, agresszívebben hintázott a széken. Ha Cairnholmon így fogadták nagyapámat meg a többieket, nem csoda, hogy nem álltak szóba senkivel.

Martin megköszörülte a torkát.

– Bácsikám, a bombázás?

– Csak nyugalom. Igen, igen, az istenverte káposztazabálók. Ki tudná elfelejteni őket? – Hosszú és tekervényes előadásba kezdett arról, hogy milyen volt az élet a szigeten a német légitámadások idején: a harsogó szirénák; a rémült tülekedés az óvóhelyekért; az önkéntes légófelügyelő, aki háztól házig rohant éjjel, hogy ellenőrizze, be vannak-e húzva a függönyök, eloltották-e az utcai lámpákat, nehogy könnyű célpontul szolgáljanak az ellenséges pilótáknak. A legjobb tudásuk szerint felkészültek, de sosem hitték komolyan, hogy bombázhatják őket, hiszen minden kikötő és gyár a szárazföldön volt, mind sokkal fontosabb célpont, mint az a kis légelhárító Cairnholmon. De egy éjjel hullani kezdtek a bombák.

– Rettenetes volt a zaj – mondta Oggie. – Mintha óriások trappoltak volna végig a szigeten, és csak nem akart véget érni. Pokolian megbombáztak minket, bár a városban senki sem halt meg, hála az égnek. Nem mondhatom el ugyanezt a légelhárítóinkról – bár megtettek minden tőlük telhetőt –, sem azokról a szegény lelkekről az árvaházban. Elegendő volt egyetlen bomba. Az életüket adták Nagy-Britanniáért, úgy ám. Hát bárhonnan jöttek is, Isten áldja meg őket érte.

– Emlékszik, hogy mikor történt? – kérdeztem. – A háború elején vagy a vége felé?

– Pontosan tudom a napját – mondta. – 1940. szeptember 3-án.

Mintha elfogyott volna a szobából a levegő. Nagyapám hamuszürke arcát láttam, alig mozgó ajkát, amint kimondja ugyanezeket a szavakat. 1940. szeptember harmadika.

– Egészen – biztos benne? Hogy azon a napon történt?

– Nem harcolhattam a háborúban – felelte. – Fiatalabb voltam egy évvel. Az az egyetlen éjszaka volt az én egész háborúm. Szóval igen, biztos vagyok benne.

Lebénultam, nem értettem semmit. Annyira különös volt. Tréfát űz velem valaki, tűnődtem – hátborzongató, cseppet sem mulatságos tréfát?

– És maradtak egyáltalán túlélők? – kérdezte Martin.

Az öregember elgondolkodott, tekintete a plafonra vándorolt.

– Most, hogy említed – mondta –, azt hiszem, voltak. Csak egy. Egy fiatalember, nem sokkal idősebb ennél a fiúnál. – Abbahagyta a hintázást, amint visszaemlékezett. – Másnap reggel besétált a városba, nem volt rajta egyetlen karcolás sem. Egyáltalán nem látszott zaklatottnak, ahhoz képest, hogy az összes társa jobblétre szenderült. Ez volt a legkülönösebb.

– Bizonyára sokkos állapotban volt – mondta Martin.

– Nem csodálkoznék – felelte Oggie. – Csak egyszer szólalt meg, hogy megtudakolja apámtól, mikor indul a következő hajó a szárazföldre. Azt mondta, be akar állni a seregbe, ölni az átkozott szörnyeket, akik legyilkolták a társait.

Oggie története majdnem olyan valóságtól elrugaszkodott volt, mint amilyeneket Portman nagyapa szokott mesélni, mégsem volt okom kételkedni benne.

– Ismertem őt – mondtam. – Ő volt a nagyapám.

Döbbenten néztek rám.

– Még ilyet! – csodálkozott Oggie.

Elnézést kértem, és felálltam. Martin megjegyezte, hogy zaklatottnak látszom, és felajánlotta, hogy elkísér a fogadóig, de visszautasítottam. Egyedül kellett maradnom a gondolataimmal.

– Akkor látogasson meg mielőbb – mondta, és én megígértem.

A hosszabb úton mentem, elhaladtam a kikötő imbolygó fényei mellett, ahol a levegőben a sós víz meg a tucatnyi családi tűzhely füstje keveredett. Kigyalogoltam az egyik dokk végéig, néztem a víz fölé emelkedő holdat, elképzeltem nagyapámat, amint ott áll azon a rémes reggelen a bombázás után, bénultan a megrázkódtatástól, a hajóra várva, amely elviszi majd attól a sok haláltól, amelyeket elviselt, a háborúba, még több halál felé. A szörnyek elől nem volt menedék, még ezen a szigeten sem, amely a térképen nem nagyobb egy homokszemnél, s amelyet ködhegyek, éles sziklák és sziszegő hullámok védelmeznek. Sehol sem volt menedék. Ez volt az a szörnyűséges igazság, amelytől nagyapám meg akart oltalmazni.

A távolban köhögni és lassulni hallottam az áramfejlesztőket, és a kikötőben meg a házak ablakai mögött az összes fény felélénkült egy pillanatra, mielőtt kialudt. Elképzeltem, hogyan festhet mindez egy repülőgép magasságából – az egész sziget egyszeriben kihuny, mintha ott sem lett volna. Mint valami miniatűr szupernóva.

*

Holdvilágnál ballagtam a fogadóhoz, kicsinek éreztem magam. Apámat ugyanannál az asztalnál találtam, ahol hagytam, előtte a tányéron megdermedt a maradék szaftos marhasült.

– Lám csak, ki jött vissza – mondta, amint leültem. – Félretettem a vacsorádat.

– Nem vagyok éhes – feleltem, és elmeséltem neki, amit Portman nagyapáról hallottam.

Inkább dühös lett, mint meglepett.

– Nem hiszem el, hogy ezt egyetlenegyszer sem említette – mondta. – Egyetlenegyszer sem. – Megértettem a haragját: más dolog, ha egy nagyszülő nem mesél ilyesmiről az unokájának, de egészen más, ha egy apa eltitkolja a fia elől – ráadásul ilyen hosszú időn át.

Megpróbáltam más irányba terelni a beszélgetést.

– Döbbenetes, hát nem? Mindaz, amin átment.

Apám bólintott.

– Azt hiszem, sosem tudjuk meg a teljes igazságot.

– Portman nagyapa aztán tudott titkot tartani, nem igaz?

– Viccelsz? Valóságos érzelmi Fort Knox volt.

– Szerintem ez magyarázatot is ad valamire. Hogy miért viselkedett annyira távolságtartón, amikor kisfiú voltál. – Apa éles pillantást vetett rám, és tudtam, hogy gyorsan ki kell magyaráznom magam, vagy megbántom. – Már kétszer elvesztette korábban a családját. Egyszer Lengyelországban, azután itt – a fogadott családját. Így aztán, amikor megszülettél te meg Susie néni…

– Akit egyszer megbombáztak, kétszer rezel be?

– Komolyan beszélek. Nem tudod elképzelni, hogy végül is mégsem csalta meg nagymamát?

– Nem tudom, Jake. Nem hiszem, hogy a dolgok ennyire egyszerűek. – Sóhajtott, leheletétől bepárásodott söröspoharának belseje. – Azt viszont talán már tudom, mire ad ez magyarázatot. Arra, hogy miért álltatok olyan közel egymáshoz nagyapáddal.

– Oké…

– Ötven évbe telt, amíg leküzdötte a félelmét attól, hogy családja legyen. Te pont jókor születtél.

Nem tudtam mit válaszolni. Hogyan mondja az ember azt a tulajdon apjának, hogy Sajnálom, hogy édesapád nem szeretett eléggé? Nem tehettem, így csak jó éjszakát kívántam, és felmentem lefeküdni.

*

Szinte egész éjjel forgolódtam. Nem tudtam nem gondolni a levelekre – arra, amelyet apa és Susie néni találtak gyerekkorukban, a „másik nőtől” és arra, amelyet én találtam egy hónapja, Vándorsólyom kisasszonytól. A gondolat, amely ébren tartott, a következő volt: mi van, ha a kettő ugyanaz a nő volt?

Vándorsólyom kisasszony levelén a bélyeg tizenöt évvel ezelőttről származott, ám minden információ szerint már 1940-ben a sztratoszférába röpítették őt. Elképzeléseim szerint két magyarázat volt lehetséges: vagy nagyapám egy halottal levelezett – ami nyilvánvalóan valószínűtlen –, vagy az a személy, aki a levelet írta, valójában nem Vándorsólyom kisasszony volt, hanem másvalaki, aki az ő személyiségével álcázta magát.

Miért álcázza valaki magát egy levélben? Mert rejtegetnivalója van. Mert ő a másik nő.

Mi van, ha ezen a kiránduláson csak azt tudhatom meg, hogy nagyapám házasságtörő hazug volt? Az utolsó szavaival a fogadott családja pusztulásáról akart beszélni nekem – vagy valami olcsó, több évtizeden át tartó viszonyról? Talán mindkettőről, mert az igazság az volt, hogy mire felnőtt fiatalember lett, a családját annyiszor szakították szét, hogy nem tudta, hogyan kell családban élni, vagy hűséges lenni egyetlenhez.

Mindez persze csak találgatás volt. Nem tudtam, és senkitől nem kérdezhettem meg. Mindazok, akik válaszolni lettek volna képesek, régen meghaltak. Nem egészen huszonnégy óra alatt az egész utazásom céltalanná vált.

Nyugtalan álomba merültem. Hajnalban neszezésre ébredtem a szobámban. A másik oldalamra fordultam, hogy megnézzem, mi az, és egyből felültem. Egy nagy madár bámult le rám a szekrényről. Sima, szürkés tollazatú feje volt, és karmai kopogtak a szekrény peremén, ahogy ide-oda tipegett, mintha minél jobban meg akart volna nézni magának. Mozdulatlanul néztem rá vissza, nem tudtam eldönteni, álom-e ez, vagy valóság.

Apámat hívtam, és hangomra a madár felrebbent a szekrényről. Két karom az arcom elé kaptam, hasra fordultam, és amikor újra kilestem, a madár már nem volt ott, kirepült a nyitott ablakon.

Apám álmosan botorkált be.

– Mi baj?

Megmutattam neki a karmok nyomait a szekrényen és egy tollat, amely a padlón kötött ki.

– Istenem, ez különös – forgatta a kezében a tollat. – A vándorsólymok szinte soha nem jönnek ilyen közel az emberhez.

Azt hittem, rosszul hallok.

– Azt mondtad, vándorsólyom?

Felemelte a tollat.

– Igen, vándorsólyom – mondta. – Elképesztő teremtmény – a világ legsebesebb madara. Olyan, akár az alakváltók, annyira áramvonalassá alakul a teste a levegőben. – A név csupán különös véletlen volt, ám nyugtalanító érzésem támadt, amelyet sehogy sem tudtam lerázni.

Reggelinél töprengeni kezdtem, nem adtam-e fel túlságosan könnyen. Igaz ugyan, hogy senki sem élt már, akivel nagyapámról beszélhettem volna, de ott állt még a ház, a nagy része felderítetlen. Ha maradtak benne válaszok nagyapámmal kapcsolatban – talán levelek, fényképalbum vagy napló formájában –, elégtek vagy szétmállottak valószínűleg már évtizedekkel ezelőtt. De ha úgy utazom el a szigetről, hogy erről nem bizonyosodom meg, bánni fogom életem végéig.

Így győzi meg magát az ember, aki hajlamos rémálmokat, valójában ott nem lévő dolgokat látni, aki könnyen begyullad, aki hamar szorongani kezd, hogy még egyszer, utoljára elmenjen az elhagyatott, szinte biztosan kísértet járta házba, ahol tucatnyi vagy annál is több gyermek lelte idő előtti halálát.

ÖTÖDIK FEJEZET

Szinte túlságosan is tökéletes reggel volt. A fogadóból mintha olyan, erősen retusált fényképbe léptem volna ki, amilyenek az új számítógépek gyárilag készített háttérképei: mesterségesen düledező házacskák nyúlnak a messzeségbe, majd kanyargós kőfalakkal összefércelt zöld mezők következnek, az egészre pedig száguldó, fehér felhők borulnak. De mindezen túl, a házakon meg a földeken meg a vattacukor pamacsokként totyogó juhokon túl láttam a sűrű köd nyelvét, amint a távolban nyaldosta a hegygerincet, ahol ez a világ véget ér, és kezdődik a másik, a hideg, nyirkos és nap nélküli világ.

Átkeltem a gerincen, és nyomban eső záporozott rám. Természetesen elfelejtettem a gumicsizmát, az ösvény pedig gyorsan mélyülő sárszalaggá változott. De kicsit megázni még mindig kedvezőbbnek látszott, mint egyetlen délelőtt kétszer megmászni a hegyet, hát leszegtem a fejem az eső ellen védekezve, és tapostam tovább a sarat. Kisvártatva elhaladtam a birkaól mellett, ahol láttam a hideg miatt összebúvó bárányok homályos foltját, aztán a köd borította láp következett, némán és kísértetiesen. A cairnholmi múzeum kétezer-hétszáz éves lakójára gondoltam, és azon tűnődtem, vajon hányan vannak még ezen a területen, felfedezetlenül, halálba dermedten; hányan áldozták fel még az életüket, a mennyországot keresve.

Mire a gyermekotthonhoz értem, a szemerkélőből szakadó eső lett. Nem volt időm, hogy a ház elvadult udvarára, annak vészjósló alakjára fecséreljem – az ajtó nélküli ajtókeret szinte elnyelt, ahogy beléptem, és az előcsarnok esőtől duzzadt padlója kicsit meg-megsüppedt a lábam alatt. Kicsavartam a vizet az ingemből, megráztam a hajam, és amikor már olyan száraz lettem, amilyen csak lehettem – vagyis nem túlzottan –, hozzáláttam a kutakodáshoz. Hogy mit keresek, magam sem tudtam. Levelekkel teli dobozt? Nagyapám nevét a falra írva? Mindez valószínűtlennek látszott.

Összetapadt, régi újságok szőnyegét szedtem fel, székek és asztalok alá néztem be. Elképzeltem, hogy valamilyen szörnyűségre bukkanok – égéstől feketéllő ruhás, egymásba gabalyodott csontvázakra –, ám csupán olyan szobákra leltem, amelyek inkább odakintnek látszottak, mint idebentnek, jellegüket elmosta a nedvesség, a szél meg a sokrétegnyi kosz. A földszint reménytelen volt. Visszamentem a lépcsőhöz, tudtam, hogy most már el kell indulnom rajta. A kérdés csak az volt, felfelé vagy lefelé. A felfelé ellen az szólt, hogy nemigen nyújtott lehetőséget a gyors menekülésre (a jogtalanul betelepült hajléktalanok vagy a vámpírok vagy bármi elől, amit túlfűtött fantáziám csak ki tudott találni), hacsak ki nem ugrom az emeleti ablakból. Odalent ugyanez volt a gond, és még jobban elriasztott a lenti sötét, és hogy nincs zseblámpám. Maradt hát a felfelé.

A lépcsőfokok recsegve-nyikorogva tiltakoztak a súlyom ellen, de kitartottak, és amit fent találtam – a szétlőtt földszinthez képest – valóságos időkapszula volt. A hámló tapétájú folyosón sorakozó szobák meglepően jó állapotban voltak. Bár egy-két kitört ablakú szobában, ahová bevert az eső, minden megpenészedett, a többiben található holmikra mintha csupán egy-két réteg por rakódott volna: egy dohos szagú ing, odadobva egy szék támlájára, aprópénz az éjjeliszekrényen szétszórva. Könnyen hihettem, hogy minden úgy van, ahogyan a gyerekek hagyták, mintha megállt volna az idő azon az éjjelen, amikor meghaltak.

Szobáról szobára haladtam, úgy vizsgáltam meg a tartalmukat, mint valami régész. Egy ládában fajátékok penészedtek; ceruzák az ablakpárkányokon, a színüket tízezernyi délután szívta ki; babaház, benne babákkal, életfogytiglanosok díszes börtönben. A szerény könyvtárban a belopakodott nedvesség torz vigyorrá hajlította a polcokat. Úgy húztam végig az ujjam a kötetek foszló gerincén, mintha ki akarnám venni valamelyiket, hogy elolvassam. Akadtak olyan klasszikusok, mint a Pán Péter meg A titkok kertje, a történelem által elfeledett írók történetei, latin és görög nyelvkönyvek. Az egyik sarokban néhány régi pad zsúfolódott össze. Ez volt a tantermük, jöttem rá, és Vándorsólyom kisasszony a tanárnőjük.

Ki akartam nyitni egy súlyos, kétszárnyú ajtót, elfordítottam a fogantyúját, de nem nyílt – hát nekifutottam, és belöktem a vállammal. Reszelős nyikordulással pattant fel, arccal a földre zuhantam. Amint összeszedtem magam, és körülnéztem, rájöttem, hogy a szoba csakis Vándorsólyom kisasszonyé lehetett. Mint Csipkerózsika kastélyában, pókhálós gyertyák falikarokban, tükrös szépítkező asztalka, a tetején kristályüvegcsékkel és egy hatalmas tölgyfa ágy. Magam előtt láttam őt, amikor utoljára itt volt, felkelt az ágyából a légiriadót jelző szirénák hangjára, és összeterelte a gyerekeket, akik álmosan nyúlkáltak a kabátjuk után, útban lefelé.

Félni tetszett? tűnődtem. Hallani tetszettek, hogy közelednek a repülők?

Fura érzés kerített a hatalmába. Elképzeltem, hogy figyelnek; hogy a gyerekek még mindig itt vannak, konzerválva, mint a mocsárban lelt fiú, a falakon belül. Éreztem, hogy lesnek repedéseken és görcslyukakon át.

Átballagtam a következő szobába. Halovány fény hullt be az ablakon. Púderkék tapéta virágszirmai konyultak néhány poros ágyneműjű ágyacska fölé. Valahogy tudtam, hogy ez volt nagyapám szobája.

Miért küldtél engem ide? Mit akartál, hogy mit lássak?

Aztán észrevettem valamit az egyik ágy alatt, és letérdeltem, hogy megnézzem. Egy régi bőrönd volt.

Ez a tiéd volt? Ezzel szálltál fel a vonatra, amikor utoljára láttad anyádat és apádat, amikor az első életed elmaradt a vonat mögött?

Kihúztam, és kicsatoltam viharvert bőrszíjait. Könnyen nyílt – de csupán néhány döglött bogarat találtam benne.

Magamat is üresnek éreztem, ugyanakkor furán súlyosnak, mintha a bolygó túlságosan gyorsan forogna, felpörgetve a tömegvonzást, és lefelé húzna. Egyszeriben teljesen kimerültem, leültem az ágyra – talán az ő ágyára –, magam sem tudom, miért, végigheveredtem azon a szutykos ágyneműn, és bámultam a plafont.

Mire gondoltál, amikor éjszaka itt feküdtél? Neked is rémálmaid voltak?

Sírni kezdtem.

Amikor a szüleid meghaltak, tudtál róla? Érezted, hogy elmentek?

Már bőgtem. Nem akartam, de nem tudtam abbahagyni.

Nem tudtam leállítani magam, és eszembe jutott minden rossz, és úgy felhergeltem magam, hogy zokogás közben már levegő után kellett kapkodnom. Arra gondoltam, hogyan haltak éhen a dédszüleim. Arra gondoltam, hogyan lökték be vézna testüket a krematóriumba, mert gyűlölték őket olyan emberek, akiket nem is ismertek. Arra gondoltam, hogy az ebben a házban lakó gyerekek hogyan égtek el, vagy robbantak fel, mert egy pilóta, akit nem érdekelt ez az egész, megnyomott egy gombot. Arra gondoltam, hogyan vették el a nagyapámtól a családját, és emiatt érezte apám úgy, mintha nem lett volna apja, és hogy emiatt most akut stressztől és rémálmoktól szenvedek, és egyedül ülök egy omladozó házban, és forró, ostoba könnyekkel áztatom az ingem. És mindennek az oka egy hetven évvel ezelőtti baj, amely úgy maradt rám, mint valami mérgező örökség és olyan szörnyek miatt, akikkel nem küzdhettem meg, mert már mind meghaltak, nem megölhetők, nem megbüntethetők, nem felelősségre vonhatók. Nagyapám legalább beállt a seregbe, és harcolt ellenük. Én mit tehettem?

Amikor kibőgtem magam, lüktetett a fejem. Becsuktam a szemem, és megdörzsöltem az öklömmel, hogy ne fájjon, legalább egy percig, és amikor végül elvettem a kezem, és újra kinyitottam a szemem, a szoba varázslatosan átalakult: egyetlen napsugár világított be az ablakon. Felkeltem, a törött üveghez mentem, és láttam, hogy odakinn egyszerre esik, és süt a nap – olyan meteorológiai furcsaság ez, amelyet mindenki másként hív. Anyám, nem viccelek, úgy nevezi: „árvák könnyezése”. Emlékszem, Ricky viszont azt mondja rá: „Veri az ördög a feleségét!”. És elnevettem, és jobban éreztem magam.

Aztán a gyorsan halványuló napsugár átszelte a szobát, és észrevettem valamit, amit addig nem. Egy utazóládát – legalábbis a sarkát –, amely egy másik ágy alól kukucskált ki. Odamentem, és felhajtottam a lepedőt, amely kis híján eltakarta.

Nagy, vénséges útiláda volt óriási, rozsdás lakattal. Nem lehet üres, gondoltam. Az ember nem lakatol le üres bőröndöt. Mintha azt kiáltotta volna: Nyiss ki! Tele vagyok titkokkal!

Megragadtam az oldalánál, húzni kezdtem. Nem mozdult. Még erősebben húztam, de egy ujjnyival sem jött kijjebb. Nem tudtam, ennyire nehéz-e, vagy a felgyülemlett nedvesség és por egymást követő nemzedékei valahogyan a padlóhoz ragasztották-e. Felálltam, és néhányszor belerúgtam, ettől szemlátomást ellazult, aztán – hol az egyik, hol a másik oldalát húzva, ahogy az ember egy kályhát vagy egy hűtőszekrényt táncoltat apránként odébb – nagy nehezen teljesen kibűvöltem az ágy alól; zárójelre emlékeztető karcolás maradt csak a nyomában a padlón. Megrántottam a lakatot, de bármennyire rozsdás volt is, sziklaszilárd maradt. Egy pillanatra felmerült bennem, hogy megkeressem a kulcsát – valahol itt kell lennie –, de nem vesztegethettem órákat a kutatásra, és a zár már annyira deformálódott, hogy talán a kulcsa sem nyitotta volna. Egyetlen lehetőségem az maradt, hogy letörjem.

Kerestem valami megfelelő szerszámot, és egy másik szobában találtam egy törött széket. Kitéptem az egyik lábát, és azzal álltam neki a lakatnak, a széklábat a fejem fölé emeltem, mint valami hóhér, és teljes erőmből lesújtottam vele, újra meg újra, amíg végül a székláb tört el, csak kis csonkja maradt a kezemben. Körülnéztem a szobában, valami erősebbet kerestem, és gyorsan észrevettem, hogy az ágykeret egyik darabja lóg. Néhányszor rátapostam, és már le is esett a padlóra. Az egyik végét a lakat mögé dugtam, és húzni kezdtem. Nem történt semmi.

Teljes súlyommal rácsimpaszkodtam. A láda megnyikordult, ennyi. Belerúgtam, és minden erőmet bevetve húztam az ágykeretdarabot, a nyakamon kidagadtak az erek, és ordítottam hozzá: Nyílj ki, istenverte, hülye láda! Tehetetlen dühömnek végre volt tárgya: ha nem vehetem rá halott nagyapámat, hogy árulja el a titkait, majd jól kiszedem őket ebből az átkozott bőröndből. És akkor az ágykeretdarab megcsúszott, és a földre zuhantam, és a lélegzetem is elakadt.

Csak feküdtem, bámultam a mennyezetet, levegő után kapkodtam. Az árvák könnyezése abbamaradt, egyszerűen csak zuhogott odakinn, de rettenetesen. Már arra gondoltam, hozok a városból egy pörölyt vagy egy fémfűrészt – de akkor olyan kérdések vetődtek volna fel, amelyekre nem akartam volna válaszolni.

Ekkor remek ötletem támadt. Ha megtalálom annak a módját, hogy széttörjem az utazóládát, törődnöm sem kell a lakattal. És milyen erő lehet nagyobb, mint bevallottan fejletlen felsőtestem izomzatának a bőröndre bármilyen eszközzel kifejtett hatása? A tömegvonzás. Elvégre az épület első emeletén voltam, és azt ugyan nem hittem, hogy a bőröndöt fel tudom emelni olyan magasra, hogy kilökjem az ablakon, ám az emeleti korlát a lépcső melletti pihenőnél régen kitört. Mindössze oda kell vonszolnom az utazóládát, és le kell löknöm. Hogy a tartalma túléli-e a zuhanást, másik kérdés – de legalább megtudom, mi van benne.

Leguggoltam a láda mögé, és tolni kezdtem a folyosó felé. Néhány centiméter után a láda fémlába belefúródott a puha padlóba, és a jószág makacsul megtorpant. Ez sem tántorított el, átkerültem a másik oldalára, megragadtam a lakatot, és visszafelé húztam a ládát. A legnagyobb meglepetésemre, egy-egy rántáskor fél-vagy majdnem egyméternyit csúszott odébb. Nem volt valami méltóságteljes munka – ahogy guggolva, szinte a fenekemen csúszva rángattam újra meg újra a dögöt, és minden mozdulatomat a fán csikorduló fém fülsiketítő sivítása kísérte –, de a ládát hamarosan kivonszoltam a szobából, aztán méterről méterre végighúztam a folyosón az egymás után sorakozó ajtók előtt, a lépcső felé. Teljesen belemerültem a munka visszhangzó ritmusába, közben férfiasan megizzadtam.

Végül eljutottam vele a célomig, és egy végső, csöppet sem finom nyögéssel magam után rántottam a lépcső melletti pihenőre. Immár könnyedén siklott, és néhány további taszítás után bizonytalanul billegni kezdett a peremen; egy utolsó lökés, és lenn lesz. De látni akartam, amint – nagy munkám eredményeként –, széttörik, hát felálltam, és vigyázva annyira a peremhez óvakodtam, hogy lássam odalenn a félhomályos termet. Aztán, lélegzet-visszafojtva, megrúgtam kicsit a ládát.

Egy pillanatig habozott, táncolt az örök elmúlás peremén, aztán határozottan előrelendült, és lezuhant, gyönyörű, balettszerű szaltóval, szinte lassított tempóban. Iszonytató, visszhangzó reccsenés hallatszott, beleremegett az egész ház, és olyan por szállt fel rám, hogy el kellett takarnom az arcom, és hátrébb kellett lépnem, amíg eloszlott. Egy perc múlva előreléptem, és ismét lenéztem, de a fatörmelék helyett, amelyet oly nagyon szerettem volna látni, kissé fogazott szélű, utazóláda alakú lyukat láttam a padlódeszkákon. A dög egyenesen átszakította a padlót, és lezuhant a pincébe.

Lerohantam, és hason kúsztam a megvetemedett padlón tátongó lyuk széléhez, ahogy vékony jégen szokás. Négy és fél méternyi mélységben, poron és homályon át láttam, ami a ládából maradt. Összetört, mint valami óriástojás, darabjai összekeveredtek a szétzúzott padlódeszkák törmelékével. Szerteszét kis papírdarabok. Úgy festett, végül mégiscsak találtam egy láda levelet! Aztán, ahogy lefelé sandítottam, a papírokon ábrák körvonalait véltem felfedezni – arcokat és testeket –, ekkor jöttem rá, hogy egyáltalán nem levelek, hanem fényképek. Soktucatnyi. Izgalomba jöttem – majd ugyanilyen gyorsan kivert a hideg verejték, mert rájöttem valami szörnyűre.

Le kell oda mennem.

*

A pince zegzugos helyiségek sora volt, és olyan sötét, hogy akár bekötött szemmel is a felfedezésére indulhattam volna. Lementem a nyikorgó lépcsőn, és álltam az alján egy darabig, azt remélve, hogy a szemem idővel alkalmazkodik, de az ott az a fajta sötétség volt, amelyhez nem lehet alkalmazkodni. Bíztam abban is, hogy megszokom a szagot – különös, keserű bűz volt, amilyen a kémiaterem szekrényében szokott lenni –, de nem volt ilyen szerencsém. Így beóvakodtam, és inggalléromat az orromra húzva, kezem magam elé tartva reménykedtem, hogy a legjobb történik.

Megbotlottam, majdnem elestem. Üvegből készült tárgy gurult végig a földön. Még büdösebb lett. Képzelődni kezdtem, hogy különböző dolgok bujkálnak előttem a sötétben. Nem szörnyek vagy szellemek –, de mi a helyzet, ha van még egy lyuk a padlón? Sosem találják meg a testemet.

Aztán rájöttem, zseniális pillanat volt, hogy ha előhívom a menüt a mindig a zsebemben tartott mobiltelefonomon (nálam volt, még a legközelebbi vevőállomástól tizenöt kilométernyire is), egészen kis fényt tudok csiholni. Alig hatolt át a sötéten, így a földre irányítottam. Csorba kockakő, egérürülék. Oldalra világítottam, gyengén megcsillant valami.

Közelebb léptem, körbevilágítottam a telefonnal. A sötétségből üvegekkel teli polcok bontakoztak ki. Mindenfajta méretű és alakú üvegek, pókhálósak és porosak, bennük zselatinszerű valamik zavaros folyadékban. Eszembe jutott a korábban látott konyha a szétrobbant gyümölcs-és zöldségbefőttekkel. Talán idelenn egyenletesebb a hőmérséklet, ezek így maradhattak meg.

De amikor még közelebb léptem, és jobban megnéztem, rájöttem, hogy az üvegekben nem gyümölcs és zöldség van, hanem szervek. Agyak. Szívek. Tüdők. Szemek. Mind valamiféle házi főzetű formaldehidben eltéve, ami magyarázatot adott a szörnyű bűzre. Öklendezni kezdtem, és elhátráltam tőlük a sötétben, undorodva és értetlenül. Miféle hely ez? Ilyen üvegekre az ember Frankenstein pincéjében számít, nem olyan helyen, ahol gyerekek élnek. Ha Portman nagyapa nem mesélt volna annyi csodálatos dolgot erről az otthonról, megfordulhatott volna a fejemben az is, hogy Vándorsólyom kisasszony csak azért fogadta be a gyerekeket, hogy hozzájusson a szerveikhez.

Amikor kissé magamhoz tértem, felpillantva másféle fényecskét láttam magam előtt – nem a telefon fényének tükröződését, hanem gyengécske nappali fényt. Abból a lyukból kellett jönnie, amelyet én ütöttem. Rendíthetetlenül továbbmentem, orromra húzott ingemen át véve a levegőt, távol a falaktól és az általuk esetleg tartogatott, ijesztő meglepetésektől.

A fény felé tartva, befordultam egy sarkon, és abba a kis helyiségbe jutottam, amelynek részben beszakadt a mennyezete. A lyukon beszűrődő nappali fényben szilánkokra tört padlódeszkák és iszapos porral bevont üvegszilánkok halmára itt-ott szőnyegdarabkák tapadtak, mint a húscafatok. A törmelék alatt parányi lábak surrantak, valamiféle sötétkedvelő rágcsáló túlélte világa összeomlását. Mindennek a közepén hevert az útiláda roncsa, körülötte konfettiként szétszóródott fényképek.

Óvatosan botorkáltam a törmelék között, átlépve lándzsaként meredező karók és rozsdás szögekkel kivert deszkák fölött. Letérdeltem, próbáltam menteni a halomból, amit tudtam. Mint valami barlangi mentő, ástam ki arcokat, söpörtem le róluk üveget és korhadt fát. És bár sietni akartam – nem lehetett megjósolni, fejemre omlik-e, és ha igen, mikor a mennyezet maradéka –, nem álltam meg, hogy alaposabban meg ne vizsgáljam őket.

Első pillantásra olyannak látszottak, mint a bármelyik családi albumban megtalálható fényképek. Fényképek tengerpartokon ugrándozó és hátsó tornácokon mosolygó emberekről, látképek az egész szigetről és sok gyerekről, egyenként vagy párosával, fesztelen pillanatfelvételek és beállított, mesterséges háttér előtti portrék, amelyek alanyai halott szemű babákat szorongattak, mintha a képeken láthatók holmi rémületes bevásárlóközpont stúdiójában jártak volna a századforduló táján. De amit valóban hátborzongatónak találtam, azok nem a zombi-babák voltak, nem is a gyerekek fura frizurái vagy az, hogy soha, de soha nem mosolyogtak, hanem az, hogy minél alaposabban megnéztem a képeket, annál ismerősebbnek tetszettek. Ugyanolyan rémálomszerűség jellemezte őket, mint nagyapám régi képeit, kivált azokat, amelyeket elrejtve tartott a szivardoboz aljában, mintha mind ugyanabból a garnitúrából származtak volna.

Két fiatal nő állt például az óceán nem túlságosan meggyőzően megfestett háttere előtt. Önmagában nem is lett volna a kép annyira nyugtalanító, mint ahogyan a lányokat beállították. Mindketten háttal álltak a fényképezőgépnek. Miért vállalná az ember a fáradságot meg a kiadást, hogy fényképet készíttessen magáról – a portrék akkoriban sokba kerültek –, és fordulna aztán háttal a fényképezőgépnek? Félig-meddig arra számítottam, hogy találok a törmelékben egy másik képet ugyanarról a két lányról, ezúttal szemből, és vigyorgó koponya van az arcuk helyén.

Más képeket viszont mintha ugyanúgy meghamisítottak volna, ahogyan nagyapám némelyik képét. Az egyiken magányos kislány néz egy temetőben egy tükörként szolgáló tóba – csakhogy a tükörképen két kislány van. Ez Portman nagyapának arra a fotójára emlékeztetett, amelyen egy palackba „zárt” lány volt látható, azzal a különbséggel, hogy bármiféle sötétszobabeli technikát alkalmaztak is, ez kevésbé hatott hamisítványnak. Egy másikon elképesztően higgadt fiatalember volt látható, akinek a felsőtestén hemzsegtek a méhek. Ilyesmit meglehetősen könnyű hamisítani, igaz? Ahogyan nagyapámnak azt a fotóját, amelyen egy fiú nyilvánvalóan gipszből készült sziklát emel a magasba. Hamis kő – hamis méhek.

Felállt a hátamon a szőr, amikor eszembe jutott, amit Portman nagyapa mesélt egy fiúról, akit itt, a gyermekotthonban ismert – hogy a fiú testében eleven méhek laktak. Némelyik kiröppent, ahányszor csak kinyitotta a száját, mesélte egyszer nagyapa, de csak akkor csíptek, amikor Hugh úgy akarta.

Egyetlen magyarázatot tudtam csak elképzelni. Nagyapám fényképei abból az utazóládából származtak, amely ott hevert előttem darabokban. Mindaddig azonban nem voltam biztos a dolgomban, amíg meg nem láttam a csodabogarakat: két kifestett arcú, fodros gallért viselő fiúcskát, és az egyik mintha szerpentinnel etetné a másikat. Nem tudtam, hogy pontosan mik akartak volna lenni – túl azon, hogy rémálmokat hoztak az emberre; mik lehettek, szadomazochista táncosok? –, ám ahhoz nem fért kétség, hogy Portman nagyapának ugyanerről a két fiúról volt fényképe. Mindössze néhány hónapja láttam a szivardobozban.

Nem lehetett véletlen, ami azt jelentette, hogy a fényképek, amelyeket nagyapám mutatott nekem – és megesküdött, hogy olyan gyerekeket ábrázolnak, akikkel együtt élt ebben a házban –, valóban ebből a házból származnak. De vajon jelenthette-e ez azt, amiben már nyolcévesen is kételkedtem: hogy a képek valódiak? Hogy bármelyik igazi – a szó szoros értelmében igazi – lehet, elképzelhetetlennek látszott. Mégis, ahogy ott álltam a poros félhomályban, a halott házban, amely ugyanakkor annyira kísértetektől elevennek tetszett, azt gondoltam, hogy talán…

Hirtelen hangos recsegés-ropogás hangzott valahonnan fentről, és úgy megijedtem, hogy kiejtettem a kezemből az összes képet.

Csak a ház roskadozik, mondtam magamnak –, vagy dől össze! De amikor lehajoltam, hogy összeszedjem a fényképeket, újra hallatszott a recsegés-ropogás, a mennyezeten lévő lyukon át behatoló, halvány fény egy pillanat alatt eltűnt, és ott guggoltam a koromsötétben.

Lépéseket hallottam, aztán hangokat. Erőlködtem, hogy megértsem, mit beszélnek, de nem sikerült. Nem mertem moccanni, attól tartva, hogy megindul körülöttem a törmeléklavina. Tudtam, hogy alaptalan a félelmem – bizonyára azok a hülye rapper-fiúk szórakoznak velem megint –, ám a szívem óránként száz kilométeres sebességgel kalapált, és valami mélységes állati ösztön némaságot parancsolt.

A lábam zsibbadni kezdett. Amilyen halkan csak tudtam, a súlyomat az egyik lábamról áthelyeztem a másikra, hogy jobban keringjen a vérem. Valami aprócska meglazult a törmelékhalomban, elgurult, és apró nesze iszonytató zajnak hatott a csendben. A hangok elnémultak. A padlódeszka megcsikordult éppen a fejem fölött, és vakolat záporozott le rám. Bárkik voltak is odafenn, pontosan tudták, hol vagyok.

Visszatartottam a lélegzetem.

Aztán halk lányhang szólalt meg.

– Abe? Te vagy az?

Az hittem, csak álmodom. Vártam, hogy a lány ismét megszólaljon, de egy hosszú percen át csak az eső kopogott a háztetőn. Mintha ezernyi ujj dobolna valahol messze. Aztán lámpás gyúlt ki fölöttem, és feltekintve fél tucat gyereket pillantottam meg a beszakadt padló érdes fogú állkapcsai közt, ahogy ott térdelnek, és lenéznek rám.

Valahogy megismertem őket, bár nem tudtam, honnan. Mintha egy félig elfelejtett álomban láttam volna az arcukat. Hol láttam már őket – és honnan tudják a nagyapám nevét?

Akkor beugrott. A Walesben is szokatlan öltözékük. Sápadt, mosolytalan arcuk. A köröttem heverő fényképek éppen úgy néztek fel rám, ahogyan ezek a gyerekek lenéztek. Hirtelen megértettem.

A fényképeken láttam őket.

A lány, aki az előbb beszélt, felállt, hogy jobban megnézzen magának. A kezében reszkető fény nem lámpás vagy gyertya volt, hanem eleven tűzlabdának látszott, körülötte semmi, csak a lány csupasz bőre. Öt perccel korábban láttam a fényképét, és azon majdnem pontosan úgy nézett ki, ahogyan most, két keze között is szinte ugyanazt a lángot tartotta.

Jacob vagyok, akartam mondani. Titeket kerestelek. De az ajkam nem mozdult, csak bámulni bírtam őket.

A lány elkedvetlenedett. Nyomorúságos látványt nyújtottam esőtől vizesen, porosan, törmelékhalom tetején kuporogva. Bárminek a fellelésére is számított az a lány meg a többi gyerek a padlón ütött lyukban, nem én voltam az.

Moraj futott végig rajtuk, felálltak, és gyorsan szétszéledtek. Hirtelen mozgásuk feloldott bennem valamit, újra rátaláltam a hangomra, és kiáltozni kezdtem, hogy várjanak, de már a kijárat felé dobolt a lábuk. Átgázoltam a törmeléken, és a bűzlő pincében a lépcső felé botorkáltam. De mire visszaértem a földszintre, ahová visszatért a gyermekek által az imént valamiképpen ellopott nappali fény, eltűntek a házból.

Kirohantam az épületből, le a porladó téglalépcsőkön a fűbe, és kiabáltam.

– Várjatok! Álljatok meg! – De elillantak. Hiába fürkésztem az udvart, az erdőt, zihálva, átkozva magam.

Reccsenés hallatszott a fák közül. Megpördültem, hogy odanézzek, és az ágak függönyén át elmosódott mozgást észleltem – egy fehér ruha szegélye villant. Becsörtettem az erdőbe, utána. A lány szélsebesen futott végig az ösvényen.

Kidőlt fatörzseken ugrottam át, mélyen csüngő ágak elől kaptam le a fejem, és üldöztem őt, hogy belefájdult a tüdőm. Ő próbált lerázni, időnként le-letért az ösvényről az úttalan erdőségbe, aztán vissza. Végül az erdő elmaradt, és a nyílt lápvidékre értünk. Azt hittem, most jött el az én időm. Itt nem bújhat el sehová – csak gyorsítanom kell, hogy utolérjem –, és mivel én tornacipőben és farmerban vagyok, ő pedig hosszú ruhában, nincs esélye a versenyben. Amikor éppen csökkenni kezdett kettőnk között a távolság, a lány hirtelen irányt változtatott, egyenesen bele a mocsárba. Nem tehettem mást, követtem.

Itt már nem lehetett futni. A talaj megbízhatatlanná vált: állandóan megnyílt, berántott térdig a mocsári lyukakba, átáztatta a nadrágomat, beszívta a lábam. De a lány szemlátomást pontosan tudta, hová kell lépnie, és egyre messzebbre távolodott, végül eltűnt a ködben, már csak a lábnyomait követhettem.

Miután lerázott, arra számítottam, hogy visszafordul az ösvény felé, de egyre mélyebbre hatolt a mocsárba. Aztán összezárult mögöttem a köd, már nem láttam az ösvényt, és tűnődni kezdtem, vajon kijutok-e még innen. A lány után kiáltottam – Jacob Portman a nevem! Abe unokája vagyok! Nem bántalak! –, de a köd meg a sár szemlátomást elnyelte a hangom.

A lábnyomok egy kőrakáshoz vezettek. Úgy festett, mint az eszkimók jégkunyhója, ám valójába sírhalom volt – cairn –, olyan kőkorszakbeli sír, amilyenről Cairnholm szigetét elnevezték.

A sírhalom kicsit magasabb volt nálam, hosszú és keskeny, az egyik végén szögletes, ajtószerű nyílással, és füves buckán emelkedett ki a mocsárból. Amikor kimásztam az ingoványból a kőrakást körülölelő, viszonylag szilárd talajra, láttam, hogy a nyílás meglehetősen mély alagútba vezet. Bonyolult hurkokat és spirálokat, ősi hieroglifákat véstek a bejárat mindkét oldalára, amelyek jelentését a kor már régen eltörölte. Itt nyugszik a mocsári fiú, gondoltam. Valószínűbb azonban, hogy Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel.

Mégis beléptem, mert a lány nyomai az alagútba vezettek. Az alagút olyan nyirkos, keskeny és mélységesen sötét volt, hogy csak magamat összehúzva, kétrét görnyedve, hátrálva tudtam haladni. Szerencsére a zárt tér azon kevés dolog közé tartozott, amelytől nem féltem.

Elképzeltem, hogy a lány rémülten és reszketve kucorog valahol beljebb, ezért folyamatosan beszéltem hozzá, meg akartam nyugtatni, hogy nem áll szándékomban bántani őt. A hangom zavaró visszhangként tért vissza hozzám. Éppen amikor a combom fájni kezdett már a kényszerű, természetellenes testtartástól, az alagút szobányira tágult, koromsötét volt ugyan, de ki tudtam egyenesedni, és mindkét karom kinyújthattam oldalra, anélkül, hogy falat érintettem volna.

Elővettem a telefont, és ismét alkalmi zseblámpának használtam. Rövid idő alatt felmértem a terepet. Egyszerű, kövekből rakott falú helyiség volt, nagyjából akkora, mint a hálószobám – és teljesen üres. Lánynak sehol semmi nyoma.

Amint álltam ott, és próbáltam rájönni, hogyan sikerülhetett meglógnia előlem, felrémlett valami – valami olyannyira nyilvánvaló, hogy ostobának éreztem magam, amiért nem jöttem rá előbb. Nem volt semmiféle lány. Csak képzeltem őt, ahogyan a többieket is. Az agyam varázsolta őket elő abban a pillanatban, amikor a fényképeiket nézegettem. És a hirtelen, különös sötétség, amely az érkezésüket megelőzte? Eszméletvesztés.

Különben is, teljességgel lehetetlen; azok a srácok egy emberöltővel ezelőtt meghaltak. De ha mégsem, nevetséges azt képzelni, hogy pontosan úgy néznek ki, mint amikor azok a fényképek készültek. Csakhogy minden olyan gyorsan történt, egyszerűen nem volt időm elgondolkodni, nem látomást üldözök-e csupán.

Szinte hallottam dr. Golan magyarázatát: A ház érzelmileg annyira túlterhelt hely számodra, hogy önmagában képes stressz-reakciót kiváltani. Tudom, pszichobaromságot nyomó seggfej. Ám ez még nem jelenti azt, hogy nincs igaza.

Megalázottan fordultam vissza. Hátrálás helyett feladtam méltóságom maradékát is, és négykézláb másztam vissza az alagút homályos bejáratához. Felpillantva rájöttem, hogy ezt a kilátást is láttam már valahol: Martin múzeumában, egy fényképen arról a helyről, ahol a mocsári fiút találták. Érthetetlen volt, hogy az emberek egykor azt hitték, hogy ez a bűzös láp a mennyország kapuja – és hitük olyan mélységes volt, hogy egy velem egykorú srác képes volt lemondani az életéről, hogy idejöhessen. Szomorú. Nagy ostobaság. Milyen kár érte.

Úgy döntöttem, haza akarok menni. Nem érdekelnek a fényképek a pincében, elegem van a talányokból meg a rejtélyekből meg az utolsó szavakból. Mindezekkel olajat önteni nagyapám mániájának tüzére nem használt, inkább ártott nekem. Ideje feladnom.

Amikor kimásztam a sírhalom szűk alagútjából, elvakított a napsütés. Szemem elé tartva a kezem, az ujjaim között lestem ki a világra, amelyet alig ismertem fel. Ugyanaz a lápvidék volt, ugyanaz az ösvény és minden ugyanaz, ám az érkezésem óta először derűs-sárga napfényben fürdött, az ég enciánkék, sehol az a gomolygó köd, amely számomra a szigetnek ezt a részét jellemezte. Ráadásul meleg volt, inkább nyári kánikulára emlékeztetett, mint a nyárelő szellős napjaira. Te jó ég, itt ugyancsak gyorsan változik az időjárás, gondoltam.

Elkínlódtam az ösvényig, próbálva nem tudomást venni róla, hogy a mocsári sár borzongató nyirkossága beszivárog a zoknimba, és a város felé indultam. Furcsa módon az ösvény egyáltalán nem volt sáros – mintha csak néhány perce száradt volna ki –, de olyan sűrűn elborította az állati ürülék szőnyegbombázása, hogy két lépést sem tehettem egyenes vonalban. Hogy nem vettem észre ezt eddig? Egész délelőtt elmebajos lázálomban lettem volna? Vagy most vagyok abban?

Egész idő alatt le nem vettem a szemem az ürülékes sakktábláról, amíg a gerincen átkelve vissza nem értem a városba, ahol is megértettem, honnan ered a baj. Ahol ma reggel traktorok serege közlekedett a murvás úton, vitték a kikötőből a hallal és tőzegtéglával megrakott ládákat, most szekerek jártak lovakkal vagy öszvérekkel. Paták kopogása váltotta fel a motorok moraját.

Hiányzott a dízel áramfejlesztők mindenütt jelen lévő zümmögése is. Elfogyott volna a szigeten az üzemanyag az alatt a néhány óra alatt, amíg távol voltam? És hol rejtegették a városiak ezeket a nagydarab állatokat?

No, és miért bámult meg mindenki? Aki mellett csak elhaladtam, mind kiguvadt szemmel nézett végig, bármit csinált is éppen, abbahagyta, és utánam fordult. Biztosan olyan őrültnek nézek ki, amilyennek érzem magam, gondoltam. Végigpillantva magamon, láttam, hogy deréktól lefelé csupa sár, deréktól felfelé csupa vakolat vagyok, így hát leszegtem a fejem, és igyekeztem minél előbb eljutni a fogadóba, ahol legalább elrejt a jótékony félhomály, amíg apa ebédelni nem jön. Eldöntöttem magamban, hogy azonnal közlöm vele, haza akarok menni minél előbb. Amennyiben habozna, azt állítanám, hogy hallucináltam, és garantáltan ott lennénk az első kompon.

A Lyukban ott ült az ittas férfiak szokásos gyülekezete párás pintes poharaik fölé hajolva, ott voltak az immár otthonomnak mondott fogadó rozoga asztalai, elhanyagolt berendezése. Ám amint a lépcső felé indultam, ismeretlen hang reccsent rám.

– Mit képzelsz, hová mégy?

Megfordultam, a lábam az alsó lépcsőfokon, hogy szemügyre vegyem a csapost, aki viszont engem bámult. Csakhogy nem Kev volt az, hanem egy haragos tekintetű, golyósima fejű fickó, aki nem látszott ismerősnek. Csaposkötényt viselt, bozontos, összenőtt szemöldökétől és hernyóbajuszától úgy festett, mintha csíkos lett volna a képe.

Mondhattam volna, hogy Felmegyek becsomagolni, és ha apám nem akarna hazavinni, rohamot fogok tettetni, ám csak ennyit feleltem:

– Csak fel a szobámba – de a mondat inkább kérdésként hagyta el a számat, sem mint állítás.

– Úgy? – csapta le az éppen töltött korsót. – Szóval ez úgy néz ki, mint egy szálloda?

Székek nyikordultak, ahogy a vendégek felém fordultak, hogy megnézzenek maguknak. Gyorsan végigpásztáztam az arcukat. Egyetlenegy sem volt ismerős.

Elmebajos rohamom van, gondoltam. Most és itt. Ilyen érzés, ha az ember megháborodott. De nem olyan érzés volt. Nem láttam villogó fényeket, még a tenyerem sem izzadt. Inkább mintha a világ őrült volna meg, nem én.

Azt mondtam a csaposnak, nyilván tévedésről van szó.

– Apámmal kivettük odafenn a lakosztályt – mondtam. – Nézze, itt a kulcsom – és elővettem a zsebemből, mint bizonyítékot.

– Hadd lám – mondta, áthajolt a pult fölött, és kikapta a kezemből. A félhomályban felemelte, és úgy mustrálta, mint egy ékszerész. – Ez nem a mi kulcsunk – morogta, és zsebre vágta. – Most pedig mondd el, mit akarsz odafönn – de ne hazuggyál!

Éreztem, hogy elvörösödöm. Idegen felnőtt még sosem nevezett hazugnak.

– Már mondtam. Kibéreltük a fenti lakosztályt! Csak kérdezze meg Kevet, ha nekem nem hisz!

– Nem ismerek semmiféle Kevet, és nem bírom, ha dajkamesékkel gyünnek nekem – mondta hűvösen. – Nincs itt semmiféle kiadó szoba, és odafönn csak én lakok!

Körülnéztem, arra számítva, hogy valaki majd csak elmosolyodik, és beavatnak a tréfába. Ám a férfiak arca rezzenéstelen maradt.

– Amerikai – állapította meg egy elképesztő szakállú férfiú. – Tán katona.

– Faszság! – mordult fel egy másik. – Nézd csak meg. Szinte még csecsszopó!

– De az esőkabáttya – mondta a szakállas, és két ujjal megcsippentette a dzsekim ujját. – Marha nehéz vóna ilyet tanáni a bótban. Katona – én mondom.

– Nézzék – mondtam –, nem vagyok katona, és nem akarom átverni magukat, esküszöm! Csak szeretném megtalálni apámat, fogni a cuccomat és…

– Amerikai, egy francot! – harsogta egy dagadt fickó. Lehámozta jelentős termetét az egyik székről, és megállt köztem meg az ajtó között, mert arrafelé araszoltam. – Nekem nagyon nem teccik az akcentusa. Aszondom, káposztazabáló kém!

– Nem vagyok kém – nyögtem. – Csak elvesztem.

– Meghiszem azt – nevetett a dagadt. – Szeggyük ki belőle az igazat a régi módszerrel. Kötéllel!

Részeg helyeslés. Nem tudtam, hogy komolyan gondolják-e, vagy csak szórakoznak velem, de nem nagyon óhajtottam maradni, és megtudni. A tömény ösztön azt súgta rémült agyamnak: menekülj. Sokkal egyszerűbb lenne kideríteni, mi a csoda folyik itt, ha nem venne körül egy kocsmányi részeg, akik meg akarnak lincselni. Ha elmenekülök, az persze csak arról győzi meg őket, hogy igazuk van, de nem érdekel.

Próbáltam megkerülni a dagadtat.

Megpróbált elkapni, csakhogy aki részeg és lassú, nem veszi fel a versenyt azzal, aki gyors és halálra rémült. Elmozdultam balra, aztán elrohantam a jobb oldala mellett. Tajtékzott dühében, és a többiek is levakarták a feneküket a bárszékekről, hogy rám vessék magukat, de kicsúsztam az ujjaik közül, és az ajtón át kiszaladtam a napfényes, délutáni utcára.

*

Száguldottam az utcán, lábam lyukakat vágott a murvába, és a dühös hangok lassan elhaltak mögöttem. Az első sarkon csikorduló cipővel fordultam be, hogy eltűnjek a látókörükből, átvágtam egy sáros udvaron, ahol káráló tyúkok ugrottak el az utamból, aztán üres telek jött, ahol asszonyok álltak sorban, hogy vizet pumpáljanak a vénséges kútból, és utánam fordultak, amint eliramodtam mellettük. Átfutott a fejemen egy gondolat, amellyel nem volt időm foglalkozni – Hé, hol a Várakozó Asszony? –, de akkor egy alacsony falhoz értem, és arra kellett koncentrálnom, hogy átugorjam – megmarkolni, lábat felemelni, átlendülni. Forgalmas földúton kötöttem ki, ahol kis híján elgázolt egy gyors szekér. A kocsis odakiáltott valami csúnyát az anyámról, amikor lovának horpasza súrolta a mellkasom, pata-és keréknyomokat hagyva pár centiméternyire a lábujjaimtól.

Fogalmam sem volt, mi történik. Csak két dolgot értettem: hogy valószínűleg elveszítem az eszem, és kerülnöm kell az embereket, amíg ki nem derítem, így van-e, vagy sem. Ebből a célból rohantam be egy mellékutcácskába, két házsor közé, ahol elegendő búvóhely volt, és kifelé indultam a városból. Futásból gyors gyaloglásra lassítottam, abban a reményben, hogy egy nem futó, sáros, amerikai fiú kisebb feltűnést kelt, mint egy rohanó.

A normális viselkedésre tett kísérletemet nem segítette elő, hogy a legcsekélyebb neszre is összerezzentem. Biccentettem és integettem egy ruhát teregető asszonynak, de ahogyan mindenki más, ő is csak megbámult. Gyorsítottam.

A hátam mögött különös hangot hallottam, hát beugrottam egy árnyékszékre. Ahogy ott várakoztam, a résnyire nyitott ajtó mögött lapulva, a szemem végigpásztázta a falakon lévő falfirkákat.

Dooley seggbe baszó pederaszta

Tuggyuk, mi?

Végül egy kutya settenkedett el az árnyékszék előtt, a nyomában alomnyi vinnyogó kölyökkel. Nagyot sóhajtottam, próbáltam kicsit megnyugodni. Bátorságom összeszedve, ismét kiléptem az utcára.

Valami megragadta a hajam. Mielőtt kiálthattam volna, egy kéz ugrott elő hátulról, és valami keményet szorított a torkomhoz.

– Ha kiabálni mersz, elvágom a torkod – mondta egy hang.

A pengét a torkomon tartva, támadóm az árnyékszék falának nyomott, és elém lépett, hogy a szemembe nézzen. A legnagyobb meglepetésemre nem a kocsmabeli férfiak egyike volt. Hanem a lány. Egyszerű, fehér ruhája és kemény arckifejezése volt, az arca döbbenetesen szép, pedig komolyan azt forgatta a fejében, hogy kilyukasztja a gigámat.

– Mi vagy te? – sziszegte.

– Én… hm… amerikai… vagyok – dadogtam, mert nem egészen értettem a kérdést. – Jacob.

Erősebben nyomta a kést, a keze remegett. Félt – ami azt jelentette, hogy veszélyes.

– Mit csináltál a házban? – kérdezte. – Miért üldözöl?

– Csak beszélni akartam veled! Ne ölj meg!

Összevont szemöldökkel nézett rám.

– Miről akarsz velem beszélni?

– A házról – az emberekről, akik ott éltek.

– Ki küldött?

– A nagyapám. Abraham Portman volt a neve.

Leesett az álla.

– Hazugság! – kiáltotta, a szeme szikrázott. – Azt hiszed, nem tudom, mi vagy? Nem tegnap jöttem le a falvédőről! Nyisd ki a szemed – hadd lássam a szemed!

– Tessék! Nyitva van! – Olyan nagyra nyitottam a szemem, amekkorára csak tudtam. Lábujjhegyre állva nézett a szemembe, aztán dühösen toppantott. – Nem, az igazi szemed! Ez a hamisítvány éppúgy nem visz lépre, ahogyan a nevetséges hazugságod Abe-ről!

– Nem hazugság – és ez a valódi szemem! – Olyan erősen a gégémnek nyomta a kést, hogy alig tudtam lélegezni. Örültem, hogy a kés vége tompa, mert már megvágott volna. – Nézd, bárminek hiszel, nem vagyok az – hörögtem. – Bizonyítani tudom!

Kicsit lazított.

– Akkor bizonyítsd, vagy a véreddel locsolom a gyepet!

– Van nálam valami. – A dzsekim belső zsebébe nyúltam.

Hátraugrott, rám kiáltott, hogy ne, és pengéjét felemelte, ott remegett a két szemem között.

– Csak egy levél! Nyugi!

A kést lejjebb tette, ismét a torkomra, én pedig lassan elővettem Vándorsólyom kisasszony levelét meg egy fényképet, és odatartottam elé. – A levél az oka részben annak, hogy idejöttem. A nagyapámtól kaptam. Ő meg a Madártól. Így hívjátok az igazgatónőtöket, nem igaz?

– Ez nem bizonyít semmit! – mondta, bár alig pillantott a levélre. – És honnan tudsz rólunk ilyen átkozottul sokat?

– Mondtam már, a nagyapám…

Kikapta a kezemből a levelet.

– Ne halljam még egyszer ezt a marhaságot! – Szemlátomást kényes pontot érintettem. Egy kis időre elnémult, az arca kipirult a tehetetlen dühtől, mintha azt latolgatná, hogy lenne a legjobb megszabadulni a hullámtól, mihelyt véghezvitte, amivel fenyegetőzött. Mielőtt azonban dönthetett volna, kiáltozás hallatszott az utca másik vége felől. Megfordulva azt láttuk, hogy a kocsmabeliek futnak felénk bunkókkal és mezőgazdasági szerszámokkal felfegyverkezve.

– Ez mi? Mit tettél?

– Nem te vagy az egyetlen, aki meg akar ölni!

A kést elvette a nyakamtól, az oldalamba nyomta, és megragadta a galléromat.

– A foglyom vagy. Tedd pontosan azt, amit mondok, vagy megbánod!

Nem vitatkoztam. Nem tudtam, több esélyem van-e ennek a kiegyensúlyozatlan leányzónak a kezében, mint a bunkókkal hadonászó, nyálukat csorgató részegek csürhéjével, de a lány, gondoltam, legalább választ adhat pár kérdésemre.

Meglökött, és már futottunk is egy keresztutcán. A felénél jobbra viharzott, engem maga után húzva, mindketten lebuktunk a kiakasztott lepedők alatt, és átugrottuk egy házikó drótkerítését.

– Ide be – súgta, körülpillantott, nem látott-e minket valaki, és belökött az ajtón egy tőzegfüsttől bűzlő kunyhóba.

Odabenn nem volt senki, csak egy öreg kutya aludt a kanapén. Az egyik szemét megreszkírozta ránk, nem volt valami nagy véleménye a látottakról, hát aludt tovább. Az utcára nyíló ablakhoz rohantunk, és mellette a falhoz lapultunk. Ott füleltünk, a lány az egyik kezével a karomat fogta, a másikkal az oldalamba nyomta a kést.

Eltelt egy perc. Az ivóbeliek hangja elhalkult, majd újra felerősödött; nehéz lett volna megmondani, hol vannak. A szemem körülpásztázta a szobácskát. Eltúlzottan rusztikus volt, még cairnholmi mércével mérve is. Az egyik sarokban egy halom kézzel font kosár billegett egymáson. Vitorlavászonnal bevont szék állt egy óriás, öntöttvas tűzhely mellett. A falon, velünk szemben naptár lógott, és habár onnan, ahol álltunk nem lehetett jól látni, egyetlen rá vetett pillantásom is bizarr gondolatokat szült.

– Milyen évet írunk?

A lány rám szólt, hogy fogjam be.

– Komolyan – súgtam.

Furcsán nézett rám.

– Nem tudom, mire játszol, de nézd meg magadnak – tolt a naptár felé.

A naptár felső részén trópusi jelenet volt látható fekete-fehér fényképen, telt alakú lányok hatalmas huncutkákkal, ódivatú fürdőruhában mosolyogtak a tengerparton. Föléjük nyomtatva ott állt: „1940. szeptember”. A hónap első és második napja kiikszelve.

Bénultság lett úrrá rajtam, mintha megszűnt volna a külvilág. Felötlöttek mindazok a furcsaságok, amelyeket aznap tapasztaltam: a bizarr hirtelen időváltozás; az ismerősnek vélt sziget, ahol csupa idegen él most; hogy a körülöttem lévő tárgyak mind öregnek, ugyanakkor újnak látszottak. Mindezt megmagyarázta a naptár a falon.

1940. szeptember 3. De hogyan?

És akkor eszembe jutottak nagyapám utolsó szavai. Az öregember sírjának túloldalán. Ezt sosem értettem. Egy időben azt hittem, kísértetekre gondolt – hogy mivel az általa ismert gyerekek mind meghaltak, a sír túloldalára kell mennem, meg kell halnom, hogy megtaláljam őket –, ám ez túlságosan költőien hangzott. Nagyapám gyakorlatias gondolkodású ember volt, nem használt metaforákat, sugallatokat. Egyértelmű utasításokat adott nekem, de nem volt ideje elmagyarázni: az „Öregember”, jöttem rá, a helyiek által mocsári fiúnak nevezett lény, a sírja pedig a kőhalom. Ma délelőtt bementem a sírhalomba, és másutt jöttem ki: 1940. szeptember harmadikán.

Mindez annyi idő alatt futott végig a fejemben, amennyi alatt a szoba a feje tetejére állt, a lábam kiszaladt alólam, és lüktető, bársonyos sötétségbe zuhantam.

*

A földön tértem magamhoz, a kezem a tűzhelyhez kötözve. A lány idegesen járkált fel-alá, és élénken társalgott önmagával. Csukva tartottam a szemem, és füleltem.

– Nem lehet más, csakis lidérc – mondta a lány. – Másként miért szaglászott a régi házban, mint valami betörő?

– Halvány sejtelmem sincs – felelte valaki más –, de úgy tetszik, neki sincs. – Tehát a lány mégsem önmagával vitatkozott – bár, ahol én feküdtem, nem látszott a fiatalember, aki az imént beszélt. – Azt mondod, arra sem jött rá, hogy hurokban van?

– Nézd meg a tulajdon szemeddel – mutatott rám a lány. – El tudod képzelni, hogy Abe bármiféle rokona ennyire ne tudjon semmiről?

– El tudod képzelni, hogy lidérc? – kérdezett vissza a fiatalember. Kissé elfordítottam a fejem, hogy többet láthassak a szobából, de őt így sem láttam.

– El tudom képzelni, hogy lidérc, amely mímeli a szerepet – felelte a lány.

Az immár ébren lévő kutya odacammogott hozzám, és nyalogatni kezdte az arcom. Összeszorítottam a szemem, próbáltam nem tudomást venni róla, de úgy összenyálazott, hogy végül csak fel kellett ülnöm, hogy meneküljek előle.

– Nézd csak, ki tért magához! – tapsolt meg gúnyosan a lány. – Igazán pompás alakítást nyújtottál az imént. Különösen az ájulást élveztem. Esküszöm, a színművészet nagyszerű színészt veszített, amikor inkább a gyilkolásnak meg az emberevésnek szentelted magad.

Kinyitottam a szám, hogy hangoztassam ismét az ártatlanságomat –, aztán becsuktam, amikor azt láttam, hogy egy csésze lebeg felém.

– Igyál egy kis vizet – mondta a fiatalember. – Nem halhatsz meg nekünk, mielőtt az igazgatónő elé viszünk, igaz?

A hangja mintha a puszta levegőből jött volna. A csészéért nyúltam, és amikor a kisujjam egy láthatatlan kézhez ért, kis híján elejtettem a csészét az aljjal együtt.

– Ügyetlen – állapította meg a fiatalember.

– Láthatatlan vagy – dadogtam ostobán.

– Valóban. Millard Nullings, szolgálatodra.

– Ne áruld el neki a neved! – kiáltotta a lány.

– Ő pedig Emma – folytatta a fiatalember. – Enyhe üldözési mániája van, amint észrevehetted már.

Emma dühösen nézett a fiatalemberre – vagyis oda, ahol elképzelésem szerint állnia kellett volna, de nem állt. A kezemben remegett a csésze meg az alja. Újabb kísérletbe akartam kezdeni, hogy tisztázzam magam, de nem lehetett, mert odakinn kiáltozás hangzott fel.

– Hallgass! – sziszegte Emma. Millard léptei az ablakhoz mentek, és a spaletta ujjnyira szétnyílt.

– Mi folyik odakinn? – kérdezte Emma.

– Átkutatják a házakat – felelte a fiatalember. – Nem sokáig maradhatunk már itt.

– De nem is mehetünk ki oda!

– Szerintem ki tudunk menni – mondta a hang. – A biztonság kedvéért azért megnézem a könyvem. – A spaletta összecsukódott, és azt láttam, hogy egy asztalról felemelkedik egy bőrkötéses könyv, és a levegőben állva szétnyílik. Millard hümmögött, és lapozott néhány oldalnyit. Pár pillanat múlva összecsukta a könyvet.

– Ahogy gyanítottam! – mondta. – Csak egy-két percet kell várnunk, aztán kisétálhatunk a bejárati ajtón.

– Megőrültél? – kérdezte Emma. – Azonnal bunkóval támadna ránk az összes ökölrázó!

– Nem, ha kevésbé vagyunk érdekesek annál, ami történni fog – felelte a Millard. – Biztosítlak, ez lesz a legjobb lehetőség hosszú órákon át.

Elkötöttek a tűzhelytől, és az ajtóhoz vezettek, ahol lekuporodtunk, és vártunk. Akkor odakint az emberek kiáltozásánál hangosabb zaj támadt: motorzúgás. A hangjukból ítélve többtucatnyi.

– Ó! Millard, ez zseniális! – kiáltotta Emma.

Szippantás hallatszott.

– És azt mondtad, fölöslegesen pocsékolom az időt a tanulmányaimra.

Emma az ajtógombra tette a kezét, és hozzám fordult.

– Karolj belém. Ne szaladj. Tégy úgy, mintha nem volna semmi különös. – Eltette a kését, de biztosított, hogy ha menekülni próbálnék, újra látni fogom – mielőtt megöl vele.

– Honnan tudhatnám, hogy nem ölsz-e meg mindenképpen?

Elgondolkodott.

– Sehonnan. – És kilökött az ajtón.

*

A lehető legtermészetesebben vágtunk át az utcán, Emma vasmarokkal szorította a karom. Majdnem átértünk a túloldalon nyíló utca torkolatához, amikor valaki észrevett minket. Kiáltást hallottam, és megfordultunk. Azt láttuk, hogy a csőcselék utánunk iramodik.

Futottunk. Az utca szűk volt, a két oldalán istállók. A felénél jártunk, amikor Millard hangját hallottam.

– Itt maradok, és elgáncsolom őket! Pontosan öt és fél perc múlva találkozunk a kocsma mögött!

Léptei elmaradtak mögöttünk, és amikor az utca végére értünk, Emma megállított. Visszanéztünk, és azt láttuk, hogy egy kötéltekercs legombolyodik, és a vége átúszik a murva fölött bokamagasságban. Éppen akkor feszült meg, amikor a csürhe odaért, és a részegek átestek rajta, bele a sárba, kezük-lábuk egymásba gabalyodva kalimpált. Emma ujjongott, és esküdni mertem volna, hogy Millard nevetését hallom.

Továbbrohantunk. Nem tudom, Emma miért egyezett bele, hogy a kocsma mögött találkozzunk Millarddel, mert a Paplyuk a kikötő felé, nem pedig az árvaház felé helyezkedett el. De mivel arra sem találtam magyarázatot, honnan tudta Millard, hogy azok a repülőgépek pontosan mikor érnek fölénk, nem kérdezősködtem. Még jobban megdöbbentem, amikor ahelyett, hogy észrevétlenül az épület háta mögé lopakodtunk volna, Emma az elülső ajtón lökött be.

Odabenn a csaposon kívül nem volt senki. Elfordultam, hogy ne lássa az arcom.

– Csapos! – mondta Emma. – Mikor van nyitva ez a kóceráj? Olyan szomjas vagyok, mint egy istenverte hableány!

A golyófejű nevetett.

– Nem szokásom kislyányokat kiszógáni.

– Azzal ne törődj! – csapott a pultra Emma. – Ide egy triplát a legerősebb whiskydből. De nem ám abból a rémes, felvizezett húgyból, amit adni szoktál!

Hinni kezdtem, hogy csak húzza az időt – mondhatnám, szórakozik –, megpróbál túltenni Millard kötéltrükkjén.

A csapos áthajolt a pult fölött.

– Szóval az erősből köll, mi? – vigyorgott kéjvágyón. – Csak apád meg anyád meg ne tuggya, mer’ mingyá nyakamra kűdik a papot meg rendőrt. – Elővett egy palack sötétlő, komisz külsejű folyadékot, és teletöltött belőle egy kupát. – Oszt’ mi van a barátoddal, he? Mán hullarészeg, mi?

Úgy tettem, mintha a kandallót nézegetném.

– Szégyellős, he? – kérdezte a csapos. – Hunnét gyütt?

– Azt mondja, a jövőből – felelte Emma. – Szerintem sült bolond.

A csapos fura képet vágott.

– Hunnét? – És akkor nyilván megismert, mert felordított, lecsapta a whiskys palackot, és megindult felém.

Felkészültem a futásra, ám a csapos még ki sem ért a pult mögül, amikor Emma felfordította a teli kupát, és mindent elborított a barna lé. És akkor valami döbbenetest tett. Tenyerét az alkoholban úszó pult fölé tartotta, és egy pillanat múlva majdnem félméteres lángfal húzódott végig a pulton.

A csapos felvonyított, és konyharuhájával csapkodni kezdte a lángfalat.

– Erre, fogoly! – ragadta meg a karom Emma, és a kandalló felé húzott. – Most ide a kezed! Gyerünk, húzd!

Letérdelt, és ujjait a padlódeszkák közti résbe dugta. Az övéi mellé préseltem az ujjaimat, együtt nyitottuk fel a padló kis darabját, és feltárult a vállszélességű kis üreg: a paplyuk. Miközben füst árasztotta el a helyiséget, és a csapos a lángokkal küzdött, mi egymás után leereszkedtünk a lyukba, és eltűntünk.

A paplyuk alig volt tágasabb egy liftszekrénynél, de alul úgy százhúsz centiméternyi széles alagúttá bővült. Koromsötét volt, ám egy pillanat alatt halvány narancsvörös fény derengett fel. Emma fáklyává változtatta a kezét, a parányi tűzgömb mintha a tenyerén lebegett volna. Tátott szájjal bámultam, minden másról megfeledkezve.

– Mozgás! – förmedt rám Emma, és meglökött. – Ott az ajtó.

Addig araszoltam előre, amíg az alagút véget nem ért. Akkor Emma elém mászott, leült a fenekére, és két sarkával a falba rúgott. Az kifelé omlott le, immár nappali fényben.

– Hát megvagytok – hallottam Millard hangját, amint bekúsztunk a kocsma mögötti utcácskába. – Imádod a látványos jeleneteket, igaz?

– Nem tudom, miről beszélsz – felelte Emma, bár tudtam, hogy elégedett magával.

Millard egy lovas szekérhez vezetett minket, amely mintha csak ránk várt volna. Bemásztunk a hátuljába, magunkra húztuk a vitorlavásznat. Szinte azonnal odajött egy ember, felült a lóra, suhintott a szárral, és a szekér himbálózni kezdett velünk.

Egy ideig némán feküdtünk. A kinti, változó hangokból tudtam, hogy kifelé tartunk a városból.

Összeszedtem a bátorságom, hogy feltegyek egy kérdést.

– Honnan tudtatok a szekérről? És a repülőgépekről? Természetfölötti képességeitek vannak vagy ilyesmi?

Emma kuncogott.

– Aligha.

– Mert mindez tegnap történt – felelte Millard – meg tegnapelőtt. A te hurkodban nem így van?

– A mimben?

– Nem hurokból jött – morogta halkan Emma. – Mondom én neked, hogy átkozott lidérc.

– Nem hinném. Lidérc sosem tűrné, hogy élve elfogd.

– Látod – súgtam Emmának. – Nem vagyok az, bárminek is hiszel. Jacob vagyok.

– Majd kiderül. Most hallgass. – És felnyúlt, kicsikét félrehúzta a vitorlavásznat, és megpillantottam az elkocogó égbolt kék sávját.

HATODIK FEJEZET

Amikor az utolsó ház is eltűnt mögöttünk, nesztelenül lemásztunk a szekérről, és gyalog keltünk át a gerincen, az erdő felé. Az egyik oldalamon haladt Emma, némán és tépelődve, soha nem engedve el a karom, a másikon Millard dúdolgatott, és rugdalta a kavicsokat. Ideges voltam, nem értettem semmit, ugyanakkor összeszorult a gyomrom az izgalomtól. Az egyik felem azt érezte, hogy valami nagyon jelentős fog történni. A másik meg azt, hogy bármelyik pillanatban felébredhetek, és e helyett a lázálom vagy idegroham vagy akármi helyett az Okos Drogéria pihenőszobájának az asztalán, arccal egy nyáltócsában találom magam, és arra gondolok, Ez aztán fura volt, majd folytatom az addigi, unalmas életemet.

De nem ébredtem fel. Csak gyalogoltunk, a lány, aki képes tüzet gyújtani a kezével, a láthatatlan fiú meg én. Átvágtunk az erdőn, ahol az út olyan széles és gondozott volt, mint bármelyik nemzeti parkban, majd kiértünk egy virágoktól pompázó, takaros virágágyásokkal tarkított, tágas gyepre. Odaértünk a házhoz.

Ámulva néztem – nem azért, mert szörnyű volt, hanem azért, mert gyönyörű. Egyetlen zsindelye sem csúszott félre, egyetlen ablaka sem volt betörve. Azok a tornyocskák és kémények, amelyek lustán roskadoztak az emlékeimben élő házon, most magabiztosan nyúltak az ég felé. Az erdő, amely elnyelni készült emlékeimben a falait, most tisztes távolságban kezdődött.

Kockaköves úton vezettek a tornác frissen festett lépcsőjéhez. Emma már nem tekintett olyan veszélyesnek, mint korábban, de azért hátrakötötte a kezem – szerintem inkább csak a látszat kedvéért. A hazatérő vadászt játszotta, és én voltam az elejtett préda. Már be akart vezetni, amikor Millard megállította.

– A cipője csupa kosz – mondta. – Nem mehet be nyakig sárosan. A Madár szívrohamot kapna. – Így aztán, miközben fogvatartóim vártak, levettem a cipőm és szintén sáros zoknim. Aztán Millard javasolta, hogy hajtsam fel a farmerom alját, hogy ne érjen a szőnyeghez, és úgy is tettem, Emma pedig türelmetlenül megragadott, és betaszított az ajtón.

Végigmentünk egy előcsarnokon, amelyet emlékeimben szinte járhatatlanná tettek a bútortörmelékek, el a lépcső előtt, amely most lakktól ragyogott, és kíváncsi arcok lestek ránk az oszlopai közül; át az ebédlőn. A vakolat hóesése sehol; a teremben hosszú asztal állt, körülötte székek. Ugyanaz a ház volt, amelyet átkutattam, de helyreállítva. Ahol zöldellő penész patinájára emlékeztem, most tapéta és vidám színekben játszó faburkolat volt. Vázákban virágok. A korhadt fa és kárpit lottyadt halmai visszaváltoztak kanapékká és karszékekké, és napfény áradt be a magas ablakokon, amelyek emlékeimben olyan szutykosak voltak, hogy azt hittem, el vannak sötétítve.

Végül kis szobához értünk, amely a ház mögé nézett.

– Vigyázz rá, amíg szólok az igazgatónőnek – mondta Emma Millardnek, és máris karomon éreztem a fiú kezét. Amikor a lány elment, a kéz elengedett.

– Te nem félsz, hogy megeszem az agyad vagy ilyesmi? – kérdeztem a fiútól.

– Nem különösebben.

Az ablakhoz fordultam, és ámultan néztem ki. Az udvar tele volt olyan gyerekekkel, akik legtöbbjét ismertem sárguló fényképekről. Némelyikük fa alatt hűsölt; mások labdáztak, vagy kergetőztek a színpompás virágágyak között. Pontosan az a paradicsom volt, amelyet nagyapám leírt. Elvarázsolt sziget volt ez; a gyerekek pedig mágikus gyerekek. Ha álmodom, gondoltam, most nem akarok felébredni. Legalábbis nem egyhamar.

Odakinn a pázsiton valaki túlságosan nagyot rúgott egy labdába, az pedig belerepült egy óriás, állat alakúra formált bokorba, és fennakadt. A ház előtt sorakoztak ezek az állat alakú bokrok – a házzal egyforma magas, fantasztikus lények őrizték az épületet az erdővel szemben –, volt köztük griffmadár, ágaskodó kentaur és sellő is. Néhány tini korú fiú futott a labda után a kentaur lábához, a nyomukban egy kicsi lány. Nyomban megismertem, ő volt a „levitáló” lányka nagyapám fényképéről, csak most nem levitált. Lassan ment, mintha minden egyes lépés kemény munka lett volna, mintha plusz gravitáció tartaná őt a földön.

Amikor a fiúkhoz ért, felemelte a karját, és a srácok kötelet hurkoltak a derekára. A kislány óvatosan kilépett a cipőjéből, aztán felemelkedett a levegőbe, mint a ballon. Döbbenetes volt. Addig emelkedett, amíg a kötél megfeszült, a kislány a földtől mintegy három és fél méternyi magasban lebegett, a két fiú pedig tartotta a kötelet.

A lányka mondott valamit a fiúknak, azok bólintottak, és továbbengedték a kötelet. A kislány lassan emelkedett felfelé a kentaur mellett; amikor a bokor-szobor mellének magasságába ért, benyúlt az ágak közé a labdáért, de az túlságosan mélyen szorult be. A lányka lenézett a fiúkra, megrázta a fejét, azok pedig visszahúzták őt a földre, ahol is visszalépett nehezékkel ellátott cipőjébe, és leoldozta magáról a kötelet.

– Élvezed a műsort? – kérdezte Millard. Némán bólintottam. – Azt a labdát sokkal könnyebben vissza lehet szerezni – mondta Millard –, de tudják, hogy közönségük van.

Odakinn egy másik lány ment oda a kentaurhoz. A tini évei vége felé járhatott, a haja hosszú és bozontos, mint a szétdúlt madárfészek. Lehajolt, megragadta a bokor-szobor hosszú, csupa levél farkát, a karjára tekerte, majd behunyta a szemét, mint aki koncentrál. Egy pillanat múlva azt láttam, hogy a kentaur keze megmozdul. Bámultam ki az ablakon, le nem vettem a szemem arról a füves foltról, azt hittem, talán a szél lehetett az oka, ám a kentaur ujjai egyenként nyíltak ki, mintha most térne vissza beléjük az élet. Elképedve láttam, ahogy a kentaur hatalmas karja könyökben meghajlik, benyúl a tulajdon mellkasába, kitépi onnan a labdát, és visszadobja az ujjongó gyerekeknek. Amint a játék folytatódott, a borzas hajú lány elengedte a kentaur farkát, és a bokor újra megmerevedett.

Millard leheletétől párás lett mellettem az ablaküveg. Ámultan fordultam hozzá.

– Nem szeretnélek megbántani – mondtam –, de mik vagytok ti?

– Különlegesek vagyunk – felelte, kissé csodálkozva. – Te nem?

– Nem tudom. Nem hiszem.

– Kár.

– Miért engedted el? – kérdezte mögöttünk egy hang. Emma állt ott az ajtóban. – No, mindegy – mondta, és megragadta a kötelet. – Gyerünk. Az igazgatónő fogad.

*

Átmentünk a házon, ahol további kíváncsi szemek lestek résnyire nyitott ajtók és kanapék háta mögül, egy napfényes szalonba, ahol drága perzsaszőnyegen álló, magas támlájú karszékben finom hölgy kötögetett. Tetőtől talpig feketét viselt, a haja tökéletesen kerek kontyban a feje búbján, csipkekesztyűben és a nyakán szorosra gombolt, magas nyakú blúzban – olyan kényesen nett volt, mint az egész ház. Akkor is kitaláltam volna, hogy kicsoda, ha nem láttam volna a fényképét a széttört útiládából szétszóródott képek között. Vándorsólyom kisasszony. Emma a szőnyeghez irányított, megköszörülte a torkát, és Vándorsólyom kisasszony tűinek ritmikus csattogása megtorpant.

– Szép napot – nézett fel a hölgy. – Ön nyilván Jacob.

Emma ámulva nézett a hölgyre.

– Honnan tetszik tudni a…

– Vándorsólyom igazgatónő vagyok – emelte fel az ujját a hölgy, hogy Emmát elhallgattassa –, de ha inkább kedvére való, minthogy jelenleg az én oltalmamban áll, Vándorsólyom kisasszony. Örülök, hogy végre megismerem. – Vándorsólyom kisasszony felém nyújtotta kesztyűs kezét, és amikor nem fogtam meg, csak akkor vette észre a két csuklómra kötött kötelet.

– Bloom kisasszony! – kiáltott fel. – Mit jelentsen ez? Így illik bánni a vendéggel? Azonnal oldozza ki!

– De igazgatónő! Hazug spicli, és ki tudja, még mi! – Emma gyanakodó pillantást vetett rám, és súgott valamit a kisasszony fülébe.

– Ugyan már, Bloom kisasszony – nevetett harsogva Vándorsólyom kisasszony. – Miféle ostoba fecsegés ez! Ha ez a fiú lidérc volna, ön már a bográcsában főne. Persze, hogy Abraham Portman unokája. Csak nézzen rá!

Kissé megkönnyebbültem; talán mégsem kell kimagyarázkodnom. A kisasszony már várt!

Emma tiltakozni akart, ám Vándorsólyom kisasszony szigorú pillantással elnémította.

– Rendben van – sóhajtotta Emma –, de ne tessék azt mondani, hogy nem szóltam. – Rántott néhányat a kötélen, és az lehullt rólam.

– Meg kell bocsátania Bloom kisasszonynak – mondta az igazgatónő, ahogy horzsolt csuklóimat dörzsölgettem. – Kedveli a drámát.

– Vettem észre.

Emma a homlokát ráncolta.

– Ha az, akinek mond magát, miért nem tud semmit a hurkokról – de még azt sem, hogy milyen évet írunk? Csak tessék tőle megkérdezni!

– Mondja magát – javította ki Emmát Vándorsólyom kisasszony. – És akit kérdezgetni fogok, az ön lesz, holnap délután, különös tekintettel a tárgyas és a tárgyatlan igeragozásra.

Emma feljajdult.

– Most pedig, ha nincs ellene kifogása – mondta Vándorsólyom kisasszony –, négyszemközt kell beszélnem Portman úrral.

A lány tudta, hogy fölösleges vitatkozni. Sóhajtott, és az ajtó felé indult, de mielőtt kiment, még visszanézett. Az arcán olyasmit láttam, amit addig soha: aggodalmat.

– Ön is távozzon, Nullings úr! – Vándorsólyom kisasszony hangja határozottan csengett. – Udvarias ember nem hallgatja ki mások beszélgetését!

– Csak azért maradtam, hogy megkérdezzem, nem óhajtanak-e teát – mondta a szerintem kissé stréber Millard.

– Nem óhajtunk, köszönöm – felelte kurtán Vándorsólyom kisasszony. Hallottam Millard meztelen talpának csattogását a padlón, aztán becsukódott mögötte az ajtó.

– Hellyel kínálnám – mutatott a hátam mögött egy kényelmes székre Vándorsólyom kisasszony –, csakhogy ön ragad a kosztól.

Ülés helyett tehát letérdeltem, úgy éreztem magam, mint zarándok, aki a mindentudó orákulum tanácsáért eseng.

– Ön immár több napja a szigeten tartózkodik – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Miért halogatta ilyen sokáig a látogatást nálunk?

– Nem tudtam, hogy itt tetszenek lenni – feleltem. – Honnan tetszett tudni, hogy itt voltam?

– Figyeltem önt. Ön is látott engem, habár feltehetőleg nem jött rá. Másik alakot öltöttem. – Felemelte a kezét, és hosszú, szürke tollat húzott ki a hajából. – Sokkalta kedvezőbb madár alakot ölteni, amikor embereket figyelünk meg – magyarázta.

Leesett az állam.

– Akkor a kisasszony volt ma reggel a szobámban? – kérdeztem. – A karvaly?

– Sólyom – javított ki. – Vándorsólyom, természetesen.

– Tehát igaz! – kiáltottam fel. – A kisasszony a Madár!

– Ezt a becenevet tűröm, ám nem támogatom – felelte. – De térjünk vissza a kérdésemre – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – Mi az ördögöt keresett abban a nyomasztó, romos, régi házban?

– A kisasszonyt és a gyerekeket – feleltem, mire a kisasszony kissé elcsodálkozott. – Nem tudtam, hogyan találhatnám meg az egész társaságot. Csak tegnap jöttem rá, hogy mindnyájan…

És elhallgattam, mert rájöttem, milyen furcsán fognak hangzani a következő szavaim.

– Nem tudtam, hogy mindenki meghalt.

A kisasszony arcán rövid, ideges mosoly villant át.

– Jóságos ég. Nem mesélt önnek a nagyapja semmit a régi barátairól?

– Egyet s mást. De régóta abban a hiszemben éltem, hogy mindaz csak mese volt.

– Értem – felelte.

– Remélem, nem tetszett megsértődni.

– Kissé meglep, ennyi az egész. De általában ezt szeretjük, mert ez a hit távol tartja a nem kívánt látogatókat. Napjainkban egyre kevesebb ember hisz az ilyesmiben – tündérek és manók és hasonló ostobaságok –, így a közönséges népek nemigen próbálnak érintkezni velünk. Így sokkal könnyebb az életünk. A kísértethistóriák meg a rémítő, régi házak jó szolgálatot tettek nekünk – bár az ön esetében szemlátomást nem. – Elmosolyodott. – Úgy látszik, az önök családjában öröklődik az oroszlánszív.

– Aha, azt hiszem – vihogtam idegesen, holott úgy éreztem, menten elájulok.

– Tehát, ami ezt a helyet illeti – mutatott körbe nagyzoló mozdulattal. – Gyerekkorában ön azt hitte, a nagyapja mindezt csak „kiagyalta”, ahogy mondani szokás? Hogy hazugságokkal tömte a fejét? Így van?

– Nem azt gondoltam, hogy hazugság, de…

– Kitaláció, humbug, mese – nevezze, ahogy óhajtja. Mikor jött rá, hogy Abraham igazat mondott?

– Nos – meredtem a szőnyeg egymásba fonódó mintáira –, azt hiszem, csak most kezdek rájönni.

Az eddig oly lelkes Vándorsólyom kisasszony kissé elkedvetlenedett.

– Jóságos ég! Értem. – És a beállt, pillanatnyi csendben elkomorodott, mintha megsejtette volna a szörnyűséget, amelyet elmondani jöttem.

– Azt hiszem, mindent el akart magyarázni – szólaltam meg –, de túlságosan sokáig várt. Ezért maga helyett engem küldött ide. – Elővettem a zsebemből a gyűrött levelet. – Ez a kisasszonytól jött. Ez hozott ide.

Óvatosan kisimította a papírt a szék karfáján, felemelte, és mozgott az ajka, miközben olvasta.

– Milyen suta! Ahogy szinte könyörögtem a válaszáért. – A fejét csóválta, reménytelenül. – Mindig annyira vártuk Abe-ről a híreket. Egyszer megkérdeztem, halálra óhajt-e rémíteni a ragaszkodással, hogy odakinn éljen a szabadban. Olyan átkozottul nyakas tudott lenni!

Visszatette az összehajtott levelet a borítékjába, és sötét felhő suhant át az arcán.

– Elment, igaz?

Bólintottam. Akadozva elmeséltem neki, mi történt – pontosabban azt a történetet, amelyben a zsaruk végül megállapodtak és amelyet, hosszas kezelés után magam is hinni kezdtem. Hogy el ne sírjam magam, csak nagy vonalakban: nagyapa a nagyváros széli kertvárosban élt; éppen aszályos évünk volt, és az erdőben hemzsegtek az éhező, mindenre elszánt állatok; nagyapa rosszkor járt rossz helyen.

– Nem lett volna szabad egyedül élnie – magyaráztam –, de ahogy mondani tetszett, nyakas volt.

– Ettől féltem – mondta. – Kértem, hogy ne menjen el. – Úgy markolta meg az ölében a két kötőtűt, mint aki azt fontolgatja, kit döfjön le velük. – És aztán szegény unokájával küldi el nekünk a szörnyű hírt.

Meg tudtam érteni a haragját. Én is átestem rajta. Azokkal a megnyugtató féligazságokkal próbáltam vigasztalni, amelyekkel a szüleim és dr. Golan szédítettek tavaly ősszel, a legsötétebb pillanataimban:

– Ideje volt, hogy elmenjen. Magányos volt. Nagymama már régen meghalt, és nagyapa esze sem volt már éles. Mindent elfelejtett, összekevert. Elsősorban ezért is járt odakinn az erdőn.

Vadászsólyom kisasszony szomorúan bólintott.

– Hagyta magát megöregedni.

– Tulajdonképpen szerencsés volt. Nem kellett hosszan szenvednie. Nem töltött hónapokat kórházban, gépekre kötve. – Ez persze nevetséges volt – nagyapa értelmetlen és ocsmány halált halt. De azt hiszem, mindketten jobban éreztük magunkat ettől a magyarázattól.

Vándorsólyom kisasszony letette a kötést, és az ablakhoz bicegett. Mereven és esetlenül járt, mintha az egyik lába rövidebb lett volna. Kinézett az ablakon a játszadozó gyerekekre.

– A gyerekeknek ezt nem szabad hallaniuk – mondta. – Egyelőre semmiképpen. Csak felzaklatná őket.

– Oké. Ahogy gondolni tetszik.

Egy darabig némán állt az ablaknál, remegett a válla. Amikor végre ismét felém fordította az arcát, az fegyelmezett és hivatalos volt.

– Nos, Portman úr – mondta élénken –, azt hiszem, kellőképpen kifaggattam. Bizonyára önnek is vannak kérdései.

– Ezernyi.

Órát vett elő a zsebéből, rápillantott.

– Van némi időnk vacsoraidő előtt. Remélem, elegendő lesz, hogy felvilágosítsam.

Vándorsólyom kisasszony elhallgatott, és félrebillentette a fejét. Váratlanul a szalon ajtajához bicegett, kinyitotta, és ott kuporgott Emma piros, könnyáztatta arccal. Mindent hallott.

– Bloom kisasszony! Hallgatózott?

Emma nagy nehezen felállt, hüppögött.

– Udvarias ember nem hallgat ki nem neki szánt… – de Emma máris elrohant, Vándorsólyom kisasszony pedig sóhajtott tehetetlen dühében. – Ez fölöttébb szerencsétlen história. Attól tartok, Bloom kisasszonyt meglehetősen érzékenyen érintik az ön nagyapjával történtek.

– Észrevettem – mondtam. – Miért? Talán ők ketten…?

– Amikor Abraham elment harcolni a háborúba, magával vitte mindannyiunk szívét, ám Bloom kisasszonyét különösen. Igen, rajongtak egymásért, Bloom kisasszony Abe kedvese, babája volt.

Érteni kezdtem, miért nem akart sehogy se hinni nekem Emma; mert hát nagyon úgy látszott, hogy rossz hírt hozok nagyapámról.

Vándorsólyom kisasszony tapsolt, mintha bűbájt akarna megtörni.

– Nos – mondta –, ezen nem segíthetünk.

Követtem őt ki a szobából, a lépcsőhöz. Vándorsólyom kisasszony komor elszántsággal vonszolta fel magát, két kézzel kapaszkodva a korlátba, elutasítva mindennemű segítséget. Miután felértünk, a folyosón a könyvtárba vezetett. Amikor beléptünk, a szoba valódi osztályteremnek látszott, a padok egymás mögött sorakoztak, az egyik sarokban tábla, a polcokon a könyvek sorrendben, leporolva. Vándorsólyom kisasszony az egyik padra mutatott.

– Üljön le.

Így hát bepréseltem magam. A kisasszony az osztályterem elejébe bicegett, és szembefordult velem.

– Engedjen meg egy rövid bevezetőt. Azt hiszem, választ kap belőle a legtöbb kérdésére.

– Oké.

– Az emberi faj összetétele végeláthatatlanul változatosabb, mint ahogyan a legtöbb emberi lény hiszi – kezdte. – A Homo sapiens valódi rendszertanának titkát csupán néhányan ismerik, ön is hamarosan ezek egyike lesz. Alapjában véve, egyszerű kettéágazásról van szó: van coerlfolc, a közönséges emberek hemzsegő tömege, akik az emberiség zömét alkotják, és van egy titkos ág – ha úgy tetszik, a titkos-sapiensek –, akiket őseim tiszteletre méltó nyelvén syndrigast egyedeknek, azaz „különleges szellemeknek” neveznek. Ahogy nyilván ön is sejti, mi itt az utóbbi típushoz tartozunk.

Biccentettem, mintha érteném, pedig már régen nem. Hogy lassítsam kissé, feltettem egy kérdést.

– De az emberek miért nem tudnak a kisasszonyékról? Csak ez a társaság van?

– Különlegesek akadnak szerte a világon – mondta –, bár a számunk igencsak megfogyatkozott a hajdanihoz képest. A megmaradtak rejtőző életet élnek, ahogyan mi. – A hangja halk és bánatos lett. – Voltak idők, amikor nyíltan érintkezhettünk a közönségesekkel. A világ egyes pontjain sámánoknak vagy mágusoknak tartottak minket, akikhez baj idején fordulhattak. Néhány kultúra megőrizte ezt a harmonikus együttélést a mi fajtánkkal, ám csupán olyan helyeken, ahol sem a modernség, sem a főbb vallások nem voltak képesek megvetni a lábukat, például Ambrym fekete mágiát is űző szigetén, az Új-Hebridákon. Ám a világ nagyobb része már régen ellenünk fordult. A muszlimok kiűztek minket. A keresztények boszorkányként megégettek. Még Wales és Írország pogányai is úgy vélekedtek egy idő után, hogy rosszindulatú tündérek és alakváltó szellemek vagyunk.

– Akkor miért nem tetszettek – mit tudom én – saját országot alapítani valahol? Ahol maguk között élhetnének?

– Ha ez olyan egyszerű lenne! – mondta. – A különleges vonások néha kimaradnak egy nemzedéknél vagy akár tíznél. Különleges gyermekek nem mindig, vagyis általában nem különleges szülőktől születnek, és különleges szülőknek nem mindig, vagy általában nem születik különleges gyermekük. El tudja képzelni egy ilyen, a másságtól rettegő világban miért volna ez veszélyes minden különlegesnek?

– Mert a normális szülők beájulnának, ha a srácaik, mondjuk, elkezdenének tüzet dobálni?

– Pontosan, Portman úr. A közönséges szülők különleges ivadékát gyakran rémítően bántalmazzák, vagy elhanyagolják. Nem olyan sok évszázaddal ezelőtt a különleges gyermekek szülei azt hitték, hogy „valódi” fiukat vagy leányukat elcsenték, és váltott gyermeket tettek a helyére – azaz elvarázsolt és rosszindulatú, arról nem is szólva, hogy teljességgel kitalált hasonmást –, ami sötétebb korokban felhatalmazást adott a szülőknek arra, hogy szegény gyermeket magára hagyják, ha meg nem ölték nyomban.

– Ez rémes.

– Bizony az. Tenni kellett valamit, ezért a hozzám hasonlókkal olyan helyeket hoztunk létre, ahol az ifjú különlegesek a közönségesektől elkülönülve élhetnek – fizikailag és időben elszigetelt enklávékban, amilyen ez, és amire nagyon büszke vagyok.

– A kisasszonyhoz hasonlók?

– Mi, különlegesek oly sokfajta, a közönséges emberekből hiányzó képességgel vagyunk megáldva, amelyek kombinációi és változatai oly sokfélék, amilyen mások bőrszíne vagy arcvonásai. Legyen elegendő annyi, hogy bizonyos képességek gyakoriak, mint például a gondolatolvasás, mások viszont ritkák, például az, ahogyan manipulálni tudom az időt.

– Az időt? Azt hittem, madárrá tetszik tudni változni.

– Éppen ebben rejlik képességem kulcsa. Csak a madarak képesek manipulálni az időt. Ezért a mindenkori manipulátoroknak madár alakot kell tudni ölteniük.

Ezt olyan komolyan, olyan tárgyilagosan mondta, hogy némi időbe telt, amíg megemésztettem.

– A madarak… időutazók? – Éreztem, hogy ostoba vigyor ül ki az arcomra.

Vándorsólyom kisasszony józanul bólintott.

– Igaz, a legtöbbjük csak időnként, véletlenül repül előre vagy hátra. Minket, akik tudatosan vagyunk képesek manipulálni az idősíkokat – és nemcsak önmagunk, hanem mások számára is –, ymbryne néven ismernek. Időhurkokat hozunk létre, amelyekben a különlegesek meghatározatlan ideig élhetnek.

– Hurok – ismételtem, felidézve nagyapám utolsó szavait: keresd meg a madarat, a hurokban. – Ez a hely az?

– Igen. Talán jobban ismeri 1940. szeptember harmadikaként.

Felé hajoltam a szűk padon át.

– Hogy tetszik ezt érteni? Ez egyetlen nap csupán? Ismétlődik?

– Újra meg újra, bár mi folyamatosnak érzékeljük. Másként nem emlékeznénk az utóbbi, hm, hetven esztendőre, amióta itt lakozunk.

– Ez döbbenetes – mondtam.

– Természetesen itt voltunk Cairnholmon már egy vagy több évtizeddel 1940. szeptember harmadika előtt – fizikailag elszigetelve, hála a sziget különleges földrajzi viszonyainak –, de az időben azon a napon voltunk kénytelenek elszigetelődni.

– Miért?

– Mert másként valamennyien meghaltunk volna.

– A bombától.

– Kétségtelenül.

A pad lapját bámultam. Kezdett a kép összeállni – bár alig.

– Vannak ezen kívül más hurkok is?

– Sok – felelte –, és szinte valamennyinek a főnökasszony ymbrynéje barátnőm. Lássuk csak: Szula kisasszony Írországban, 1770 júniusában; Vöcsök kisasszony Swansea-ben, 1901. április harmadikán; Gulipán kisasszony és Sármány kisasszony együtt Derbyshire-ban, 1867 Szent Swithin napján; Fakopáncs kisasszony, nem emlékszem pontosan, hol – ó, és a drága Pintyőke kisasszony. Van róla valahol egy bájos fényképem.

Vándorsólyom kisasszony leszedett az egyik polcról egy testes fotóalbumot, és elém rakta a padra. A vállamon áthajolva forgatta a merev lapokat, egy bizonyos képet keresve, de másoknál is elidőzve, és a hangjában álmodozó nosztalgia bujkált. Ahogy elvillantak előttem, fényképeket ismertem fel a szétesett útiládából és nagyapám szivardobozából. Vándorsólyom kisasszony gyűjtötte össze mindet. Fura volt arra gondolni, hogy ugyanezeket a képeket mutatta annyi évvel ezelőtt nagyapámnak, aki annyi idős volt akkor, mint én most – és talán éppen ebben a teremben, ebben a padban ült –, most pedig nekem mutatja a képeket; mintha nagyapám múltjába léptem volna vissza valamiképpen.

Végül egy légies hölgy képéhez ért, akinek a kezén pufók kismadár ült.

– Ez Pintyőke kisasszony meg a nénikéje, Pintyőke kisasszony.

A hölgy és a madárka szemlátomást jól megértették egymást.

– Hogyan tetszik tudni megkülönböztetni őket? – kérdeztem.

– Az idősebb Pintyőke kisasszony szeretett inkább pintyőke formában maradni. Ami tulajdonképpen nem is volt baj. Sosem volt valami jó társalgó.

Vándorsólyom kisasszony még néhányat lapozott, ezúttal egy csoportképnél állt meg, amelyen nők és gyerekek álltak eléggé sótlan arccal egy papírhold körül.

– Ó, igen! Erről majdnem megfeledkeztem. – Kivette a képet az albumból, és nagy tisztelettel emelte fel. – Az elöl ülő hölgy Gulipán kisasszony. A különlegesek egyik legelőkelőbbje. Ötven éven át próbálták megválasztani az Ymbrynék Tanácsa fejének, ám soha nem volt hajlandó felhagyni a tanítással az akadémián, amelyet Sármány kisasszonnyal együtt alapítottak. Nincs ma olyan, szárnyaira méltó ymbryne, akit ne Gulipán kisasszony okított volna valamikor, beleértve jómagamat is! Ha jobban megnézi, felismerheti azt a szemüveges kislányt.

Jobban megnéztem. A mutatott arc sötét és kissé elmosódott volt.

– A kisasszony az?

– Én voltam az egyik legifjabb tanítvány azok közül, akiket Gulipán kisasszony valaha is felvett – mondta büszkén.

– És a fiúk a képen? – kérdeztem. – Ők a kisasszonynál is fiatalabbnak látszanak.

Vándorsólyom kisasszony elkomorodott.

– Az elcsábított öccseimről beszél. Hogy ne kelljen elválnunk, velem jöttek az akadémiára. Úgy kényeztették őket, akár a kis hercegeket. Megkockáztatom, hogy attól lettek gyalázatosak.

– Ők nem voltak ymbrynék?

– Jaj, dehogy – háborodott fel. – Ymbrynének csak nők születnek, hála az égnek! A férfiakban nincs meg az a komoly vérmérséklet, amely ennél a súlyos felelősségnél szükségeltetik. Nekünk, ymbrynéknek át kell kutatnunk a vidéket, hogy felleljük a szükséget szenvedő fiatal különlegeseket, távol tartsuk őket azoktól, akik ártanának nekünk, védenceinket pedig etetnünk és ruháznunk kell, gondoskodnunk kell arról is, hogy rejtve maradjanak, és alaposan elmélyüljenek fajtánk tudományában. És ha mindez nem volna elegendő, biztosítanunk kell azt is, hogy hurkaink minden nap óramű pontossággal visszaálljanak.

– Mi van, ha nem állnak vissza?

Szárnyként verdeső kezét a homlokához emelte, és hátratántorodott, rémületet mímelve.

– Katasztrófa, világfelfordulás, szerencsétlenség! Gondolni sem merek rá. Szerencsére a hurkok visszaállításának mechanizmusa egyszerű: az egyikünknek olykor-olykor át kell mennie a bejáraton. Ettől marad a bejárat rugalmas, tudja. A belépési pont kissé a friss tésztában lévő lyukra hasonlít; ha az ember nem dugja oda időnként az ujját, magától összezárul. És ha nincs bejárat vagy kijárat – szelep, amelyen át kiengedhetők az ilyen ideiglenes rendszerben természetesen felgyülemlő, különböző nyomások… – Egy kis bumm! Hagyta el az ajkát, a kézmozdulata meg a szétrobbanó tűzijátékra emlékeztetett. – Nos, az egész rendszer elveszíti a stabilitását.

Az album fölé hajolt, lapozgatott.

– Ha már itt tartunk, talán van róla egy képem – ó, itt van. Ez aztán a bejárat! – Újabb képet vett ki az albumból. – Ez Pintyőke kisasszony és az egyik védence Pintyőke kisasszony hurkának fenséges bejáratában, a londoni földalatti egyik ritkán használt szakaszán. Amikor visszaáll, az alagút megtelik fantasztikus ragyogással. Mindig úgy véltem, ehhez viszonyítva a miénk meglehetősen szerény – mondta némi irigységgel.

– Csak, hogy jól értem-e – mondtam. – Ha ma 1940. szeptember harmadika van, akkor holnap… szintén szeptember harmadika lesz?

– Nos, a hurok huszonnégy órájából néhányban szeptember másodika, de igen, harmadika.

– Tehát a holnap sosem jön el.

– Bizonyos értelemben.

Odakinn mintha távoli mennydörgés visszhangzott volna, és a sötétülő ablak recsegett a keretében. Vándorsólyom kisasszony felnézett, és elővette az óráját.

– Attól tartok, pillanatnyilag nincs több időm. Nagyon remélem, hogy itt marad vacsorára.

Azt mondtam, maradok; hogy apám nem tudja, hol vagyok, eszembe sem jutott. Kipréseltem magam a szűk padból, és a kisasszony után indultam, az ajtó felé, de felötlött bennem még egy kérdés, amely régóta emésztett.

– Nagyapa tényleg a nácik elől menekült, amikor idejött?

– Tényleg – felelte. – Számos gyermek érkezett hozzánk azokban a háborúba torkolló, szörnyű években. Olyan nagy volt a felfordulás. – Látszott rajta, hogy fáj neki, mintha az emlék még mindig friss volna. – Abrahamre egy menekülttáborban bukkantam rá, a szárazföldön. Szegény, meggyötört kölyök volt, de nagyon erős. Nyomban tudtam, hogy hozzánk tartozik.

Megkönnyebbültem; nagyapa életének legalább az a része úgy zajlott le, ahogy értettem. Volt azonban még valami, amit tudni szerettem volna, és nem tudtam, hogyan kérdezzek rá.

– És ő – nagyapa – olyan volt, mint…

– Mint mi?

Bólintottam.

A kisasszony arcán furcsa mosoly jelent meg.

– Olyan volt, mint ön, Jacob. – Sarkon fordult, és a lépcső felé bicegett.

*

Vándorsólyom kisasszony ragaszkodott hozzá, hogy lemossam a mocsár sarát, és megkérte Emmát, eresszen nekem fürdővizet. Szerintem abban bízott, hogy ha kicsit elbeszélget velem, Emma jobban érzi majd magát. De a lány rám sem pillantott. Végignéztem, ahogyan hideg vizet enged a kádba, aztán a csupasz kezével felmelegíti, addig kevergeti, amíg gőzölögni nem kezd.

– Óriási! – mondtam. De válasz nélkül távozott.

Miután a víz teljesen megbarnult tőlem, megtörölköztem, és az ajtón ott lógott számomra egy váltás ruha – buggyos tweednadrág, álló nyakú ing meg egy nagyon is rövid nadrágtartó, és fogalmam sem volt, hogyan lehet beállítani. Választhattam tehát, hogy a nadrág vagy a bokámig ér, vagy felér a köldököm fölé. Úgy véltem, az utóbbi a kisebb rossz, tehát amikor lementem életem legkülönösebb étkezésére, úgy festettem, mint valami smink nélküli bohóc.

A vacsora nevek és arcok szédítő forgataga volt, sokra félig-meddig emlékeztem a fényképekről és nagyapám ősrégi leírásaiból. Amikor beléptem a terembe, az addig a helyekért tülekedő gyerekek megdermedtek, és rám bámultak. Vándorsólyom kisasszony, aki már az asztalfőn ült, felállt, és arra használta a hirtelen támadt csendet, hogy bemutasson.

– Akiknek még nem volt részük abban a szerencsében, hogy találkozzanak vele – jelentette be –, ő Abraham unokája, Jacob. Mélyen tisztelt vendégünk, és igencsak hosszú utat tett meg, hogy itt lehessen. Remélem, ehhez illőn fognak bánni vele. – Aztán sorba vette a teremben lévőket, és bemutatta őket, ám a neveket szinte azonnal elfelejtettem, mint mindig, amikor ideges vagyok. A bemutatást kérdések özöne követte, amelyekre a kisasszony gyorstüzelő hatékonysággal válaszolt.

– Jacob velünk marad?

– Tudtommal nem.

– Hol van Abe?

– Dolga van Amerikában.

– Miért viseli Jacob Victor nadrágját?

– Victornak már nincs szüksége rá, és Portman úré mosásba került.

– Mit csinál Abe Amerikában?

Ennél a kérdésnél Emma, aki addig komoran kucorgott az egyik sarokban, felállt, és kiment. A többiek nyilván megszokták már szélsőséges hangulatváltozásait, rá se rántottak.

– Azzal ne törődjenek, hogy Abe mivel foglalkozik – válaszolta Vándorsólyom kisasszony.

– Mikor jön vissza?

– Azzal se törődjenek. Jó étvágyat!

Mindenki a helyére szaladt. Azt hittem, üres széket találtam, le akartam ülni, amikor egy villa bökte meg a lábam.

– Elnézést! – kiáltott fel Millard. Ám Vándorsólyom kisasszony kiküldte, hogy öltözzön fel.

– Hányszor kell még elmondanom önnek – kiáltott utána –, hogy jól nevelt ember nem fogyasztja a vacsoráját mezítelenül!

A konyhai szolgálatra beosztott gyerekek tálcákon hozták az ételt, de minden tálat ragyogó ezüstfedél takart, így az ember nem láthatta, mi van a fedő alatt, ez pedig vad találgatásokra adott alkalmat a vacsorát illetően.

– Vidra Wellington módra! – kiáltotta az egyik fiú.

– Pácolt cica és cickánymáj! – mondta egy másik, mire a kisebbek öklendező hangokat hallattak. Ám amikor a fedeleket végre leemelték, királyi lakoma tárult a szemünk elé: sült liba, a bőre tökéletes aranybarna; egy egész lazac meg egy egész tőkehal, mindkettő friss citrommal és kaporral, no meg olvadó vajdarabkákkal díszítve; egy tál párolt kagyló; több tányér pirított zöldségféle; kemence-meleg cipók; és mindenféle szószok és mártások, amelyeket nem ismertem, de ízletesnek látszottak. Mind hívogatón ragyogott a gázlámpák táncoló fényében, egyáltalán nem emlékeztettek azokra a meghatározhatatlan eredetű, olajos ragufélékre, amelyeket olyan nehezen fogyasztottam el a Paplyukban. Reggeli óta nem ettem, és hozzáláttam, hogy leegyem magam a sárga földig.

Nem kellett volna csodálkoznom azon, hogy a különleges gyerekeknek különleges étkezési szokásaik vannak, ám nem tudtam megállni, hogy két falat között ne pillantsak körül a teremben. Olive-ot, a levitáló lánykát biztonsági övvel erősítették a székhez, amelyet csavarokkal a padlóhoz rögzítettek, hogy fel ne emelkedjen a mennyezetig. Hogy minket, többieket ne zavarjanak a rovarok, Hugh, a fiú, akinek a gyomrában méhek éltek, külön asztalnál evett a sarokban, nagy szúnyogháló alatt. Claire, a babaarcú, aranyló loknikkal ékes kislány Vándorsólyom kisasszony mellett ült, de egyáltalán nem nyúlt az ételhez.

– Nem vagy éhes? – kérdeztem tőle.

– Claire nem eszik velünk együtt – magyarázta Hugh, és kiröppent a szájából egy méh. – Szégyelli magát.

– Nem én! – kiáltott rá dühösen a kislány.

– Tényleg? Akkor egyél valamit.

– Itt senki nem szégyell semmiféle képességet – szólalt meg Vándorsólyom kisasszony. – Egyszerűen Densmore kisasszony jobban szeret egyedül étkezni. Igazam van, Densmore kisasszony?

A lányka az előtte lévő üres asztalra pillantott, szemlátomást örült volna, ha nem vele foglalkoznak.

– Claire-nek hátsó szája van – világosított fel Millard, aki most mellettem ült szmokingzakóban (de semmi mást nem viselt).

– Micsodája?

– Nosza, mutasd meg neki! – mondta valaki. Kisvártatva az asztal körül mindenki evésre biztatta Claire-t. És végül, hogy elhallgattassa őket, meg is tette.

Libacombot tettek elé. A lányka megfordult a székében, és a karfába kapaszkodva hátradőlt, fejének hátsó részével a tányér fölé hajolva. Jól kivehető cuppanás hallatszott, és amikor Claire felemelte a fejét, jókora falat hiányzott a libacombból. A kislány aranyló loknijai alatt két éles fogsor bújt meg. Nyomban megértettem Claire fura képeit Vándorsólyom kisasszony albumában, mert a fotós kettőt készített róla: az egyiket finom pofikájáról és a másikat a loknikról, amelyek tökéletesen eltakarták fejének hátsó felét.

Claire előrefordult, és karba fonta a kezét, bosszúsan, amiért ilyen megalázó bemutatót kellett tartania. Némán ült, miközben a többiek kérdésekkel bombáztak. Miután Vándorsólyom kisasszony elhárított több, a nagyapámra vonatkozó kérdést, a gyerekek áttértek más témákra. A legjobban az érdekelte őket, milyen az élet a huszonegyedik században.

– Milyen repülő gépkocsik vannak? – kérdezte egy Horace nevű kislegény, aki fekete öltönyében úgy festett, mint valami temetkezésivállalkozó-gyakornok.

– Semmilyenek – feleltem. – Még nincsenek.

– Épültek már városok a holdon? – kérdezte reménykedve egy másik fiú.

– Hagytunk ott némi hulladékot meg egy zászlót a hatvanas években, de egyelőre ennyi.

– Nagy-Britannia még mindig a világ ura?

– Hát… nem kifejezetten.

Csalódottnak látszottak. Vándorsólyom kisasszony kihasználta a lehetőséget.

– Látják, gyermekeim? A jövő mégsem olyan csodálatos. Semmi baj az itt és mosttal! – Úgy éreztem, ezt gyakran próbálja elhitetni a gyerekekkel, kevés sikerrel. Vajon mióta élvezik az „itt és mostot”?

– Megkérdezhetem, hány évesek vagytok? – szólaltam meg.

– Én nyolcvanhárom – felelte Horace.

Olive izgatottan emelte fel a kezét.

– Én hetvenöt és fél leszek a jövő héten!

Vajon hogyan tartják számon a hónapokat és az éveket, ha a napjaik sosem változnak?

– Én vagy száztizen’ét vagy száztizennyóc éves vagyok – mondta egy félig lehunyt szemű, Enoch nevű srác. Nem nézett ki többnek tizenháromnál. – Ez előtt egy másik ’urokban éltem – tette hozzá magyarázatképpen.

– Én majdnem nyolcvanhét vagyok – mondta Millard teli szájjal, és ahogy megszólalt, láthatatlan szájában ott remegett a félig megrágott libahús. A többiek feljajdultak, és elfordították a tekintetüket.

Aztán rám került a sor. Tizenhat éves vagyok, mondtam nekik. Láttam, hogy néhányan elcsodálkoznak. Olive kacagott meglepetésében. Különösnek találták, hogy ennyire fiatal vagyok, én pedig különösnek találtam, hogy ők annyira fiatalnak látszanak. Ismertem éppen elegendő nyolcvanévest Floridában, és ezek a srácok egyáltalán nem hasonlítottak rájuk. Mintha itteni életük állandósága, a változatlan napok – a halál nélküli, örök nyár – éppúgy megállították volna a fejlődésben az érzelmeiket, ahogyan a testüket, éppúgy örök fiatalságba zárta volna őket, ahogyan Pán Pétert és az Elveszett Fiúkat.

Újabb hirtelen robaj hallatszott odakintről, ezen az estén a második, de hangosabban és közelebb az elsőnél, belecsörrentek a tányérok meg az evőeszközök.

– Gyorsan fejezze be mindenki! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony, és alig mondta ki, újabb robbanás rázta meg a házat, még egy bekeretezett kép is leesett a falról a hátam mögött.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Megint azok az átkozott káposztazabálók! – morogta Olive, és öklöcskéjével az asztalra csapott, nyilván holmi heves természetű felnőttet utánozva. Akkor meghallottam nagyon távolról a sziréna hangját, és rájöttem, mi történik. 1940. szeptember harmadikának estéje van, hamarosan bomba hull alá az égből, és óriás lyukat robbant ki a ház oldalából. A sziréna a légi riadót jelzi a gerincről.

– Ki kell jutnunk innen – dadogtam, mert torkomat összeszorította a pánik. – Tűnjünk innen, mielőtt betalál a bomba!

– Nem tudja! – kacagott Olive. – Azt hiszi, meg fogunk halni!

– Ez csak az átkapcsolás – rándított egyet szmokingzakója vállán Millard. – Nem kell berezelni.

– Ez történik minden este?

Vándorsólyom kisasszony bólintott.

– Minden áldott este – mondta. Én valahogy mégsem nyugodtam meg.

– Kimehetünk, és megmutathatjuk Jacobnak? – kérdezte Hugh.

– Ugye kimehetünk? – jött tűzbe húszpercnyi duzzogás után Claire. – Az átkapcsolás mindig olyan gyönyörű!

Vándorsólyom kisasszony kérette magát, rámutatott, hogy még nem végeztek a vacsorával, de a srácok addig könyörögtek, amíg ráállt.

– Rendben, de csak úgy, ha mindannyian maszkot vesztek – mondta.

A kölykök ujjongva rohantak ki a teremből, csak szegény Olive maradt ott, amíg valaki megszánta, és kioldozta a székből. Utánuk futottam a házon át a faburkolatú előcsarnokba, ahol mindegyikük kivett valamit egy szekrényből, mielőtt az ajtóhoz iramodtak. Vándorsólyom kisasszony nekem is adott egyet, én meg csak álltam, és forgattam a kezemben azt az izét. Olyan volt, mint valami, fekete gumiból készült, ráncos arc, rajta két nagy, döbbenten ámuló, szemnek látszó ablak meg egy petyhüdt pofa, a végén lyukacsos pléhdobozzal.

– Rajta – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Vegye fel. – Akkor jöttem rá, mi az: gázálarc.

Az arcomra erősítettem, és követtem a kisasszonyt ki, a gyepre, ahol a gyerekek szétszórtan álltak, akár bábuk a láthatatlan sakktáblán, felismerhetetlenül a felfelé fordított gázálarcukban, ahogy a fekete füstgomolyagokat lesték az égen. Fakoronák égtek az elmosódott távolban. Láthatatlan repülőgépek zúgása hallatszott mindenhonnan.

Időről időre fojtott robbanás hallatszott, amely úgy lüktetett a mellkasomban, mint egy második szív, ezt perzselő hőhullám követte, mintha valaki kinyitott, majd becsukott volna egy kályhát közvetlenül az orrom előtt. Én minden egyes robbanásnál lebuktam, ám a gyerekek meg se rezzentek. Sőt, énekeltek. A szöveg üteme pontos összhangban volt a bombarobbanásokkal.

Fuss, nyulacska, fuss, fuss, fuss!

Vadász elé sose juss!

Nem jár neki nyuszi hús.

Fuss, nyulacska, fuss, fuss, FUSS!

Vakító nyomjelző lövedékek szelték át az égboltot, amikor a dal véget ért. A gyerekek tapsoltak, mint valami tűzijáték nézői, amint erőszakos színek villantak maszkjaik tükrében. Ez az éjszakai támadás életük rendszeres részévé vált, már nem úgy gondoltak rá, mint bármi ijesztőre – sőt, a Vándorsólyom kisasszony albumában látott fénykép alatt ez állt: A mi gyönyörű bemutatónk. És a maga morbid módján az is volt.

Szitálni kezdett, mintha az a rengeteg röpködő fém kilyuggatta volna a felhőket. Egyre ritkultak a robbanások. A támadás a vége felé közeledett.

A gyerekek megindultak. Azt hittem, visszamegyünk a házba, ám túlhaladtak a bejáraton, a kert egy másik részébe.

– Hová megyünk? – kérdeztem két gázálarcos gyerektől.

Nem szóltak semmit, de megérezhették nyugtalanságom, mert gyengéden megfogták a kezem, úgy vezettek a többiekhez. A ház hátsó sarkát vettük körül, ahol mindenki az egyik óriás bokor-szobor köré gyűlt. Ez azonban nem mitikus alak volt, hanem férfi, aki a földön fekve pihent, az egyik kezére támaszkodott, a másikkal az égboltra mutatott. Némi időbe telt, amíg rájöttem, hogy Michelangelo a Sixtus-kápolnában látható Ádámjának zöldellő másolatát látom. Ha figyelembe vesszük, hogy bokrokból készült, igazán impozáns volt. Az ember szinte látta Ádám jámbor arckifejezését, és két virágzó gardénia volt a szeme.

A közelben megpillantottam a bozontos hajú lányt. Virágmintás ruhát viselt, de annyi volt rajta a folt, mintha szándékosan különböző szövetdarabokból varrták volna. Odaléptem hozzá, és Ádámra mutattam.

– Ezt te készítetted?

Bólintott.

– Hogyan?

Lehajolt, és két tenyerét a fű fölé tartotta. Néhány másodperc múlva tenyér alakú fűszálak bújtak elő, és addig nőttek, amíg a lány tenyeréig nem értek.

– Ez – mondtam – állati. – Nem a legfinomabban fogalmaztam. Valaki rám pisszegett. A gyerekek mind némán álltak, a fejüket az égbolt ugyanazon pontja felé fordították. Felnéztem, de csak füstfelhőt láttam, amelyen tüzek táncoló narancsvöröse tükröződött.

Aztán egyetlen repülőgép hajtóművének hangja hatolt át a némaságon. Közel volt, egyre közeledett. Vak rémület fogott el. Ez az az éjszaka, amikor valamennyien meghaltak. Nemcsak az az éjszaka, az a perc is. Elképzelhető, tűnődtem, hogy ezek a gyerekek meghalnak minden este, hogy aztán a hurok feltámassza őket, mint valami sziszifuszi öngyilkos szekta tagjait, akik arra ítéltettek, hogy mindörökké felrobbantassanak, majd összefoltoztassanak?

Apró szürke pont bújt ki a felhők közül, és zuhant sebesen felénk. Egy nagy kő, csakhogy a kövek zuhanás közben nem süvítenek.

Fuss, nyulacska, fuss, fuss, fuss. Futottam volna, de immár nem volt rá idő; így csak felsikoltottam, és a földre vetettem magam, mintegy menedéket keresve. De menedék nem volt, hát amint a fűbe értem, két karom a fejem fölé kaptam, mintha így meg tudtam volna védeni magam.

Összeszorítottam a szám, becsuktam a szemem, visszatartottam a lélegzetem, de a fülsiketítő robaj helyett, amelyre számítottam, tökéletes és mély csönd lett. Egyszerre csak eltűntek a berregő hajtóművek, sivító bombák, távoli puskalövések. Mintha elnémították volna a világot.

Meghaltam?

Levettem a fejemről a karom, lassan magam mögé néztem. A fák szél hajlította ágai a helyükre dermedtek. Az égen mozdulatlan lángnyelvek nyaldosták a megdermedten gomolygó felhőfalat. Esőcseppek álltak a levegőben a szemem előtt. És a gyerekek körének közepén, akár valamiféle misztikus szertartás tárgya, ott lebegett a bomba, lefelé néző csúcsa látszólag teljes egyensúlyban állt meg Ádám kinyújtott ujjának hegyén.

Aztán, mint amikor mozizás közben a film benne ég a vetítőgépben, forró és tökéletes fehérség virágzott ki és terjedt szét előttem, és elnyelt mindent.

*

Amikor újra hallani tudtam, először nevetést hallottam. Aztán a fehérség elhalványult, és láttam, hogy valamennyien ott vagyunk Ádám körül, ahogyan korábban, de a bomba eltűnt, az éjszaka csöndes, és a felhőtlen égen csak a telihold világít. Vándorsólyom kisasszony jelent meg mellettem, és a kezét nyújtotta. Megragadtam, és kábultan feltápászkodtam.

– Kérem, bocsásson meg – mondta. – Jobban fel kellett volna készítenem. – De nem tudta elrejteni a mosolyát, ahogyan a gázálarcot levető gyerekek sem. Biztos voltam benne, hogy tréfát űztek velem.

Hibbantnak éreztem magam, rosszul voltam.

– Talán indulnom kéne haza éjszakára – mondtam Vándorsólyom kisasszonynak. – Apukám aggódni fog. – Aztán gyorsan hozzátettem: – Haza tudok menni?

– Természetesen – felelte, aztán emelt hangon önként jelentkezőt kért, aki visszakísér a sírhalomhoz. A legnagyobb meglepetésemre Emma lépett ki. Vándorsólyom kisasszony szemlátomást örült.

– Bízni tetszik benne? – kérdeztem súgva az igazgatónőtől. – Néhány órával ezelőtt el akarta vágni a torkom.

– Bloom kisasszony talán heves vérmérsékletű, de az egyik legmegbízhatóbb védencem – felelte. – És azt hiszem, kettejüknek van néhány megbeszélendő témájuk, kíváncsi fülektől távol.

Öt perc múlva már úton voltunk, csak most nem volt megkötve a kezem, ő pedig nem szorított kést a hátamhoz. Néhány kicsi a kert végéig kísért minket. Tudni akarták, visszajövök-e holnap. Bizonytalanul igent mondtam, de nehezen tudtam végiggondolni még azt is, ami ebben a pillanatban történt, nemhogy a jövőt.

Kettesben értünk a sötét erdőbe. Amikor a ház eltűnt mögöttünk, Emma felfelé fordította a tenyerét, egy csuklómozdulat, és parányi tűzgömb kelt életre az ujjai fölött. Úgy tartotta maga előtt, mint pincér a tálcát, megvilágítva az utat, iker árnyékunkat a fákra vetítve.

– Mondták már neked, hogy ez sirály? – próbáltam megtörni az egyre kínosabb csöndet.

– Egyáltalán nem madár – felelte, és olyan közel lendítette hozzám a tűzgömböcskét, hogy éreztem sugárzó melegét. Elugrottam előle, kissé hátra maradtam.

– Nem úgy értettem – úgy értettem, klassz, hogy képes vagy erre.

– Ha rendesen beszélnél, meg is érteném – torkollt le, és megállt.

Farkasszemet néztünk egymással, tisztes távolból.

– Nem kell félned tőlem – mondta.

– Igazán? Honnan tudjam, nem képzelsz-e valami gonosz lénynek, és ez csupán csel, hogy kettesben legyünk, és megölhess?

– Ne butáskodj – mondta. – Bejelentés nélkül jöttél, idegen, akit nem ismertem meg, és őrültként kergettél. Mit kellett volna hinnem?

– Jól van, értem – feleltem, bár nem gondoltam komolyan.

Lesütötte a szemét, és a cipője orrával szinte lyukat vájt a földbe. A kezében a lánggömb színt váltott, a narancsvörös hűvös kékké változott.

– Nem igaz, amit mondtam. Megismertelek. – Felnézett rám. – Annyira hasonlítsz rá.

– Szokták mondani.

– Sajnálom, hogy olyan szörnyűségeket mondtam. Nem akartam hinni neked – hogy az vagy, akinek mondod magad. Tudtam, mit jelent.

– Oké – feleltem. – Kicsi koromban annyira szerettem volna találkozni mindannyiotokkal. És most, amikor végre megtörtént… – Megráztam a fejem. – Egyszerűen sajnálom, hogy e miatt kellett.

És odarohant hozzám, és átkarolta a nyakam, és a kezében a láng kialudt, mielőtt hozzám ért, de a bőre forró volt a helyén. Így álltunk egy ideig a sötétben, én meg ez a tizenéves öregasszony, ez az igazán gyönyörű lány, aki szerette nagyapámat, amikor az annyi idős volt, mint én most. Nem tehettem mást, mint hogy én is átöleltem őt, és kis idő múlva, azt hiszem, mindketten sírtunk.

Hallottam, hogy mély levegőt vesz a sötétben, és kibontakozott a karomból. A tűz újra fellángolt a tenyerén.

– Sajnálom – mondta. – Általában nem vagyok ilyen…

– Semmi gond.

– Menjünk.

– Vezess – mondtam.

Baráti csöndben haladtunk az erdő széléig. Amikor a mocsárhoz értünk, megszólalt.

– Csak oda lépj, ahová én. – Én pedig a lábnyomaiba léptem. Zöld máglyaként lobbant fel itt-ott a mocsárgáz, mintegy együtt érezve Emma tüzével.

A sírhalomhoz értünk, bemásztunk, egymást követve kúsztunk be a hátsó kamrába, aztán ki a ködbe borult világba. Emma visszavezetett az ösvényhez, és amikor odaértünk, egy pillanatra az ujjaim közé fonta az ujjait, és megszorította a kezem. Némán álltunk. Aztán sarkon fordult, elindult visszafelé, és a köd oly gyorsan elnyelte, hogy kis ideig tűnődtem, ott volt-e egyáltalán.

*

Amikor visszaértem a városba, félig-meddig arra számítottam, hogy lovas szekereket találok az utcákon. Ám az áramfejlesztők duruzsolása fogadott, meg a világító tv-képernyők a házak ablakai mögött. Otthon voltam, amennyire csak lehetett.

Ismét Kev állt a pult mögött, és rám emelte a poharát, amikor beléptem. Az ivó egyetlen vendége sem akart meglincselni. A világ tökéletesen rendben volt.

Odafenn apám elaludt a kis asztalunkon lévő laptopja előtt. Amikor becsuktam az ajtót, összerezzent, és felébredt.

– Szia! Hé! Elkéstél. Vagy mégsem? Hány óra?

– Nem tudom – feleltem. – Kilenc előtt lehet. Az áramfejlesztők még működnek.

Nyújtózkodott, megdörzsölte a szemét.

– Mit csináltál egész nap? Azt reméltem, együtt ebédelünk.

– Csak még alaposabban átnéztem az öreg házat.

– Találtál valami jót?

– Hát… nem igazán – motyogtam, mert rájöttem, hogy rafináltabb történetet kellett volna kitalálnom.

Furcsán nézett rám.

– Hol szedted ezt?

– Mit?

– A ruhád – mondta.

Lepillantottam, és megállapítottam, hogy teljesen megfeledkeztem a rajtam lévő nadrágtartós tweednadrágról.

– A házban találtam – feleltem, mert nem jutott eszembe különösebb magyarázat. – Hát nem sirály?

Elhúzta a száját.

– Felveszel holmi talált ruhaneműt? Jake, ez egészségtelen. És mi történt a farmeroddal meg a dzsekiddel?

Témát kellett változtatnom.

– Szuper-koszosak lettek, ezért… – elhallgattam, és feltűnően felfigyeltem a számítógép képernyőjén látható dokumentumra. – Hűha, ez a könyved? Hogy megy?

Lecsapta a laptop tetejét.

– Most nem a könyvemről van szó. A gyógyulásod a fontos. Nem tudom, dr. Golan tényleg arra gondolt-e, hogy napokat tölts egyedül abban az öreg házban, amikor zöld jelzést adott ennek a kirándulásnak.

– Hú, azt hiszem, ez volt a rekord – mondtam.

– Tessék?

– A leghosszabb időszak, amikor nem említetted a pszichiáterem. – Nem létező karórámra néztem. – Négy nap, öt óra és huszonhat perc. – Sóhajtottam. – Jó időszak volt, amíg tartott.

– Az az ember sokat segített neked – mondta apám. – Isten tudja csak, milyen állapotban lennél most, ha nem találunk rá.

– Igazad van, apa. Dr. Golan valóban segített nekem. Ám ez nem jelenti azt, hogy ellenőriznie kell életem összes oldalát. Jesszusom, anyával vehetnétek nekem egy olyan kis karkötőt, amelyik azt mondogatja: Mit tenne Golan? Így megkérdezhetném magam mindig, mielőtt bármit teszek. Mielőtt kulázok. Dr. Golan hogyan szeretné, hogy kulázzak? Kicsit oldalra, vagy egyenesen középre? Melyik lenne a lélektanilag leghasznosabb kulázás?

Apa egy ideig hallgatott, és amikor megszólalt, a hangja mély és reszelős volt. Közölte velem, hogy másnap madárlesre megyek vele, akár tetszik, akár nem. Amikor azt válaszoltam, nagyon téved, felállt, és lement az ivóba. Azt hittem, iszik valamit vagy ilyesmi, így hát a szobámba mentem, hogy levessem bohócruhám, és normálisat vegyek, de pár perc múlva kopogott az ajtómon apa, hogy valaki beszélni akar velem telefonon.

Azt hittem, anya az, hát összeszorítottam a fogam, és követtem apát az ivó távolabbi sarkában lévő telefonfülkéhez. Átadta nekem a kagylót, ő pedig leült az egyik asztalhoz. Behúztam az ajtót.

– Halló?

– Most beszéltem édesapáddal – szólalt meg egy férfihang. – Kissé feldúlt.

Dr. Golan volt az.

A legszívesebben azt feleltem volna, hogy ő is meg apám is nekifutásból megugathatják a seggemet, de tudtam, hogy a helyzet ügyes viselkedést követel. Ha most felhúzom Golant, az a kirándulásom végét jelentené. Nem mehetek még el, amikor annyi mindent meg kell tudnom a különleges gyerekekről. Így hát belementem a játékba, és elmagyaráztam, mire jutottam – persze az időhurokban élő gyerekeket nem említettem –, mintha kezdenék rájönni, hogy nincs semmi különleges se a szigetben, se nagyapámban. Valóságos mini-kezelést játszottunk telefonon.

– Remélem, nem csak azt mondod nekem, amit hallani szeretnék – mondta. Ez visszatérő motívum volt nála. – Talán oda kéne utaznom, hogy megnézzelek. Rám férne egy kis vakáció. Mit szólsz hozzá?

Remélem, csak viccel, kívántam erősen.

– Tényleg jól vagyok – feleltem.

– Nyugalom, Jacob, csak vicceltem, bár isten a megmondhatója, valóban rám férne némi szabadság. És hiszek neked. Tényleg jól vagy. Éppen most mondtam édesapádnak, az lenne a legjobb, ha egy kis levegőhöz engedne jutni, ha hagyná, hogy a magad módján rendezd a dolgaid.

– Igazán?

– A szüleid meg én olyan sokáig totojgattunk. Bizonyos ponton ez éppen a szükségessel ellentétes hatást váltja ki.

– Ezért igazán hálás vagyok.

Mondott még valamit, amit nem hallottam tisztán; nagy zaj volt a vonal túlsó végén.

– Nem hallom – mondtam neki. – Valami bevásárlóközpontban van?

– A repülőtéren – felelte. – Kijöttem a testvéremért. Különben csak annyit mondtam, érezd jól magad. Indulj felfedezőútra, és ne aggódj túlságosan sokat. Hamarosan találkozunk, rendben?

– Még egyszer köszönöm, dr. G.

Amikor letettem a kagylót, már bántam, hogy az elején cikiztem. Már másodszor állt ki értem, amikor a szüleim nem voltak hajlandók.

Apám egy korsó sörrel ült az ivó másik végében. Felfelé indultam, de megálltam az asztalánál.

– Ami a holnapot illeti…

– Azt teszed, amit akarsz, gondolom.

– Biztos?

Duzzogva vont vállat.

– Orvosi utasítás.

– Ebédre itthon leszek. Ígérem.

Csak bólintott. Otthagytam az ivóban, felmentem lefeküdni.

Félálomban a gondolataim ismét a különleges gyerekek körül forogtak, akiknek az volt az első kérdésük, miután Vándorsólyom kisasszony bemutatott, hogy: Jacob velünk marad? Akkor azt gondoltam: Szó sincs róla. De miért ne? Ha sosem térek haza, mit veszítek? Magam elé képzeltem rideg, barátságtalan házunkat, rossz emlékekkel teli, barátok nélküli városomat, a számomra tervezett, tökéletesen jelentéktelen életet. Soha nem jutott még eszembe, állapítottam meg, hogy elutasítsam.

HETEDIK FEJEZET

A reggel esőt, szelet és ködöt hozott, pesszimista időjárást, amely szinte hihetetlenné tette, hogy az előző nap több volt különös és csodás álomnál. Befaltam a reggelit, és mondtam apámnak, hogy elmegyek. Úgy nézett rám, mintha lököttnek tartana.

– Ebben az időben? Mit akarsz csinálni?

– Együtt lenni a… – kezdtem gondolkodás nélkül. Aztán álcázásképpen úgy tettem, mintha megakadt volna egy falat a torkomon. De elkéstem vele, apám már meghallotta.

– Kivel? Remélem, nem azokkal a rapper gengszterekkel.

A gödörből csak úgy juthattam ki, ha még mélyebbre ásom.

– Nem. Valószínűleg sosem láttad őket, ők a sziget, hm, másik oldalán élnek, és…

– Valóban? Tudtommal nem él ott senki.

– No, igen, csak pár ember. Juhászok meg hasonlók. Mindenesetre kóser fickók – fedeznek, amíg a házban vagyok. – Barátok és biztonság: két olyan dolog, amely ellen apámnak nem lehetett kifogása.

– Találkozni akarok velük – próbálta játszani a szigorút. Gyakran vette fel ezt az álarcot, a tekintélyes, ellentmondást nem tűrő apáét, aki lenni szeretett volna.

– Persze. De ma ott találkozunk, szóval majd máskor.

Bólintott, és bekapott egy falatot a reggelijéből.

– Légy itt ebédre – mondta.

– Vettem és teljesítem, apa.

Gyakorlatilag rohantam a mocsárig. Ahogy óvatosan lépegettem a bizonytalan talajon, próbálva visszaemlékezni azokra a láthatatlan fűcsomókra, amelyekre Emma lépett, aggódtam, hogy a túloldalon csak eső és egy romos ház vár rám. Így hát nagy megkönnyebbülést éreztem, amikor 1940. szeptember harmadikán léptem ki a sírhalomból, és minden pontosan olyan volt, amilyen a távozásomkor: meleg, napfényes, ködmentes nap, az égbolt megbízhatóan kék, a felhők pedig megnyugtatóan ismerős formájúak. Ami még jobb volt, Emma a domb alján ülve várt rám, köveket dobálva az ingoványba.

– Végre! – kiáltotta, és felugrott. – Gyerünk, mindenki téged vár.

– Tényleg?

– Igeen – emelte az égre a szemét türelmetlenül, megfogta a kezem, és maga után húzott. Szikráztam az izgalomtól – nemcsak az érintésétől, hanem a rám váró, végtelen lehetőségekkel teli naptól is. Bár milliónyi lényegtelen módon azonos lesz az előző nappal – ugyanaz a szél fúj majd, és ugyanazok a faágak törnek le –, én új módon fogom átélni. Ahogyan a különleges gyerekek is. Ők voltak ennek a miniatűr mennyországnak az istenei, én pedig a vendégük.

Úgy vágtattunk át a lápon meg az erdőn, mintha késésben lennénk. Amikor a házhoz értünk, Emma a hátsó kertbe vitt, ahol kis, fából ácsolt színpadot állítottak fel. A srácok ki-be siettek, kellékeket hoztak, a zakójukat gombolták, flitteres ruháik cipzárját húzták fel. Hangolt a kis zenekar, amely mindössze egy tangóharmonikából, egy viharvert harsonából meg egy zenélő fűrészből állt, amelyen Horace játszott vonóval.

– Mi ez? – kérdeztem Emmát. – Színdarabot mutattok be?

– Majd meglátod – felelte.

– Ki szerepel benne?

– Majd meglátod.

– Miről szól?

Belém csípett.

Füttyszó hallatszott, és mindenki szaladt, hogy elfoglalja a helyét a színpaddal szemben felállított, összecsukható székeken. Emma meg én éppen akkor ültünk le, amikor szétnyílt a függöny, és azt láttuk, hogy zsirardikalap lebeg egy rikító, piros-fehér csíkos öltöny fölött. Csak amikor meghallottam a hangot, akkor jöttem rá, hogy természetesen Millard az.

– Hölgyeiiiim és uraiiim! – kukorékolta. – Kimondhatatlan örömmel jelentek be egy olyan előadást, amilyenhez hasonló még nem volt a világtörténelemben! Olyan páratlan merészséget és tökéletes mágiát egyesítő műsort, hogy egyszerűen nem fognak hinni a szemüknek! Jó emberek, íme Vándorsólyom kisasszony és az ő különleges gyermekei!

A közönség tapsviharban tört ki. Millard félrebillentette a kalapját.

– Első illúziómként magát Vándorsólyom kisasszonyt varázsolom elő! – A függöny mögé lépett, egy pillanat múlva már elő is jött, az egyik karján nagy, összehajtogatott kendő, a másikon egy vándorsólyom. Biccentett a zenekarnak, amely rázendített az elcsépelt cirkuszi zenére.

Emma oldalba bökött.

– Ezt nézd! – súgta.

Millard letette a sólymot, és elé tartotta a kendőt, eltakarva a nézők elől a madarat. Számolni kezdett visszafelé.

– Három, kettő, egy!

Az „egynél” semmivel össze nem téveszthető szárnycsapás hallatszott, és Vándorsólyom kisasszony feje – emberi feje – jelent meg a kendő fölött, amit még viharosabb taps kísért. A haja kócos volt, és csak válltól felfelé látszott; nyilván meztelen lehetett a kendő mögött. Úgy látszik, ha az ember madárrá változik, a ruhadarabjai nem tartanak vele. Megfogta a kendő két sarkát, és szűziesen maga köré tekerte a kelmét.

– Portman úr – nézett le rám a színpadról. – Úgy örülök, hogy visszatért. Ezzel a kis műsorral turnéztunk a kontinensen, a régi, szép időkben. – Úgy véltem, tanulságos lehet önnek. – Aztán a zenekari tus hangjaira lesietett a színpadról, vissza a házba, hogy felöltözzön.

A különleges gyerekek egymás után mentek fel a nézőtérről a színpadra, mindegyikük bemutatta a maga műsorszámát. Millard levette szmokingzakóját, így teljesen láthatatlanná vált, és palackokkal zsonglőrködött. Olive kilépett súlyokkal ellátott cipőjéből, és a tömegvonzással dacoló tornamutatványokat végzett a korláton. Emma tüzet gyújtott, lenyelte, majd kifújta, anélkül, hogy megégette volna magát. Annyit tapsoltam már, hogy szinte felhólyagosodott a tenyerem.

Amikor Emma visszajött a helyére, megkérdeztem: – Nem értem. Ezt közönségnek mutattátok be?

– Persze – felelte.

– Normális embereknek?

– Persze, normális embereknek. Miért fizetnének a különlegesek olyan dolgokért, amelyeket ők is meg tudnak csinálni?

– És nem féltetek, hogy is mondjam, hogy lelepleződtök?

Kacagott.

– Senki nem sejtett semmit – mondta. – Az emberek azért mennek cirkuszba, hogy akrobatamutatványokat, trükköket meg ilyesmiket lássanak, és mindenki úgy tudta, tőlünk pontosan ezt kapják.

– Szóval a nyilvánosság előtt bujkáltatok.

– A legtöbb különleges régen így élt.

– És soha nem bukott le senki?

– Néha-néha hátrajött egy-egy tökfej, hogy tolakodó kérdéseket tegyen fel, ezért is volt ott mindig erős ember, hogy kiebrudalja őket. A falra festettük az ördögöt – már itt is van!

A színpadon férfias külsejű leányzó húzott be a függöny mögül egy frizsider méretű követ.

– Lehet, hogy nem lángész – súgta Emma –, de a helyén van a szíve, és meghalni is kész a társaiért. Egy húron pendülünk, Bronwyn meg én.

Valaki szórólapokat osztogatott, amelyekkel Vándorsólyom kisasszony hirdette a műsorukat. Amikor hozzám ért a csomag, Bronwyn lapja volt éppen fölül. A képen mezítláb, jeges tekintettel, kihívón nézett a fényképezőgépbe. A lap hátán ez állt: SWANSEA BÁMULATOSAN ERŐS LÁNYA!

– Miért nem követ emel a szórólapon, ha ez volt a produkciója? – kérdeztem.

– Rossz kedve volt, mert a Madár ráparancsolt, hogy a fényképezéshez „öltözzön úrilánynak”. Egy kalapos dobozt sem volt hajlandó felemelni.

– Úgy látom, a cipőviselés már meghaladta a tűrőképességét.

– Többnyire így van.

Bronwyn a színpad közepére húzta a követ, és egy kínos pillanatig csak nézte meredten a társaságot, mintha valaki figyelmeztette volna, hogy a drámai hatás kedvéért tartson szünetet. Aztán lehajolt, két jókora kezével megmarkolta a követ, és lassan a feje fölé emelte. Mindenki tapsolt és hurrázott, a srácok lelkesedése nem ismert határt, pedig bizonyára ezerszer látták már ezt a trükköt. Mintha olyan iskola lelkesítő ünnepségén lettem volna, ahová sosem jártam.

Bronwyn ásított, és kisétált, hóna alatt a kővel. Aztán a kócos lány lépett színpadra. Fiona a neve, mondta Emma. Szemben állt a közönséggel, előtte virágfölddel teli láda, két keze a láda fölött, mint valami karmesteré. A zenekar (amennyire tudta) játszani kezdte „A dongót”, Fiona pedig a levegőt simogatta a láda fölött, az arca eltorzult az erőfeszítéstől és az összpontosítástól. Ahogy a zene a csúcspontjához ért, margaréták sora bújt ki a földből, és nyújtogatta szirmait Fiona tenyere felé. Olyan volt, mint azok a gyorsított videók a kibomló bimbókról, csak mintha Fiona láthatatlan cérnaszálakkal húzta volna fel a virágokat termékeny ágyukból. A srácok imádták, felugrálva ünnepelték Fionát.

Emma végiglapozta a reklámkártyákat Fionáéért.

– Az ő szórólapja a kedvencem – mondta. – Napokig dolgoztunk a jelmezén.

Megnéztem. Fiona, kolduslánynak öltözve, egy tyúkot tartott a karjában.

– Mi akart lenni? – kérdeztem. – Hajléktalan parasztlány?

Emma belém csípett.

– Természetesen akart kinézni, olyan vadembernek. Dzsungel Jill volt a színpadi neve.

– Tényleg a dzsungelból jött?

– Írországból.

– És sok tyúk van a dzsungelban?

Emma újra belém csípett. Amíg sutyorogtunk, Hugh is megjelent a színpadon Fiona mellett. Nyitott szájjal állt, kiengedte a méheit, hogy beporozzák a Fiona által növesztett virágokat, meglehetősen különös párosodási szertartás keretében.

– Mit növeszt még Fiona bokrokon és virágokon kívül?

– Mindezeket a zöldségeket – mutatott Emma a kert ágyásaira. – Néha fákat is.

– Komolyan? Egész fákat?

Emma ismét végiglapozta a szórólapokat.

– Néha Jill meg az égig érő paszulyt játszunk. Az egyikünk megfog egy kicsike facsemetét az erdő szélén, és figyeljük, milyen magasra képes Fiona növeszteni a fát úgy, hogy rajta lógunk közben. – Odaért a keresett fényképhez, és rábökött az ujjával. – Ez volt a rekord – mondta büszkén. – Húsz méter.

– Unalmas lehet nektek itt, mi?

Emma ismét belém akart csípni, de kivédtem a kezét. Nem nagyon értek a lányokhoz, de ha egy lány négyszer próbálja megcsípni az embert, szinte biztos, hogy flörtöl.

Még néhány műsorszám következett, miután Fiona és Hugh elhagyták a színpadot, de a srácok már be voltak sózva, és hamarosan szétszéledtünk, hogy a nap további részében élvezzük a nyarat: heverésszünk a pázsiton, zöld citromból készült limonádét szürcsölve; krokettet játsszunk; ápoljuk a kertet, amely, hála Fionának, nemigen szorult ápolásra; megbeszéljük, mit ennénk ebédre. Jómagam néhány kérdést szerettem volna feltenni Vándorsólyom kisasszonynak nagyapámról – ezt a témát kerültem Emmával, aki elkomorodott, ha említettem nagyapa nevét –, de az igazgatónő éppen órát tartott a kicsiknek a tanteremben. Ugyanakkor úgy éreztem, rengeteg időm van, és a lassú tempó meg a déli hőség kiszívta az akaraterőmet, hogy többet tegyek annál, mint hogy álmatag ámuldozással barangoljak a terepen.

A libahúsos szendvicsből és csokoládépudingból álló, dekadens ebéd után Emma győzködni kezdte a nagyobbakat, hogy menjünk úszni.

– Szó sem lehet róla – nyögte Millard, miközben nadrágjának legfelső gombja kipattant. – Tele vagyok, mint a karácsonyi pulyka.

Bársonyhuzatos székeken pihegtünk a szalonban, pukkadásig jóllakottan. Bronwyn összegömbölyödve feküdt, a feje két párna közt.

– Nyomban a víz fenekére süllyednék – hallatszott elfojtott válasza.

De Emma kitartott. Tízpercnyi mézesmázos rábeszélés után felrázta szunyókálásából Hugh-t, Fionát és Horace-t, Bronwynt pedig, aki szemlátomást nem tudott ellenállni semmiféle versengésnek, kihívta úszóversenyre. Amikor látott minket kimenni a házból, Millard lehordta a bandát, amiért otthagytuk.

Az úszásra legalkalmasabb hely a kikötő mellett volt, de odáig át kellett vonulnunk az egész városon.

– Mi lesz azokkal az őrült részegekkel, akik német kémnek hisznek? – kérdeztem. – Nem szeretném, ha megint bunkósbottal kergetnének.

– Tökfej – mondta Emma. – Az tegnap történt. Semmire sem fognak emlékezni.

– Csak akassz a nyakadba egy törülközőt, hogy ne lássák a, hm, jövőbeli öltözéked – mondta Horace. Farmert és pólót viseltem, szokásomhoz híven, Horace pedig a megszokott, fekete öltönyét. Vándorsólyom kisasszony öltözködési elveit követte: szörnyen formálisan kicsípte magát, bármi lett légyen is az alkalom. A fényképe ott volt a széttört útiládából valók között, és a fényképezés alkalmából messzemenően túlzásba vitte a dolgot: cilinder, sétapálca, monokli – ami csak belefér.

– Igazad van – kacsintottam Horace-ra. – Nem szeretném, ha bárki különösnek találná az öltözékem.

– Ha a mellényemre gondolsz – felelte gőgösen –, igen, beismerem, hogy követem a divatot. – A többiek kuncogtak. – Csak tessék, kacagjatok az öreg Horace-on! Nevezzetek piperkőcnek, de csak azért, mert a falubeliek nem fognak emlékezni rá, hogy mi van rajtatok, még nem kell csavargónak öltözni! – Ezzel megigazította a kabátja hajtókáját, amitől a srácok még hangosabban nevettek. Horace dühösen, vádlón mutatott rám. – Ami őt illeti, isten legyen velünk, ha ez minden, amiből a ruhatárunk állni fog.

Amikor elcsendesült a nevetés, félrevontam Emmát.

– Horace-ban mi a különleges – úgy értem, a ruháján kívül?

– Jósló álmai vannak. Eléggé gyakran lát lidérces álmokat, amelyek hajlamosak valóra válni.

– Milyen gyakran? Sokszor?

– Kérdezd meg tőle.

Csakhogy Horace nem olyan hangulatban volt, hogy foglalkozzon a kérdéseimmel. Így eltettem őket későbbre.

Amint a városba értünk, a derekamra kötöttem egy törülközőt, egy másikat pedig a nyakamba kanyarítottam. Bár nem kifejezetten jóslat volt, Horace igazat mondott rólam: senki nem ismert fel. Ahogy a főutcán haladtunk, néhányan furcsán néztek ránk, de senki nem zaklatott minket. Pedig a mellett a dagadt fickó mellett is elmentünk, aki akkora balhét csinált miattam az ivóban. A pipáját tömte éppen a dohánybolt előtt, és politikáról locsogott egy nőnek, aki alig figyelt oda. Nem állhattam meg, hogy ne bámuljak rá, amikor elsétáltunk mellette. Rám bámult ő is, ám a felismerés szikrája nélkül.

Mintha valaki megnyomta volna a „nullára visszaállít” gombot az egész város számára. Sorra vettem észre olyan dolgokat, amelyeket az előző nap láttam: ugyanaz a szekér száguldott végig vadul az úton, a hátsó kereke kacsázott a murván; ugyanazok az asszonyok álltak sorban a kútnál; a csónakja fenekét kátrányozó férfi semmivel sem tartott előbbre, mint huszonnégy órával korábban. Szinte azt vártam, hogy megpillantsam a hasonmásomat végigmenekülni a városon, nyomában a csőcselékkel, de gyanítottam, hogy nem így működnek a dolgok.

– Srácok, ti bizonyára sok mindent tudtok arról, ami itt történik – mondtam. – Mint tegnap, a repülőgépekkel meg a szekérrel.

– Millard az, aki mindent tud – mondta Hugh.

– Így igaz – mondta Millard. – Tulajdonképpen azon dolgozom, hogy teljes beszámolót írjak egyetlen napról egy város életében, ahogyan minden ott lakó megélte. Minden cselekvést, minden beszélgetést, minden hangot, amelyet Cairnholm százötvenkilenc emberi és háromszáz-harminckettő állati lakosa kiadott magából, percről percre, napkeltétől napnyugtáig.

– Hihetetlen – mondtam.

– Csak egyetérthetek – felelte. – Mindössze huszonhét év alatt megfigyeltem az állatok felét és szinte az összes embert.

Leesett az állam.

– Huszonhét év alatt?

– Három évet szánt csak a disznókra! – mondta Hugh. – Azaz három éven át mindennap, egész nap csak a disznókról készített jegyzeteket! El tudod képzelni? „Ez meg ez csokizott egyet!” „Az meg az azt mondta, oui, oui, aztán belefeküdt a saját kulájába!”

– A feljegyzések abszolút fontosak a módszerhez – magyarázta türelmesen Millard. – De megértem a féltékenységed, Hugh. Az akadémiai tudományok területén páratlan munkának ígérkezik.

– Ne hordd olyan fenn az orrod – mondta Emma. – Az unalmas dolgok között is páratlan lesz. Minden írott művek legunalmasabbika!

Válasz helyett Millard hozzálátott, hogy felhívja a figyelmet olyan eseményekre, amelyek még meg sem történtek.

– Higgins asszonynak köhögő rohama lesz – mondta például, és az egyik asszony az utcán addig köhögött és harákolt, amíg teljesen belevörösödött, vagy: – Egy halász rögtön panaszkodni fog, hogy milyen nehéz űznie a hivatását háború idején – és ekkor egy férfi, aki egy halászhálókkal megrakott szekéren ült, hirtelen megszólalt.

– Annyi errefelé az átkozott tengeralattjáró, hogy mán asse biztonságos, ha az ember megérinti a saját hálóját!

Millard mutatványa nagy hatással volt rám, és ezt meg is mondtam neki.

– Örülök, hogy legalább valaki értékeli a munkámat – felelte.

Elsétáltunk a nyüzsgő kikötő mellett, amíg elfogytak a dokkok, majd követtük a földnyelv oldalán a sziklás partvonalat egy homokos öbölig. Mi, fiúk alsógatyára vetkőztünk (kivéve Horace-t, aki csupán a cipőjét és a nyakkendőjét volt hajlandó levetni), közben a lányok eltűntek, hogy átöltözzenek szerény, régimódi fürdőruhájukba. Aztán mindannyian úsztunk. Bronwyn és Emma versenyeztek, mi, többiek össze-vissza úszkáltunk; amikor kifáradtunk, kifeküdtünk a homokra, és sziesztáztunk. Ha túlságosan tüzesen sütött a nap, visszabújtunk a vízbe, és ha a hűs tengertől libabőrösek lettünk, ismét a partra másztunk, és ez így ment, amíg hosszabbodni nem kezdtek árnyékaink az öbölben.

Beszélgetni kezdtünk. Milliónyi kérdésük volt hozzám, és Vándorsólyom kisasszony távollétében őszintén válaszolhattam. Milyen az én világom? Mit esznek, isznak, viselnek az emberek? Mikor győzi le a tudomány a betegséget és a halált? Napfényben éltek, de kiéhezve új arcokra és új történetekre. Elmeséltem nekik, amit csak tudtam, igyekeztem előszedni emlékezetemből Johnston asszony történelemóráinak gyöngyszemeit – a holdra szállás! a berlini fal! Vietnam! –, de nemigen volt köztük összefüggés.

Korom technológiája és életszínvonala bűvölte el őket a legjobban. A mi házainkban légkondicionáló van. Hallottak a televízióról, de sosem látták, és megdöbbentek, amikor megtudták, hogy a családom szinte összes szobájában van hangosfilm-doboz. A légi közlekedés számunkra éppoly általános és megfizethető volt, mint nekik a vasút. A hadseregünk távirányított gépekkel harcolt. Zsebben hordható okos-telefonjaink voltak, és bár az enyém nem működött (itt nem működött semmiféle elektronikus szerkezet), elővettem, csak hogy megmutassam nekik fényes, tükröző képernyőjét.

Napnyugta felé járt, amikor visszaindultunk. Emma valósággal ragadt rám, kezének külső oldala az enyémhez ért folyton út közben. Almafa mellett mentünk el a külvárosban, Emma megállt, hogy szakítson egyet, de még a legalsó gyümölcsöt sem érte el lábujjhegyen sem, hát azt tettem, amit megtett volna bármelyik úriember, hogy segítsen neki: átkaroltam a derekát, és próbáltam nem nyögni, amikor felemeltem; fehér karja felnyújtva, nedves haja csillogott a napfényben. Amikor letettem, puszit nyomott az arcomra, és átnyújtotta az almát.

– Tessék – mondta –, megérdemelted.

– Az almát vagy a puszit?

Elnevette magát, és a többiek után szaladt. Nem tudtam, minek nevezzem, mi történt kettőnk között, de tetszett. Csacsi, törékeny és jó érzés volt. Zsebre vágtam az almát, és Emma után futottam.

Amikor a láphoz értünk, és mondtam, hogy haza kell mennem, úgy tett, mint aki duzzog.

– Legalább hadd kísérjelek el – mondta, így hát búcsút intettünk a többieknek, és átvágtunk a mocsáron a sírhalomhoz. Nagyon igyekeztem megjegyezni, hogy Emma hová lép.

Amikor odaértünk, azt mondtam:

– Gyere velem a túloldalra egy percre.

– Nem szabad. Vissza kell mennem, vagy a Madár gyanakodni fog ránk.

– Miért?

Szemérmesen elmosolyodott.

– Valamiért.

– Valamiért.

– Mindig gyanakszik valamire – mondta nevetve.

Taktikát változtattam.

– Akkor miért nem látogatsz meg holnap te engem?

– Én téged? Odaát?

– Miért ne? Vándorsólyom kisasszony nem lesz ott, hogy figyeljen ránk. Még apámmal is találkozhatnál. Persze nem mondjuk el neki, hogy ki vagy. És akkor talán kicsit megnyugszik, mert látni fogja, hogy hová, kihez megyek, és mit csinálok egész nap. Én meg egy tutajos bige? Ez apám szívének leghőbb vágya.

Azt hittem, mosolyogni fog a csinibaba dolgon, ehelyett elkomolyodott.

– A Madár mindig csak pár percre enged minket át, csak hogy nyitva tartsuk a hurkot, tudod.

– Hát mondd neki, hogy éppen azt teszed!

Sóhajtott.

– Szeretnék átmenni. Komolyan. De rossz ötlet.

– Igazán rövid pórázon tart titeket.

– Nem tudod, miről beszélsz – mondta komoran. – És kösz, hogy faszállító munkáshoz hasonlítottál. Pompás ötlet volt.

Hogy jutottunk a flörtöléstől a veszekedésig ilyen gyorsan?

– Nem úgy értettem.

– Nem mintha nem szeretnék átmenni – mondta. – Csak nem tudok.

– Oké, megállapodást ajánlok. Ne gyere át egy teljes napra. Csak egy percre, most rögtön.

– Egy percre? Mit tehetünk egy perc alatt?

Elvigyorodtam.

– Meg fogsz lepődni.

– Áruld el! – erősködött.

– Lefényképezlek.

Arcáról eltűnt a mosoly.

– Nem vagyok a legvonzóbb formámban.

– De, nagy szám vagy. Komolyan.

– Csak egy perc? Ígéred?

Magam elé engedtem a sírhalomnál. Amikor kiértünk, a világ ködös és hideg volt, de szerencsére az eső elállt. Elővettem a telefonom, és örömmel állapítottam meg, hogy az elméletem helyes volt. A huroknak ezen az oldalán az elektronikus ketyerék kifogástalanul működtek.

– Hol a fényképezőgéped? – kérdezte vacogva. – Essünk túl rajta!

Felemeltem a telefonom, és lefényképeztem. Csak a fejét csóválta, mintha bizarr világomban már semmi sem tudná meglepni. Aztán eliramodott, és kergetnem kellett a sírhalom körül. Emma eltűnt a szemem elől, majd előbukkant, és démonként pózolt a masina előtt. Egy perc alatt annyi képet készítettem róla, hogy szinte kimerült a telefonom memóriája.

Emma a sír bejáratához szaladt, és csókot dobott nekem a levegőben.

– Viszlát holnap, jövőből jött fiú!

Felemeltem a kezem, búcsút intettem neki, és ő eltűnt a kőalagútban.

*

Vacogva és vizesen, arcomon hülye vigyorral, ugrándozva értem vissza a városba. Még több saroknyira voltam a fogadótól, amikor az áramfejlesztők zümmögését különös hang nyomta el – valaki a nevemet kiáltotta. A hangot követve apámat láttam meg az utcán átázott pulóverben, és a szája előtt úgy gomolygott a lehelete, mint a kipufogógáz hideg reggeleken.

– Jacob! Kerestelek!

– Azt mondtad, ebédre legyek itt, hát itt vagyok!

– Csudába az ebéddel. Gyere velem.

Apám sosem hagyta ki az ebédet. Kétségtelenül baj történhetett.

– Mi van?

– Útközben elmesélem – terelt a fogadó felé. Aztán jobban megnézett. – Csuromvizes vagy! – kiáltott fel. – Az Isten szerelmére, elvesztetted a másik dzsekidet is?

– Hát…

– És miért piros az arcod? Mintha leégtél volna.

A fenébe! Egész délután a tengerparton voltam, napolaj nélkül.

– Kimelegedtem a futástól – mondtam. – Mi történt? Meghalt valaki vagy mi?

– Nem, nem, nem – mondta. – Tulajdonképpen igen. Néhány birka.

– És ehhez nekünk mi közünk?

– Úgy vélik, kölykök tették. Vandalizmus.

– Kik vélik úgy? A birkarendőrség?

– A gazdák – felelte. – Kikérdeztek minden húsz év alattit. Természetesen nagyon kíváncsiak, hogy te hol voltál egész nap.

Görcsbe rándult a gyomrom. Nem volt éppenséggel vízálló fedőtörténetem, hát azon törtem a fejem egész úton a Paplyukig.

A fogadó előtt kisebb tömeg vett körül néhány rettenetesen dühös birkatenyésztő gazdát. Az egyiken sáros kezeslábas volt, és fenyegetőn támaszkodott vasvillájára. Egy másik Féreg grabancát markolta. Féreg neonszínű mackónadrágot viselt, a pólóján meg ez a felirat állt: SZERETEM, HA NAGY JANCSINAK HÍVNAK. Bőgött, az orra alatt bugyborékolt a takony.

Egy harmadik, kötött sapkát viselő, cérnavékony gazda rám mutatott, amint közeledtünk.

– Itt van, ni! – kiáltotta. – Hun vótál, fijam?

Apám megpaskolta a hátam.

– Mondd el nekik – biztatott magabiztosan.

Igyekeztem úgy beszélni, mint akinek nincs titkolnivalója.

– A sziget másik végét derítettem fel. A nagy házat.

Kötött Sapka megzavarodott.

– Melyik nagy házat?

– Aszt a rozoga romhalmazt az erdőben – mondta Vasvilla. – Csak diliflepnis teszi be oda a lábát. Elvarázsót egy hely az, no meg halálcsapda.

Kötött Sapka rám sandított.

– A nagy házban kivel?

– Senkivel – feleltem, mire apám furcsán nézett rám.

– Baromság! Szerintem ezzel vótál – mondta a Férget fogva tartó ember.

– Sose öltem juhot! – siránkozott Féreg.

– Kuss! – rivallt rá rabtartója.

– Jake? – fordult hozzám apám. – Mi van a barátaiddal?

– Jaj, hülyeség, apa.

Kötött Sapka is felém fordult, kiköpött.

– Te kis hazudozó. Itt köllene téged elnáspángolnom isten meg mindenki szeme előtt.

– Hozzá ne nyúljon! – adta elő apám a Szigorú Atya figuráját. Kötött Sapka lépett felé egyet, verekedni készültek apámmal. Mielőtt bármelyikük behúzott volna egyet, ismerős hang szólalt meg.

– Nyughass, Dennis, tisztázzuk – és Martin kilépett a tömegből, hogy a gazda és apám közé álljon. – Kezdjük azzal, hogy elmeséli nekünk, mit mondott önnek a fia – kérte apámat.

Apa dühös pillantást vetett rám.

– Azt, hogy a barátait keresi fel a túloldalon.

– Miféle barátait? – érdeklődött Vasvilla.

Láttam, hogy a dolog egyre jobban elmérgesedik, ha nem teszek valamit. A gyerekekről természetesen nem beszélhettem – úgysem hittek volna nekem –, ezért óvatosan kockáztattam.

– Nincs ott senki – sütöttem le a szemem, szégyenkezést mímelve. – Csak kitaláltam.

– Mit beszél?

– Hogy csak kitalálta a barátait – ismételte apám, és a hangjában aggodalom bujkált.

A gazdák döbbenten néztek össze.

– Láttyák? – villant fel a remény Féreg arcán. – A srác totál dilinyós! Csak ő tehette!

– Sosem nyúltam hozzájuk – mondtam, bár nem nagyon figyeltek rám.

– Nem az amerikai vót – szólalt meg Féreg fogvatartója. Megcsavarta Féreg pólóját. – Ennek mán sok van a rovásán. Pár éve láttam, hogy lerúgott egy bárányt a szikláról. El se hittem vóna, ha nem a tulajdon két szememmel látom. Akkó’ mekkérdeztem, mér’ csináta. Aszongya, hogy lássa, tud-e röpűni. Buggyant ez, nagyon is.

Az emberek utálkozva mordultak fel. Féreg feszengett, de a történetet nem vitatta.

– Hun a halkereskedő haverja? – kérdezte Vasvilla. – Ha ez csináta, az is benne vót. – Valaki szólt, hogy a kikötőben látta Dylant, küldtek hát érte egy csapatot.

– És ha farkas volt – vagy elvadult kutya? – kérdezte apám. – Édesapámat kutyák ölték meg.

– Cairnholmon csak juhászkutyák vannak – válaszolta Kötött Sapka. – A juhászkutyának meg nem szokása birkát ölni.

Szerettem volna, ha apám feladja, és megyünk, amíg lehet, de Sherlock Holmesként vetette magát az ügyre.

– Hány juhról van szó? – kérdezte.

– Ötrő’ – felelte a negyedik gazda, az az alacsony, savanyú képű fickó, aki eddig meg sem szólalt. – Mind az enyim vót. A saját karámjukba’ gyilkóták le őket. Szegény ördögök még el se futhattak.

– Öt birka. Mennyi vére lehet öt juhnak?

– Akár fürdőkádnyi is – mondta Vasvilla.

– Bárki tette is, nem lenne csupa vér?

A gazdák összenéztek. Aztán rám, aztán Féregre. Aztán vállat vontak, és a fejüket vakarták.

– Lehettek rókák is – bökte ki Kötött Sapka.

– Egész falkányi róka – morogta kétkedve Vasvilla –, ha van annyi a szigeten.

– Aszondom, a sebek nagyon is tiszták – mondta a Féreg fogvatartója. – Késsel köllött csináni.

– Nem hiszem el – rázta a fejét apám.

– Akkó’ nézze meg magának – invitálta Kötött Sapka. A tömeg oszladozni kezdett, mi pedig követtük a gazdákat a bűntett helyszínére. Átkeltünk egy kisebb emelkedőn, majd egy szántón egy kis, barna pajtáig, amelyhez szögletes karám tartozott. Vonakodva közelítettük meg, és belestünk a kerítéslécek között.

A benti vérfürdő szinte képregénybe illett, mint valami tébolyult, csak vörössel dolgozó festő műve. A letaposott fű vérben úszott, ahogyan a karám viharvert cölöpjei meg a birkák megmerevedett, fehér teste szanaszét hevertek a rettegés meg a fájdalom különböző helyzeteiben. Az egyik megpróbált kimászni, de vékony lábai a kerítésdeszkák közé szorultak. Fura pózban lógott előttem, a torkától az ágyékáig egyenes vonalban felhasítva, mintha lehúzták volna rajta a cipzárt.

El kellett fordulnom. Mások motyogtak, csóválták a fejüket, valaki halkan füttyentett. Féreg öklendezett, és sírni kezdett, amit bűnössége kézzel fogható bizonyítékának tekintettek; a bűnös, aki képtelen szembenézni a tettével. Elvezették, hogy bezárják Martin múzeumába – az egykori sekrestyét alakították át börtöncellává –, amíg vizsgálati fogságba nem veszi a szárazföldi rendőrség.

Otthagytuk a gazdát, hadd töprengjen lemészárolt juhain, és visszamentünk a városba, a palaszürke alkonyatban mászva meg a vizes dombokat. A szobánkba érve tudtam, hogy Szigorú Apa fejmosásra számíthatok, ezért megtettem mindent, hogy lefegyverezzem, még mielőtt elkezdi.

– Hazudtam neked, apa, sajnálom.

– Igazán? – mondta gúnyosan, és vizes pulóverét szárazra cserélte. – Szép tőled. Most melyik hazugságról van szó? Nem nagyon tudlak követni.

– Hogy barátokkal találkozom. Nincsenek más srácok a szigeten. Nem akartam, hogy aggódj, amiért egyedül vagyok ott.

– De aggódom, akkor is, ha az orvosod azt mondja, ne tegyem.

– Tudom, hogy aggódsz.

– Mi van ezekkel a kitalált barátokkal? Golan tud róluk?

Megráztam a fejem.

– Az is hazugság volt. Le kellett ráznom valahogy azokat a pasasokat.

Apa karba fonta a kezét, maga sem tudta, mit higgyen.

– Valóban?

– Jobb, ha kicsit dilisnek tartanak, mint ha birkagyilkosnak, nem igaz?

Leültem az asztalhoz. Apa egy hosszú percen át nézett rám, nem tudhattam, bízik-e bennem, vagy sem. Aztán a mosdóhoz ment, megmosta az arcát. Miután megtörölközött, és ismét felém fordult, látszott rajta, hogy már eldöntötte: kisebb gondot okoz, ha megbízik bennem.

– Biztosan nem kell ismét felhívnod dr. Golant? – kérdezte. – Egy hosszú és kellemes beszélgetés kedvéért?

– Ha akarod. De jól vagyok.

– Pontosan ezért nem akartam, hogy azokkal a rapper srácokkal lógj – mondta, mert valami kellőképpen atyaival kellett lezárni az ilyen komoly beszélgetést.

– Igazad volt, apa – mondtam, bár titkon nem tudtam elképzelni, hogy bármelyikük képes lett volna a tettre. Féreg és Dylan durván beszéltek, se semmi több.

Apa leült velem szembe. Fáradtnak látszott.

– Mégis tudni szeretném, hogy tud valaki leégni egy olyan napon, amilyen ez volt.

Helyes. A leégés.

– Azt hiszem, eléggé érzékeny vagyok – mondtam.

– Mondd még egyszer! – felelte epésen.

Elengedett, én pedig zuhanyoztam, és Emmára gondoltam. Aztán fogat mostam, és Emmára gondoltam, és arcot mostam, és Emmára gondoltam. Aztán a szobámba mentem, és kivettem a zsebemből az almát, amelyet tőle kaptam, és az éjjeliszekrényre tettem, majd – mintegy bizonyítandó magamnak, hogy Emma valóban létezik – elővettem a telefonom, és végignéztem az aznap délután készített képeket. Még mindig néztem, amikor hallottam, hogy apám lefekszik a szomszéd szobában, és még mindig néztem, amikor leálltak az áramfejlesztők, és elaludt a lámpa, és amikor semmi más fény nem volt, csak Emma arca picinyke képernyőmön, feküdtem a sötétben, és még mindig néztem.

NYOLCADIK FEJEZET

Abban a reményben, hogy megúszom az újabb leckéztetést, korán keltem, és útnak indultam, mielőtt apa felébredt. Cédulát csúsztattam apa ajtaja alá, és magamhoz akartam venni az Emmától kapott almát, de nem volt az éjjeliszekrényen, ahol hagytam. Alaposan átkutattam a padlót, és a rengeteg porcicán kívül egy golflabda nagyságú, bőrszerű valamit találtam. Már arra kezdtem gyanakodni, hogy valaki elcsórta, amikor rájöttem, hogy az a bőrszerű izé volt az alma. Egyetlen éjszaka alatt tökéletesen tönkrement, úgy, ahogy gyümölcsöt még nem láttam megromlani. Úgy nézett ki, mintha egy évig élelmiszer-dehidratáló készülékben tartották volna. Amikor megpróbáltam felvenni, szétmorzsolódott a kezemben, mint egy rög.

Nem értettem, de csak vállat vontam, és mentem kifelé. Szitált az eső, de hamarosan magam mögött hagytam a szürke égboltot, és beléptem a hurok megbízható napfényébe. Ám ezúttal nem vártak csinos lányok a sírhalom túloldalán – senki sem várt. Igyekeztem nem érezni csalódást, de azért csalódott voltam.

Mihelyt a házba értem, Emmát kerestem volna, de Vándorsólyom kisasszony már az előcsarnokban elkapott.

– Egy szóra, Portman úr – mondta, és beinvitált a konyha magányába, ahol még érezni lehetett a finom illatú reggelit, amelyből kimaradtam. Olyan volt, mintha az igazgatónő irodájába hívattak volna.

Vándorsólyom kisasszony az óriás tűzhelynek támaszkodott.

– Élvezi a velünk töltött időt? – kérdezte.

Mondtam, hogy nagyon.

– Az jó – felelte, és eltűnt arcáról a mosoly. – Értesüléseim szerint kellemes délutánt töltött néhány védencemmel tegnap. Aztán élénk beszélgetés következett.

– Klassz volt. Mindannyian nagyon aranyosak. – Igyekeztem könnyedén venni, de nyilvánvaló volt, hogy gúnyol valamiért.

– Mondja – folytatta –, milyen természetű beszélgetést folytattak?

Próbáltam visszaemlékezni.

– Nem is tudom… sok mindenről beszéltünk. Milyenek a dolgok itt. És milyenek ott, ahonnan én jöttem.

– Ahonnan ön jött.

– Úgy van.

– És ön szerint helyes a jövendő eseményeiről beszélgetni a múlt gyermekeivel?

– Gyerekek? Tényleg annak tetszik gondolni őket? – Már akkor megbántam, hogy kimondtam, amikor a szavak elhagyták a szám.

– Ők is annak tekintik önmagukat – mondta bosszúsan. – Ön minek nevezné őket?

Tekintettel a kisasszony hangulatára, ilyen apróságon nem akartam vitatkozni.

– Gyerekeknek, azt hiszem.

– Még szép. Nos, ahogy kérdeztem – szavainak úgy adott nagyobb hangsúlyt, hogy kezével apró ütéseket mért a tűzhelyre –, ön szerint helyes a jövendő eseményeiről beszélgetni a múlt gyermekeivel?

Úgy döntöttem, hogy kockáztatok.

– Nem?

– De hiszen azt teszi! Onnan tudom, mert tegnap vacsoránál Hugh izgalmas előadást tartott nekünk a huszonegyedik század telekommunikációs technológiai csodáiról. – Hangja csupa gúny volt. – Tudta ön, hogy ha levelet küld a huszonegyedik században, a címzett szinte azonnal megkapja?

– Azt hiszem, az e-mailről tetszik beszélni.

– Nos, Hugh mindent tudott erről.

– Nem értem – mondtam. – Ez baj?

Otthagyta a tűzhelyt, egy lépést bicegett felém. Bár egy fejjel kisebb volt nálam, sikerült fenyegetően fellépnie.

– Ymbryneként esküvel fogadott kötelességem ezeket a gyermekeket biztonságban, és mindenekelőtt itt – a hurokban – tartani ezen a szigeten.

– Oké.

– Az ön világának sosem lehetnek részei, Portman úr. Mi értelme tehát szédíteni a fejüket fellengzős beszéddel a jövő egzotikus csodáiról? Most a gyermekek fele azért nyúz, hadd utazzanak lökhajtásos repülőgéppel Amerikába, a másik fele arról ábrándozik, amikor neki is olyan telefon-számítógépe lehet, amilyen az öné.

– Sajnálom. Nem gondoltam erre.

– Ez az otthonuk. Olyan pompás hellyé tettem, amilyenné csak tudtam. De az az egyszerű tény, hogy nem mehetnek el innen, és hálás lennék, ha ön nem ébresztene bennük olyan óhajt, hogy megtegyék.

– De miért nem mehetnek el?

Összehúzott szemmel nézett rám, majd megrázta a fejét.

– Bocsásson meg. Továbbra is alábecsülöm az ön mélységes tudatlanságát. – Vándorsólyom kisasszony nem állhatta a semmittevést, hát levett egy serpenyőt a tűzhelyről, és fémkefével súrolni kezdte. Nem tudtam, figyelmen kívül akarja-e hagyni a kérdésemet, vagy azon töri a fejét, hogyan butítsa le a választ.

Amikor a serpenyő már tiszta volt, visszatette a helyére, és megszólalt.

– Nem időzhetnek az ön világában, Portman úr, mert rövid idő alatt megöregednének, és meghalnának.

– Hogy tetszik érteni, hogy meghalnának?

– Nem tudom, hogyan fogalmazhatnék egyszerűbben. Meghalnának, Jacob. – Velősen beszélt, mintha minél előbb le akarná tudni a témát. – Úgy vélheti, hogy megtaláltuk a módját a halál elkerülésének, de ez illúzió. Ha a gyermekek túlzottan soká tartózkodnak a hurok másik oldalán, ahol ön él, mindazok az esztendők, amelyeket nem éltek végig, egyszerre szakadnak rájuk, néhány óra alatt.

Elképzeltem, ahogy egy ember összezsugorodik, és porrá válik, mint az éjjeliszekrényemen hagyott alma.

– Ez rettenetes – borzongtam bele.

– Az a néhány eset, amelynek szerencsétlenségemre tanúja voltam, életem legrosszabb emlékei közé tartozik. És biztosíthatom, eléggé régen élek már, és láttam néhány valóban szörnyűséges dolgot.

– Szóval megtörtént már.

– Egy kicsi lánnyal, sajnos az én védenceim közül, évekkel ezelőtt. Charlotte volt a neve. Ez volt az első és az utolsó alkalom, amikor felkerestem az egyik Ymbryne-nővéremet. Ez alatt a rövid idő alatt Charlotte elkószált a nagyobb gyerekek mellől, akiknek vigyázni kellett volna rá, és kisétált a hurokból. 1985-ben vagy 86-ban történhetett. Charlotte vidáman csatangolt a falu környékén egymagában, amikor rátalált egy rendőr. Amikor nem tudta megmondani, hogy kicsoda, és honnan jött – vagyis nem a rendőr kedve szerint –, szegény lányt elküldték egy gyermekotthonba a szárazföldön. Két napba telt, amíg rátaláltam, és addigra harmincöt évet öregedett.

– Azt hiszem, láttam a képét – mondtam. – Felnőtt nő kislány ruhában.

Vándorsólyom kisasszony szomorúan bólintott.

– Soha többé nem lett a régi. Megzavarodott.

– Mi történt vele?

– Most Vöcsök kisasszonynál él. Vöcsök és Rigó kisasszonyok foglalkoznak a legsúlyosabb esetekkel.

– De hát ez nem olyan, mintha mozgásterük a szigetre korlátozódna? – kérdeztem. – Nem mehetnének el most, 1940-ből?

– De, és elkezdhetnének újra öregedni, mint a normális emberek. De mi végre? Hogy belekeveredjenek egy véres háborúba? Hogy olyan emberekkel találkozzanak, akik félnek tőlük, és félreértik őket? És akadnak más veszélyek is. A legjobb itt maradni.

– Miféle más veszélyek?

Felhős lett az arca, mintha megbánta volna, hogy szóba hozta.

– Semmi olyan, amivel törődnie kell. Legalábbis egyelőre.

Ezzel kitessékelt. Ismét megkérdeztem, milyen „más veszélyekre” gondolt, de becsukta az orrom előtt az ajtót.

– Élvezze a délelőttöt – csiripelte erőltetett mosollyal. – Keresse meg Bloom kisasszonyt, biztosan alig várja, hogy lássa önt. – És eltűnt a házban.

Kisétáltam a kertbe, és azon tűnődtem, hogyan tudnám kiverni a fejemből annak a porrá aszott almának a képét. Kisvártatva azért sikerült. Nem mintha elfelejtettem volna; csak nem izgatott már. Ez volt a legfurcsább.

Folytattam Emma keresését, és Hugh-tól megtudtam, hogy Emma beszerzőútra ment a faluba, hát leültem egy fa árnyékába, és vártam. Öt percen belül félálomba merültem a fűvön, arcomon hülye vigyorral, azon tanakodva derűsen, mi lesz ebédre. Mintha puszta ittlétem kábító hatással lett volna rám; mintha maga a hurok drog lett volna – egyszerre hangulatjavító és nyugtatószer –, ha tehát sokáig maradtam volna, sosem akartam volna elmenni.

Ha ez igaz, gondoltam, az sok mindent megmagyaráz, például, hogy hogyan képesek emberek átélni újra meg újra ugyanazt a napot évtizedeken át, anélkül, hogy eszüket veszítenék. Igen, gyönyörű volt a hely, jó volt ott élni, de ha minden nap pontosan ugyanolyan, és a srácok valóban nem tudnak elmenni, ahogy Vándorsólyom kisasszony mondta, akkor ez a hely nemcsak mennyország, de börtön is. Olyan hipnotikusan kellemes, hogy évekbe telhet, amíg valaki ráébred, és akkor már túlságosan késő; a távozás túlzottan veszélyes volna.

Tehát valójában nincs döntési lehetőség. Maradsz. Csak később – évekkel később – kezdesz gondolkodni azon, mi történt volna, ha nem ezt tetted volna.

*

Elszundikálhattam, mert a délelőtt közepe táján arra ébredtem, hogy valami böködi a lábam. Megkockáztattam a fél szemem, és azt láttam, hogy egy kis, emberszabású báb be akar bújni a cipőmbe, de belegabalyodott a cipőfűzőbe. Mereven és sután mozgott, úgy fél dísztárcsa magas lehetett, és katonai gyakorlóruhát viselt. Lestem, hogyan küzd a szabadulásáért, aztán megmerevedett, mint amikor a felhúzott játékszer lejár. Kikötöttem a cipőm, hogy kiszabadítsam, aztán megfordítottam a bábot, a felhúzókulcsot kerestem, de nem volt sehol. Közelről nézve fura, elnagyolt báb volt, a feje kerekre gyúrt agyag, az arca elmosódott ujjlenyomat.

– ’ozzad ide! – kiáltott valaki az udvar túlsó feléről. Egy fiúcska integetett nekem egy fatönkről, az erdő széléről.

Mivel semmi sürgős elfoglaltságom nem volt, felvettem az agyagkatonát, és odasétáltam. A fiú körül felhúzható figurák serege botladozott, mint megannyi elromlott robot. Ahogy közelebb értem, a kezemben tartott figura feléledt, és szabadulni akart. Odaraktam a többiekhez, és agyagos kezem a nadrágomba töröltem.

– Enoch vagyok – mondta a fiú. – Te biztosan ő vagy.

– Gondolom – feleltem.

– Sajnálom, ’a zavart – terelte a többi közé a visszahozott bábut. – Ötleteik vannak, tudod. Nincsenek rendesen kiképezve. Csak a múlt ’éten csinátam őket. – A kiejtésén érződött, hogy londoni proli gyerek lehet. Egyszerűen lenyelte az összes „h” hangot. Hullasápadt arcán olyan karikás volt a szeme, akár a mosómedvéé, kezeslábasa pedig – ahogy a képen is láttam – csupa agyag meg piszok. Kerekded arcától eltekintve, kéményseprő is lehetett volna a Twist Olivérből.

– Ezeket te csináltad? – kérdeztem ámulva. – Hogyan?

– ’omonkuluszok – felelte. – Né’a babafejet rakok rájuk, de most siettem.

– Mi az az ’omonkulusz?

– Hát ’omonkulusz. – Ezt úgy mondta, mintha minden hülyének tudnia kellene. – Vannak, akik homonkulusznak mongyák, de szerintem hülyeség.

– Az.

Az általam visszahozott agyagkatona megint elkóborolt. Enoch visszarúgta a csapathoz. A bábok megbuggyantak, egymásnak ütköztek, mint az izgatott atomok.

– ’arcoljatok, buzeránsok! – parancsolt rájuk Enoch, ekkor vettem csak észre, hogy a bábok nem csak úgy véletlenül ütköznek össze, hanem ütnek és rúgnak. A kóbor agyagkatonát azonban nem érdekelte a harc, és amikor újra tántorogva távolodni kezdett, Enoch felkapta, és letörte a két lábát.

– Ez jár a katonaszökevénynek az én ’adseregembe’! – kiáltotta, és a megcsonkított bábot a fűbe dobta, ahol az groteszkül vonaglott, amikor a többiek rárontottak.

– Minden játékszereddel így bánsz?

– Mér’? – kérdezte. – Sajnálod őket?

– Nem tudom. Kellene?

– Nem. Nem élnének, ’a én nem vónék.

Nevettem, mire Enoch morcosan nézett rám.

– Mi olyan vicces?

– Tréfáltál.

– Kőagyú vagy, mi? – kérdezte. – Idenézz. – Megragadta az egyik katonát, és letépte róla a ruhát. Aztán két kézzel félbetörte, és ragacsos mellkasából parányi, lüktető szívet halászott ki. A katona nyomban elernyedt. Enoch a hüvelyk-és a mutatóujja közt tartva mutatta oda nekem a szívet.

– Egérbő’ való – magyarázta. – Én esztet tudom – elvenni az egyik dolog életét, és odadni egy másik dolognak, vagy agyagnak, mint ez itten, vagy olyasminek, ami élt, de mán nem él. – Az elcsendesedett szívet zsebre tette. – A’ogy rágyüvök, hogy köll őket rendesen kiképezni, egész ilyen ’adseregem lesz. Csak erősek lesznek. – És az egyik karját a feje fölé emelte, hogy mutassa, milyen erős.

– És te mit tucc? – kérdezte.

– Én? Semmit, valójában. Úgy értem, semmi különlegeset, mint te.

– Kár – felelte. – De azér’ velünk fogsz élni? – Nem kifejezetten úgy mondta, mintha szeretné; csak kíváncsi volt.

– Nem tudom – mondtam. – Nem gondolkodtam még rajta. – Persze ez hazugság volt. Gondolkodtam rajta, de inkább csak álmodoztam.

Gyanakodva nézett rám.

– De nem akarsz?

– Még nem tudom.

Összehúzta a szemét, és lassan bólintott, mintha most értett volna meg. Aztán közelebb hajolt.

– Emma meséét neked a Rajtaütés a Falun-ról, igaz-e?

– Rajtaütés a min?

Elfordította a fejét.

– Jaj, semmi. Csak az egyik játékunk.

Határozottan úgy éreztem, gúnyt űz belőlem.

– Nem mesélt róla – mondtam.

Enoch felém gördült a fatörzsön.

– Asztat e’iszem! – mondta. – Sok minden van itten, amirő’ Emma nem szeretné, ha tunnál.

– Igazán? Miért?

– Mer’ akkó’ nem tanánád olyan nagy számnak, mint mindenki szeretné itten, és nem maradnál.

– Miféle dolgokról beszélsz? – kérdeztem.

– Nem mond’atom meg – villantott rám egy ördögi vigyort. – Nagy bajba kerűnék.

– Ahogy tetszik – mondtam. – Te hoztad szóba.

Felálltam, hogy elmenjek.

– Várjál! – kiáltotta, és megragadta az ingem ujját.

– Minek, ha úgysem mondasz nekem semmit?

Megfontoltan simogatta az állát.

– Igaz, nincsen megengedve, hogy bármit is mongyak… de asszem nem tunnálak megállítani, ha föl akarnál menni, és be akarnál nézni az utolsó szobába’ a folyosó végin.

– Miért? – kérdeztem. – Mi van ott?

– Victor barátom. Tanákozni akar veled. Mennyél föl, beszégess el vele.

– Jól van – mondtam. – Megyek.

Elindultam a ház felé, és hallottam, hogy Enoch utánam füttyent. Eljátszotta, hogy a kezét végighúzza az ajtó tetején. A kulcs, mondta hangtalanul.

– Minek kulcs, ha van odabenn valaki?

Elfordult, úgy tett, mintha nem hallotta volna.

*

Beballagtam a házba, fel a lépcsőn, mintha dolgom volna ott, és nem érdekelne, ki tud róla. Amikor az emeletre értem észrevétlenül, és odaosontam a folyosó végén lévő szobához, lenyomtam a kilincset. Be volt zárva. Kopogtam, de nem válaszolt senki. Hátranéztem, nem lát-e valaki, és végighúztam a kezem az ajtó tetején. Valóban ott volt a kulcs.

Kinyitottam az ajtót, besurrantam. Ugyanolyan volt, mint a többi hálószoba a házban – öltözőasztal, szekrény, váza virágokkal az éjjeliszekrényen. A késő délelőtti nap átsütött a mustárszínű, összehúzott függönyön, sárga fénnyel terítve be mindent, mintha az egész szoba borostyánkőbe lenne foglalva. Csak akkor vettem észre egy fiatal férfit félig elrejtve a csipkefüggöny mögött. Az ágyban feküdt, a szeme csukva, a szája kissé nyitva.

Megdermedtem, nehogy felébresszem. Felismertem Vándorsólyom kisasszony albumából, bár sosem láttam az étkezéseken vagy a házban, és be sem mutattak minket egymásnak. A képen ágyban aludt, éppen úgy, mint most. Talán karanténban tartják, álomkór fertőzte meg? Enoch esetleg engem is meg akar betegíteni?

– Szia – suttogtam. – Ébren vagy?

Nem mozdult. Megfogtam a karját, és gyengéden megráztam. A feje félrebillent.

Akkor rettenetes dolog jutott az eszembe. Hogy elméletemet próbára tegyem, a fiatalember szája elé tartottam a kezem. Nem éreztem a leheletét. Ujjam az ajkához ért, amely jéghideg volt. Elszörnyedve húztam el a kezem.

Lépéseket hallottam, megperdültem, és Bronwyn állt az ajtóban.

– Nem lenne szabad itt lenned! – sziszegte.

– Halott – mondtam.

Bronwyn a fiúra pillantott, és elfancsalodott az arca.

– Ő Victor.

Hirtelen eszembe jutott, hol láttam a fiú arcát. Ő volt az, aki hatalmas követ emelt a feje fölé nagyapám képén. Victor Bronwyn fivére volt. Fogalmam sem lehetett arról, hogy mióta halott; amíg a hurok hurok maradt, lehetett akár ötven év is, egyetlen napnak látszott mégis.

– Mi történt vele? – kérdeztem.

– Talán fölébresztem a vén Victort – jött egy hang a hátam mögül –, oszt mekkérdezheted tőle magától. – Enoch volt az. Belépett, és becsukta az ajtót.

Bronwyn mosolygott rá a kibuggyanó könnyein át.

– Felébresztenéd? Kérlek, Enoch.

– Nem köllene – felelte a kisfiú. – Kevés szívem van, oszt elég sok köllene emberi lény föltámasztásához, akár csak egy percre is.

Bronwyn odament a halott fiúhoz, és ujjaival cirógatni kezdte a haját.

– Kérlek – esengett –, ezer éve nem beszéltem Victorral.

– Hát, vóna éppen néhány eltett marhaszívem a pincébe’ – játszotta el a fontolgatást Enoch. – De utálok alacsonyabb rendű anyagot hasznáni. A friss mindig jobb!

Bronwyn ekkor kezdett csak igazán sírni. Egy könnycsepp a halott fiú kabátjára hullt, és a lány sietve letörölte a ruhája ujjával.

– Ne borújjá ki mán ennyire – mondta Enoch –, tudod, hogy nem bírom. Meg osztán kegyetlenség fölébreszteni Victort. Szeret ott, ahun van.

– És az hol van? – kérdeztem.

– Ki tuggya? De valahányszor fölébresszük egy kis csevelyre, igencsak siet oda vissza.

– Bronwynnal így szórakozni, az a kegyetlenség, meg engem rászedni – mondtam. – És ha Victor halott, miért nem temetitek el egyszerűen?

Bronwyn végtelenül gúnyos pillantást vetett rám.

– Akkor sohasem látnánk – mondta.

– Ez betalát, haver – mondta Enoch. – Csak azér’ montam, hogy gyüjjél föl ide, mer’ aszt akartam, hogy tuggyál a tényekről. A te ódaladon állok.

– Igazán? Akkor mik a tények? Hogy halt meg Victor?

Bronwyn felnézett.

– Megölte egy – jaaaj! – sikoltott fel, mert Enoch belecsípett a karjába.

– Pofa be! – kiáltott a lányra a fiúcska. – Nem a te dógod, hogy elmongyad!

– Ez nevetséges! – mondtam. – Ha egyikőtök sem beszél, egyszerűen megkérdezem Vándorsólyom kisasszonyt.

Enoch gyors lépést tett felém, kiguvadt a szeme.

– Jaj, ne, asztat nem szabad.

– Igazán? Miért nem?

– A Madár nem szereti, ha Victorról beszélünk – felelte a fiú. – Azér’ hord mindig feketét, tudod. Semmiképp nem tud’attya meg, hogy itt vótunk. A lábujjunknál fogva akasztana föl!

Mintegy végszóra, Vándorsólyom kisasszony összetéveszthetetlen bicegését hallottuk a lépcsőn. Bronwyn sarkon fordult, és kirohant az ajtón, de mielőtt Enoch elmenekülhetett volna, elálltam az útját.

– El az útból! – förmedt rám.

– Mondd el, mi történt Victorral!

– Nem szabad!

– Akkor mi az a Rajtaütés a Falun?

– Asztat se szabad! – Ismét megpróbált eliszkolni, de amikor látta, hogy nem tud, feladta. – Jól van, csak csukjad be az ajtót, oszt a füledbe súgom!

Amikor becsuktam az ajtót, akkor ért Vándorsólyom kisasszony a lépcső tetején lévő pihenőre. Egy ideig fülünket az ajtóra tapasztva álltunk, hogy észrevett-e minket. Az igazgatónő léptei a folyosó közepéig tartottak felénk, majd megállt. Újabb ajtó nyikordult, aztán csukódott.

– A szobájába ment – súgta Enoch.

– Szóval – szegeztem neki. – Rajtaütés a Falun.

Szemlátomást megbánta már, hogy felhozta, de intett, hogy menjünk távolabb az ajtótól. Követtem, és lehajoltam, hogy a fülembe tudjon súgni.

– Ahogy montam, esztet a játékot jáccuk. Úgy, ahogy a neve mutattya.

– Valóban rajtaüttök a falun?

– Törünk-zúzunk, megkergettyük az embereket, elvesszük, amit csak akarunk, felgyúttyuk, ami’öz kedvünk van. Jókat rö’ögünk.

– De hát ez rettenetes!

– Valamin csak gyakoróni köll a képességeinket, nem? Hátha eccer meg köll védeni magunkat. Másképpen berozsdállunk. Oszt szabályok is vannak. Tilos bárkit is megölni. Szóval, csak ijesztegetni szabad őket. Oszt ’a valaki mégis megsérűne, másnapra semmi baja, és nem emlékszik semmire.

– Emma is játszik?

– Ááá. Olyan, mint te. Aszongya, gonoszság.

– Hát az is.

Enoch az égre emelte a szemét.

– Megérdemlitek egymást.

– Ezt hogy értsem?

Százhatvan centijével kihúzta magát, és ujjával megbökte a mellkasom.

– Úgy, hogy jobb nem jáccani nekem az igazság bajnokát, koma. Mer’ ha nem ütnénk rajta néha az istenverte falun, ezek itten mán rég megbuggyantak vóna. – Az ajtóhoz ment, kezét a kilincsre tette, de visszanézett rám. – Oszt ’a asziszed, hogy mi gonoszok vagyunk, várj, míg meglátod őket.

– Kiket? Mi a fenéről beszél itt mindenki?

Az ajkára tette az ujját, hogy elnémítson, és kiment.

Ismét egyedül voltam. Tekintetemet magára vonzotta az ágyban fekvő test. Mi történt veled, Victor?

Talán megtébolyodott, és megölte magát – ráunt a derűs, de jövő nélküli örökkévalóságra, és patkánymérget vett be, vagy leugrott egy szikláról. Vagy ők tették, azok a „más veszélyek”, amelyekre Vándorsólyom kisasszony utalt.

Kiléptem a folyosóra, és a lépcső felé tartottam, amikor Vándorsólyom kisasszony hangját hallottam egy félig nyitott ajtó mögül. Beugrottam a legközelebbi szobába, és ott bújtam meg, amíg nem hallottam őt elbicegni az ajtóm előtt, majd le a lépcsőn. Ekkor egy pár cipőt pillantottam meg a takarosan bevetett ágy előtt – Emma cipőjét. Az ő hálószobája volt.

Az egyik falnál fiókos-tükrös szekrény állt, a másiknál íróasztal, alátolt székkel. Nett lányka szobája, akinek nincs rejtegetnivalója, gondoltam, amíg egy kalapdobozra nem bukkantam a nyitott gardróbban. Zsinórral volt átkötve, rajta zsírceruzával a felirat: TITKOS; Emma Bloom magánlevelezése. Ne nyisd ki!

Mintha vörös kendőt lengettek volna meg a bika előtt. Leültem, ölemben a dobozzal, kikötöttem a zsineget. Tele volt több mint száz levéllel, mind a nagyapámtól jött.

A szívem hevesebben kalapált. Pontosan ez volt az az aranybánya, amelynek megtalálására számítottam a romos, vén házban. Persze kínos érzés volt beleütni az orrom a más titkos leveleibe, de ha itt mindenki titkolózik, akkor csak magamnak kell kiderítenem a dolgokat.

Szerettem volna elolvasni mindet, de féltem, hogy valaki rám nyit, hát gyorsan átlapoztam őket, hogy általános képet kapjak. Soknak a dátuma az 1940-es évek elejéről származott, amikor Portman nagyapa a seregben szolgált. Néhány találomra kiragadott példányból kiderült, hogy a levelek hosszúk és érzelgősek voltak, telis-tele szerelmi vallomásokkal és Emma szépségének ügyetlen leírásával, nagyapám akkor még igencsak hiányos angolságával („Te szép, mint virág, szaga is jó, leszakíthatja?”). Az egyikhez fényképet is mellékelt magáról, egy bombán ül, szájából cigaretta lóg.

Bummm! Emlékeztet valamire? Az én bombázómnak – szeretettel: Abe

Ahogy múlt az idő, a levelei rövidebbek és ritkábbak lettek. Az 1950-es években talán évente, ha egy jött. Az utolsónak a dátuma 1963 áprilisa volt; a borítékban nem volt levél, csak néhány fénykép. Kettő Emmáról, pillanatfelvételek, amelyeket a lány küldött neki, de ő visszaküldte őket. Az első kép korai lehetett – tréfás pózban, válaszul a tőle kapott képre –, Emma krumplit hámoz, és közben úgy tesz, mintha szívná Vándorsólyom kisasszony egyik pipáját.

Krumplit hámozok & rólad álmodozom. Gyere minél előbb.

Szeretettel a te bolondos babád

A következő szomorúbb volt, úgy képzeltem, akkor küldhette, amikor nagyapám már hosszabb ideje nem írt neki.

Kalitkában érzem magam nélküled. Miért nem írsz? Úgy aggódom.

Millió csók: Emma

Az utolsó fényképen – lényegében ez volt nagyapa legutolsó küldeménye Emmának – középkorú nagyapám látható, karjában egy pici lánnyal.

EZÉRT

Egy ideig néztem az utolsó képet, amíg rájöttem, ki az a pici lány. Susie nénikém volt, talán négyévesen. Az után nem érkezett több levél. Törtem a fejem, vajon Emma meddig írogatott még nagyapámnak, anélkül, hogy választ kapott volna, és nagyapa mit tett a leveleivel? Kidobta őket? Eldugta őket valahová? Bizonyára ezeknek a leveleknek az egyikét találta meg apám és a néném gyerekkorukban, ezért hitték, hogy nagyapa hazug és házasságtörő. Mekkorát tévedtek!

Valaki a torkát köszörülte a hátam mögött, és Emma nézett rám dühösen az ajtóból. Pirulva próbáltam összemarkolni a leveleket, de már későn. Lebuktam.

– Sajnálom. Nem kellene itt lennem.

– Azt piszok jól tudom – mondta –, de semmiképp ne zavartasd magad az olvasásban. – Odacsörtetett a fiókos szekrényéhez, kirántotta az egyik fiókot, és a földre dobta. – Ha már benne vagy, miért nem nézed át a bugyogóimat is?

– Nagyon-nagyon sajnálom – ismételtem. – Sosem teszek ilyesmit.

– Jaj, nem kellene csodálkoznom. Annál jobban szeretsz hölgyek ablakán bekukucskálni, gondolom! – Haragtól reszketve magasodott fölém, miközben próbáltam visszagyömöszölni a leveleket a dobozba.

– Rendszerezve vannak, tudod. Add csak ide, mindent elfuserálsz! – Leült, félretolt, a doboz tartalmát a földre öntötte, és egy postai dolgozó sebességével rakta halmokba a leveleket. Okosabbnak láttam hallgatni, hát alázatosan néztem, hogyan dolgozik.

Amikor kicsit lecsillapodott, így szólt:

– Szóval Abe-ről és rólam akarsz tudni, igaz? Mert csak kérdezned kellett volna.

– Nem akartam kíváncsiskodni.

– Ez most már meglehetősen vitatható, nem gondolod?

– De.

– Szóval? Mit akarsz tudni?

Gondolkodtam. Nem igazán tudtam, hol kezdjem.

– Csak… mi történt?

– Jól van, akkor kihagyjuk az összes kellemes részt, és rögtön a végére ugrunk. Igazán egyszerű. Elment. Azt mondta, szeret, és egyszer visszajön. De sosem jött.

– De mennie kellett, nem gondolod? Harcolni?

– Kellett? Nem tudom. Azt mondta, nem lenne képes békében élni önmagával, ha kimaradna a háborúból, amikor az övéire vadásznak, és gyilkolják őket. Azt mondta, ez a kötelessége. Azt hiszem, a kötelesség többet jelentett neki, mint én. Mindegy. Én vártam. Vártam, és végigaggódtam az egész átkozott háborút, minden érkező levélről azt hittem, a haláláról értesítenek. Azután, amikor a háborúnak végre vége lett, azt mondta, nem bír visszajönni. Teljesen megőrült. Azt mondta, a seregben megtanulta megvédeni magát, és semmi szüksége már arra, hogy olyan dada vigyázzon rá, mint a Madár. Hogy Amerikába megy, hogy otthont teremtsen kettőnknek, aztán visszajön értem. Hát vártam tovább. Olyan sokáig vártam, hogy, ha vele mentem volna, negyvenéves lettem volna. Addigra összeállt valami normálissal. És ahogy mondani szokás, ennyi.

– Sajnálom. Nem tudtam.

– Régi história. Már nemigen hozom fel.

– Őt hibáztatod, amiért itt ragadtál – mondtam.

Éles pillantást vetett rám.

– Ki mondja, hogy itt ragadtam? – Aztán sóhajtott. – Nem, nem hibáztatom. Csak hiányzik.

– Még mindig?

– Minden nap.

Végzett a levelek rendezésével.

– Tessék – tette rá a dobozra a tetejét. – Szerelmi életem teljes története egy poros dobozban, a gardróbszekrényben. – Mély levegőt vett, becsukta a szemét, és összeszorította az orrnyergét. Egy pillanatig szinte láttam az öregasszonyt sima vonásai mögött. Nagyapám összetörte szegény, epedő szívét, és a seb még friss volt, ennyi év elmúltával is.

Szerettem volna átkarolni, de valami nem engedte. Itt ez a gyönyörű, jó humorú, izgató lány, aki – csodák csodája – kedvelni látszik engem. De megértettem, hogy nem engem kedvel. Valaki másért vérzik a szíve, én csak helyettesítem a nagyapámat. Ettől bárki visszariad, lett légyen bármennyire kanos. Ismerek srácokat, akiknek felfordul a gyomruk a gondolattól is, hogy az egyik barátjuk volt csajával randizzanak. Ezzel a mércével a nagyapám exével randizni gyakorlatilag vérfertőzés volna.

Egyszerre csak ott volt a karomon Emma keze. Aztán a feje a vállamon, és éreztem, ahogy az álla lassan az arcom felé araszol. A testbeszéde biztatott: csókolj meg. Egy pillanat múlva az arcunk egy szinten lesz, és választhatok: megcsókolom-e, vagy súlyosan megsértem azzal, hogy elhúzódom, és egyszer már megsértettem. Nem mintha nem akartam volna – semmire sem vágytam jobban –, de a gondolattól, hogy a nagyapám mániákusan megőrzött szerelmes leveleitől félméternyire csókolózzam, furán és idegesen éreztem magam.

Aztán az arca az enyémet súrolta, és tudtam, hogy most vagy soha, ezért kiböktem az első hangulatrontó gondolatot, amely éppen az eszembe jutott.

– Van valami közted és Enoch között?

Nyomban elhúzódott, és úgy nézett rám, mintha azt javasoltam volna, hogy együnk kiskutyát.

– Micsoda?! Nem! Honnan a pokolból vetted ezt az őrült ötletet?

– Tőle. Olyan keserűen beszél rólad, és határozottan úgy érzem, nem örül annak, hogy itt vagyok, mintha beleavatkoznék a játékába vagy ilyesmi.

Emma szeme még jobban kikerekedett.

– Először is, nincs semmiféle „játéka”, amelybe „beleavatkozhatnál”, erről biztosíthatlak. Féltékeny bolond és hazudozó.

– Valóban?

– Valóban melyik?

– Hazudozó.

Összehúzta a szemét.

– Miért? Miféle ostobaságot hordott neked össze?

– Emma, mi történt Victorral?

Megdöbbent. Aztán fejcsóválva motyogta:

– Átkozott, önző fiú.

– Van valami, amit senki sem akar itt elárulni nekem, és tudni akarom, mi az.

– Nem tehetem – mondta.

– Csak ezt hallom mindig! Nem beszélhetek a jövőről. Ti nem beszélhettek a múltról. Vándorsólyom kisasszony csomót kötött mindenre. A nagyapám utolsó kívánsága az volt, hogy jöjjek ide, és derítsem ki az igazságot. Jelent ez valamit?

Megfogta a kezem, az ölébe vonta, és lesütötte a szemét. Mintha a megfelelő szavakat kereste volna.

– Igazad van – mondta végül. – Van valami.

– Mondd el.

– Nem itt – suttogta. – Majd éjjel.

Megbeszéltük, hogy éjszaka találkozunk, amikor apám és Vándorsólyom kisasszony alszanak. Emma határozottan állította, hogy csakis így lehet, mert a falnak is füle van, és napközben lehetetlen kettesben eltűnni, anélkül, hogy gyanakvást keltenénk. Erősítendő a látszatot, hogy nincs rejtegetnivalónk, a délutánt a kertben töltöttük, mindenki szeme előtt, és amikor a nap ereszkedni kezdett, egyedül mentem vissza a mocsárhoz.

*

Újabb esős este várt a huszonegyedik században, és mire a fogadóhoz értem, hálás voltam, hogy végre száraz helyen lehetek. Apámat egyedül találtam, egy korsó sört őrzött maga előtt az egyik asztalnál, hát odahúztam egy széket, és kitaláltam valami mesét a napomról, miközben szalvétával törölgettem az arcom. (Felfedeztem valamit a hazudozással kapcsolatban: minél többet csináltam, annál jobban ment.) Apa nem is figyelt rám.

– Uh – bólintott néha – ez érdekes – aztán a tekintete elkalandozott, és kortyolt egyet a sörből.

– Mi bajod? – kérdeztem. – Még mindig pipa vagy rám?

– Nem, nem, semmi ilyesmi. – Már-már belekezdett, aztán legyintett. – Jaj, butaság.

– Apa. Hadd halljam!

– Csak… a fickó, aki néhány napja bukkant fel. Egy másik madarász.

– Ismered?

Rázta a fejét.

– Sosem láttam. Először azt hittem, lelkes amatőr, de visszatér ugyanazokra a helyszínekre, ugyanazokhoz a fészkelőhelyekhez, jegyzetel. Határozottan tudja, mit művel. És ma láttam nála egy összecsukható kalitkát meg egy Predatort, szóval már tudom, hogy profi.

– Predator?

– Kétcsöves távcső. Nagyon komoly darab. – Összegyűrte papír tányéralátétjét, és ezúttal háromszor kisimította, ez már ideges szokásává vált. – Azt hittem, szenzációs újdonságokat írhatok meg mindenki más előtt erről a madárpopulációról, tudod? Azt akartam, hogy ez a könyv igazán különleges legyen.

– És akkor jön ez a seggfej.

– Jacob.

– Azaz semmirekellő kurafi.

Nevetett.

– Köszönöm, fiam, így már jobb.

– De a könyved különleges lesz.

Vállat vont.

– Nemtom. Remélem. – De nem nagy önbizalommal mondta.

Pontosan tudtam, mi fog történni. Része volt annak a szánalomra méltó körforgásnak, amelyben apám élt. Nagyon belelkesedett valamilyen projektért, hónapokon át másról sem beszélt. Aztán kivédhetetlenül felbukkant valami picike probléma, egy homokszem a fogaskerekek között, és ahelyett, hogy elhárította volna, apám teljesen megadta magát. A projekt befejeződött, és apa nekilátott a következőnek, és a ciklus újrakezdődött. Apám túlságosan könnyen elbátortalanodott. Ezért hevert az íróasztalába zárva tucatnyi befejezetlen kézirat, ezért nem nyitották meg Susie nénivel soha a tervezett madárkereskedést, és miközben egyetemi diplomája volt ázsiai nyelvekből, ezért nem járt soha Ázsiában. Negyvenhat éves volt, és még mindig kereste a helyét, még mindig azt próbálta bizonyítani, hogy nincs szüksége anyám pénzére.

Valójában lelkesítő beszédre lett volna szüksége, ám erre nem éreztem alkalmasnak magam, ezért inkább finoman témát változtattam.

– Hol szállt meg ez a betolakodó? – kérdeztem. – Azt hittem, nincs a miénken kívül kiadó szoba a városban.

– Nyilván sátorozik – felelte apám.

– Ebben az időben?

– Ez amolyan mániája a kompromisszumot nem ismerő ornitológusoknak. A kényelmetlen élet közelebb viszi az embert megfigyelése tárgyaihoz, fizikailag és lélektanilag egyaránt. Eredményt elérni hányattatások árán, satöbbi.

Nevettem.

– Akkor te miért nem vagy odakinn? – kérdeztem, de közben rájöttem, hogy nem kellett volna.

– Amiért a könyvem valószínűleg nem jön létre. Mindig akad valaki, aki elhivatottabb nálam.

Kínosan fészkelődtem.

– Nem úgy értettem. Csak…

– Pszt! – Apám megdermedt, lopva az ajtóra pillantott. – Gyorsan nézd meg, de ne feltűnően. Most lépett be.

Eltakartam az arcom az étlappal, és kilestem fölötte. Rossz külsejű, szakállas fickó állt az ajtóban, dobbantására víz ömlött ki a csizmájából. Esővédő halászkalapot és sötét szemüveget viselt, és mintha jó néhány réteg dzseki lett volna rajta egymásra húzva, amitől egyszerre látszott kövérnek és mulandónak.

– Tetszik a hajléktalan Mikulás szerelése – súgtam. – Nem könnyű levetni. Nagyon jövő szezonbeli.

Nem vett rólam tudomást. A férfi pocakjával a pulthoz tolatott, és a beszélgetés körülötte egy-két fokkal csendesebb lett. Kev megkérdezte, mit parancsol, a férfi mondott valamit, és Kev eltűnt a konyhában. A fickó egyenesen előre nézett várakozás közben, Kev egy perc múlva visszajött, és átadott a férfinak egy ételmaradékos dobozt. A férfi elvette, néhány darab papírpénzt dobott a pultra, és az ajtóhoz ment. Távozás előtt megfordult, hogy lassan körbehordozza tekintetét a termen. Azután, egy hosszú perc múlva, kiment.

– Mit rendelt? – kiáltotta apám, miután az ajtó becsukódott.

– Pár marhasültet – felelte Kev. – Aszonta, mindegy, hogy vannak átsülve, így oldalanként tíz másodpercesen, nyersen kapta. Nem vót kifogása.

Az emberek sutyorogni és spekulálni kezdtek, beszélgetésük hangereje fokozódott.

– Nyers marhahús – mondtam apámnak. – El kell ismerned, hogy ez még egy ornitológusnál is szokatlan.

– Talán a nyers étel híve – felelte apa.

– Aha. Vagy ráunt a bárányvérre.

Apa az égre emelte a szemét.

– Biztosan van kemping-tűzhelye. Valószínűleg jobban szeret a szabadban főzni.

– Az esőben? És különben is, miért véded? Azt hittem, ő az ősi végzeted.

– Nem várom el, hogy megértsd – mondta –, de kedves lenne tőled, ha nem űznél gúnyt belőlem. – És felállt, hogy a pulthoz menjen.

*

Néhány órával később apám, alkoholbűzösen, feltántorgott a lépcsőn, és elterült az ágyán. Nyomban elaludt, szörnyen horkolt. Fogtam egy kabátot, és elindultam találkozni Emmával, úgy, hogy ne kelljen lopakodnunk.

Az utcák elhagyatottak és olyan csendesek voltak, hogy szinte hallani lehetett, hogyan száll le a harmat. Vékony felhőréteg húzódott az égbolton, éppen elegendő holdfényt engedve át, hogy megvilágítsa az utam. Amint átkeltem a gerincen, nyugtalanító érzés fogott el, körülpillantottam, és azt láttam, hogy egy férfi figyel egy távoli kiszögellésről. A kezét az arcához emelte, és a könyöke úgy állt, mint annak, aki távcsövet tart a kezében. Először azt gondoltam, a fenébe, elcsíptek, azt feltételezve, hogy az egyik birkatenyésztő gazda áll őrséget, játszik nyomozósdit. De ha így van, miért nem jön oda, hogy kérdőre vonjon? Csak állt, és nézett, én meg néztem őt.

Végül azt gondoltam, ha elcsíptek, hát elcsíptek, mert akár visszamegyek, akár folytatom az utam, késő éjszakai kirándulásom híre így vagy úgy visszajut apámhoz. Így hát egy ujjal tisztelegtem, és leereszkedtem a hűvös ködbe.

Amikor kiléptem a sírhalomból, úgy tetszett, mintha a felhőket lehámozták volna az égről, és a holdat nagy, sárga léggömbbé fújták volna fel, úgy vakított, hogy szinte hunyorognom kellett. Pár perccel később jött Emma a mocsáron átgázolva, percenként egymérföldes tempóban, mentegetőzve és csacsogva.

– Elnézést a késésért. Azt hittem, már soha nem fekszik le senki! Aztán útközben belebotlottam Hugh-ba és Fionába, egymás arcát cirógatták a kert végében. De ne félj. Megígérték, hogy nem árulnak be, ha én sem őket.

Átkarolta a nyakam.

– Hiányoztál – mondta. – Sajnálom a történteket.

– Én is – mondtam, és ügyetlenül megpaskoltam a hátát. – Akkor beszélgessünk.

Elhúzódott.

– Ne itt. Van jobb hely. Különleges hely.

– Nem tudom…

Kézen fogott.

– Ne légy már ilyen. Imádni fogod, ígérem. És ha már ott leszünk, elmondok mindent.

Szinte biztos voltam benne, hogy mindez csel csupán, hogy közösüljünk, és ha idősebb és bölcsebb lettem volna, vagy olyan srác, akinek a prütykölés egy dögös csajjal gyakori élménye volt, hogy nem lett semmiféle következménye, lett volna bennem annyi érzelmi és hormonális erő, hogy követeljem: beszélgessünk akkor és ott. De hát nem olyan voltam. Ráadásul Emma valósággal sugárzott rám, mosolygott egész lényével, és olyan szégyellősen simította a haját a füle mögé, hogy követni akartam, segíteni neki, megtenni mindent, amit csak kér. Reménytelenül legyőzött.

Megyek, de nem csókolom meg, mondtam magamnak. Ezt mantraként ismételtem magamban, miközben átkeltünk a lápon. Nem csókolom meg! Nem csókolom meg! A város felé indultunk, de elkanyarodtunk a világítótoronyra néző, sziklás part irányába, óvatosan ereszkedtünk le a meredek ösvényen a homokra.

A vízhez érve, kért, hogy várjak, és elszaladt valamiért. Álldogáltam, és néztem, ahogyan a világítótorony fénysugara végigpásztáz mindent – milliónyi tengeri madár aludt a sziklák üregeiben; az apály óriás köveket csupaszított le; egy korhadt csónak fuldoklott a homokban. Amikor Emma visszatért, láttam, hogy fürdőruhát vett, és a kezében két könnyűbúvármaszk volt.

– Jaj, ne – mondtam. – Szó sem lehet róla.

– Vetkőzhetsz alsóingre és alsónadrágra – pillantott kételkedve a farmeromra meg a kabátomra. – A ruházatod nem alkalmas úszásra.

– Mert nem fogok úszni! Belementem, hogy éjszaka kisurranok, és találkozom veled, jó, de csak azért, hogy beszéljünk, nem azért, hogy…

– Fogunk beszélni – ígérte.

– Víz alatt. Alsógatyában.

Homokot rúgott felém, és elindult visszafelé, aztán megfordult, és visszajött.

– Nem rohanlak le, ha attól görcsölsz. Ne hízelegj magadnak.

– Nem hízelgek.

– Akkor ne vacakolj, és vedd le ezt az ostoba nadrágot! – És nekem esett, levitt a földre, az egyik kezével próbálta kinyitni az övemet, a másikkal homokot kent a képemre.

– Pfuj! – köpködtem ki a homokot. – Aljas támadó! Aljas támadó! – Nem volt más választásom, mint viszonozni a szívességet egy marék homokkal, és kisvártatva minden szabályt nélkülöző homokbirkózásba gabalyodtunk. Amikor befejeztük, mindketten nevettünk, és hiába igyekeztünk kirázni a homokot a hajunkból.

– No, most már rád fér a fürdés, szóval akár be is mehetsz az istenverte vízbe.

– Oké, jól van.

A víz először mellbevágóan hideg volt – nem valami jó helyzet, amikor egy szál alsógatyában vagyok egy lánnyal –, de eléggé gyorsan megszoktam. Átgázoltunk a köveken túlig, ahol egy mélységjelzőhöz kötve kenu ringatózott. Belemásztunk, Emma odaadta az egyik evezőt, és nekiláttunk evezni, a világítótorony felé. Az éjszaka meleg volt, a tenger csendes, és néhány percre átadtam magam a vízben csobbanó evezők kellemes ritmusának. Mintegy ötvenméternyire a világítótoronytól, Emma abbahagyta az evezést, és kilépett a csónakból. Döbbenten láttam, hogy nem merül el a hullámokban, csak térdig.

– Homokpadon állsz? – kérdeztem.

– Nem. – Benyúlt a kenuba, kivett egy kis vasmacskát, a vízbe dobta. A horgony úgy egyméternyit zuhanhatott, mielőtt fémes csengéssel megállt. Egy perccel később a világítótorony fénypászmája éppen ránk hullt, és láttam, hogy alattunk minden irányban egy hajóroncs hever.

– Hajóroncs!

– Gyere – mondta Emma –, majdnem ott vagyunk. És hozd a maszkod. – És elindult a roncs törzsén.

Óvatosan kiléptem a kenuból, és követtem őt. Ha a partról nézett volna valaki, azt hihette volna, a vízen járunk.

– Mekkora ez az izé? – kérdeztem.

– Jó nagy. Szövetséges hadihajó. Baráti aknára futott, és pont itt süllyedt el.

Megállt.

– Fordulj el egy percre a világítótoronytól – mondta. – Szokja meg a szemed a sötétet.

Álltunk tehát arccal a part felé, miközben apró hullámok nyaldosták a combunk.

– Jól van, most kövess, és végy nagyon nagy levegőt. – Egy sötét lyukon át belépett a hajótestbe – ránézésre ajtó lehetett –, leült a szélén, és belemerült a vízbe.

Ez őrület, gondoltam. Aztán felcsatoltam az Emmától kapott búvármaszkot, és követtem őt.

A lábaim közti feketeségben azt láttam, hogy Emma egyre mélyebbre kapaszkodik egy létra fokain. Megragadtam a felső fokot, és egyik kézzel a másik után én is leértem a fémpadlóig, ahol Emma várt. Talán valamiféle raktárban voltunk, de a sötéttől nem igazán tudtam megállapítani.

Megérintettem Emma könyökét, és a számra mutattam. Lélegeznem kell. Lenézőn megpaskolta a karom, és egy gumicsőért nyúlt, amely a közelben lógott; a cső másik vége a lépcsőhöz erősítve a felszínig ért. Emma a szájába vette a csövet, belefújt úgy, hogy az erőlködéstől felpuffadt az arca, aztán megszívta, és odanyújtotta nekem. Beszippantottam a nagyon várt tüdőnyi levegőt. Hat-hét méternyire voltunk a víz alatt, egy régi hajóroncsban, és lélegeztünk.

Emma egy ajtókeretre mutatott előttünk, alig látszott többnek fekete lyuknál a sötétségben. Megráztam a fejem. Nem akarom. De megfogta a kezem, mint holmi félénk kisgyerekét, az ajtó felé vezetett, és hozta a csövet is.

Átsodródtunk az ajtónyíláson a teljes sötétségbe. Egy ideig csak lebegtünk a vízben, egymásnak adogatva a levegőző csövet. Más nem hallatszott, mint lélegzetvételeink bugyborékolása és sejtelmes dobbanások a hajó legmélyéből, ahogy a törött hajótest darabjait ütögette az áramlat. Ha becsuktam volna a szemem, akkor sem lett volna sötétebb. Mintha asztronauták lettünk volna egy csillagtalan mindenségben.

Ám ekkor megdöbbentő és fenséges dolog történt – egyenként előbukkantak a csillagok, egy-egy zöld felvillanás itt is, ott is a sötétben. Azt hittem, hallucinálok. Aztán egyre több gyulladt ki, azután még több, amíg végre egész csillagkép kavargott köröttünk, mint milliónyi ragyogó csillag, megvilágították a testünket, tükröződtek maszkjainkon. Emma kinyújtotta a kezét, gyors csuklómozdulatot tett, de a helyett, hogy tűzgömb keletkezett volna a kezén, szikrázó kék fényben ragyogott a keze. A zöld csillagok összeolvadtak körülötte, villódzva és kavarogva, visszhangozva a mozdulatait, mint valami halraj, és ekkor jöttem rá, hogy valójában az is.

Úgy megbűvölt a látvány, hogy elvesztettem az időérzékem. Az ott töltött idő óráknak tetszett, bár valószínűleg csak percekig tartott. Akkor éreztem, hogy Emma megbök, és visszaúsztunk az ajtón át, fel a létrán, és amikor felszínre értünk, amit először megpillantottam, az a Tejút nagy és merész sávja volt az égboltra festve, és megértettem, hogy a halak meg a csillagok teljes rendszert alkotnak, egybevágó részei valami ősi és rejtélyes egésznek.

Felkapaszkodtunk a hajótestre, levettük a maszkot. Egy ideig csak így ültünk, félig a vízben, egymáshoz érő combbal, szótlanul.

– Azok mik voltak? – kérdeztem végül.

– Fényjelző halaknak hívjuk őket.

– Sosem láttam egyet sem.

– Így van ezzel a legtöbb ember – felelte Emma. – Rejtőzködnek.

– Gyönyörűek.

– Igen.

– És különlegesek.

Emma elmosolyodott.

– Azok is. – És ekkor Emma keze a térdemre kúszott, és hagytam, mert kellemesen meleg és finom volt a hűvös vízben. A fejemben lévő hangra figyeltem, amelyik azt mondogatta, hogy ne csókoljam meg, de elnémult.

És aztán csókolóztunk. Összeérő ajkaink, összefonódó nyelveink és tenyeremben tartott, tökéletes, fehér arca lehetetlenné tett bármiféle gondolatot jóról és rosszról, vagy arról, miért is jöttem egyáltalán ide. Csak csókolóztunk, csókolóztunk, aztán egyszerre csak vége lett. Amikor elhúzta az arcát, arcommal követtem. Ő viszont a mellkasomra tette a kezét, gyengéden, de határozottan.

– Levegőt is kell vennem, csacsi.

Elnevettem magam.

– Oké.

Megfogta a kezem, és rám nézett, én meg rá. Ez talán még a csókolózásnál is erőteljesebb volt, ez a csak nézés. És akkor azt mondta: – Maradnod kellene.

– Maradnom – ismételtem.

– Itt. Velünk.

Felfogtam szavainak valóságos mivoltát, és a pár pillanattal korábban történtek borzongató varázsa eltompult.

– Akarnék, de nem hiszem, hogy képes leszek.

– Miért nem?

Fontolgattam az ötletet. A nap, a lakomák, a barátok… és az egyformaság, a tökéletesen azonos napok. Az ember mindenre ráun, ha túlságosan sok van belőle, ahogyan anyám azokra a kicsinyes luxuscikkekre, amelyeket megvett, majd megunt.

No de Emma. Ott volt Emma. Talán mégsem olyan furcsa, ami köztünk lehetne. Talán maradhatnék egy ideig, szerethetném őt, aztán hazamehetnék. De nem. Mire távozni akarnék, késő lenne. Emma csábító szirén. Erősnek kell lennem.

– Ő kell neked, nem én. Én nem lehetek neked ő.

Megbántva fordította el a fejét.

– Nem azért kellene maradnod. Ide tartozol, Jacob.

– Én ugyan nem. Nem vagyok olyan, mint te.

– De, olyan vagy – állította.

– Nem. Hétköznapi ember vagyok, mint a nagyapám.

Emma a fejét rázta.

– Tényleg ezt hiszed?

– Ha képes lennék valami olyan látványos dologra, mint te, gondolod, hogy nem vettem volna észre eddig?

– Nem lenne szabad elmondanom – felelte –, de a hétköznapi emberek nem tudnak belépni az időhurkokba.

Ezen egy kicsit elgondolkodtam, de nem értettem.

– Nincs bennem semmi különleges. Nálam átlagosabb emberrel még nem találkoztál.

– Ezt erősen kétlem – mondta. – Abe-nek ritka és különleges tehetsége volt, olyasmi, amire szinte senki más nem volt képes.

És akkor a szemembe nézett, és kimondta:

– Látta a szörnyeket.

KILENCEDIK FEJEZET

Látta a szörnyeket. Mihelyt Emma kimondta, mindazok a rémségek, amelyekről azt hittem, már mögöttem vannak, árvízként zúdultak rám. A szörnyek valóságosak voltak. Valóságosak, és megölték nagyapámat.

– Én is látom őket – súgtam Emmának, mint valami szégyenletes dolgot.

Könny szökött a szemébe, és megölelt.

– Tudtam, hogy van benned valami különleges – mondta. – És ezt tekintsd a legnagyobb bóknak.

Mindig tudtam, hogy fura vagyok. Sosem álmodtam viszont, hogy különleges is. Ám ha én képes vagyok látni olyan dolgokat, amelyeket senki más, az megmagyarázza, miért nem látott Ricky semmit az erdőben azon az éjszakán, amikor nagyapát megölték. Megmagyarázza, miért tartott mindenki bolondnak. Nem voltam bolond, nem voltak látomásaim, nem volt stressz reakcióm; az a pánikszerű gyomorgörcs, amelyet akkor éreztem, ha a közelemben voltak – a görcs meg a rettenetes látványuk –, az volt az én különleges képességem.

– És te egyáltalán nem látod őket? – kérdeztem.

– Csak az árnyékukat, ezért vadásznak többnyire éjjel.

– Mi akadályozza őket, hogy rád törjenek ebben a pillanatban? – kérdeztem, de helyesbítettem. – Rátörjenek mindannyiunkra?

Emma elkomolyodott.

– Nem tudják, hol találnak minket. Ez az egyik, meg aztán nem képesek belépni időhurkokba. Így hát a szigeten biztonságban vagyunk – de nem mehetünk el.

– Ám Victor megtette.

Emma szomorúan bólintott.

– Azt mondta, itt megbolondul. Nem bírja tovább. Szegény Bronwyn. Az én Abe-em is elment, de legalább nem üresek ölték meg.

Kényszerítettem magam, hogy Emmára nézzek.

– Igazán sajnálom, hogy ezt kell mondanom neked…

– Mit? Jaj, ne!

– Meggyőztek, hogy elvadult állatok ölték meg. De ha igaz, amit mondasz, nagyapámat is ők gyilkolták meg. Az első és egyetlen alkalom, amikor láttam egyet, az ő halálának éjszakáján történt.

Emma átkarolta melléhez húzott lábát, és lehunyta a szemét. Átkaroltam, ő meg a fejemhez hajtotta a fejét.

– Tudtam, hogy előbb-utóbb elkapják – suttogta. – Azt ígérte nekem, hogy Amerikában biztonságban lesz. Hogy képes megvédeni magát. De mi sosem vagyunk biztonságban – egyikünk sem – nem igazán.

Addig beszélgettünk a hajóroncson, amíg a hold leszállt, a víz már a nyakunkat verdeste, és Emma vacogni kezdett. Aztán kézen fogva visszagázoltunk a kenuhoz. A part felé evezve hangokat hallottunk, a nevünket kiáltozták, és miután megkerültünk egy sziklát, azt láttuk, hogy Hugh és Fiona integetnek nekünk a parton. Már messziről látszott, hogy baj van.

Kikötöttük a kenut, és futottunk hozzájuk. Hugh lihegett, a méhek izgatottan dongták körül.

– Történt valami! Velünk kell jönnöd azonnal!

Nem volt idő vitatkozni. Emma a fürdőruhája fölé húzta a ruháját, én belebújtam homoktól sercegő nadrágomba. Hugh gyanakodva nézett rám.

– Ő nem jöhet – mondta. – A helyzet komoly.

– Nem, Hugh – felelte Emma. – A Madárnak igaza volt. Ő is magunkfajta.

Hugh tátott szájjal bámult Emmára, aztán rám.

– Megmondtad neki?!

– Muszáj volt. Különben gyakorlatilag magától is rájött.

Hugh megdöbbent egy pillanatra, aztán határozottan megszorította a kezem.

– Akkor Isten hozott a családban.

Nem tudtam, mit válaszoljak, hát csak annyit mondtam:

– Kösz.

Útban a ház felé kiszedtünk Hugh-ból néhány töredékes részletet a történtekről, de jobbára csak rohantunk. Amikor megálltunk az erdőben kissé kifújni magunkat, Hugh azt mondta:

– A Madár egyik ymbryne barátnője. Egy órával ezelőtt repült be hozzánk gyilkost rikácsolva, és mindenkit felvert álmából. Mielőtt megérthettük volna, hová akar kilyukadni, eszméletét vesztette. – Kétségbeesetten tördelte a kezét. – Jaj, tudom, hogy valami szörnyűség történt.

– Remélem, tévedsz – mondta Emma, és futottunk tovább.

*

A szalon előtti folyosón gyűrött pizsamás gyerekek bújtak össze egy petróleumlámpa körül, és azt találgatták, mi történhetett.

– Talán elfelejtették visszaállítani a hurkukat – mondta Claire.

– Fogaggyunk, hogy üresek vótak – így Enoch. – Fogaggyunk, hogy sokukat felfaaták a cipőjük taapáig!

Claire és Olive fölsikoltottak, és kezecskéjüket az arcuk elé kapták. Horace melléjük térdelt, látszólag azért, hogy megnyugtassa őket.

– Jól van, jól van. Ne hallgassatok Enoch butaságaira. Mindenki tudja, hogy az üresek a fiatalokat szeretik a legjobban. Azért hagyták szökni Vándorsólyom kisasszony barátnőjét – olyan az íze, mint a régi őrölt kávénak!

Olive kikandikált az ujjai közül.

– A fiataloknak milyen az ízük?

– Mint a vörös áfonyáé – mondta tárgyilagosan Horace. A kislányok ismét felsikoltottak.

– Hagyd békén őket! – kiáltotta Hugh, és méhek serege kergette Horace-t végig a folyosón.

– Mi folyik ott? – szólt ki a szalonból Vándorsólyom kisasszony. – Apiston urat hallom? Hol van Bloom kisasszony és Portman úr?

Emma összerezzent, és ideges pillantást vetett Hugh-ra.

– A Madár tudja?

– Amikor rájött, hogy eltűntél, kis híján meggárgyult. Azt hitte, elraboltak a lidércek vagy micsodák. Bocs, Em. El kellett mondanom neki.

Emma a fejét csóválta, de nem tehettünk egyebet, be kellett mennünk, hogy vállaljuk a következményeket. Fiona tisztelgett – így kívánt nekünk szerencsét –, és kinyitottuk az ajtót.

A szalonban csupán a kandalló világított, reszkető árnyékunkat a falra vetítette. Bronwyn aggodalmasan tüsténkedett egy öregasszony körül, aki pokrócba bugyolálva, félig öntudatlanul dülöngélt ide-oda a karszékben. Vándorsólyom kisasszony az ottománon ült, és sötét folyadékot töltött kanalanként az idős hölgy szájába.

Amikor Emma meglátta a néni arcát, megdermedt.

– Jóságos ég! – suttogta. – Gulipán kisasszony.

Csak akkor ismertem fel, akkor is alig, a kép alapján, amelyet Vándorsólyom kisasszony mutatott nekem magáról fiatal lányka korában. Gulipán kisasszony akkor fékezhetetlennek látszott, most azonban törékenynek és gyengének.

Ahogy ott álltunk, és figyeltünk, Vándorsólyom kisasszony ezüstflaskát emelt Gulipán kisasszony szájához, megbillentette, és az idős ymbryne egy pillanatra felélénkült, felült, csillogott a szeme. De aztán a tekintete ismét elhomályosult, és visszasüppedt a székbe.

– Bruntley kisasszony – mondta Bronwynnak Vándorsólyom kisasszony –, vesse meg Gulipán kisasszonynak a betegágyat, azután hozzon egy üveg coca-bort és még egy flaska konyakot.

Bronwyn kivonult, kifelé komolykodva biccentett nekünk. Vándorsólyom kisasszony ekkor hozzánk fordult, és halkan megszólalt.

– Mérhetetlenül csalódtam önben, Bloom kisasszony. Mérhetetlenül. És éppen ma éjjel kellett kiszöknie.

– Sajnálom, kisasszony. De honnan tudhattam volna, hogy valami baj lesz?

– Meg kellene önt büntetnem. Mindazonáltal, tekintettel a körülményekre, aligha érné meg az erőfeszítést. – Felemelte a kezét, és megsimogatta mentora ősz haját. – Gulipán kisasszony sosem hagyta volna el a védenceit azért, hogy idejöjjön, hacsak nem történik valami szörnyűség.

A tomboló tűztől izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokomon, de Gulipán kisasszony vacogott. Meg fog halni? A köztem és a nagyapám közti tragikus jelenet ismét le fog játszódni, ezúttal Vándorsólyom kisasszony és a tanítója között? Felidéztem: tartom a karomban nagyapa testét, rémülten és zavarodottan, mit sem tudva az igazságról sem róla, sem önmagamról. Ami most történik, döntöttem el magamban, nem az, ami velem történt. Vándorsólyom kisasszony mindig tudta magáról, hogy kicsoda.

Aligha volt megfelelő az alkalom, hogy megemlítsem, de nem tudtam megállni.

– Vándorsólyom kisasszony? – kezdtem, mire ő rám pillantott. – Mikor tetszik elmondani nekem?

Már majdnem megkérdezte, hogy mit, de a tekintete Emmára vándorolt, és leolvasta Emma arcáról a választ. Egy pillanatra dühösnek látszott, de látva a haragomat, az övé csillapodott.

– Hamarosan, fiatalember. Kérem, értse meg. Ha a nyakába zúdítom a teljes igazságot az első találkozásunkkor, szörnyű megrázkódtatás lett volna. Az ön viselkedése kiszámíthatatlan volt. Megeshetett volna, hogy elmenekül, és többé nem tér vissza. Ezt nem kockáztathattam meg.

– Inkább meg tetszett próbálni elcsábítani kajával meg szórakozással meg lányokkal, miközben minden rosszat titokban tetszett tartani?

Emmának elakadt a lélegzete.

– Elcsábítani? Jaj, könyörgöm, ne gondold ezt rólam, Jacob. Nem bírom elviselni.

– Attól tartok, ön súlyosan félreismer minket – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Ami a csábítást illeti, amit ön látott, úgy élünk. Nem történt rászedés, csupán elhallgattunk néhány tényt.

– Nos, én is elárulok egy tényt – mondtam. – Egy olyan lény ölte meg a nagyapámat.

Vándorsólyom kisasszony a tűzbe bámult.

– Ezt nagy sajnálattal hallom.

– A tulajdon szememmel láttam. Amikor beszéltem róla az embereknek, megpróbáltak meggyőzni, hogy bolond vagyok. De nem voltam az, ahogy nagyapám sem. Az egész élete az igazat ordította a fülembe, de nem hittem neki. – Szégyenkezés öntött el. – Ha hittem volna, talán még élne.

Vándorsólyom kisasszony látta, hogy megtántorodom, hát egy székre mutatott Gulipán kisasszonnyal szemben.

Leültem, és Emma mellém térdelt.

– Abe-nek tudnia kellett, hogy különleges vagy – mondta. – És bizonyára jó oka volt rá, hogy ne árulja el neked.

– Valóban tudta – vette át a szót Vándorsólyom kisasszony. – Írta az egyik levelében.

– Akkor nem értem. Ha minden igaz volt – az összes története –, és ha tudta, hogy olyan vagyok, mint ő, miért tartotta titokban élete utolsó percéig?

Vándorsólyom kisasszony még néhány kanálnyi konyakot töltött Gulipán kisasszony szájába, aki kissé felült, majd megint visszasüppedt a székbe.

– Csak azt tudom elképzelni, hogy védeni akart – mondta Vándorsólyom kisasszony. – A mi életünk tele lehet megpróbáltatásokkal és veszteségekkel. Abe életére ez kétszeresen igaz, mert zsidónak született, rosszkor. Kétszeres népirtással találta szemben magát, a zsidókat a nácik, a különlegeseket az üresrémek irtották. Abe-et gyötörte a tudat, hogy amíg ő itt rejtőzködik, az övéit, zsidókat és különlegeseket egyaránt, lemészárolják.

– Mindig azt mondogatta, azért ment a háborúba, hogy megküzdjön a szörnyekkel – mondtam.

– Úgy is volt – mondta Emma.

– A háború véget vetett a nácik uralmának, de az üresrémek megerősödve kerültek ki belőle – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – Így, sok-sok különlegeshez hasonlóan, mi is tovább rejtőzködtünk. Ám nagyapád megváltozott emberként tért vissza. Harcossá vált, és eltökélte, hogy a hurkon kívül teremt magának életet. Nem volt hajlandó rejtőzködni.

– Könyörögtem neki, hogy ne menjen Amerikába – szólt közbe Emma. – Mindannyian könyörögtünk.

– Miért Amerikát választotta? – kérdeztem.

– Akkoriban ott kevés üresrém akadt – felelte Vándorsólyom kisasszony. – A háború után kisebb népvándorlás indult a különlegeseknél Amerikába. Egy ideig sokuk elhitette, hogy közönséges ember, ahogy nagyapád is. A leghőbb vágya volt, hogy hétköznapi legyen, hétköznapi életet éljen. Ezt gyakran említette a leveleiben. Azt akarta számodra, amit ő sosem érhetett el.

– Hogy hétköznapi legyek – mondtam.

Vándorsólyom kisasszony bólintott.

– De nem menekülhetett a különleges mivoltától. Egyedülálló képessége, no meg a háború alatt üresrém-vadászként szerzett rettenthetetlensége túlságosan becsessé tették. Gyakran kényszerítették szolgálatba, kérték a segítségét veszélyes üres-kolóniák megsemmisítéséhez. A természete olyan volt, hogy ritkán mondott nemet.

Eszembe jutottak Portman nagyapa hosszú vadászkirándulásai. A családomnak van egy fényképe az egyikről, bár nem tudom, ki készítette és mikor, mert szinte mindig egyedül ment. De kicsi koromban nagyon mulatságosnak találtam, mert a képen nagyapa öltönyt visel. Ki megy öltönyben vadászni?

Most már tudom: olyan ember, aki többre vadászik állatoknál.

Meghatott nagyapámnak ez az új képe. Nem üldözési mániás fegyverbolond vagy titkos házasságtörő volt, sem olyan férfi, aki soha nem áll a családja rendelkezésére, hanem kóbor lovag, aki másokért kockáztatta az életét, autókban és olcsó motelekben húzta meg magát, végzetes árnyakat üldözött, néhány puskagolyóval kevesebbel jött haza, no meg olyan sérülésekkel, amelyekre sosem tudott egyértelmű magyarázatot adni. És rémálmokkal, amelyekről nem beszélhetett. Számtalan áldozatáért csak megvetést és gyanakvást kapott a szeretteitől. Szerintem ezért írt olyan sok levelet Emmának és Vándorsólyom kisasszonynak. Ők megértették nagyapát.

Bronwyn visszatért egy kancsó coca-borral meg egy palack konyakkal. Vándorsólyom kisasszony elküldte, és keveréket készített egy teáscsészében a kétféle folyadékból. Aztán gyengéden megpaskolta Gulipán kisasszony kék eres kézfejét.

– Esmeralda – mondta –, Esmeralda, össze kell szedned magad, és meg kell innod ezt a gyógykeveréket.

Gulipán kisasszony nyögött egyet, és Vándorsólyom kisasszony a szájához emelte a csészét. Az öregasszony ivott néhány kortyot, és bár köhögött és köpködött, a lilás folyadék nagyobb része leszaladt a torkán. Egy percig meredten nézett maga elé, mintha kész volna visszazuhanni az eszméletlenségbe, de aztán felült egyenesen, és felderült az arca.

– Jóságos ég – nyögte száraz, reszelős hangon. – Elaludtam? Micsoda neveletlenség! – Kissé meglepetten nézett ránk, mintha a semmiből bukkantunk volna elő. – Alma? Te vagy az?

Vándorsólyom kisasszony masszírozta az öregasszony csontos kezét.

– Esmeralda, hosszú utat tettél meg, hogy ellátogass hozzánk az éjszaka kellős közepém. Attól tartok, rettenetesen felizgattál minket.

– Valóban? – Gulipán kisasszony a homlokát ráncolta, tekintete a szemben lévő falra tapadt, ahol táncoltak az árnyak. Aztán kiült az arcára a rémület. – Igen – mondta. – Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek, Alma. Résen kell állnod. Nem szabad, hogy váratlanul lepjenek meg, mint engem.

Vándorsólyom kisasszony abbahagyta a masszírozást.

– Kik?

– Csak lidércek lehettek. Ketten jöttek, éjszaka, a tanács tagjainak álcázva magukat. Természetesen a tanácsban nincsenek férfiak, de álomittas őrszemeimet sikerült annyi időre elbolondítaniuk, amíg megkötözték, és elhurcolták őket.

Vándorsólyom kisasszony a szája elé kapta a kezét.

– Jaj, Esmeralda…

– Sármány kisasszony meg én a kétségbeesett sikoltásaikra ébredtünk – magyarázta –, de a ház ajtóit elbarikádozták kívülről. Némi időbe telt, amíg kijutottunk, ám amikor sikerült, és követtük az üresek bűzét ki a hurokból, árnyék-vadak falkája várt ránk a túloldalon. Vonítva vetették ránk magukat. – Elhallgatott, nyelte a könnyeit.

– És a gyermekek?

Gulipán kisasszony a fejét rázta. A szeméből eltűnt szinte minden fény.

– A gyermekek csupán csaléteknek kellettek nekik – mondta.

Emma a kezembe csúsztatta a kezét, megszorította az enyémet, és láttam, hogy Vándorsólyom kisasszony arca megcsillan a fényben.

– Sármány kisasszonyra és rám fájt a foguk. Én el tudtam menekülni, ám Sármány kisasszony nem volt ilyen szerencsés.

– Megölték?

– Nem – elrabolták. Ahogyan Ökörszem kisasszonyt és Fakúszó kisasszonyt, amikor betörtek a hurkukba két hete. Ymrynéket rabolnak, Alma. Valamiféle összehangolt akció lehet. Hogy mi végre, arra gondolni sem merek.

– Akkor eljönnek értünk is – mondta csendesen Vándorsólyom kisasszony.

– Ha képesek rátok találni – felelte Gulipán kisasszony. – Jobban rejtve vagytok, mint a legtöbbünk, de fel kell készülnöd, Alma.

Vándorsólyom kisasszony bólintott. Gulipán kisasszony tehetetlenül nézett le két kezére, amelyek tört szárnyú madárként verdestek az ölében. A hangja egyre feljebb kúszott.

– Jaj, drága gyermekeim. Imádkozzatok értük. Teljesen egyedül vannak. – Elfordult, és sírt.

Vándorsólyom kisasszony felhúzta a takarót az öreg hölgy vállára, és felállt. Követtük kifelé, ott hagytuk Gulipán kisasszonyt a gyászával.

*

A gyerekeket a szalon ajtaja előtt találtuk, összebújva. Ha nem hallottak is mindent, amit Gulipán kisasszony mondott, azért eleget, és ez látszott riadt arcukon.

– Szegény Gulipán kisasszony – szipogta Claire, és remegett az alsó ajka.

– Gulipán kisasszony szegény gyerekei – mondta Olive.

– És most értünk jönnek, kisasszony? – kérdezte Horace.

– Fegyvereket kell szereznünk! – kiáltotta Millard.

– Csatabárdokat! – csatlakozott Enoch.

– Bombákat! – mondta Hugh.

– Azonnal abbahagyni! – kiabált rájuk Vándorsólyom kisasszony, és felemelte a kezét, hogy csendet teremtsen. – Nyugodtnak kell maradnunk. Igen, ami Gulipán kisasszonnyal történt, tragikus – mélységesen tragikus –, de nem szükségszerű, hogy megismétlődjék itt. Mindazonáltal ébernek kell lennünk. Mostantól fogva a házat csupán a beleegyezésemmel hagyhatjátok el, akkor is csak párosával. Ha számotokra ismeretlen személyt figyelnétek meg, ha különlegesnek látszana is, jöjjetek azonnal, és tudassátok velem. Mindezt és a további elővigyázatossági intézkedéseket reggel beszéljük meg. Addig mindenki bújjon ágyba! Ez nem tanácskozásra való óra.

– De kisasszony… – kezdte Enoch.

– Ágyba!

A gyerekek elsiettek a szobáikba.

– Ami önt illeti, Portman úr, nem lennék túlzottan nyugodt, ha egyedül közlekedne. Azt hiszem, talán maradnia kellene, legalábbis, amíg a dolgok kissé lecsillapodnak.

– Nem tűnhetek el csak úgy. Apám kiborulna.

Összeráncolta a homlokát.

– Ebben az esetben legalább ezt az éjszakát itt kell töltenie. Ragaszkodom hozzá.

– Úgy lesz, de csak ha el tetszik mondani mindent azokról a teremtményekről, amelyek megölték nagyapámat.

Félrebillentette a fejét, és úgy nézett rám, mint aki magában mulat egy kicsit.

– Rendben van, Portman úr, nem vitatom a tudáshoz való jogát. Helyezkedjen el a díványon, és az első dolgom lesz mindent megbeszélni önnel.

– Most azonnal. – Tíz évig vártam, hogy megtudjam az igazságot, és már egy perccel sem bírtam tovább. – Kérem.

– Fiatalember, néha alig tudom eldönteni önről, hogy elbűvölően makacs-e, vagy elviselhetetlenül fafejű. – Emmához fordult. – Bloom kisasszony, idehozná a coca-boros palackomat? Úgy tetszik, ma éjjel nem fogok aludni, és innom kell, ha ébren akarok maradni.

*

A dolgozószoba túlságosan közel volt a gyerekek hálótermeihez, ezért az igazgatónővel átballagtunk egy kis üvegházba az erdő szélén. Felfordított virágládákon ültünk, futórózsák alatt, köztünk a fűvön petróleumlámpa, az üvegfalakon túl még nem hajnalodott. Vándorsólyom kisasszony pipát vett elő a zsebéből, és előrehajolt, hogy rágyújtson a lámpa lángjával. Elgondolkodva pöfékelt, kéklő füstkarikákat bocsátva fel a pipából, aztán elkezdte.

– Az ősidőkben az emberek, persze tévesen, isteneknek tartottak minket – mondta –, de mi, különlegesek nem vagyunk kevésbé halandók, mint a köznép. Az időhurkok csupán késleltetik az elkerülhetetlent, és súlyos árat fizetünk a használatukért – visszafordíthatatlanul elszakadunk a folyamatos jelentől. Ahogy tudja, akik hosszú ideje huroklakók, csak a lábujjukat dughatják át a jelenbe, másként elsorvadnak, és meghalnak. Így van ez időtlen idők óta.

Ismét megszívta a pipát, és folytatta.

– Évekkel ezelőtt, úgy a múlt évszázad fordulóján létrejött egy szakadár csoport a népünkön belül – az elégedetlen különlegesek klikkje, akiknek veszélyes elképzeléseik voltak. Úgy vélték, felfedeztek egy olyan módszert, amellyel az időhurkok működése úgy alakítható át, hogy használóikat egyfajta halhatatlansággal ruházza fel; hogy ne csupán az idő felfüggesztésére legyenek alkalmasak, hanem a visszafordítására is. Örök fiatalságról beszéltek a hurkok zárt világán kívül, büntetlen ugrálásról előre és hátra, a múltba és a jövőbe, azoknak a káros hatásoknak az elszenvedése nélkül, amelyek gátat vetnek az ilyesfajta féktelenségnek – másként fogalmazva, az idő uralásáról, anélkül, hogy úr lenne rajtunk a halál. Az egész elképzelés őrültség volt – teljes ostobaság –, cáfolata minden tapasztalati törvénynek, amelyek mindent irányítanak!

Kifújta a füstöt, majd egy kis szünetet tartott, hogy összeszedje magát.

– No, szóval. A két, műszaki szempontból briliáns, de nem sok józan ésszel megáldott öcsémet magával ragadta a gondolat. Annyira arcátlanok voltak, hogy az én segítségemet kérték elképzelésük valóra váltásához. Arról beszéltek, hogy istenné változtassátok magatokat, mondtam. Nem lehet megtenni. De ha tudnám, sem tenném. Ez sem riasztotta el őket. Minthogy Gulipán kisasszony növendék ymbrynéi között nevelkedtek, többet tudtak erről az egyedülálló mesterségről a legtöbb hímnemű különlegesnél – attól tartok, éppen elegendőt ahhoz, hogy veszélyesek legyenek. A Tanács figyelmeztetései, sőt fenyegetései ellenére 1908 nyarán a két öcsém és a szakadárok sok száz fős csapata – köztük nem egy nagy hatalmú ymbryne, egytől egyig árulók – a szibériai tundrára merészkedett, hogy elvégezzék undorító kísérletüket. Helyszínül egy névtelen, régi, évszázadok óta nem használt hurkot választottak. Arra számítottunk, hogy egy héten belül, fülüket-farkukat behúzva jönnek vissza, mert megalázzák őket a természet megváltoztathatatlan törvényei. A büntetésük azonban sokkal tragikusabb lett: katasztrofális robbanás, amely még az Azori-szigeteken is megremegtette az ablakokat. Ötszáz kilométeres körzetben mindenki azt hitte, vége a világnak. Mi is úgy gondoltuk, valamennyien elpusztultak, hogy az az ocsmány, világrengető bumm volt a közös végső szavuk.

– De életben maradtak – találgattam.

– Bizonyos értelemben. Az idővel felvett létezési formájukat mások egyfajta eleven kárhozatnak neveznék. Hetekkel később támadások sorozata ért különlegeseket olyan szörnyűséges teremtményektől, akiket, az árnyékukon kívül, nem tudott látni csak néhány olyan különleges, amilyen ön – ez volt a legelső összecsapásunk az üresrémekkel. Némi időbe telt, amíg rájöttünk, hogy ezek a csáp-pofájú förtelmek valójában a mi önfejű testvéreink, akik kimásztak a kísérlet után maradt, füstölgő kráterből. Ahelyett, hogy istenekké váltak volna, ördögökké változtatták magukat.

– Mi volt a baj?

– Ezen még mindig vitázunk. Az egyik elmélet szerint visszavitték magukat az az előtti időbe, hogy megfogant volna a lelkük, ezért nevezzük őket üresrémeknek – mert a szívük, a lelkük üres. A sors kegyetlen iróniája, hogy elérték az áhított halhatatlanságot. Úgy tartják, az üresek több ezer évig élnek, ám létezésük szüntelen fizikai kín és bántó megaláztatás – kóbor állatokat esznek, elszigetelten élnek – és kielégíthetetlenül kívánják egykori testvéreik húsát, mert egyedül az ő, a mi vérünk számukra a megváltás reménye. Ha egy üres elegendő különlegest fal fel, lidérccé válik.

– Megint ez a szó – mondtam. – Amikor először találkoztunk, Emma megvádolt, hogy az vagyok.

– Ugyanezt gondoltam volna, ha nem figyeltem volna meg önt már korábban.

– Azok micsodák?

– Ha üresnek lenni az eleven pokol – és biztosan az –, lidércnek lenni a tisztítótűzre emlékeztet. A lidércek majdnem közönséges emberek. Nincsenek különleges képességeik. De mivel képesek elhitetni, hogy emberi lények, szolgái üres testvéreiknek, felderítőként, kémként és a hús beszerzőjeként. Ez az átkozottak hierarchiája, amelynek célja az, hogy egyszer majd minden üres lidérccé és minden különleges holttesté legyen.

– De mi állítja meg őket? – kérdeztem. – Ha különlegesek voltak, nem ismerik az összes búvóhelyet?

– Szerencsére nem őrzik meg korábbi életük egyetlen emlékét sem. És bár a lidércek nem olyan erősek vagy ijesztők, mint az üresek, gyakran legalább olyan veszélyesek. Ellentétben az üresekkel, több mint ösztön vezérli őket, és gyakran képesek beleolvadni a köznépbe. Nehéz megkülönböztetni őket az egyszerű emberektől, de vannak bizonyos jelek. Például a szemük. Különös, de a lidérceknek nincs pupillájuk.

Libabőrös lettem, mert eszembe jutott a fehér szemű szomszéd, akit a kertje hosszúra nőtt füvét locsolni láttam azon az estén, amikor nagyapámat megölték.

– Azt hiszem, láttam egyet. Azt hittem, csak egy vak ember.

– Akkor az átlagnál jobb megfigyelő – állapította meg. – A lidércek ügyesen képesek észrevétlenek maradni. Hajlamosak a társadalom számára láthatatlan személyiséget ölteni; a szürke öltönyös férfi a vonaton; az aprópénzt kolduló szegény; csupán arcok a tömegből. Habár tudunk olyanokról is, akik kiemelkedő pozícióba helyezik magukat – orvosok, politikusok, egyházi vezetők –, hogy nagyobb embertömeggel lépjenek kölcsönhatásba, vagy bizonyos mértékű hatalmuk legyen fölöttük, mert így könnyebben felfedhetik a köznép körében élő különlegeseket – amilyen Abe is volt.

Vándorsólyom kisasszony egy, a házból hozott fényképalbumért nyúlt, és lapozgatni kezdte.

– Ezeket sokszorosítottuk, és szétküldtük a különlegeseknek mindenüvé, amolyan „körözzük” felhívásként. Ezt nézze – mutatott egy képre, amelyen két lány ül egy kitömött rénszarvason, amelynek szarvai közül egy vérfagyasztón üres tekintetű Mikulás les ki. – Ezt a lidércet egy amerikai áruházban leplezték le, karácsonykor ott dolgozott. Rengeteg gyermekkel léphetett kapcsolatba figyelemre méltó módon rövid idő alatt – megérintette, kifaggatta őket –, a különlegesség jeleit kutatva bennük.

Lapozott. A következő képen szadistának látszó fogorvos szerepelt.

– Ez a lidérc szájsebészként praktizált. Nem lepődnék meg, ha a koponya, amellyel fényképeztette magát, az egyik különleges áldozatáé lett volna.

Ismét lapozott, ezúttal egy kislányt láttam a képen, aki összehúzza magát egy fölé magasló árnyék előtt.

– Ez Marcie. Harminc éve hagyott el minket, hogy egy normális családdal éljen vidéken. Könyörögtem neki, hogy maradjon, ám eltökélt volt. Nem sokkal később elrabolta egy lidérc, amikor az iskolabuszra várt. A fényképezőgépet megtalálták a helyszínen, benne az előhívatlan felvétellel.

– Ki fényképezett?

– Maga a lidérc. Szeretik a drámai gesztusokat, és mindig hagynak maguk után minket bosszantó emlékeztetőket.

Tanulmányoztam a fényképeket, és éreztem, ahogy elfogott az ismerős pánik.

Amikor nem bírtam továbbnézegetni a képeket, becsuktam az albumot.

– Mindezt azért mondom el önnek, mert származásánál fogva joga van hozzá – mondta Vándorsólyom kisasszony –, ám azért is, mert szükségünk van a segítségére. Ön közülünk az egyetlen, aki kimehet a hurokból, anélkül, hogy gyanút keltene. Amíg velünk van, és ragaszkodik hozzá, hogy ide-oda utazzon az időben, szükségem van rá, hogy figyelje a szigetre újonnan érkezőket, és tegyen róluk jelentést nekem.

– Éppen a napokban jött egy – mondtam, az ornitológusra gondolva, aki úgy felizgatta apámat.

– Látta a szemét? – kérdezte a kisasszony.

– Nem igazán. Sötét volt, és olyan nagy kalapot viselt, amely elrejtette az arca jó részét.

Vándorsólyom kisasszony ráharapott az öklére, ráncba futott a homloka.

– Miért? Azt tetszik gondolni, lidérc lehetett?

– Nem lehetünk bizonyosak, anélkül, hogy látnánk a szemét – mondta –, de az a lehetőség, hogy követték önt a szigetre, erősen nyugtalanít.

– Hogy tetszik érteni? Követett egy lidérc?

– Talán ugyanaz, akit a nagyapja halálának estéjén látott. Ez megmagyarázná, miért kímélték meg az ön életét – hogy gazdagabb helyre vezesse őket: ide.

– De honnan tudhatták, hogy különleges vagyok? Még én sem tudtam!

– Ha a nagyapjáról tudtak, biztos lehet benne, hogy tudtak önről is.

Végiggondoltam az összes alkalmat, amikor megölhettek volna. Az összes alkalmat, amikor a közelemben éreztem őket Portman nagyapa halála után. Figyeltek talán? Várták, hogy pontosan azt tegyem, amit tettem: ide jöjjek?

Megrendülten hajtottam a térdemre a fejem.

– Nem hiszem, hogy meg tetszene engedni, hogy én is igyak egy kortyot abból a borból – mondtam.

– Szó sem lehet róla.

Hirtelen összeszorult a szívem.

– Biztonságban leszek-e egyszer bárhol is? – kérdeztem.

Vándorsólyom kisasszony a vállamra tette a kezét.

– Itt biztonságban van – mondta. – És addig élhet velünk, ameddig csak óhajt.

Beszélni próbáltam, de csak dadogni tudtam.

– De én – nem lehet – a szüleim.

– Szerethetik önt – suttogta a kisasszony –, de sosem fogják megérteni.

*

Mire visszaértem a városba, a nap első hosszú árnyékait vetette az utcákra, az egész éjjel italozók lámpaoszlopok körül keringtek kelletlen útjukon hazafelé, halászok tartottak józanul a kikötőbe nagy, fekete csizmájukban, és apám éppen ébredezni kezdett mély álmából. Amint kikelt az ágyából, én bebújtam a magaméba, és a takarót homokos ruházatomra húztam, másodpercekkel az előtt, hogy kinyitotta az ajtót, engem ellenőrizendő.

– Jól vagy?

Nyögtem egyet, elfordultam apámtól, ő pedig kiment. Késő délután ébredtem, és együtt érző üzenetet meg egy doboz influenza elleni pirulát találtam közös asztalunkon. Elmosolyodtam, és némi bűntudatot éreztem apámmal szemben. Aztán aggódni kezdtem érte, hiszen egyedül bolyongott a földnyelveken a távcsövével meg a kis jegyzetfüzetével, valószínűleg egy birkagyilkos őrült társaságában.

Kidörzsöltem az álmot a szememből, esőkabátot öltöttem, és körüljártam a falut, majd a közeli sziklákat és partszakaszokat, azt remélve, hogy megtalálom apámat vagy a furcsa ornitológust – és jól megnézem a szemét –, de nem láttam egyiküket sem. Már esteledett, amikor feladtam, és visszamentem a Paplyukba, ahol is ott találtam apámat, sört hörpölt a törzsvendégekkel együtt. A körülötte lévő palackok alapján jó ideje ott lehetett már.

Leültem mellé, és megkérdeztem, látta-e a szakállas madárlesőt. Azt mondta, nem.

– Nos, ha látod – mondtam –, légy szíves, tartsd magad távol tőle.

Furcsán nézett rám.

– Miért?

– Mert idegesít. Mi van, ha őrült? Mi van, ha ő mészárolta le azokat a birkákat?

– Honnan szedsz ilyen bizarr ötleteket?

El akartam mondani neki. El akartam magyarázni mindent, és szerettem volna, ha megért, és ad némi atyai tanácsot. Abban a pillanatban azt szerettem volna, ha minden ugyanúgy van, mint mielőtt ide jöttünk; mielőtt megtaláltam Vándorsólyom kisasszony levelét, amikor még majdnem normális, gazdag srác voltam a kertvárosban. Ehelyett csak ültem apám mellett egy darabig, semmiségekről beszéltem, és próbáltam felidézni, milyen is volt az életem abban a mérhetetlenül távoli időszakban, négy héttel korábban, vagy elképzelni, milyen lehet majd négy héttel ez után – de képtelen voltam rá. Aztán kifogytunk a megbeszélhető semmiből is, elnézést kértem, és felmentem, hogy egyedül legyek.

TIZEDIK FEJEZET

Kedden éjjel minden, amit magamról gondoltam, valótlannak bizonyult. Úgy volt, hogy vasárnap reggel apámmal összecsomagolunk, és hazautazunk. Csupán néhány napom maradt, hogy eldöntsem, mit tegyek. Maradni vagy menni – egyik sem látszott jó választásnak. Hogyan tudnék itt maradni, elhagyni mindent, amit eddig ismertem? De mindazok után, amit megtudtam, hogyan mehetnék haza?

Ami még rosszabb volt, senkivel nem tudtam erről beszélni. Apa szóba sem jöhetett. Emma gyakran és szenvedélyesen biztatott maradásra, de egyszer sem említette azt az életet, amelyet elhagyok (bármilyen szürke volt is), vagy hogy milyen hatással lenne a szüleimre egyetlen fiuk váratlan és megmagyarázhatatlan eltűnése, vagy a fullasztó bezártságot, amelyet maga Emma is bevallottan érzett a hurokban. Csupán azt mondogatta:

– Ha itt lennél, jobb lenne.

Vándorsólyom kisasszony még ennyit sem segített. Csak annyit válaszolt, ő nem hozhat ilyen döntést helyettem, pedig csak meg akartam vele beszélni a dolgot. Mégis nyilvánvalóan azt szerette volna, ha maradok; túl önnön biztonságomon, a jelenlétem nagyobb biztonságot jelentett volna mindenkinek is a hurokban. Csakhogy nem tetszett a gondolat, hogy a házőrző kutyájuk legyek. (Gyanítani kezdtem, hogy nagyapám ugyanígy érezhetett, részben ezért nem ment vissza a háború után.)

A csatlakozás a különleges gyerekekhez azt is jelentette volna, hogy nem fejezem be a középiskolát, nem megyek egyetemre, nem növök fel normálisan, ahogy a legtöbb ember. Ugyanakkor emlékeztetnem kellett magamat, hogy nem vagyok normális; és amíg üresek vadásznak rám, a hurkon kívül bármiféle életnek igen hamar vége szakadna. A további napjaimat félelemben tölteném, folyton a hátam mögé nézve, lidércálmoktól gyötörve, várva, hogy rám találjanak, és kilyukasszák a jegyemet. Ez sokkal rosszabbul hangzott, mint az egyetem kihagyása.

Aztán így gondolkodtam: Harmadik lehetőség nincs? Nem lehetnék-e én is olyan, mint Portman nagyapa, aki ötven éven át élt, és virult, és kiiktatta az üreseket a hurkon kívül? Ekkor szólalt meg bennem az önlebecsülés.

Nagyapa kiképzett katona volt, ostoba. Kőkemény rosszfiú. A gardróbszobája tele volt lefűrészelt csövű puskákkal. Hozzád képest igazi Rambo.

Beiratkozhatnék a lövészklubba, gondolta optimistábbik énem. Karatézhatnék. Erősíthetnék.

Viccelsz? Még a gimiben sem tudtad megvédeni magad! Le kellett fizetned azt a bumburnyákot, hogy legyen a testőröd. És bepisilnél, ha rá kellene fognod egy valódi fegyvert bárkire. Dehogy.

Gyenge vagy. Lúzer. Ezért nem árulta el soha nagyapád, ki vagy valójában. Tudta, hogy nem birkóznál meg a dologgal.

Fogd be! Fogd be!

Napokon át ment ez így. Menjek vagy maradjak? Állandóan tépelődtem, eredménytelenül. Közben apának teljesen elment a kedve a könyvétől. Minél kevesebbet dolgozott, annál inkább elbátortalanodott, és minél inkább elbátortalanodott, annál több időt töltött az ivóban. Sosem láttam őt ennyit inni – hat-hét üveg sört egyetlen este –, és nem szívesen tartózkodtam a közelében, amikor ilyen állapotban volt. Komor volt, és amikor nem duzzogott némán, olyan dolgokat mondott, amilyeneket nem akartam hallani.

– Anyád előbb-utóbb el fog hagyni – mondta az egyik este. – Ha rövid időn belül nem rukkolok ki valamivel, könnyen megeshet.

Kerülni kezdtem apámat. Nem tudom, egyáltalán észrevette-e. Nyomasztóan egyszerűvé vált hazudni neki, hogy hol jártam.

Közben a különleges gyerekek otthonában Vándorsólyom kisasszony majdnem teljes vesztegzárat vezetett be. Egész nap és szinte egész éjjel unott arcok lestek ki az ablakokon. Ha észrevettek valakit közeledni, meghúztak egy láncot, az megszólaltatott egy csengőt Vándorsólyom kisasszony szobájában, ami azt jelentette, ahányszor csak odamentem, kint várt a bejárat előtt, hogy kikérdezzen. Mi történt a hurkon kívül? Láttam-e bármi különöset? Biztos vagyok-e benne, hogy nem követtek?

Nem meglepő, hogy a srácok kezdtek kissé begolyózni. A kicsik megvadultak, a nagyobbak búslakodtak, és olyan hangosan panaszkodtak az új szabályokra, hogy mások is meghallják. Drámai látomások jelentek meg a semmiből, gyakran csupán ezek jelezték, hogy Millard bejött a szobába. Hugh rovarjai addig rajzottak és csipkedték az embereket, amíg kitiltották őket a házból, ettől fogva Hugh állandóan az ablaknál állt, és nézte a méheit az üveg túloldalán.

Olive, azzal a kifogással, hogy nem találja a súllyal ellátott cipőjét, légyként mászkált körbe a plafonon, és addig dobálta rizsszemekkel az embereket, amíg fel nem néztek, és észre nem vették őt, akkor viszont olyan fergeteges kacagásban tört ki, hogy kihagyott a levitációja, és csillárba vagy függönyrúdba kellett kapaszkodnia, hogy le ne zuhanjon. A legfurcsább mégis Enoch volt, aki eltűnt a pincében berendezett laboratóriumában, és olyan kísérleti műtéteket hajtott végre agyagkatonáin, hogy azoktól dr. Frankenstein is elájult volna: amputálta két katona végtagjait, hogy azokkal egy harmadikból förtelmes pókembert fabrikáljon, vagy négy csirkeszívet zsúfolt egyetlen mellkasüregbe, hogy olyan agyagkatonát teremtsen, amely sosem fogy ki az energiából. A kis, szürke testek egymás után adták meg magukat a nagy nyomásnak, és a pince egyre inkább polgárháborús tábori kórházra hasonlított.

Vándorsólyom kisasszony a maga részéről állandó mozgásban volt, pipáról újabb pipára gyújtva bicegett szobáról szobára, hogy ellenőrizze a gyerekeket, mintha azok eltűntek volna, mihelyt a kisasszony kilépett a szobájukból. Gulipán kisasszony maradt, néha magához tért aléltságából, és ilyenkor a folyosókon bolyongott, elhagyatottan siratva szegény, magukra maradt védenceit, majd beleájult valakinek a karjába, aki aztán visszavitte az ágyba. Rengeteg üldözési mániás spekuláció született Gulipán kisasszony tragikus megpróbáltatásáról és arról, hogy miért rabolnak az üresek ymbrynéket. Az elméletek a bizarrtól (hogy létrehozzák minden idők legnagyobb időhurkát, amely képes elnyelni az egész bolygót) a nevetségesen optimistáig (hogy társaságuk legyen; mert egy szörnyűséges, lélekzabáló szörny meglehetősen magányos) terjedtek.

Idővel nyomasztó csend telepedett a házra. Kétnapi bezártság mindenkit lehangolt. Abban a szent hitben, hogy a rutin a búskomorság legjobb ellenszere, Vándorsólyom kisasszony igyekezett mindenkiben szítani az érdeklődést a napi tanórák, a napi étkezések előállítása és a ház makulátlanul tartása iránt. De hacsak nem kaptak határozott utasítást valamire, a gyerekek belesüppedtek a karszékekbe, mozdulatlanul bámultak ki az ablakon, százszor kiolvasott, szamárfüles könyveket lapozgattak, vagy aludtak.

Sosem láttam Horace különleges tehetségét addig az estéig, amíg sivalkodni nem kezdett. Néhányan nyomban felrohantunk a padlásszobába, ahol őrt kellett állnia, és amikor rátaláltunk, merevgörcsben hevert egy karszékben, szemlátomást éber rémálmot látott, és kétségbeesetten karmolászta a levegőt. Eleinte csak sikoltozott, aztán motyogni, majd kiabálni kezdett arról, hogy felforrtak a tengerek, hamu hullik az égből, és füstfelhő borítja el az egész földet. A néhány percnyi apokaliptikus kinyilatkoztatás után kimerült, és nyugtalan álomba zuhant.

Mások látták már ezt megtörténni – eléggé gyakran, hiszen fénykép is volt Horace rohamairól Vándorsólyom kisasszony albumában –, és ők tudták, mit kell tenni. Az igazgatónő utasításait követve, kezét-lábát fogva ágyba vitték Horace-t, aki néhány óra múlva felébredt, és azt állította, hogy nem emlékszik az álmára, és hogy azok az álmok, amelyekre nem emlékszik, ritkán válnak valóra. A többiek tudomásul vették, hiszen volt más is, amiért aggódhattak. Én éreztem, hogy Horace elhallgat valamit.

Ha valaki eltűnik egy olyan kisvárosban, amilyen Cairnholm, azt rögtön észreveszik. Ezért eshetett meg, hogy szerdán, amikor Martin nem nyitotta ki a múzeumát, és nem tért be a Paplyukba a szokásos, lefekvés előtti itókájára, az emberekben felmerült, hogy beteg talán, és amikor Kev felesége elment, hogy megnézze, mi baja, és nyitva találta Martin bejárati ajtaját, a tárcáját és a szemüvegét pedig a konyhaasztalon, az emberek gyanakodni kezdtek, hogy talán meghalt. Amikor másnap sem került elő, férfiak csoportjai járták végig a nyitott pajtákat, lestek be felfordított csónakok alá, kutakodtak mindenütt, ahol egy whiskykedvelő, nőtlen férfi kialudhat egy nagyobb berúgást. De alig láttak hozzá, amikor rövidhullámú rádión üzenet érkezett: Martin holttestét kifogták a tengerből.

Az ivóban voltam apámmal, amikor bejött a halász, aki rátalált. Alig múlt el dél, de adtak neki elvből egy sört, és emberünk perceken belül mesélni kezdett.

– Gannet’s Pointnál húztam befelé a hálóimat – kezdte. – Csudára nehezek vótak, ami fura, mer’ arrafelé mindig csak takaros kis semmiségeket, rákocskákat szoktam fogni. Aszittem, megfeneklettem valami rákcsapdán, fogtam hát a szigonyt, oszt’ szurkáni keztem körbe a csónak feneke alá, és eccerre csak megakatt valamibe’. – Mindannyian közelebb húztuk a halászhoz a székünket, mintha mesedélután lenne holmi hátborzongató óvodában. – Hát Martin vót az. Úgy föstött, mintha végigbucskázott vóna a sziklás hegyódalon, és cápák lakmároztak vóna belőle. Isten tuggya csak, mi az ördögöt keresett a sziklán éccaka fürdőköpenyben meg gumipapucsban.

– Nem vót fölőtözve? – kérdezte Kev.

– Tán lefekvéshez – mondta a halász. – Nem sétához az esőben.

Rövid imák hangzottak el Martin lelki üdvéért, aztán az emberek előálltak az elméleteikkel. Az ivó perceken belül ittas Sherlock Holmesok füstös fészkévé változott.

– Tán részeg vót – kockáztatta meg az egyik férfi.

– Vagy, ha kinn vót a szikláknál, tán meglátta a birka-mészárost, azt követte – mondta egy másik.

– Mit szónátok ahho’ az izgága, új fickóho’? – tette fel a kérdést a halász. – Aki sátorozik.

Apám kihúzta magát a bárszéken.

– Összefutottam vele – mondta. – Tegnapelőtt este.

Meglepődve néztem rá.

– Nem mondtad nekem.

– A patikába mentem, be akartam érni még zárás előtt, az a fickó meg a másik irányba tartott, kifelé a városból. Nagy sietve. Nekiütköztem a vállának, ahogy elhaladt mellettem, de alig súroltam. Megáll, és rám mered. Fenyegetőn. Belenézek a képébe, mondom, tudni akarom, mit csinál itt, min munkálkodik. Mert az emberek már beszélnek, mondom.

Kev áthajolt a pulton.

– És?

– Úgy tesz, mintha be akarna húzni nekem egyet, aztán csak továbbsiet.

Sokan tettek fel kérdéseket – mivel foglalkozik az ornitológus, miért sátorozik a fickó és hasonlókat, amikre én már tudtam a választ. Nekem csupán egy kérdésem volt, de alig vártam, hogy feltegyem.

– Nem vettél észre rajta semmi különöst? Az arcán?

Apám egy pillanatig elgondolkozott.

– De igen. Napszemüveget viselt.

– Este?

– Átkozottul különös.

Valósággal rosszul lettem, és arra gondoltam, vajon mihez járt közel apám, ami sokkal rosszabb az ökölharcnál. Tudtam, hogy el kell mondanom Vándorsólyom kisasszonynak – méghozzá sürgősen.

– Jaj, baromság – mondta Kev. – Cairnholmon száz éve nem vót gyilkosság. Meg oszt’ ki akarná meggyilkóni szegény, öreg Martint? Semmi értelme. Fizetek mindenkinek egy rundot, ha a boncolásnál nem az gyün ki, hogy picsa részegen aszt se tutta, hun van.

– Ahho’ penig ugyancsak be köllött seggelnie – mondta a halász. – Vihar közeledik, az időjós aszonta, ménkű nagy lesz. Egész évben nem vót ekkora.

– Az időjós – csúfolódott Kev. – Az a hülye pöcs asztat se tuggya, mostan esik-e.

*

A szigetlakók gyakran festettek sötét képet arról, hogy mit tartogat Cairnholm számára az anyatermészet – kiszolgáltatva az elemeknek, makacsul pesszimisták voltak –, ám ezúttal igazolást nyertek a legerősebb félelmeik is. A szél meg az eső, amely egész héten a szigetre záporozott, éjszaka komisz viharrá erősödött, amely feketébe borította az égboltot, és habosra korbácsolta a tengert. A Martin meggyilkolásáról szóló pletykák meg a vihar hatására a város majdnem annyira bezárkózott, mint a gyerekotthon. Az emberek a házukban maradtak. Az ablakok zsalugátereit becsukták, az ajtókat elreteszelték. A csónakok hangos csattanásokkal újra meg újra a kikötő cölöpjeinek ütődtek, de a kikötőt egyik sem hagyta el; ilyen szélviharban kihajózni öngyilkosság lett volna. És minthogy a szárazföldi rendőrség nem tudta elszállítani Martin holttestét, amíg a tenger le nem csillapodott, a városlakókra maradt az idegesítő kérdés: mi legyen a testtel. Végül úgy döntöttek, hogy mivel a halkereskedőnek volt a szigeten a legnagyobb jégkészlete, ő fogja Martint hidegen tartani a boltja hátsó részében, lazacok, tőkehalak és hasonlók társaságában. Amelyeket, Martinhoz hasonlóan, szintén a tengerből húztak ki.

Apám szigorúan megparancsolta, el ne hagyjam a Paplyukat, ám Vándorsólyom kisasszony arra utasított, hogy jelentsek minden szokatlan eseményt – és ha egy gyanús haláleset nem az, akkor semmi sem. Ezért este influenzásnak tettettem magam, a szobámba zárkóztam, majd az ablakból lemásztam a földre a csatornán. Senki más nem volt annyira bolond, hogy kinn legyen ilyen időben, hát egyenesen végigrohantam a főutcán, nem kellett attól tartanom, hogy meglátnak, dzsekim kapucniját szorosra húzva a lezúduló eső ellen.

Amikor a gyerekotthonhoz értem, Vándorsólyom kisasszony csak rám pillantott, és tudta, hogy baj van.

– Mi történt? – mért végig véreres szemével.

Elmondtam neki mindent, az összes vázlatos tényt és pletykát, amelyet kihallgattam, ő pedig elfehéredett. Sietve a szalonba vitt, ahová pánikszerűen behívta az összes gyereket, akiket megtalált, majd elbicegett azért a néhányért, akik nem vették figyelembe a kiáltozását. A többiek ott álltak, aggódva és idegesen.

Emma és Millard sarokba szorítottak.

– Miért ilyen rosszkedvű a Madár? – kérdezte Millard.

Halkan beszámoltam kettejüknek Martinról. Millardnak elakadt a lélegzete, Emma nyugtalanul fonta karba a kezét.

– Tényleg ilyen nagy a baj? – értetlenkedtem. – Úgy értem, nem lehetnek üresek. Azok csak különlegesekre vadásznak, igaz?

Emma feljajdult.

– Elmondod neki, vagy tegyem én?

– Az üresek messzemenően jobban kedvelik a különlegeseket a köznépnél – magyarázta Millard –, de képesek szinte bármit felfalni, hogy fenntartsák létüket, ha az friss és húsos.

– Ebből is lehet tudni, ha üres van a közelben – tette hozzá Emma. – A hullák szaporodnak. Ezért nomádok többnyire. Ha időről időre nem állnának odébb, könnyű lenne a nyomukra bukkanni.

– Milyen gyakran? – kérdeztem, és végigfutott a hideg a gerincemen. – Úgy értem, milyen gyakran kell enniük?

– Hát, eléggé gyakran – mondta Millard. – Az üresek étkezéseinek megszervezése, ezzel töltik a lidércek a legtöbb időt. Különlegeseket keresnek, ha tehetik, de energiájuk és erőfeszítésük döbbenetes részét tölti ki a közönséges áldozatok felkutatása is az üresek számára, legyenek akár állatok, akár emberek, aztán a maradványok eltakarítása. – Úgy beszélt, mint valami tudós, aki éppen kevéssé érdekes rágcsálókról tart előadást.

– De miért nem csípik nyakon a lidérceket? – kérdeztem. – Úgy értem, ha segítenek embereket gyilkolni, az ember azt hinné…

– Némelyiket elkapják – mondta Emma. – Nyilván hallottál egyesekről, ha nyomon követted a híreket. Volt egy fickó, akinek emberi fejek voltak a jégszekrényében, és emberi aprólékot főzött lassú tűzön egy nagy fazékban, mintha karácsonyi vacsorát készítene. A te idődben ez nem is olyan régen történt.

Eszembe jutott – homályosan – egy késő éjszakai tévés különkiadás egy Milwaukee állambeli kannibál sorozatgyilkosról, akit hasonlóan borzalmas körülmények közt vettek őrizetbe.

– Úgy érted… Jeffrey Dahmer?

– Azt hiszem, az volt az úriember neve, igen – mondta Millard. – Izgalmas eset. Úgy látszik, sosem unt rá a friss húsra, pedig már sok éve nem volt üres.

– Azt hittem, srácok, nem szabad tudnotok a jövőről – mondtam.

Emma ravaszkásan elmosolyodott.

– A Madár csak a jövőről szóló jó híreket tartja meg magának, de sejtheted, hogy hallunk azért olyan dolgokat is, amelyektől összecsináljuk magunkat.

Ekkor visszatért Vándorsólyom kisasszony, a ruhájuk ujjánál fogva húzva maga után Enochot és Horace-t. Mindenki rá figyelt.

– Most kaptunk tájékoztatást fenyegetésről – jelentette be, és elismerőn biccentett felém. – Egy ember gyanús körülmények között halt meg a hurkunkon kívül. Nem tudhatjuk egyértelműen az okát, azt sem, valódi fenyegetést jelente ez biztonságunkra nézve, de úgy kell viselkednünk, mintha az volna. További utasításig senki nem hagyhatja el a házat, még azért sem, hogy zöldséget szedjen, vagy behozzon egy libát vacsorára.

A gyerekek egyszerre jajdultak fel, de Vándorsólyom kisasszony túlharsogta őket.

– Ez a néhány nap próbára tett mindannyiunkat. Könyörgöm, legyenek türelemmel.

Kezek jelentkeztek a szobában, de a kisasszony elhárította az összes kérdést, és elviharzott bezárni az ajtókat. Pánikban futottam utána. Ha valóban van valami a szigeten, abban a pillanatban megölhet, amint elhagyom a hurkot. Ha azonban itt maradok, védtelenül hagyom apámat, aki halálra izgulja magát értem. Ez valahogy még rosszabbnak látszott.

– El kell mennem – mondtam, amint utolértem Vándorsólyom kisasszonyt.

Behúzott egy üres szobába, és becsukta az ajtót.

– Halkan beszél – parancsolt rám –, és tiszteletben tartja a szabályaimat. Amit mondtam, önre is vonatkozik. Senki nem hagyja el ezt a házat.

– De…

– Eddig példa nélküli szabadságot adtam önnek, hogy tetszése szerint jöjjön és menjen, tiszteletet adva egyedülálló helyzetének. Csakhogy már követhették idáig, és ez kockára teszi védenceim életét. Nem engedem, hogy továbbra is veszélybe sodorja őket – vagy önmagát.

– Nem tetszik érteni? – dühöngtem. – Nem járnak hajók. A városbeliek ott rekedtek. Ott rekedt apám is. Ha valóban van ott egy lidérc, és az az, akire gondolok, kis híján már így is összeverekedtek apámmal. Ha a lidérc egy vadidegennel lakatná jól az ürest, mit tetszik gondolni, kit választana a következőnek?

A kisasszony arcát mintha kőből faragták volna.

– A városlakók jóléte nem rám tartozik – mondta. – Nem sodrom veszélybe a védenceimet. Senki kedvéért.

– Nem csak városlakók. Az apám. Tényleg azt tetszik hinni, néhány bezárt ajtó megakadályozhatja, hogy elmenjek?

– Talán nem. De ha ragaszkodik hozzá, hogy elmenjen, én ragaszkodom ahhoz is, hogy többé ne térjen ide vissza.

Úgy megdöbbentem, hogy felnevettem.

– De hát szükségük van rám – mondtam.

– Igen, szükségünk van önre – felelte –, nagy szükségünk.

*

Felviharzottam Emma szobájába. Odabenn a tehetetlen düh tablója fogadott, mintha a híres amerikai képeslap és plakáttervező, Norman Rockwell festette volna, ha ugyan Norman Rockwell az ecsetjére vett volna hosszú börtönbüntetésüket töltő alakokat. Bronwyn mereven bámult ki az ablakon. Enoch a földön kuporgott, egy darab kiszáradt agyagot farigcsált. Emma az ágya szélén ült, a térdére könyökölt, lapokat tépkedett ki egy jegyzettömbből, és meggyújtotta őket az ujjai között.

– Visszajöttél! – kiáltott fel, amikor beléptem.

– El sem mentem – válaszoltam. – Vándorsólyom kisasszony nem engedett. – Mindannyian végighallgatták a dilemmámat. – Kitilt, ha megpróbálok elmenni.

Emma egész jegyzetfüzete meggyulladt.

– Nem teheti! – kiáltotta, mit sem törődve a kezét nyaldosó lángnyelvekkel.

– Azt teheti, amit akar – mondta Bronwyn. – Ő a Madár.

Emma ledobta a jegyzettömböt, és széttaposta a tüzet.

– Csak azért jöttem, hogy szóljak nektek: elmegyek, akár kellek a Madárnak, akár nem. Nem hagyom magam fogva tartani, és nem temetem a homokba a fejem, amikor apám valódi veszélyben lehet.

– Akkor veled megyek – mondta Emma.

– Nem beszélsz komolyan – szólt közbe Bronwyn.

– De igen.

– ’áromnegyed részben buta vagy – mondta Enoch. – Ráncos, vén aama lesz belőled, oszt’ mijér’? Érte?

– Nem én! – vágott vissza Emma. – Hosszú órákon át kell a hurkon kívül lenni, amíg az idő utoléri az embert, és nem fog olyan sokáig tartani, igaz, Jacob?

– Rossz ötlet – mondtam.

– Micsoda rossz ötlet? – kérdezte Enoch. – Asse tuggya, mijér kockáztassa az életit.

– Az igazgatónőnek nem fog tetszeni – állította a nyilvánvalót Bronwyn. – Megöl minket, Em.

Emma felállt, és becsukta az ajtót.

– Nem a Madár fog megölni minket – mondta –, hanem azok az izék. És ha mégsem, így élni rosszabb, mint meghalni. A Madár úgy bebörtönzött minket, hogy alig kapunk levegőt, mert nincs kedve szembenézni azzal, ami odakinn van!

– Vagy nem is odakinn – szólalt meg Millard, akiről nem is sejtettük, hogy a szobában van.

– De nem fog neki tetszeni – ismételte Bronwyn.

Emma harcias lépést tett a barátnője felé.

– Meddig bujkálhat az ember annak a nőnek a szoknyája alatt?

– Elfelejtettétek, mi történt Gulipán kisasszonnyal? – tudakolta Millard. – Csak amikor a védencei elhagyták a hurkot, akkor ölték meg őket, és rabolták el Sármány kisasszonyt. Ha a fenekükön maradtak volna, semmi baj nem lett volna.

– Semmi rossz? – kérdezte kétkedőn Emma. – Igen, igaz, hogy az üresek nem mehetnek keresztül a hurkokon. De a lidércek átmehetnek, és azokat a kölyköket éppen így csalták ki. Maradjunk a fenekünkön, és várjuk meg, amíg besétálnak az ajtónkon? Mi van, ha cseles álca helyett ezúttal fegyverrel jönnek?

– Asztat én tenném – mondta Enoch. – Várnék, amíg mindenki elaaszik, oszt’ lecsúsznék a kéményen, mint a Mikulás, és BUMM! – Képzeletbeli pisztollyal lőtt Emma párnájára. – Ott a falon az agya.

– Köszönöm szépen – sóhajtott Millard.

– Addig kell lecsapnunk rájuk, amíg meg nem tudják, hogy tudjuk, hogy ott vannak – mondta Emma –, amíg kezünkben a meglepetés ereje.

– De nem tudjuk, hogy ott vannak! – mondta Millard.

– Kiderítjük.

– Hogy akarod ezt megvalósítani? Addig járkálsz, amíg bele nem botlasz egy üresbe? És akkor? „Elnézést, tudni szeretnénk, milyen szándékai vannak, azon kívül, hogy elfogyaszt minket.”

– Velünk van Jacob – mondta Bronwyn. – Ő látja őket.

Összeszorult a torkom, tudtam, hogy ha létrejön ez a vadászcsapat, bizonyos értelemben én leszek felelős mindenkinek a biztonságáért.

– Csak egyszer láttam egyet – figyelmeztettem őket. – Így nem nevezném magam szakértőnek.

– És ha egyet sem lát? – akadékoskodott Millard. – Az jelentheti azt is, hogy nincs ott egy sem, de azt is, hogy rejtőzködnek. Éppúgy nem tudtok majd semmit, mint most.

Csupa összeráncolt homlok. Millardnek igaza volt.

– Nos, úgy látom, ismét győzött a logika – mondta. – Megyek, kerítek egy kis zabkását vacsorára, ha a kedves önjelölt lázadók közül bárki velem óhajt jönni.

Megcsikordultak az ágy rugói, amint Millard az ajtóhoz indult. De mielőtt kiment volna, Enoch felugrott, és felkiáltott.

– Megvan!

Millard megállt.

– Micsoda?

Enoch hozzám fordult.

– Az ipse, akit vagy egy üres falt föl, vagy nem – tudod, hun van?

– A halkereskedőnél.

Enoch összedörzsölte a két kezét.

– Akkó’ tudom, hogy tuggyuk meg.

– Hogyan? – kérdezte Millard.

– Megkérdezzük őtet.

*

Összeállt a csapat. Úgy terveztük, hogy velem jön Emma, aki egyszerűen nem volt hajlandó egyedül elengedni, Bronwyn, aki igazán nem akarta feldühíteni Vándorsólyom kisasszonyt, de azt állította, szükségünk van a védelmére és Enoch, mert az ő tervét szándékoztunk kivitelezni. Millard, akinek a láthatatlansága jól jött volna, hallani sem akart a dologról, sőt meg kellett vesztegetnünk, hogy be ne áruljon minket.

– Ha mind megyünk – érvelt Emma –, a Madár nem tudja majd kitiltani Jacobot. Mind a négyünket ki kell tiltania.

– De én nem akarom, hogy kitiltson! – mondta Bronwyn.

– Nem teszi, Wyn. Erről van éppen szó. És ha lámpaoltás előtt visszatérünk, talán rá sem jön, hogy kimentünk.

Nekem megvoltak a kétségeim ezzel kapcsolatban, de egyetértettünk abban, hogy érdemes megkísérelni.

Úgy ment, mint valami szökés a börtönből. Vacsora után, amikor a házban a legnagyobb volt a káosz, és Vándorsólyom kisasszony figyelmét a leginkább elterelte a sok tennivaló, Emma úgy tett, mintha a szalonba tartana, én pedig úgy, mintha a dolgozószobába mennék. Néhány perccel később találkoztunk a fenti folyosó végén, ahol a mennyezet egyik darabja lehúzható létrát rejtett. Emma felmászott, én utána, felhúztam a létrát magunk után, és parányi padlásszobában találtuk magunkat. Az egyik végén könnyen leszerelhető szellőzőnyílás volt, amely a tető lapos részére nyílt.

Amikor kiléptünk az éjszakába, a többiek már vártak. Bronwyn mindkettőnket csonttörő ölelésben részesített, és szétosztotta a fekete esőköpenyeket, amelyek viselését én javasoltam, hogy némi védelmünk legyen a hurkon kívül tomboló vihar ellen. Már éppen kérdezni akartam, hogyan jutunk le, amikor Olive-ot pillantottam meg a tető fölött lebegni.

– Ki akar ejtőernyőst játszani? – kérdezte széles mosollyal. Mezítláb volt, a derekán kötél. Kíváncsi voltam, mihez van kötve, és ahogy átkukucskáltam a tető fölött, Fionát láttam, a kötél végével a kezében, amint kihajolt az ablakon, és integetett felfelé nekem. Szemlátomást bűntársaink akadtak.

– Először te – mordult rám Enoch.

– Én? – hátráltam el idegesen a párkánytól.

– Ragadd meg Olive-ot, és ugorj – mondta Emma.

– Nem emlékszem, hogy beterveztük volna a medencém széttörését.

– Nem töröd magad össze, csacsi, csak kapaszkodj Olive-ba. Jó móka. Milliószor játszottuk. – Kicsit elgondolkodott. – Hát, tulajdonképpen egyszer.

Nem lévén más választásom, megacéloztam magam, és a tető pereméhez léptem.

– Ne félj! – mondta Olive.

– Te könnyen beszélsz – feleltem. – Te nem eshetsz le.

Kinyújtotta a karját, átölelt, én is őt, és a fülembe súgta:

– Oké, gyerünk.

Behunytam a szemem, és kiléptem a semmibe. A rettegett zuhanás helyett lassan ereszkedtünk a földre, mint a lufi, amelyből szivárog a hélium.

– Jó móka volt – mondta Olive. – Most engedj el!

Úgy tettem, és a lányka rakétasebességgel röppent vissza a tetőre, egész úton rikoltva: Víííí! A többiek csendre intették, aztán egymás után átölelték, és lelibegtek hozzám. Amikor együtt voltunk, osonni kezdtünk a holdsipkás erdő felé, mögöttünk Fiona és Olive integetett. Talán csak képzelegtem, de a szellő fútta bokor-szobrok is mintha integettek volna, Ádám pedig komoran biccentett búcsút.

*

Amikor megálltunk a mocsárnál, hogy kilihegjük magunkat, Enoch benyúlt erősen dagadó kabátja alá, és túrózsákból készült csomagokat vett elő.

– Hozzátok – mondta. – Én nem cipelem mindet.

– Mik ezek? – kérdezte Bronwyn, kinyitotta a zsákját, és egy darab barnás húst láttunk, amelyből apró csövecskék álltak ki. – Pfuj, ez büdös! – kiáltotta, és eltartotta magától a zsákot.

– Nyugoggyá mán, csak birkaszív – mondta Enoch, és nagyjából hasonló méretű csomagot nyomott a kezembe. Formaldehidtől bűzlött, és még a kelmén át is kellemetlenül nyirkos volt.

– Kihányom a belem, ha ezt kell vinnem – mondta Bronwyn.

– Azt megnézném – morogta sértődötten Enoch. – Dugd az esőköpönyeged alá, oszt mennyünk.

Követtük a szilárd föld rejtett szalagját az ingoványon át. Annyiszor jártam már ott, hogy szinte elfelejtettem, milyen veszélyes lehet, hány életet nyelt el az évszázadok során. Amikor a sírhalom dombjára értünk, szóltam mindenkinek, hogy gombolják be a köpenyüket.

– Mi van, ha találkozunk valakivel? – kérdezte Enoch.

– Viselkedjetek normálisan – feleltem. – Majd azt mondom, a barátaim vagytok Amerikából.

– Mi van, ha lidércet látunk? – kérdezte Bronwyn.

– Fussatok.

– És ha Jacob ürest lát?

– Abban az esetben – mondta Emma – úgy rohanjatok, mintha az ördög lenne a sarkatokban.

Egyenként bemásztunk a sírhalomba, eltűntünk abból a kellemes nyári éjszakából. Minden nyugalomban volt, amíg a hátulsó szobáig nem értünk, akkor esett a légnyomás, lehűlt a levegő, és a vihar teli torokból harsogott. A hang felé fordultunk, vacogtunk, és egy percig csak álltunk, és hallgattuk, hogyan süvít és vonít az alagút szájánál. Olyan hangokat adott, mint a ketrecbe zárt vadállat, amelynek éppen most mutatták meg a vacsoráját. Nem tehettünk mást, mint hogy felajánlottuk neki magunkat.

Négykézlábra ereszkedtünk, és kimásztunk a fekete lyuknak látszó éjszakába, a csillagok eltűntek a viharfelhők mögött, korbácsolóan szakadó eső és jéghideg szél járta át köpenyünket, villámok vezetékei fakítottak bennünket csontfehérre, hogy aztán a sötétség még sötétebb legyen. Emma megpróbált tüzet gyújtani, de úgy festett, mint valami elromlott öngyújtó, minden szikra sziszegve hunyt ki a csuklóján, mielőtt elkaphatta volna, hát felhúztuk vállnál a köpenyünket, és a szélviharnak dőlve, kétrét görnyedve futottunk, miközben a felduzzadt mocsár szívta befelé a lábunkat. Inkább emlékezetből tájékozódtunk, semmint a szemünk alapján.

A városban eső dobolt minden ajtón és ablakon, de mindenki a bezárt ajtók és zsalugáterek mögött maradt a házában, ahogy észrevétlenül rohantunk végig az árvízben úszó utcákon, el a szél által letépett tetőzsindelyek mellett, el egy magányos, esőtől vakon bégető, elveszett birka előtt, el egy megdőlt, tartalmát az utcára okádó árnyékszék mellett, a halkereskedő boltjáig. Az ajtó zárva volt, de két erőteljes rúgással Bronwyn betörte. Miután megszárította a köpenye alatt a kezét, Emma végül képes volt tüzet gyújtani. Akváriumból csodálkozó tokhalak bámultak ránk, úgy vezettem be társaimat a boltba, megkerülve a pultot, ahol Dylan töltötte a napjait átkozódva és halat pucolva, a rozsdától hólyagos ajtón át.

A túloldalán volt a kis hűtőkamra, mintegy vállnyi széles tákolmány földpadlóval, bádogtetővel, a falai durván fűrészelt deszkákból, amelyek közt becsurgott az eső, ahogy rossz fogakként, vacogva szétnyíltak. A helyiségben tucatnyi faláda állt fűrészbakokon, tele jéggel.

– Melyikbe’ van? – kérdezte Enoch.

– Nem tudom – mondtam.

Emma körülhordozta a lángját, igyekeztünk rájönni, melyik ládában van döglött halakon kívül más is – de mind egyformának látszott, csupa tetőtlen jégkoporsó. Át kell kutatnunk az összest, hogy megtaláljuk Martint.

– Én nem – tiltakozott Bronwyn. – Nem akarom látni őt. Nem szeretem a halott dolgokat.

– Én sem, de muszáj – válaszolta Emma. – Együtt vagyunk ebben az egészben.

Mindannyian kotorászni kezdtünk egy-egy ládában, mint amikor a kutya kitúr egy nagy becsben tartott virágágyást, markunkkal szórtuk a földre a jéghalmokat. Én félig kiürítettem az egyik ládát, és alig éreztem már az ujjaimat, amikor Bronwyn felsikoltott. Láttam, hogy hátrálva botladozik el a ládától, kezét a szája elé kapva.

Odatódultunk, hogy lássuk, mit talált. A jégből fagyott, szőrös kézfej állt ki.

– Asszem megtanátad az emberünket – mondta Enoch, és mindhárman az ujjaink között kilesve figyeltük, ahogy további jeget távolított el, és lassan előbukkant egy kar, aztán a torzó, majd Martin egész szétroncsolt teste.

Szörnyűséges látvány volt. A végtagjai lehetetlen szögekben, kicsavarva. A törzse végighasítva és kiürítve, a belső szervei helyén csupa jég. Amikor az arcát is megláttuk, elakadt a lélegzetünk. A fele lila zúzódásokból állt, cafatokra tépve, mint valami felhasogatott maszk. A másik fele csak annyira sérült, hogy felismerhető maradt: szakállal árnyalt állkapocs, az orca és a szemöldök kirakójáték-darabkái és egyetlen zöld szem hályogosan, üresen bámulva a semmibe. Csak alsónadrág és egy frottírköpeny darabjai fedték. Semmiképpen nem mehetett ebben az öltözékben éjszaka egyedül a sziklákhoz. Valaki – vagy valami – odahurcolta.

– Ez asztán nagyon odavan – állapította meg Enoch úgy, ahogy a sebész szemrevételezi a reménytelen beteget. – Előre szólok, nem biztos, hogy összegyün.

– Meg kell próbálnunk – mondta Bronwyn, és bátran a ládához lépett, mellénk. – Ha eljöttünk idáig, legalább meg kell próbálnunk.

Enoch szétnyitotta az esőköpenyét, és az egyik belső zsebéből elővette az egyik becsomagolt szívet. Úgy nézett ki, mint a félbehajtott, gesztenyebarna baseball-kesztyű.

– ’a fölébred, nem lesz bódog – mondta Enoch. – Szóval lépjetek ’átra, oszt’ ne mongyátok, ’ogy én nem szótam.

Mindhárman jó nagyot léptünk hátra, kivéve Enochot, aki nekidőlt a ládának, és kezét a Martin mellkasát kitöltő jégbe dugta, majd úgy kotorászott, mintha egy palack üdítőitalt keresne a jégszekrényben. Egy perc múlva szemlátomást kitapintott valamit, és a másik kezével a feje fölé emelte a birkaszívet.

Enoch testén gyors rángás futott végig, és a birkaszív dobogni kezdett, véres formaldehidet permetezve. Enoch gyorsan és felületesen vette a levegőt. Mintha közvetített volna valamit. Martin testére pillantottam, de mozdulatlanul feküdt.

Az Enoch kezében tartott szív lassulni és zsugorodni kezdett, a színe feketés szürkére változott, mint a hűtőben felejtett húsé. Enoch a földre dobta, és felém nyújtotta a kezét. Kivettem a zsebemben lévő szívet, és odaadtam Enochnak. Enoch megismételte az előbbieket, a szív lüktetett és permetezett egy ideig, mielőtt kimerült, ahogyan az előző. Aztán Enoch harmadszor is megismételte a műveletet az Emmától kapott szívvel.

Bronwynnál maradt már csak szív – Enoch utolsó esélye. A fiú arckifejezése erőteljesebbé vált, ahogy a szívet Martin durva koporsója fölé emelte, és úgy szorította, mintha belé akarná vájni az ujjait. Amikor a szív rángatózni és remegni kezdett, mint a túlkurblizott motor, Enoch felkiáltott.

– Támaggy föl, ’alott ember. Támaggy föl!

Moccanás villant. Valami mozdult a jég alatt. Olyan közel hajoltam, amilyen közel csak lehetett, az élet jelét lesve. Egy hosszú percig nem történt semmi, ám akkor a holttest olyan hirtelen és erőteljesen rándult meg, mintha ezervoltos áramütés érte volna. Emma felsikoltott, mindannyian hátraugrottunk. Amikor leengedtem a karom, Martin feje felém fordult, egyetlen, hályogos szeme őrülten forgott, mielőtt megállapodott, úgy tetszett, rajtam.

– Lát téged! – kiáltotta Enoch.

Martin fölé hajoltam. A halott embernek föld-, tartósítószer-és még valamilyen szaga volt. Jég hullott a karjáról, ahogy felemelte, a kicsavart, kéklő kéz egy pillanatra megállt a levegőben, majd megállapodott a karomon. Össze kellett szednem magam, hogy ne rázzam le magamról.

A hulla ajka szétnyílt, állkapcsa leesett. Fölé hajoltam, hogy halljam, de persze nem volt mit hallani. Persze, hogy nincs, gondoltam, szétrobbant a tüdeje – akkor mégis kiszivárgott egy kis hangocska, és én még közelebb hajoltam, szinte a fagyott ajkakra. Fura módon az otthoni, házunk melletti esőcsatorna jutott az eszembe, ahol, ha az ember a rácsra teszi a fülét, és éppen nincs forgalom, az ember igen halkan meghallja annak a föld alatti folyócskának a suttogását, amelyet a város építésének kezdetén betemettek, de még most is folyik, örökös éjszakába börtönözve.

A többiek is odatódultak, de a halott embert csak én hallottam. Az első, amit mondott, a nevem volt.

– Jacob.

Végigfutott rajtam a félelem.

– Igen.

– Halott voltam. – Lassan jöttek a szavak, cseppenként, mint a melasz. Kijavította magát. – Halott vagyok.

– Mi történt? – kérdeztem. – Emlékszik?

Szünet. Aztán szél süvített keresztül a fal résein. Martin mondott valamit, de nem értettem.

– Kérem, ismételje meg, Martin.

– Megölt – suttogta a halott ember.

– Kicsoda?

– Az öregem.

– Oggie? A bácsikája?

– Az öregem – ismételte. – Nagy lett. És erős, nagyon erős.

– Ki tette, Martin?

Lecsukódott a szeme, azt hittem, végleg elment. Enochra néztem. Az bólintott. A kezében tartott szív még dobogott.

Martin szeme kinyílt a szemhéja alatt. Újra beszélni kezdett, lassan, de egyenletesen, mintha idézetet mondana.

– Ezernyi nemzedéken át aludt, gömbölyded magzat a föld titokzatos méhében, gyökerek emésztették a sötétben erjedőt, a nyár gyümölcseit befőzték, s elfeledték a kamra mélyén, amíg egy gazda ásója felszínre nem hozta, különös betakarítás durva bábájaként.

Martin remegő ajakkal szünetet tartott, és a rövid szünetben Emma rám nézett, és megkérdezte: – Mit mond?

– Nem tudom – feleltem. – De versnek hangzik.

Martin folytatta, remegő hangon, de úgy, hogy immár mindenki hallotta.

– Feketén szunnyad, gyengéd arca koromszínű, karja akár a széntelér, lába akár aszott szilvafaág… – és végre felismertem a költeményt. Martin írta a mocsári fiúról. – Ó, Jacob, olyan gondosan vigyáztam rá! – mondta. – Letöröltem az üveget, cseréltem a földet, otthont teremtettem neki – mintha a saját sebzett fiacskám lett volna. Oly gondosan óvtam, de… – Rázkódni kezdett, és egy könnycsepp gördült ki a szeméből, és fagyott meg nyomban. – De megölt.

– A mocsári fiú? Az Öregember?

– Küldjenek vissza – könyörgött. – Fáj. – Hideg kezével a vállam markolta, hangja ismét elhalt.

Enochra néztem segítségért. Még erősebben szorította a szívet, és csóválta a fejét.

– Igyekezz mán, koma – mondta.

Ekkor rájöttem valamire. Bár Martin a mocsári fiút írta le, nem az ölte meg őt. A mi számunkra csak akkor válnak láthatóvá, amikor esznek, mondta Vándorsólyom kisasszony, ami azt jelenti, hogy immár túlságosan későn. Martin üresrémet látott – éjszaka, esőben, miközben az éppen széttépte őt –, és összetévesztette legbecsesebb kiállítási tárgyával.

A régi félelem lüktetni kezdett, forróság öntött el. A többiekhez fordultam.

– Egy üresrém tette ezt vele – mondtam. – És itt van valahol a szigeten.

– Kérdezzed meg, hun – mondta Enoch.

– Martin, hol? Tudnom kell, hol látta.

– Kérem. Fáj.

– Hol látta?

– Eljött hozzám.

– Az Öregember volt?

Martin légzése szaggatottá vált. Nehéz volt ránéznem, de kényszerítettem magam, és követtem a tekintetét, amely a hátam mögé vándorolt.

– Nem – mondta Martin. – Ő tette.

És ekkor fénysugár vetült ránk, és hangosan ránk kiáltott valaki.

– Ki van itt?!

Emma összecsukta a két kezét, és a láng sziszegve kialudt, megfordultunk, és egy férfit láttunk az ajtóban, az egyik kezében zseblámpa, a másikban pisztoly.

Enoch kirántotta a karját a jégből, Emma és Bronwyn pedig szorosan a láda elé álltak, hogy eltakarják Martint.

– Nem vagyunk betörők – mondta Bronwyn. – Éppen menni készültünk, becsületszavamra!

– Maradjatok, ahol vagytok! – ordította a férfi. A hangja színtelen, akcentus nélküli volt. A fénysugártól nem láttam az arcát, ám a többrétegnyi dzseki nyomban elárulta. Az ornitológus volt az.

– Uram, egész nap nem vót mit ennünk – siránkozott Enoch, aki ekkor tényleg tizenkét évesnek hangzott. – Csak egy pár ’alér’ gyüttünk, esküszök!

– Valóban? – kérdezte a férfi. – Úgy látom, már ki is választottatok egyet. Nézzük, mifélét. – Ide-oda lóbálta a lámpáját, mintha a fénysugárral szét akarna választani minket. – Lépjetek félre!

Úgy tettünk, ő pedig végigpásztázta a fénnyel Martin testét, az ízléstelen pusztításnak ezt a tájképét.

– Te jó ég, fura egy hal, nem igaz? – mondta tökéletesen nyugodtan. – Nyilván friss. Még mozog! – A fény Martin arcán állapodott meg. Martin szeme fennakadt, az ajka hangtalanul mozgott, mindez csupán annak az életnek a reflexe volt, amelyet Enoch adott neki.

– Ön kicsoda? – kérdezte Bronwyn.

– Az attól függ, kitől kérdezed – válaszolta a férfi –, és messze nem annyira érdekes, mint az, hogy én tudom, kik vagytok ti. – Egyenként világított ránk, és úgy sorolta, mintha titkos dossziéból olvasná. – Emma Bloom, a szikra, akit egy cirkusznál hagytak a szülei, mert nem tudták nekik eladni. Bronwyn Bruntley, kemény harcos, aki megízlelte a vért, de nem volt tisztában a saját erejével, addig az éjszakáig, amíg ki nem törte mocskos mostohaapja nyakát. Enoch O’Connor, halottak feltámasztója, aki temetkezési vállalkozók családjában született, akik nem értették, miért mennek el mindig a klienseik. – Láttam, ahogy mindhárman igyekeznek elhúzódni a fickótól, aki ezután rám világított. – És Jacob. Ilyen különleges társaságba jársz manapság.

– Honnan tudja a nevem?

Megköszörülte a torkát, és amikor megszólalt, a hangja teljesen megváltozott.

– Ilyen gyorsan elfelejtettél? – kérdezte New England-i akcentussal. – De hát csak szegény, öreg buszsofőr vagyok, persze, hogy nem emlékszel rám.

Lehetetlennek látszott, de a fickó abban a pillanatban pontosan úgy festett, mint felsős koromban az iskolabuszunk vezetője, Barron úr. Annyira utáltuk, olyan rosszindulatú és gépiesen befolyásolhatatlan volt, hogy nyolcadik végén az évkönyvbe szánt fényképét elcsúfítottuk kapcsológéppel, és ezt a képmást az ülése mögé tettük. Ekkor jutott eszembe az is, mit mondott minden délután, amikor leszálltam a buszról.

– Vége a vonalnak, Portman!

– Barron úr? – kérdeztem kétkedve, és próbáltam megpillantani az arcát a fénysugár mögött.

A férfi nevetett, megköszörülte a torkát, és az akcentusa ismét megváltozott.

– Vagy ő, vagy a kertész – mondta orrhangú floridai kiejtéssel. – A fákat fazonírrrozni kell. Olcsón megszámítom! – Hajszálpontosan annak az embernek a hangja volt, aki éveken át gondozta a kertünket, tisztította a medencénket.

– Hogy csinálja ezt? – kérdeztem. – Honnan ismeri azokat az embereket?

– Mert azok az emberek én vagyok – felelte, és a hangja újra színtelen volt. Nevetett, élvezte döbbent rémületemet.

Eszembe jutott valami. Láttam-e valaha is Barron úr szemét? Nem igazán. Mindig olyan óriás, régimódi napszemüveget viselt, amely az arcára simult. A kertész is napszemüveget és széles karimájú kalapot viselt. Megnéztem-e egyiküket is alaposabban? Hány szerepet játszott még az életemben ez a kaméleon?

– Mi folyik itt? – kérdezte Emma. – Ki ez az ember?

– Pofa be! – csattant fel a férfi. – Majd sor kerül rád is.

– Maga figyelt engem – mondtam. – Maga mészárolta le azokat a birkákat. Maga ölte meg Martint.

– Még hogy én? – kérdezte ártatlanul. – Én nem öltem meg senkit.

– De maga lidérc, igaz?

– Ők neveznek így – mondta.

Nem értettem. Nem láttam a kertészt, amióta anyám lecserélte három évvel ezelőtt, és Barron úr nyolcadik után eltűnt az életemből. Akkor ők – ez itt – valóban követtek?

– Honnan tudta, hol talál?

– No de, Jacob – változott ismét a hangja –, magad mondtad el nekem. Természetesen bizalmasan. – Most közép-amerikai akcentusa volt, lágy és művelt. Úgy fordította a lámpát, hogy a fénye az ő arcát világítsa meg.

A napokban még viselt szakálla eltűnt. Most nem lehetett nem felismerni.

– Dr. Golan – mondtam, de suttogásomat elnyelte az eső dobolása.

Eszembe jutott a pár nappal korábbi telefonbeszélgetés. A háttérzajok – azt mondta, a repülőtéren van. De nem a testvéréért ment. Utánam jött.

Martin ládájáig hátráltam, szédelegve, szinte bénultan.

– A szomszéd – mondtam. – A kertjét locsoló öregember nagyapám halálának estéjén. Az is maga volt.

Mosolygott.

– De a szeme – mondtam.

– Kontaktlencse – felelte. A hüvelykujjával kipöccintette az egyiket, feltárult fehér szemgolyója. – Elképesztő, miket tudnak manapság gyártani. És ha megelőlegezhetem néhány kérdésedet, igen, vizsgázott terapeuta vagyok – már régen izgatott a közönséges emberek elméje – és nem, annak ellenére, hogy konzultációink alapja hazugság volt, nem hiszem, hogy puszta időfecsérlésnek nevezhetők. Tulajdonképpen talán képes vagyok segíteni neked – vagy inkább kölcsönösen tudunk egymásnak segíteni.

– Kérlek, Jacob – mondta Emma –, ne hallgass rá.

– Ne félj – feleltem. – Egyszer megbíztam benne. Többet nem követem el ezt a hibát.

Golan folytatta, mintha nem is hallott volna.

– Biztonságot és pénzt adhatok neked, Jacob. Visszaadhatom az életed. Csupán annyit kell tenned, hogy együttműködsz velünk.

– Velünk?

– Malthusszal és velem – fordította hátra a fejét. – Gyere, és köszönj szépen, Malthus.

Egy árnyék jelent meg mögötte az ajtóban, és egy pillanat múlva ártalmas bűz árasztott el minket. Bronwyn öklendezett, és hátrébb lépett, Emma keze ökölbe szorult, mintha rá akart volna rontani az árnyra. Megérintettem a karját, és hangtalanul súgtam: várj.

– Mindezt felkínálom neked – próbált meggyőzni Golan. – Segíts minél több hozzád hasonlót találni. Cserében nem kell félned Malthustól meg a hozzá hasonlóktól. Otthon élhetsz. Szabadidődben velem utazhatsz, bejárhatod a világot, és jól megfizetünk. A szüleidnek azt mondjuk, asszisztensem vagy a kutatásaimnál.

– Ha beleegyezem – mondtam –, mi történik a barátaimmal?

Legyintett a pisztolyával.

– Ők már régen döntöttek. Az a fontos, hogy megvalósulóban van egy nagy terv, Jacob, és a részese lehetsz.

Gondolkodtam rajta? Nyilván igen, ha csak egy pillanatig is. Dr. Golan pontosan azt kínálta fel, amire vágytam: egy harmadik lehetőséget. Olyan jövőt, amely se nem maradj itt örökre, se nem menj, és halj meg. De egyetlen pillantást vetettem csak barátaim aggodalmas arcára, és elutasítottam magamtól minden kísértést.

– Nos? – kérdezte Golan. – Mit felelsz?

– Inkább meghalok, semhogy olyat tegyek, amivel magukat segítem.

– Ah – mondta –, de hiszen már segítettél. – Hátrálni kezdett az ajtó felé. – Kár, hogy nem lesz több közös foglalkozásunk, Jacob. Bár a veszteség így sem teljes, feltételezem. Négyetek talán elegendő lesz, hogy a jó, öreg Malthus végre levetkőzhesse azt a megalázó formát, amelyben oly régen benne rekedt.

– Jaj, ne – siránkozott Enoch. – Nem akarom, ’ogy megegyenek!

– Ne ríj, megalázó – csattant fel Bronwyn. – Csak nekünk kell megölnünk őket, ennyi az egész.

– Bárcsak maradhatnék, hogy végignézzem – mondta az ajtóból Golan. – Úgy imádom nézni!

És eltűnt, mi pedig magunk maradtunk a lénnyel. Hallottam, a teremtmény lélegzik a sötétben, mintha tapadósan bugyborékolna a csővezeték. Mindnyájan hátrébb léptünk, majd még egy lépés, amíg a vállunk a falhoz nem ért, és úgy álltunk ott együtt, mint elítéltek a kivégzőosztag előtt.

– Fény kell – suttogta Emma, aki a sokktól, úgy látszik, megfeledkezett a saját képességéről.

A keze lángot vetett, és a táncoló árnyak között megláttam a lényt, ott bujkált a ládák között. A lidérces álmom. Ott görnyedt, szőrtelenül és pucéran, foltos, szürkés-fekete bőre bő bugyrokban lógott a vázáról, szemét csöpögős rothadás karikája vette körül, görbe lábszárán dongaláb, keze hasznavehetetlen karommá görbülve – minden része elszáradt és elhasznált, mint valami lehetetlenül vén ember teste – kivéve egyet. A legfőbb jellemzője túlméretezett állkapcsa volt, ez a bicskapengényi nagyságú és élességű fogakkal teli, előreugró nyílás, amelyen az ajkak rá sem tudtak csukódni a fogakra, hanem hátrahúzódtak, állandó tébolyult vigyorgásban.

És akkor azok a szörnyű fogak szétnyíltak, a száj kitárult, és kilőtt a levegőbe három izmos nyelv, mindegyik olyan vastag, mint a csuklóm. A nyelvek a helyiség feléig tekerődtek ki, legalább háromméternyire, ha nem többre, és ott vonaglottak, a lény pedig szaggatottan lélegzett az arcán lévő két bélpoklos lyukon keresztül, mintha szagolgatna minket, és fontolgatná, hogy lesz a legjobb felfalni bennünket. Oly könnyű volt minket megölni, ez lehetett az oka annak, hogy még nem voltunk halottak; ahogy az ínyenc teszi pompás lakoma előtt, nem találta értelmét a kapkodásnak.

A többiek nem látták őt úgy, ahogyan én. De felismerték a falra vetődő árnyékát, kötélszerű nyelveit is. Emma behajlította a karját, és lángja vakítóbban világított.

– Mit csinál? – súgta. – Miért nem támad?

– Játszik velünk – mondtam. – Tudja, hogy csapdában vagyunk.

– Olyan nincs – morogta Bronwyn. – Csak mutasd meg, hol a képe. Kiverem az istenverte fogait.

– A helyedben nem mennék azoknak a fogaknak a közelébe – mondtam.

Az üres tett néhány imbolygó lépést előre, hogy leküzdje a távolságot, amennyit mi hátráltunk, nyelvei még jobban kibomlottak, aztán szétváltak, az egyik felém jött, a másik Enoch felé és a harmadik Emma felé.

– Hagyj békén minket! – kiáltotta Emma, és kezét fáklyaként lendítette előre. A nyelv visszahúzódott a lángtól, aztán kígyóként araszolt előre, hogy lecsapjon.

– Próbáljunk kijutni! – kiáltottam. – Az üres balról a harmadik ládánál van, tartsatok jobbra!

– Nem fog sikerülni! – siránkozott Enoch. Az egyik nyelv érintette az arcát, és felsikoltott.

– Háromra indulunk! – harsogta Emma. – Egy…

És ekkor Bronwyn a lényre vetette magát, süvítve, mint a sziréna. A lény felvisított, meghátrált, lógó bőre megfeszült. Amikor éppen ki akarta lőni háromágú nyelvét Bronwynra, a lány testének teljes súlyával meglökte Martin ládáját, a két karjával átfogta, amikor megcsúszott, aztán felemelte, és az egész hatalmas alkotmány, tele jéggel és hallal és Martin testével átszelte a levegőt, és rettenetes roppanással zuhant az üresre.

Bronwyn megperdült, és hátraszökkent felénk.

– MOZGÁS! – kiáltotta, és elugrottam, amint a lány nekirohant mellettem a falnak, és lyukat rúgott a korhadt deszkákba. Enoch, közülünk a legkisebb bújt ki először, Emma követte, és mielőtt tiltakozhattam volna, Bronwyn megragadta a vállam, és kilökött a vizes éjszakába. Mellkasommal egy pocsolyában értem földet. Sokkolóan hideg volt, de ujjongtam, hogy bármi egyebet érzek, és nem az üres nyelvének szorítását a torkomon.

Emma és Enoch talpra állítottak, és futni kezdtünk. Egy perc múlva Emma Bronwyn nevét kiáltotta, és megállt. Megfordultunk, észlelve, hogy nem jött velünk.

– Mit csinál? – kiáltotta Emma. – BRONWYN! FUSS!

Bronwyn átkarolta az épületet. Aztán hátralépett, nekiveselkedett, vállával nekifutott a sarokoszlopnak, és a pajta, mintha gyufaszálakból épült volna, összeomlott, porrá tört jég és szilánkokra zúzott fa gomolygott, szállt a szélviharban végig az utcán.

Mindnyájan ujjongtunk és éljeneztünk, amikor Bronwyn felénk iramodott eszelős vigyorral az arcán, aztán álltunk a záporozó esőben, és nevetve ölelgettük őt. Nem telt sok időbe, és jókedvünk elszállt, amint felfogtuk a történteket, és akkor Emma felém fordult, és feltette a kérdést, amely mindhármuk fejében megfordulhatott.

– Jacob, honnan tudott a lidérc olyan sokat rólad? És rólunk?

– Doktornak szólítottad – mondta Enoch.

– A pszichiáterem volt.

– Psziiárter! – mondta Enoch. – Óriási! Nemcsak elárult minket egy lidércnek, bolond is!

– Vond vissza! – förmedt Enochra Emma, és alaposan meglökte. A srác is meg akarta taszítani Emmát, amikor kettejük közé léptem.

– Elég volt! – választottam szét őket. Enochhoz fordultam. – Tévedsz. Nem vagyok őrült. A lidérc elhitette velem, hogy az vagyok, holott valószínűleg mindvégig tudta, hogy csak különleges. Egyben mégis igazad van. Elárultalak titeket. Továbbadtam nagyapám történeteit egy idegennek.

– Nem a te hibád – mondta Emma. – Nem tudhattad, hogy valóságosak vagyunk.

– Mán hogyne tutta vóna? – ordította Enoch. – Abe elmondott neki mindent. Még az átkozott fényképeinket is megmutatta!

– Golan mindent tudott, azt kivéve, hogyan találhat meg titeket – mondtam. – És én egyenesen idevezettem.

– De rászedett – mondta Bronwyn.

– Csak akarom, hogy tudjátok: sajnálom.

Emma megölelt.

– Semmi baj. Élünk.

– Egyelőre – mondta Enoch. – De az az őrűt szabadon jár, oszt’ ha arra gondolok, milyen szívesen felzabátatott vóna minket a kedvenc üresrémével, szerintem mán kifundáta, ’ogy juthat be egymaga a ’urokba.

– Jó ég, igazad van – mondta Emma.

– Hát akkor – mondtam –, jó lenne előbb odaérni, mint ő.

– Mint az – tette hozzá Bronwyn. Megfordultunk, és néztük, hová mutat. A szétlapított jégkamra összedőlt deszkáinak halma mozogni kezdett. – Szerintem egyenesen ránk fog támadni, és kifogytam a rá dobható pajtákból.

Valaki elkiáltotta magát: Futás!, de már rohantunk is végig az ösvényen az egyetlen hely felé, ahol az üres nem érhetett el minket – a hurok felé. Kivágtattunk a városból a záporozó sötétben, a házak elmosódott, kéklő körvonalai átengedték a helyüket a termőföldeknek, aztán megrohamoztuk a gerincet, lábunk alatt az alázúduló víztől csúszott az út.

Enoch megcsúszott, és elesett. Felnyaláboltuk, és rohantunk tovább. Amikor már majdnem a gerinc tetejénél jártunk, Bronwyn alól is kiment a lába, és legalább öt-hat méternyit csúszott, amíg fékezni tudott. Emma meg én visszamentünk segíteni neki, és amikor a karja alá nyúltunk, hátranéztem, megpillantom-e a teremtményt. De csak a tintafekete, kavargó esőt láttam. Üreseket látó tehetségem nem sokat ért fény nélkül, amelynél észrevehettem volna őket. Ám amikor visszaértünk a csúcsra, ziháló mellel, egy hosszú villám fénye bevilágította az éjszakát, hátrafordultam, és megpillantottam. Jóval alattunk volt, de sebesen jött felfelé, izmos nyelveit a sárba dugva hajtotta magát a gerinc irányában, mint egy pók.

– Futás! – kiáltottam, és átnyargaltunk a gerincen a túloldalra, mind a négyen a fenekünkön csúsztunk le, amíg egyenes terepre nem értünk, aztán loholtunk tovább.

Újabb villám. Az közelebb volt, mint korábban. Ilyen tempó mellett esélyünk se volt rá, hogy elmeneküljünk előle. Az egyetlen remény az volt, ha kicselezzük.

– Ha elkap, megöl minket – ordítottam –, de ha szétválunk, választania kell. Én körbeviszem a hosszabb úton, és a mocsárban megpróbálom lerázni. Ti meneküljetek a hurokba, amilyen gyorsan csak tudtok!

– Megőrültél! – ordította Emma. – Ha valakinek maradnia kell, az én vagyok! Én harcolni tudok vele tűzzel!

– De nem ebben az esőben – mondtam –, és nem úgy, hogy nem látod!

– Nem hagyom, hogy megölesd magad! – ordította.

Nem volt időnk vitatkozni, így Bronwyn és Enoch előrerohantak, Emma meg én letértünk az útról, azt remélve, hogy a lény követni fog minket, és követett is. Már olyan közel volt, hogy szükségem sem volt villámfényre, hogy tudjam, hol van; elegendő volt a görcs a gyomromban.

Kart karba öltve futottunk, bukdácsolva egy csupa barázda és gödör szántóföldön át, el-elbotolva, felsegítve egymást, mint valami epileptikus táncban. A talajt fürkésztem, találok-e fegyvernek köveket, amikor az előttünk lévő sötétségből kibontakozott egy építmény – egy kis, rozoga pajta betört ablakokkal és hiányzó ajtóval, de a pániktól fel sem ismertem.

– El kell bújnunk! – lihegtem.

Könyörgök, legyen ez a teremtmény buta, esdekeltem, miközben az épület felé futottunk, könyörgök, könyörgök, legyen buta. Nagy körívet tettünk, azt remélve, észrevétlenül juthatunk be.

– Várj! – kiáltotta Emma, amikor a pajta mögé kerültünk. Elővette a kabátja alól Enoch egyik zsákját, gyorsan egy, a földről felkapott kőre tekerte, parittyaszerűséget barkácsolt. Addig dajkálta a kezében, amíg lángra nem kapott, aztán messzire hajította tőlünk. A mocsaras távolban ért földet, halványan parázslott a sötétben.

– Téves irányba terelem – magyarázta, megfordultunk, és átadtuk magunkat a pajta mindent elrejtő homályának.

*

Beléptünk a sarokvasán lógó ajtón, bele a sötét, bűzlő trágyatengerbe. Ahogy a lábunk hányingert keltő cuppogással egyre mélyebbre süllyedt, rájöttem, hol vagyunk.

– Mi ez? – suttogta Emma, és a hirtelen arcunkba csapó állati lehelettől mindketten összerezzentünk. Az építmény tele volt birkákkal, amelyek ott kerestek menedéket a barátságtalan éjszaka elől, ahogy mi. Amikor a szemünk alkalmazkodott, láttuk bámuló tekintetük tompa fényét – sok tucat szempárt.

– Ez ugye az, aminek gondolom – emelte fel az egyik lábát óvatosan Emma.

– Ne gondolj rá – feleltem. – Gyere, el kell mennünk ettől az ajtótól.

Megfogtam a kezét, és befurakodtunk a házba, utat törtünk a félénk jószágok között, amelyek elhúzódtak az érintésünk elől. Végigmentünk egy keskeny folyosón, szobába értünk, amelynek egyetlen, magas ablaka és épségben lévő, az éjszakát kireteszelő ajtaja volt, amit nem mondhattunk el a többi helyiségről. Behúzódtunk a legtávolabbi sarokba, letérdeltünk, és füleltünk az ideges juhok fala mögött.

Igyekeztünk nem nagyon belemászni a trágyába, de ez lényegében lehetetlen volt. Vagy egy percig meredten vakon a sötétbe, aztán árnyakat kezdtem látni a helyiségben. Ládákat és dobozokat halmoztak fel egy másik sarokban, és a mögöttünk lévő falon rozsdás szerszámok lógtak. Olyasmit kerestem, ami fegyverül szolgálhatott. Amikor megpillantottam egy óriás ollónak látszó valamit, felálltam, hogy magamhoz vegyem.

– Birkát akarsz nyírni? – kérdezte Emma.

– A semminél több.

Amint lekaptam a falról a nyíróollót, zaj hallatszott az ablakon kívülről. A bárányok riadtan bégettek, és ekkor hosszú, fekete nyelv csapott be az üvegtelen nyíláson. Amilyen halkan csak tudtam, visszaereszkedtem a földre. Emma a szájára tette a kezét, hogy a lélegzése se hallatsszon.

A nyelv periszkópként vizsgálta végig a helyiséget, mintha szimatolt volna. Szerencsére a sziget legszagosabb helyiségében voltunk. A birkaszag nyilván elnyomta a miénket, mert egy hosszú perc után a teremtmény feladta, és visszahúzódott az ablaktól. Hallottuk távolodó lépteit.

Emma elvette a szája elől a kezét, reszketve tört elő ajkán a lélegzet.

– Azt hiszem, ráharapott a csalétekre – suttogta.

– Azt akarom, hogy tudj valamit – mondtam. – Ha ezt túléljük, maradok.

Megragadta a kezem.

– Komolyan?

– Nem mehetek haza. A történtek után nem. Különben is, ha segítségetekre lehetek bármiben, tartozom nektek ennyivel, sőt többel. Tökéletes biztonságban voltatok, amíg én ide nem jöttem.

– Ha ezt túléljük – simult hozzám –, semmit sem bánok.

És ekkor mintha mágnes húzta volna egymáshoz a fejünket, de amikor éppen összeért az ajkunk, a csendet rémült, kétségbeesett bégetés törte meg a másik helyiségből. Elhúzódtunk egymástól, mert a szörnyű hangtól a juhok eszelősen próbáltak menekülni, egymást tiporták, minket pedig a falhoz nyomtak.

A szörny nem volt olyan buta, mint reméltem.

Hallottuk, ahogy közeledik felénk a házon keresztül. Ha volt pillanat, amikor még menekülhettünk volna, az elmúlt, hát beástuk magunkat a bűzlő talajba, és imádkoztunk, hogy ne vegyen észre minket.

És akkor megéreztem a szagát, émelyítőbb volt az épület bűzénél, és éreztem jelenlétét a küszöbön. Az összes birka nyomban elfarolt az ajtótól, összebújtak, mint a halraj, és úgy a falhoz szorítottak minket, hogy alig kaptunk levegőt. Összekapaszkodtunk, de pisszenést sem mertünk kiadni, és egy elviselhetetlenül hosszú percig nem hallatszott más, csak a bégetés meg a tipródó paták kopogása. Aztán újabb riadt, állati sikoly, hirtelen és kétségbeesett, amely rögtön el is halt, félbeszakította a rémes, csonttörő reccsenés. Anélkül, hogy láttam volna, tudtam, hogy széttéptek egy juhot.

Kitört a káosz. A pánikba esett állatok vissza-visszaverődtek egymásról, annyiszor lökve minket a falnak, hogy beleszédültem. Az üres fülsiketítően rikoltott, és egymás után emelte a bárányokat nyáladzó állkapcsához, vért lövellő harapást ejtve mindegyiken, majd elhajítva őket, mint valami falánk király egy középkori lakomán. Újra meg újra harapott – utat gyilkolt felénk. Megdermedtem a rémülettől. Ezért nem tudom megmagyarázni azt, ami ez után történt.

Minden ösztönöm azért sikoltott, hogy rejtve maradjak, hogy még mélyebbre ássam magam a trágyába, de egyetlen tiszta gondolat tört át minden zavaró tényezőn – nem hagyom, hogy meggyilkoljanak minket ezen a trágyadombon – Emmát a látókörömbe eső legnagyobb juh mögé toltam, és kilőttem az ajtó felé.

A zárt ajtó mintegy négyméternyire volt, sok állat tipródott közte és köztem, de átgázoltam rajtuk, mint egy csatár. A vállamat az ajtónak vetettem, és sikerült kitörnöm.

Kitámolyogtam az esőbe, és elkiáltottam magam:

– Gyere, kapj el, ronda rohadék!

Tudtam, hogy sikerült felkeltenem a figyelmét, mert rémítő üvöltést hallatott, és kiözönlöttek utánam a birkák. Feltápászkodtam, és amikor már biztos voltam benne, hogy utánam jön, nem Emmát veszi célba, eliramodtam a mocsár felé.

Éreztem a lényt magam mögött. Futhattam volna gyorsabban, de még mindig nálam volt az olló – nem bírtam eldobni –, aztán puha talajra értem, és tudtam, hogy a lápon járok.

Az üres kétszer ért annyira a közelembe, hogy a nyelvei a hátamat érték, és ugyancsak kétszer – amikor már biztos voltam benne, hogy meglasszózza a torkom, és addig szorítja, amíg le nem tépi a fejem – megbotlott, és lemaradt. Csak annak köszönhettem, hogy nyakamon a fejemmel értem a sírhalomhoz, hogy tudtam, hová kell lépnem; hála Emmának, végig tudtam futni az úton, holdtalan éjszakán és hurrikánszerű viharban is.

Mihelyt a sírhalom dombjára értem, odarohantam a kőbejárathoz, és bebújtam. Szurokfekete sötétség volt, de nem számított – csak a sírkamráig kellett eljutnom, hogy biztonságban legyek. Négykézlábra ereszkedtem, mert a megállás is időt vett volna el, az pedig nem volt, félúton jártam a cél felé, és óvatos optimizmust éreztem a túlélésemet illetően, amikor egyszerre csak nem bírtam továbbmászni. Az egyik nyelv elkapta a bokám.

Az üres két nyelvével megkapaszkodott az alagút bejáratának sisakkövein, hogy be ne szippantsa az ingovány, és testével eltorlaszolta a nyílást, mint fedő a lábast. A harmadik nyelv húzott a szörny felé; horogra akadt hal voltam.

A talajba próbáltam kapaszkodni, ám a murva kipergett az ujjaim közül. A hátamra fordultam, és szabad kezemmel köveket próbáltam megmarkolni, de túlságosan gyorsan csúsztam. Szurkáltam a nyelvet az ollómmal, de az nagyon inas és vastag volt, tekergő izmokból álló kötél, az ollóm pedig nem volt eléggé hegyes. Becsuktam a szemem, mert nem óhajtottam, hogy az üres kitátott szája legyen az utolsó, amit látok életemben, és két kézzel magam elé tartottam az ollót. Mintha megnyúlt volna az idő, ahogyan autós ütközések vonatbalesetek vagy repülőgépből való szabadesés esetében szokás mondani, és már csak a csonttörő ütközést éreztem az üressel.

Kiszaladt belőlem a levegő, de a lény felvonított. Együtt repültünk ki az alagútból, legurultunk a sírhalom dombjáról a mocsárba, és amikor kinyitottam a szemem, az ollóm tövig benne állt a szörny két szemgödrében. Úgy sivalkodott, mint tíz disznó, amelyeket éppen miskárolnak, fetrengett, vergődött az esőtől felduzzadt sárban, szemgödreiből fekete folyó fakadt, förtelmes folyadék ömlött végig a rozsdás pengéken.

Éreztem, hogy meghal, kifogy belőle az élet, a nyelve ellazult a bokám körül. Önmagamban is éreztem a változást, pániktól összerándult gyomrom lassan kiengedett. Végül a lény megmerevedett, és elsüllyedt a szemem elől, az iszap összezárult fölötte, csak fekete vérréteg jelezte, hogy valaha is ott volt.

Éreztem, hogy a láp engem is húz lefelé, vele együtt. Minél jobban küszködtem, annál inkább a magáénak akart. Milyen különös lelet lennénk ezer év múlva, gondoltam, ha együtt konzerválna minket az iszap.

A szilárd talaj felé próbáltam evezni, de ettől még mélyebbre süllyedtem. A mocskos sár mintha rám mászott volna, felkúszott a karomon, a mellkasomon, hóhér köteleként fojtogatott.

Segítségért kiáltottam – és csodák csodájára, jött a segítség olyan formában, amelyet először felém röppenő szentjánosbogárnak véltem. Aztán meghallottam Emma kiáltását, és feleltem.

Faág csobbant a vízbe. Megragadtam, Emma húzta, és amikor végül kimásztam az ingoványból, úgy remegtem, hogy meg sem tudtam állni a lábamon. Emma letérdelt mellém, én pedig a karjába zuhantam.

Megöltem, gondoltam. Tényleg megöltem. Az alatt a hosszú idő alatt, ameddig állandóan féltem, eszembe sem jutott, hogy meg tudok egy ilyet ölni!

Ettől nagyon erősnek éreztem magam. Most már meg tudom magam védeni. Sosem leszek olyan erős, mint nagyapám volt, de nem vagyok gyáva és gyenge sem. Képes vagyok megölni őket.

Ízlelgettem a szót.

– Kimúlt. Megöltem.

Nevettem. Emma megölelt, az arcomhoz szorította az arcát.

– Tudtam, hogy büszkék leszünk rád – mondta.

Csókolóztunk, gyengéd és finom volt, az orrunkról esővíz csepegett, melegen folyt alá éppen csak nyitott szánkba. De Emma hirtelen elhúzódott tőlem, és suttogva kérdezte:

– Amit korábban mondtál – komolyan gondolod?

– Maradok – mondtam. – Ha Vándorsólyom kisasszony engedi.

– Engedni fogja. Gondoskodom róla.

– Ez későbbi gond. Előbb meg kéne találnunk a pszichiáteremet, és el kell vennünk a fegyverét.

– Igaz – csengett elszántan Emma hangja is. – Nincs vesztegetni való időnk.

*

Odahagytuk az esőt, füstös, zajos tájba léptünk ki. A hurkot még nem állították vissza, a lápot bombák pöttyözték, az égbolton repülőgépek zümmögtek, narancsvörös lángfal közeledett a fák távoli sora felé. Már éppen javasolni akartam, hogy várjunk, amíg tegnap lesz, amikor izmos karok zárultak körém.

– Élsz! – kiáltotta Bronwyn. Enoch és Hugh voltak vele, és amikor a lány ellépett tőlem, odajöttek, hogy megszorítsák a kezem, és szemügyre vegyenek.

– Sajnálom, ’ogy leárulósztalak – mondta Enoch. – Örülök, ’ogy élsz.

– Én is – feleltem.

– Egy darabban? – kérdezte Hugh.

– Két kar és két láb – mutattam, hogy épek. – És az üres miatt már nem kell aggódnotok. Megöltük.

– Jaj, te szerénység mintaképe! – szólalt meg büszkén Emma. – Te ölted meg.

– Nagyszerű – mondta Hugh, de a két fiú egyike sem volt képes mosolyogni.

– Mi baj? – kérdeztem. – Várj. Miért nem vagytok ti hárman a házban? Hol van Vándorsólyom kisasszony?

– Elvitték – mondta remegő ajakkal Bronwyn. – Gulipán kisasszonyt is. Elvitte őket.

– Istenem – mondta Emma. – Elkéstünk.

– Fegyverrel jött be – mesélte lesütött szemmel Hugh. – Túszul akarta ejteni Claire-t, de ő beleharapott a hátsó szájával, így engem ragadott meg. Küzdeni próbáltam, de a pisztolyával fejbe vágott. – A füle mögé nyúlt, és véresen húzta elő az ujjait. – Mindenkit a pincébe zárt, és azzal fenyegetőzött, ha Vándorsólyom kisasszony és Gulipán kisasszony nem változnak madárrá, még egy lyukat lő a fejembe. Így hát átváltoztak, ő pedig kalitkába zárta a kisasszonyokat.

– Volt kalitkája? – kérdezte Emma.

Hugh bólintott.

– Ráadásul kicsi, így nem volt helyük, hogy bármit is tegyenek, például visszaváltozzanak, vagy elrepüljenek. Azt hittem, le fog lőni, de bezárt a többiekhez a pincébe, és elszelelt a madarakkal.

– Ott tanátuk őket, amikó’ visszagyüttünk – mondta keserűen Enoch. – Lenn bujkátak, csupa gyáva alak.

– Nem bujkáltunk! – kiáltotta Hugh. – Bezárt minket! Le is lőtt volna mindannyiunkat!

– Mindegy – csattant fel Emma. – Merre menekült? Miért nem mentetek utána?

– Nem tudjuk, hová ment – felelte Bronwyn. – Azt reméltük, ti láttátok.

– Nem, nem láttuk! – rúgott bele a sírhalom egyik kövébe dühösen Emma.

Hugh elővett az inge alól valamit. Egy kis fénykép volt.

– Ezt dugta a zsebembe, mielőtt elment. Azt mondta, ha megpróbálunk utánamenni, ez fog történni.

KÁR KÁR KÁR

Bronwyn kikapta a képet Hugh kezéből.

– Jaj – nyögött fel. – Holló kisasszony?

– Azt hiszem, Varjú kisasszony – dörzsölte a kezével az arcát Hugh.

– Vagyis ’alottnak tekinthettyük őket – siránkozott Enoch. – Tuttam, ’ogy elgyün ez a nap!

– Nem lett volna szabad elhagynunk a házat – borongott elkeseredve Emma. – Millardnek igaza volt.

A mocsár túlsó végében becsapódott egy bomba, elfojtott robbanását a felvert trutyi távoli esője kísérte.

– Egy pillanat – mondtam. – Először is, nem tudjuk, hogy ez itt Varjú kisasszony vagy Holló kisasszony. A kép készülhetett közönséges varjúról is. És ha Golan meg akarta volna ölni Vándorsólyom kisasszonyt és Gulipán kisasszonyt, miért vette volna a fáradságot, hogy elrabolja őket? Ha meg akarta volna ölni őket, már halottak lennének. – Emmához fordultam. – És ha mi nem mentünk volna el, minket is bezárt volna a pincébe, és az üresrém még itt bitangolna!

– Ne próbálj vigasztalni! – felelte. – Te tehetsz róla, hogy ez megtörtént!

– Tíz perce még azt mondtad, örülsz.

– Tíz perce még nem rabolták el Vándorsólyom kisasszonyt!

– Hagyjátok abba! – szólt ránk Hugh. – Most csak az számít, hogy a Madarat elhurcolták, és vissza kell hoznunk!

– Helyes – mondtam –, akkor gondolkozzunk. Ha lidérc lennél, hová vinnéd az elrabolt ymbrynéket?

– Attó’ függ, mit akar tenni velük – mondta Enoch. – Asztat meg nem tuggyuk.

– Először is el kell vinni őket a szigetről – mondta Emma. – Ahhoz pedig csónak kell.

– De melyik szigetről – kérdezte Hugh. – A hurokból, vagy a kinti szigetről?

– A kintit vihar tépi – mondtam. – Ott senki nem juthat messzire csónakkal.

– Akkor a mi oldalunkon kell lennie – kezdett reménykedni Emma. – Mit bohóckodunk hát itt? Irány a kikötő!

– Tán a kikötőben van – mondta Enoch. – Ha el nem ment mán. Oszt’ ha nem ment el, és megtalájjuk vala’ogy ebbe’ a sötétbe’ és anékű, ’ogy srapnel lyuggatná ki a hasunkat, még mindig ott a fegyvere. Mind megbuggyantatok? Mi jobb, ’a a Madarat elrabóják, vagy ’a előttünk lövik agyon?

– Nagyszerű! – kiáltotta Hugh. – Akkor inkább menjünk haza, nemde? Ki kér egy csésze forró teát lefekvés előtt? A pokolba, amíg a Madár nincs itthon, lehet puncs is! – Sírt, dühösen dörzsölte a szemét. – Hogy vagy képes meg sem próbálni, mindazok után, amit tett érted?

Mielőtt Enoch válaszolhatott volna, kiáltást hallottunk messziről, az ösvényről. Hugh előbbre lépett, hunyorgott, aztán elváltozott az arca.

– Ez Fiona – mondta. Addig a percig Fionától egyetlen hangot sem hallottam. Nem lehetett érteni a repülőgépek meg a távoli robbanások zajától, hogy mit mond, hát futva elindultunk a mocsáron át.

Amikor az ösvényhez értünk, alig kaptunk levegőt, Fiona pedig berekedt a kiáltozástól, és a tekintete éppen olyan zilált volt, mint a haja. Nyomban rángatni és lökdösni kezdett minket az úton a város felé, és olyan eszelősen kiabált vaskos, ír kiejtésével, hogy egyikünk sem értette. Hugh megragadta a vállát, és kérte, hogy lassítson.

Fiona nagy levegőt vett, reszketett, mint a falevél, és maga mögé mutatott.

– Millard követte! – mondta. – Elrejtőzött, amikor a férfi bezárt mindenkit a pincébe, és amikor az elkotródott, Millard követte!

– Hová? – kérdeztem.

– Volt egy csónakja.

– Látjátok! – kiáltotta Emma. – A kikötő!

– Nem – mondta Fiona –, a te csónakod volt az, Emma. Amelyikről azt hiszed, senki sem tud róla, amelyiket azon a kis homokpadon tartod. Evezni kezdett a kalitkával, és csak körbe-körbe, de amikor a dagály felerősödött, kievezett a világítótorony szirtjéhez, most is ott van.

Szélsebesen rohantunk a világítótorony felé. Amikor a fölötte lévő sziklára értünk, a többi gyereket ott találtuk a sűrű nádasban, a perem közelében.

– Hasra! – sziszegte Millard.

A földre lapultunk, úgy kúsztunk oda hozzájuk. Egymáshoz eléggé közel bujkáltak a nádasban, felváltva lestek ki a világítótoronyra. Szemlátomást harctéri idegsokk lett úrrá rajtuk – különösen a kicsiken –, mintha nem egészen tudnák felfogni a kibontakozóban lévő rémálmot. Hogy mi éppen előtte éltünk túl egy másik rémálmot, el sem jutott a tudatukig.

A nádasban a perem széléig kúsztam, és kilestem. Túl az alámerült hajóroncson láttam Emma kenuját egy kőhöz kikötve. Golan és az ymbrynék sehol.

– Mit csinál ott? – kérdeztem.

– Senki nem tudja – felelte Millard. – Várja, hogy valaki érte jöjjön, vagy, hogy visszahúzódjon a dagály, és el tudjon evezni.

– Az én kis csónakommal? – kételkedett Emma.

– Mint mondtam, nem tudjuk.

Három fülsiketítő robbanás hallatszott egymás után, mind lehasaltunk, az ég pedig narancsos lángba borult.

– Ide is hullnak bombák, Millard? – kérdezte Emma.

– A kutatásaim csak emberi lényekre és állatokra vonatkoznak – felelte Millard. – Bombákra nem.

– Sok ’asznunk van most belőle – jegyezte meg Enoch.

– Van még itt valahol elrejtett csónak? – kérdeztem Emmától.

– Attól tartok, nincs – felelte. – Át kell úsznunk.

– Átúszunk, és aztán? – kérdezte Millard. – Szétlövetjük magunkat?

– Majd kitalálunk valamit – válaszolta Emma.

Millard sóhajtott.

– Ó, ez bájos. Rögtönzött öngyilkosság.

– Nos? – kérdezte Emma. – Van valakinek jobb ötlete?

– ’a itt vónának a katonájim… – kezdte Enoch.

– Darabokra hullnának a vízben – mondta Millard.

Enoch lehajtotta a fejét. A többiek hallgattak.

– Akkor eldöntöttük – mondta Emma. – Ki van benne?

Felemeltem a kezem. Bronwyn szintén.

– Szükségetek lesz valakire, akit a lidérc nem lát – mondta Millard. – Vigyetek magatokkal, ha muszáj odamennetek.

– Négy elegendő – mondta Emma. – Remélem, mind jó úszók vagytok.

Nem volt időnk átgondolni, vagy hosszasan búcsúzkodni. A többiek sok szerencsét kívántak nekünk, mi meg elindultunk.

Levettük fekete köpenyünket, kétrét görnyedve ügettünk keresztül a nádason, mint a kommandósok, amíg a partra vezető ösvényhez értünk. A fenekünkön csúsztunk le, kis homoklavinák indultak a lábunk meg a nadrágunk alól.

Hirtelen mintha ötven láncfűrész szólalt volna meg a fejünk fölött, és lebuktunk, amíg elhúzott a repülőgép, zilálva szelével hajunkat, homokvihart kavarva. Összeszorítottam a fogam, arra számítottam, rögtön robban a mindannyiunkat széttépő bomba. De nem jött.

Továbbhaladtunk. Amikor lent voltunk már a parton, Emma maga köré gyűjtött minket.

– Köztünk és a világítótorony között van egy hajóroncs – mondta. – Kövessetek oda. Maradjatok mélyen a víz alatt. Nehogy a lidérc meglásson minket. Amikor a roncson leszünk, megkeressük, és eldöntjük, hogyan tovább.

– Szerezzük vissza az ymbrynéinket – mondta Bronwyn.

Hason kúsztunk végig a homokon, és bele a hideg vízbe. Eleinte könnyen ment, de minél beljebb értünk, az áramlat annál jobban tolt minket visszafelé. Újabb repülőgép szállt el fölöttünk, csípős vízpárát verve.

Ziháltunk, mire a hajóroncshoz értünk. A rozsdás hajótestbe kapaszkodtunk, csak a fejünket dugtuk ki a vízből, és bámultuk a világítótornyot meg a neki helyet adó, kopár szigetecskét, de sehol sem láttam kiszámíthatatlan terapeutámat. Telihold lebegett az ég alján, olykor bombafüstfelhőkön áttörve, máskor úgy ragyogva, mint a világítótorony kísértet hasonmása.

A roncs végéig kapaszkodtunk, onnan már csak úgy ötvenméternyit kellett megtenni a világítótorony szigetéig.

– Megmondom, szerintem mit kéne tennünk – mondta Emma. – A lidérc látta, milyen erős Wyn, ezért ő van a legnagyobb veszélyben. Jacob meg én megkeressük Golant, és magunkra vonjuk a figyelmét, miközben Wyn hátulról odalopakodik, és jól fejbe kólintja. Közben Millard elkapja a madárkalitkát. Ellenvetés?

Mintegy válaszképpen, lövés dördült. Először azt se tudtuk, mi az – nem úgy hangzott, mint az addigi puskaropogás, távolin és jól kivehetőn. Kisebb kaliberrel lőttek – inkább pukk volt, semmint bumm –, és csak a második és az azt követő csobbanás után jöttünk rá, hogy Golan az.

– Vissza! – kiáltotta Emma, és a vízből alig kilátszva úsztunk végig a hajótest végéig, aztán lebuktunk a hajón túl a vízbe. Egy perc múlva egyszerre dugtuk ki a fejünket, levegő után kapkodva.

– Ennyit a rajtaütésről! – mondta Millard.

Golan abbahagyta a lövöldözést, de láttuk, amint őrt áll a világítótorony kapujánál, fegyverrel a kezében.

– Lehet, hogy gonosz dög, de nem buta – mondta Bronwyn. – Tudta, hogy követni fogjuk.

– Most nem lehet! – csapott a vízbe Emma. – Szétlőne minket!

Millard fellépett a hajóroncsra.

– Arra nem lőhet, amit nem lát. Megyek én.

– Az óceánban nem vagy láthatatlan, csacsi – mondta Emma, és igaza volt – torzó formájú negatív folt látszott a vízben, ahol Millard állt.

– De nálad mégis kevésbé vagyok látható – felelte Millard. – Mindenesetre követtem őt végig a szigeten, és nem vette észre. Azt hiszem, pár száz méternyit még sikerül megtennem.

Nehéz lett volna vitatkozni vele, mert ezen kívül vagy feladhattuk volna, vagy belefuthattunk volna a golyózáporba.

– Helyes – mondta Emma. – Ha úgy gondolod, valóban meg tudod tenni.

– Valakinek muszáj hőssé válnia – felelte Millard, és lesétált a hajóroncsról.

– Híres utolsó szavak – suttogtam.

A füstös távolban láttam Golant a világítótorony kapujában, letérdelt, és karját egy korlátra támasztva célzott.

– Vigyázz! – kiáltottam, de elkéstem.

Lövés dördült. Millard feljajdult.

Mind a roncsra másztunk, és Millard felé siettünk. Tökéletesen biztos voltam benne, hogy lelőnek, és egy pillanatig ránk záporozó golyóknak véltem lábaink csobbanását a vízben. Aztán a lövöldözés abbamaradt – újratölt, gondoltam –, és maradt egy egészen kis időnk.

Millard a vízben térdelt, kábán, törzsén csorgott a vér. Először láttam testének valódi formáját, vörösre festve.

Emma karon fogta.

– Millard? Jól vagy? Mondj valamit!

– Elnézést kell kérnem – felelte Millard. – Úgy látszik, fogtam, és lelövettem magam.

– El kell állítanunk a vérzést! – mondta Emma. – Vissza kell vinnünk Millardet a partra!

– Ostobaság – mondta Millard. – Az az alak soha többet nem enged titeket ennyire közel magához. Ha most visszafordultok, biztosan elveszítjük Vándorsólyom kisasszonyt.

Újabb lövések dördültek. Éreztem, ahogy elhúzott a fülem mellett egy golyó.

– Erre! – kiáltotta Emma. – Lebukni!

Először nem tudtam, mit akar – legalább ötvenméternyire voltunk a hajótest végétől, de aztán megláttam, merre tart. A fekete lyuk felé, a raktér ajtaja felé.

Bronwyn meg én felemeltük Millardet, és Emma után futottunk. Fémgolyók csapódtak köröttünk a hajótestbe. Úgy hangzott, mintha üres konzervdobozt rugdalnának.

Néhány foknyit ereszkedtünk lefelé a létrán, és ott kapaszkodtunk. Próbáltam nyitva tartani a szemem, de a sós víz nagyon csípte. Éreztem Millard vérének ízét a vízben.

Emma a kezembe nyomta a légzőcsövet, körbeadtuk. Kifulladtam a futástól, és a néhány másodpercenként rám jutó egyetlen kortynyi levegő nem volt elegendő. Fájt a tüdőm, szédültem.

Valaki megragadta az ingem. Gyere fel. Lassan felhúztam magam a létrán, aztán Bronwyn, Emma meg én annyira emeltük ki a fejünket a vízből, hogy lélegezni és beszélni tudjunk, Millard meg odalent maradt biztonságban, és csak ő lélegzett a csőből.

Suttogtunk, és le nem vettük a szemünk a világítótoronyról.

– Nem maradhatunk itt – mondta Emma. – Millard elvérzik.

– Húsz perc, amíg visszavisszük a partra – mondtam. – Könnyen meghalhat közben is.

– Nem tudom, mi mást tehetnénk!

– A világítótorony közel van – mondta Bronwyn. – Odavisszük.

– Akkor Golan gondoskodik róla, hogy mindannyian elvérezzünk! – mondtam.

– Nem hinném – felelte Bronwyn.

– Miért? Talán golyóálló vagy?

– Talán – válaszolta titokzatosan Bronwyn, nagy levegőt vett, és eltűnt lefelé a létrán.

– Miről beszél? – kérdeztem.

Emmán látszott, hogy aggódik.

– Sejtelmem sincs. De bármi legyen is, nem árt sietnie. – Lenéztem, mit művel Bronwyn, de helyette Millardet láttam a létra alján, körülötte különös, villogó halakkal. Aztán megremegett a lábam alatt a hajótest, és kisvártatva Bronwyn jött a felszínre, kezében mintegy kétszer másfél méteres fémdarabbal, szegecselt, kerek, fémlyukkal a tetején. Bronwyn letépte a raktárhelyiség ajtaját.

– Mit akarsz kezdeni vele? – kérdezte Emma.

– A világítótoronyhoz akarok menni – felelte Bronwyn. Majd felállt, és maga elé tartotta az ajtót.

– Wyn, le fog lőni! – kiáltotta Emma, aztán lövés dördült – és rögtön le is pattant az ajtóról.

– Bámulatos! – mondtam. – Pajzs!

Emma nevetett.

– Wyn, zseniális vagy!

– Millardet a vállamon viszem – mondta Bronwyn. – Ti maradjatok a hátunk mögött.

Emma felhozta Millardet a vízből, két karját Bronwyn nyakára fonta.

– Fenséges odalenn – suttogta Millard. – Emma, miért nem meséltél nekem soha az angyalokról?

– Milyen angyalokról?

– A bűbájos, zöld angyalokról, akik odalenn élnek. – Vacogott, álmodozón beszélt. – Voltak szívesek megígérni, hogy a mennyországba visznek.

– Senki sem megy a mennyországba egyelőre – mondta aggodalmas arccal Emma. – Csak kapaszkodj Bronwynba, jó?

– Jó – felelte oda sem figyelve Millard.

Emma Millard mögé állt, és Bronwyn hátára tolta, hogy le ne csússzon. Én Emma mögé álltam, különös kis conga-sorunk leghátsó tagjaként, és cammogni kezdtünk a hajóroncson át a világítótorony felé.

Nagy célpontot nyújtottunk, és Golan nyomban ránk eresztette a teljes tárat. Az ajtóról lepattanó lövedékek hangja fülsiketítő volt – valahogy mégis megnyugtató –, de vagy tucatnyi lövés után Golan leállt. Nem hittem optimistán, hogy kifogyott a töltényből.

Amikor a roncs végéhez értünk, Bronwyn óvatosan kalauzolt minket a nyílt vízben, a vaskos ajtót mindvégig előttünk tartva. Conga-sorunk kutyaúszók láncává változott, akik egy csomóban úsztak Bronwyn mögött. Emma beszélt Millardhez, kényszerítette, hogy kérdésekre válaszoljon, nehogy elveszítse az eszméletét.

– Millard! Ki a miniszterelnök?

– Winston Churchill – felelte a fiú. – Megbuggyantál?

– Mi Burma fővárosa?

– Istenem, fogalmam sincs. Rangoon.

– Helyes. Mikor van a születésnapod?

– Abbahagynád a kiabálást, és hagynál békében vérezni?!

Nem telt sok időbe, amíg a roncstól a világítótoronyhoz értünk. Bronwyn a pajzsunkat tartva mászott ki a sziklára, Golan ismét tüzelt, és a lövedékek kibillentették Bronwynt az egyensúlyából. Mi mögötte sunyítottunk, Bronwyn megingott, kis híján hátracsúszott, és a súlya az ajtóéval együtt agyonnyomott volna minket. Emma két tenyerét Bronwyn fenekének támasztotta, és tolta őt előre, végül Bronwyn az ajtóval előretámolygott a szárazra. Mi egymáshoz tapadva másztunk utána, vacogva a friss éjszakai levegőn.

A legszélesebb részén mintegy negyvenöt méter széles sziklazátony valóságos apró sziget volt a világítótorony alatt. A torony rozsdás aljában tucatnyi kőlépcső vezetett a nyitott ajtóhoz, ahol Golan állt, és pisztolyával egyenesen ránk célzott.

Megkockáztattam, hogy kilesek az ajtón lévő kisablakon. Golan a másik kezében kis kalitkát tartott, benne két vergődő madárral, amelyek úgy egymáshoz préselődtek, hogy alig lehetett az egyiket megkülönböztetni a másiktól.

Lövés süvített el mellettem, lehúztam a fejem.

– Csak gyertek közelebb, és lelövöm mindkettőt! – ordította Golan, a kalitkát rázva.

– Hazudik – mondtam. – Szüksége van rájuk.

– Nem tudhatod – mondta Emma. – Hiszen őrült.

– Akkor hát nem tehetünk semmit.

– Rohanjuk le! – mondta Bronwyn. – Nem tud majd mihez kezdeni. De hogy beváljon, az kell, hogy MOST!

És mielőtt érvelni kezdhettünk volna, Bronwyn megiramodott a világítótorony felé. Nem tehettünk mást, követtük – elvégre nála volt az egyetlen védekező eszközünk –, és máris kongtak az ajtón és pattogtak a lábunk körül a sziklán a golyók.

Mintha egy száguldó vonat végébe kapaszkodtunk volna. Bronwyn félelmetes volt: üvöltött, mint egy vadember, a nyakán kidagadtak az erek, Millard vérétől vöröslött a karja meg a háta. Abban a pillanatban boldog voltam, hogy nem az ajtó másik felén vagyok.

Ahogy a világítótoronyhoz közeledtünk, Bronwyn elkiáltotta magát:

– A fal mögé!

Emma meg én megragadtuk Millardet, és kitörtünk balra, hogy a torony túlsó oldalán keressünk menedéket. Futás közben láttam, hogy Bronwyn felemeli az ajtót, és Golan felé hajítja.

A mennydörgő robajt sikoly követte, és pár pillanat múlva Bronwyn is mellettünk volt már, kipirultan és zihálva.

– Azt hiszem, eltaláltam! – mondta izgatottan.

– És a madarak? – kérdezte Emma. – Gondoltál rájuk egyáltalán?

– Elejtette őket. Jól vannak.

– Megkérdezhettél volna minket, mielőtt ámokfutásba kezdesz, és kockára teszed mindannyiunk életét! – kiáltotta Emma.

– Halkabban – szóltam rájuk. Halk, fémes csikorgást hallottunk. – Mi ez?

– Felfelé megy a lépcsőn – felelte Emma.

– Jó lesz, ha utánamentek – szólalt meg Millard. Meglepetten néztünk rá. A falnak támasztva, magába süppedve hevert.

– Előbb téged látunk el – mondtam. – Ki tud érszorító kötést készíteni?

Bronwyn letépte az egyik nadrágszárát.

– Én – mondta. – Elállítom a vérzését; ti csípjétek el a lidércet. Jó nagyot kapott tőlem, mégsem elég nagyot. Ne hagyjátok lélegzethez jutni.

Emmához fordultam.

– Benne vagy?

– Ha úgy érted, hogy leolvaszthatom a bőrt a lidérc képéről – mondta, és a két keze között apró lángívek lüktettek –, akkor nagyon is.

*

Emmával átmásztunk a hajóajtón, amely meggörbülten hevert a lépcsőn, ahová zuhant, és beléptünk a világítótoronyba. Az építmény lényegében egyetlen keskeny, rendkívül függőleges helyiségből – alapjában véve egy óriás orsótérből – állt, amelyet csontvázszerű lépcső uralt, és ez a padlótól egyetlen, kőből készült, a földtől jó harmincöt méternyire elhelyezett pihenőig tekeredett. Hallottuk Golan lépteit, amint felfelé tartott a lépcsőn, de ahhoz sötét volt, hogy sejtsük, hol tart.

– Látod? – kérdeztem, a szédítő magasba nézve.

A válasz egy, a falról visszapattanó lövés volt, aztán még egy,amelyik a lábam mellett fúródott a földbe. Kalapáló szívvel ugrottam hátrébb.

– Ide! – kiáltotta Emma. Megragadta a karom, és beljebb húzott, az egyetlen pontra, ahol Golan nem érhetett el minket – egyenesen a lépcső alá.

Megmásztunk néhány fokot, de a lépcső már úgy táncolt, mint csónak rossz időben.

– Ez rémes! – kiáltott fel Emma, ahogy görcsösen szorította a korlátot. – Ha feljutnánk is a tetejére, csak lelőne minket!

– Ha nem tudunk felmenni – mondtam –, talán le tudjuk hozni őt. – Állva előredőltem, aztán hátra, rángattam és rugdostam a korlátot, lökéshullámokat bocsátva végig a lépcsőn. Emma egy pillanatig úgy nézett rám, mintha megbomlottam volna, aztán megértette, és ő is rángatni és rugdosni kezdte a lépcsőt. Az pedig kisvártatva őrülten recsegni-ropogni kezdett.

– Mi van, ha összedől az egész? – kiabálta Emma.

– Reméljük, hogy nem!

Még jobban ráztuk. Csavarok és szegecsek záporoztak. A korlát olyan vadul billegett, hogy alig bírtam fogni. Hallottam, hogy Golan odafenn cifrán káromkodik, aztán valami végiggurult a lépcsőn, és a közelben ért földet.

Első gondolatom az volt, Jaj, istenem, mi van, ha a kalitka az – és lerohantam a lépcsőn Emma mellett a földön fekvő valamihez, hogy megnézzem.

– Mit művelsz?! – kiáltotta Emma. – Le fog lőni!

– Azt már nem! – tartottam fel diadalmasan Golan fegyverét. A tüzeléstől még meleg és súlyos volt a markomban, és sejtelmem sem volt róla, hogy van-e benne még muníció, és ezt hogyan ellenőrizhetném a majdnem teljes sötétben. Hiába próbáltam visszaemlékezni arra a néhány céllövő leckére, amelyeket nagyapa – a szüleim kelletlen beleegyezésével – adhatott nekem, végül visszafutottam Emmához a lépcsőre.

– Csapdába esett odafenn – mondtam. – Lassan kell megközelítenünk, meg kell próbálnunk tárgyalni vele, vagy ki tudja, mit tesz a madarakkal.

– Áttárgyalom egyenesen a korláton – felelte összeszorított foggal Emma.

Mászni kezdtünk. A lépcső rémesen táncolt, és olyan keskeny volt, hogy csak egyesével kapaszkodhattunk, nyakunkat behúzva, nehogy a fejünk a fenti lépcsőfokokba ütközzön. Magamban reménykedtem, hogy a lepotyogott rögzítő elemek közül egy se legyen a fontosabb alkatrészeket biztosítók közül való.

A lépcső tetejének közelében lassítottunk. Nem mertem lenézni; csak a két lábam volt a lépcsőn, az egyik kezem csúszkált a táncoló korláton, a másikban a fegyvert tartottam. Semmi más nem létezett.

Felkészültem a váratlan támadásra, de nem jött. A lépcső a kőpihenőre nyíló lyukban végződött a fejünk fölött, amelyen át éreztem a csípős-hideg éjszakai levegőt és hallottam, hogy fütyül a szél. Kidugtam a pisztolyt, amelyet a fejem követett. Feszült voltam és harcra kész, de Golant nem láttam. Az egyik oldalon vastag üvegfal mögött forgott a széles fénynyaláb – ilyen közel annyira vakító volt, hogy be kellett csuknom a szemem, amíg el nem fordult –, a másikon vékony korlát. Azon túl a semmi: tízemeletnyi üres levegő, majd sziklák és háborgó tenger.

Kiléptem a keskeny kezelőhídra, és megfordultam, hogy felsegítsem Emmát. Hátunkat a lámpa meleg foglalatához szorítva, arccal a szél hidegében álltunk.

– A Madár közel van – suttogta Emma. – Érzem őt.

Megmozdította a csuklóját, és dühös-vörös tűzgömb termett a tenyerén. A színéből meg az intenzitásából megértettem, hogy ez most nem fény, hanem fegyver.

– El kell válnunk – mondtam. – Te arra mész, én erre. Így nem osonhat el mellettünk.

– Félek, Jacob.

– Én is. De megsebesült, és nálunk a fegyvere.

Emma bólintott, megérintette a karom, és elfordult.

Lassan megkerültem a lámpát, kezemben a talán töltött fegyverrel, és fokozatosan kibontakozott a túloldal képe.

Golan lehajtott fejjel, háttal a korlátnak kuporgott, a kalitka a két térde között. Mély seb éktelenkedett az orrnyergén, könnypatakként csorgott az arcán a vér.

A kalitka rácsához apró, vörös fény volt erősítve. Néhány másodpercenként villant fel.

Tettem Golan felé egy lépést, ő pedig felemelte a fejét, hogy rám nézzen. Az arca csupa vér volt, az egyik fehér szeme is véreres, a szája sarka nyálas.

Bizonytalanul felállt, egyik kezében a kalitka.

– Tegye le.

Kissé lehajolt, mintha engedelmeskedni akarna, ehelyett azonban menekülni próbált. Kiáltottam, és üldözőbe vettem, de mihelyt Golan eltűnt a lámpa háza mögött, láttam a betonnal szemben felvillanni Emma lángját. Golan vonítva jött vissza hozzám, a haja füstölt, és egyik karjával eltakarta az arcát.

– Állj! – kiáltottam rá, és megértette, hogy csapdába esett. Pajzsként emelte maga elé a kalitkát, és vadul megrázta. A madarak rikoltoztak, és csipkedték Golan kezét a rácsok közül.

– Ezt akarjátok? – ordította Golan. – Rajta, égessetek el! Velem égnek a madarak is! Lőjetek le, és áthajítom őket a korláton!

– Nem, ha főbe lövöm!

Nevetett.

– Akkor se tudnál elsütni egy fegyvert, ha akarnád. Elfelejted, milyen bensőségesen ismerem nyomorúságos, törékeny lelkedet. Rémálmaid lennének tőlem.

Próbáltam elképzelni: ujjamat a kakasra teszem, és meghúzom; a fegyver visszaüt, és borzalmasat dörren. Mi olyan nehéz ebben? Miért remeg a kezem, ha csak rá gondolok is? Hány lidércet ölt meg nagyapám? Több tucatot? Több százat? Ha ő lenne itt a helyemben, Golan már halott volna, kiterítette volna már akkor, amikor még kábán kucorgott a korlátnál. Azt a lehetőséget már elszalasztottam; egy másodperc töredékéig tartó gyáva határozatlanság, amely ymbrynéim életébe kerülhet.

Az óriás lámpa fordult, és fénybe borított minket, vakító, fehér figurákká változtunk. A lámpával szemben álló Golan arca eltorzult, félrefordította a fejét. Újabb elszalasztott lehetőség, gondoltam.

– Csak tegye le, és jöjjön velünk – mondtam. – Senki másnak nem kell megsérülnie.

– Nem tudom – mondta Emma. – Ha Millard nem marad meg, még meggondolhatom magam.

– Meg akartok ölni? – kérdezte Golan. – Rendben, essünk túl rajta. De csak késleltetitek az elkerülhetetlent, ráadásul megnehezítitek a saját életeteket. Már tudjuk, hogyan találjunk meg titeket. Több hozzám hasonló jön majd, és biztosíthatlak benneteket, hogy amit én tettem a barátotokkal, irgalmas cselekedetnek számít majd ahhoz a közvetett kárhoz képest, amelyet ők fognak okozni.

– Essünk túl rajta? – mondta Emma, és a lángja apró szikrákat lövellt az ég felé. – Ki mondta, hogy gyors lesz?

– Mondtam, hogy megölöm őket – húzta a kalitkát a mellkasa elé Golan.

Emma egy lépést tett Golan felé.

– Nyolcvannyolc éves vagyok – mondta. – Úgy festek, mint akinek szüksége van nevelőnőre? – Arckifejezése acélos volt, megfejthetetlen. – Nem tudom magának elmondani, milyen régen sóvárgunk, hogy kikerüljünk annak a nőnek a szárnyai alól. Esküszöm, szívességet tesz nekünk.

Golan ide-oda forgatta a fejét, idegesen szemrevételezett minket. Komolyan beszél ez a lány? Egy pillanatig komoly félelem látszott rajta, de aztán kijelentette:

– Játszod az eszed.

Emma összedörzsölte a két tenyerét, aztán lassan széthúzta őket, és a két keze között tűzhurok keletkezett.

– Próbáljuk ki.

Nem tudtam, Emma milyen messzire akar menni, de közbe kellett lépnem, mielőtt a madarak megégnek, vagy kalitkástól átrepülnek a korláton.

– Árulja el, mit akar azokkal az ymbrynékkel, akkor a hölgy talán nem lesz magával olyan szigorú – mondtam.

– Csak be akarjuk fejezni, amit elkezdtünk – mondta Golan. – Mindig is ezt akartuk.

– Mármint a kísérletet – mondta Emma. – Egyszer megpróbálták, és lám, mi lett belőle. Szörnyekké változtak!

– Igen – felelte Golan –, de mennyire hiányoznának az életből a kihívások, ha minden már az első próbálkozásra sikerülne. – Elmosolyodott. – Ezúttal igába hajtjuk a világ legjobb idő-manipulátorainak tehetségét. Ez a két hölgy is közéjük tartozik. Nem vallunk kudarcot még egyszer. Sok száz évünk volt rájönni, hogy mi sikerült félre. Egyszerűen nagyobb reakció kellett volna!

– Nagyobb reakció? – csodálkoztam. – A legutóbb felrobbantották fél Szibériát!

– Ha már kudarcot kell vallani – mondta nagyképűen –, tegyük látványosan!

Eszembe jutott Horace jósló álma a hamufelhőkről meg a felperzselt földről, és rájöttem, mit látott. Ha az üresek és a lidércek ismét kudarcot vallanak, jóval többet pusztítanak el, mint üres erdőséget ötszáz mérföldes körzetben. És ha sikerrel járnak, és halhatatlan félistenekké változtatják magukat, amilyen létről mindig is álmodtak… féltem elképzelni. Az uralmuk alatt élni maga lenne a pokol.

Újra ránk vetült a fény, és elvakította Golant – a testem ugrásra készen megfeszült –, de a pillanat a kelleténél gyorsabban elmúlt.

– Nem számít – mondta Emma. – Rabolják el az összes ymbrynét. Nem fognak segíteni maguknak.

– De igen. Vagy segítenek, vagy egyenként végzünk velük. És ha ez sem válik be, titeket gyilkolunk le egyenként, és nekik végig kell nézniük.

– Maga bolond – mondtam neki.

A madarak riadtan rikoltoztak. Golan rájuk ordított.

– Nem! Az az igazi bolondság, ahogy a különlegesek elrejtőznek a világ elől, holott uralhatnák – megadják magukat a halálnak, holott fölébe kerekedhetnének –, és engedik, hogy az emberi faj közönséges szemete a föld alá űzze őket, amikor könnyen rabszolgájukká tehetnék őket, hiszen jog szerint ezt érdemlik! – Minden mondatot a kalitka rázásával tett hangsúlyosabbá. – Ez a bolondság!

– Elég! – kiáltotta Emma.

– Szóval mégis félted őket! – Még vadabbul rázta a kalitkát. Egyszerre csak a rácsra erősített apró, vörös fény kétszer olyan fényerővel kezdett ragyogni, és Golan hátrakapta a fejét, és a háta mögötti sötétségbe meredt. Aztán ismét Emmára, és azt mondta:

– Akarod őket? Nesze! – hátrahúzta a karját, és a kalitkát nagy erővel meglengette, kis híján Emma arcába vágta.

Emma felsikoltott, és lehúzta a fejét. Golan továbblengette a kalitkát, mint a diszkoszvető, amíg az el nem húzott Emma feje fölött, és akkor elengedte. A kalitka kirepült Golan kezéből, át a korláton, felfelé fordulva, bele az éjszakába.

Káromkodtam, Emma felsikoltott, a korlátnak vetette magát, de csak a levegőbe markolt, miközben a kalitka zuhant a tenger felé. Ebben a zavaros pillanatban Golan rám vetette magát, levitt a földre. Az egyik öklével a gyomromba, a másikkal állcsúcson vágott.

Elszédültem, nem kaptam levegőt. Golan a pisztolyért nyúlt, és szükségem volt minden erőmre, hogy el ne vegye. Mivel olyan nagyon akarta, megértettem, hogy töltve van. Bedobtam volna a tengerbe, de Golan már majdnem megszerezte, nem engedhettem el. Emma sikoltozott, rohadék, szemét rohadék, aztán két lángkesztyűs keze hátulról Golan nyakára fonódott.

Hallottam, ahogy Golan húsa serceg, mint hideg marhaszelet a forró grillen. Felüvöltött, legördült rólam, ritkás haja lángra kapott, aztán a keze ott volt Emma torkán, mintha az égés nem izgatná, ha kiszoríthatja a lányból az életet. Talpra ugrottam, két kézzel fogtam a pisztolyt, és céloztam.

Egy pillanatra tiszta volt a célpont. Megpróbáltam kiüríteni a tudatom, és a karom mozdulatlanságára összpontosítani, képzeletbeli vonalat alkotva a vállamtól a célpontomig – egy ember fejéig. Nem, nem ember, az ember lealjasodott torzképe. Izé. Természeti erő, amely megrendezte a nagyapám meggyilkolását, szétrobbantotta mindazt, amit szerényen az életemnek nevezhettem, bármilyen szánalmas kis élet volt is, és eljuttatott erre a helyre és eddig a percig, nagyjából ugyanúgy, ahogyan kevésbé aljas és erőszakos erők biztosították a létezésemet, és döntöttek helyettem, amióta csak eléggé idős voltam ahhoz, hogy döntsek bármilyen kérdésben is. A kezed legyen nyugodt, végy nagy lélegzetet, tartsd benn. De most lehetőségem volt rá, hogy ezt az erőt visszaszorítsam, vékonyka kis lehetőségem, amely szinte már tova is illant.

Most húzd meg.

A pisztoly megugrott a kezemben, és a lövés akkorát szólt, mintha robbanva megnyílt volna a föld, olyan hangosan és hirtelen, hogy behunytam a szemem. Amikor kinyitottam, minden furcsán megdermedt. Golan ugyan még mindig Emma mögött állt, aki a lidérc nyakát szorongatta, az viszont a korlát felé tolta a lányt, de mintha bronzból öntötték volna őket. Talán az ymbrynék visszaváltoztak emberré, és ránk bocsátották bűbájukat? De aztán minden mozgásba jött megint, Emma elrántotta a kezét, Golan hátrafelé tántorgott, megbotlott, és súlyosan a korlátra huppant.

Csodálkozva bámult rám, kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de nem volt rá képes. Kezét a pénzérme nagyságú lyukhoz kapta, amelyet a golyóm ütött a torkán, vér buggyant ki az ujjai közül, végigfutott a karján, aztán elszállt az ereje, hátradőlt, és már ott sem volt.

Mihelyt Golan eltűnt, el is felejtődött. Emma a tengerre mutatott, úgy kiáltotta:

– Ott van, ott!

Követve a mutatott irányt, a távolba meredve alig tudtam kivenni a vörös kis LED lámpa lüktető fényét a hullámokon. Aztán már másztunk is a lyukhoz, lefelé a végtelen, himbálódzó lépcsőn, nem reméltük ugyan, hogy elérhetjük a kalitkát, mielőtt elsüllyed, de hisztérikusan mégis meg akartuk próbálni.

Kiértünk, és ott találtuk Millardet a szorítókötéssel meg Bronwynt. Millard kiáltott valamit, amit nem egészen értettem, de legalább megnyugodtam, hogy él. Megragadtam Emma vállát.

– A csónak! – mutattam arrafelé, ahol a lopott kenu kőhöz kötve várakozott, de nagyon messze volt, a világítótorony túloldalán, és nem volt idő. Emma inkább a nyílt tenger felé húzott, rohantunk, és belevetettük magunkat.

Alig éreztem a hideget. Csak arra tudtam gondolni, hogy el kell érnünk a kalitkát, mielőtt eltűnik a hullámokban. Hasítottuk a vizet, köpködtünk és fulladoztunk, amint fekete hullámok csaptak az arcunkba. Nehéz lett volna megmondani, hol a kis fénysugár, az egyetlen fénypont a sötétség óceánján. Kétszer bukkant fel, és merült le, jött és ment, kétszer veszítettük szem elől, és álltunk meg, kutattuk eszelősen, amíg meg nem pillantottuk újra.

Az erős áramlat kifelé sodorta a kalitkát a nyílt tengerre, és vele minket is. Ha el nem érjük hamarosan, az izmaink felmondják a szolgálatot, és megfulladunk. Magamban tartottam ezt a morbid gondolatot, amíg tudtam, de amikor a fénypont harmadszor is eltűnt, és olyan sokáig kerestük, hogy már azt sem tudtuk, a háborgó, fekete tenger melyik részéről tűnt el, elkiáltottam magam:

– Vissza kell mennünk!

Emma nem hallgatott rám. Elém úszott, egyre kijjebb a tengerre. Megragadtam ollózó lábát, de elrúgta a kezem.

– Eltűnt! Nem találjuk meg őket!

– Fogd be! – kiáltotta, és nehéz légzéséből tudtam, hogy legalább olyan kimerült, mint én. – Fogd be, és keresd!

Megragadtam Emmát, az arcába kiabáltam, ő pedig rúgott, és amikor nem eresztettem el, ő pedig nem tudott lerázni, sírni kezdett, szavak nélkül jajongott elkeseredésében.

Megpróbáltam visszavontatni a világítótorony felé, de olyan volt a vízben, mint valami kődarab, lehúzott.

– Ússz! – ordítottam. – Ússz, vagy megfulladunk!

És akkor megláttam – egészen halvány vörös fény villant. Közel volt, alig a felszín alatt. Először nem szóltam, mert azt hittem, csak képzelgek, de ismét villant.

Emma kurjongatott és kiáltozott. A kalitka szemlátomást egy másik hajóroncson állapodott meg – hogyan lehetett volna másként ilyen sekély vízben? – és mivel éppen csak, hogy lesüllyedt, azt mondtam magamnak, elképzelhető, hogy a madarak élnek még.

Úsztunk, és készültünk alábukni a kalitkáért, bár nem tudtam, honnan lesz levegőnk, olyan kevés maradt már. Akkor fura módon a kalitka emelkedni kezdett felénk.

– Mi ez? – kiáltottam. – Hajóroncs?

– Nem lehet. Errefelé egy sincs!

– Akkor mi a fene az?

Úgy festett, mint valami felszínre emelkedő bálna, hosszú volt és testes és szürke, vagy mint a sírjából kikelő kísértethajó, és olyan hirtelen és erős hullámzást kavart lentről felfelé, hogy ellökött minket. Küzdeni próbáltunk ellene, de nem több szerencsével, mint ahogyan a vízen hánykolódó hulladék küzd a dagállyal, aztán a valami a talpunknak ütődött, a víz fölé tolt minket is.

Kiemelkedett alattunk a vízből, sziszegve és kongva, mint holmi óriás gépszörny. Hirtelen mindenfelől ránk zúdult a lefelé habzó víz, és a fémrostélyokra lökött minket. Ujjainkat a rostélyokba akasztottuk, hogy a tengerbe ne mosson bennünket. Összehúzott szemmel pislogtam a sós párában, és láttam, hogy a kalitka megállapodott a szörny két, nagyobb meg kisebb fekete fémuszonyának látszó valami között. És ekkor ránk vetődött a világítótorony sugara, és láttam, hogy nem uszonyok, hanem egy parancsnoki torony meg egy hatalmas, csavarokkal rögzített géppuska. Az az izé, amelyen utaztunk, nem szörny volt, sem hajóroncs, nem is bálna, hanem…

– Tengeralattjáró! – kiáltottam. Hogy éppen a lábunk alatt emelkedett fel, véletlen volt. Erre várhatott Golan.

Emma már talpon volt, és a himbálózó fémen a kalitka felé futott. Én is felálltam nagy nehezen. Amint futni kezdtem, egy hullám átcsapott a hajótesten, és elsodort mindkettőnket.

Kiáltást hallottam, és felnézve szürke egyenruhás férfit láttam előbújni a parancsnoki torony ajtajából, aki fegyvert fogott ránk.

Záporoztak a golyók, kalapáltak a fémtesten. A kalitka túlságosan messze volt – teljesen szétlőttek volna minket, mire elérjük –, de láttam Emmán, hogy mindenképpen megkísérli.

Hozzárohantam, megragadtam, és oldalvást együtt zuhantunk a vízbe. A fekete tengervíz összezárult fölöttünk. Golyók lyuggatták a vizet, buborékokat hagyva maguk után.

Amikor ismét felbukkantunk, Emma megragadott, és rám kiáltott.

– Miért csináltad ezt? Már majdnem megvoltak!

– Majdnem megölt! – próbáltam szabadulni Emma karjából – és akkor jöttem rá, hogy Emma nem is látta a fegyverest, annyira csak a kalitkára összpontosított, ezért a hajótestre mutattam, ahol a lövész éppen a kalitka felé lépdelt. Felemelte, megrázta. Az ajtaja nyitva volt, és mintha egy kis mozgást láttam volna benne – okot a reményre –, és a világítótorony sugara ekkor ismét megvilágított mindent. Teljes fényben láttam a fegyveres arcát, a szája gúnyos vigyorba húzódott, a szeme fehér volt, hiányzott belőle a mélység. Lidérc volt.

Benyúlt a kalitkába és kivett egyetlen, átázott madarat. A parancsnoki toronyból fütyült neki egy másik katona, és a lidérc futni kezdett a torony ajtaja felé.

A tengeralattjáró remegni és sziszegni kezdett. Köröttünk örvénylett a víz, mintha forrna.

– Ússz, vagy lehúz magával minket is! – kiáltottam Emmának. De nem hallott engem – a szeme másra meredt, egy fekete foltra a vízen a hajó fara közelében.

Arrafelé kezdett úszni. Meg akartam állítani, de lerázott. Aztán a tengeralattjáró sivításán túl meghallottam – magas, átható rikoltás volt. Vándorsólyom kisasszony!

A vízen hánykolódva találtunk rá, küszködve, hogy fejét a víz fölött tartsa, az egyik szárnyával csapkodott, a másik töröttnek látszott. Emma a tenyerére emelte. Ordítottam, hogy mennünk kell.

A maradék kis erőnkkel úszva távolodtunk. Mögöttünk örvény nyílt meg, és az összes víz, amelyet a tengeralattjáró kiszorított, most visszaáramlott, hogy betöltse a lesüllyedésével maga után hagyott űrt. A tenger elnyelte önmagát, és próbált minket is elnyelni, ám velünk volt a győzelem, de legalábbis fél győzelem rikoltozó, szárnyas jelképe, aki erőt adott nekünk, hogy megküzdjünk a természetellenes áramlatokkal. Aztán meghallottuk Bronwyn hangját, aki a nevünket kiáltozta, és izmos barátnőnk belegázolt a hullámokba, hogy biztonságba vonszoljon minket.

*

Feküdtünk a sziklán a világosodó égbolt alatt, a kimerültségtől zihálva és reszketve. Millardnek és Bronwynnak rengeteg kérdése volt, de nem maradt erőnk válaszolni rájuk. Látták Golan testét lezuhanni, a tengeralattjárót kiemelkedni, és lesüllyedni, hogy Vándorsólyom kisasszony feljött a vízből, de Gulipán kisasszony nem; tudták, mit kell tenniük. Addig öleltek minket, amíg vacogásunk abbamaradt, és Bronwyn az inge alá dugta az igazgatónőt melegedni. Amint kissé összeszedtük magunkat, előhoztuk Emma kenuját, és evezni kezdtünk a part felé.

Amikor odaértük, az összes gyerek belegázolt a vízbe, hogy köszöntsenek minket.

– Lövéseket hallottunk?

– Mi volt az a furcsa hajó?

– Hol van Vándorsólyom kisasszony?

Kimásztunk az evezős csónakból, és Bronwyn felhúzta az ingét, és megmutatta az odasimuló madarat. A gyerekek köréjük sereglettek, és Vándorsólyom kisasszony felemelte a csőrét, és rájuk károgott, hogy megmutassa: fáradt, de jól van. Ujjongás tört ki.

– Sikerrel jártatok! – kiáltotta Hugh.

Olive táncra perdült, énekelt.

– A Madarat! A Madarat, A Madarat! Emma és Jacob megmentették a Madarat!

Ám az ünneplés hamar véget ért. Gyorsan észrevették Gulipán kisasszony hiányát és Millard rozoga állapotát. A szorítókötés ugyan valóban szoros volt, de a fiú sok vért vesztett, és egyre gyengült. Enoch ráadta a kabátját, Fiona felajánlotta gyapjúsapkáját.

– Elviszünk a városba az orvoshoz – mondta neki Emma.

– Ostobaság – felelte Millard. – Annak asz embernek soha nem került még a szeme elé láthatatlan fiú, és ha kerülne, sem tudná, mit kezdjen vele. Vagy nem a megfelelő végtagot kezelné, vagy sikító frászt kapva elrohanna.

– Nem baj, ha elrohan – mondta Emma. – Mihelyt a hurok visszaáll az elejére, nem fog emlékezni semmire.

– Nézz körül. A huroknak egy órával ezelőtt vissza kellett volna állnia.

Millardnek igaza volt – az égbolt elcsendesedett, a csata véget ért, de füstgomolyagok keveredtek még mindig a felhőkkel.

– Ez nem jó – mondta Enoch, és mindenki elnémult.

– Mindenesetre – folytatta Millard – a házban minden megvan, amire szükségem lehet. Csak adjatok egy korty fájdalomcsillapítót, és mossátok ki a sebet alkohollal. Csak a hús sérült. Három nap múlva egészséges leszek, mint a makk.

– De még mindig vérzel – mutatott Bronwyn a Millard alatti homokon látható vércseppekre.

– Akkor húzd még szorosabbra az istenverte szorítókötést!

Bronwyn úgy tett, és Millard úgy jajdult fel, hogy mindannyian összerezzentünk, majd Bronwyn karjába ájult.

– Rendben van? – kérdezte Claire.

– Csak elájút – mondta Enoch. – Nincsen ojjan jól, mint mongya.

– Most mit tegyünk?

– Kérdezzük meg Vándorsólyom kisasszonyt! – mondta Olive.

– Helyes. Tedd le, ’ogy vissza tuggyon vátozni – mondta Enoch. – Nemigen tuggya megmondani, micsinájunk, amíg madár.

Bronwyn tehát letette a madarat a homok egyik száraz foltjára, mind hátrébb léptünk, és vártunk. Vándorsólyom kisasszony ugrott néhányat, csapkodott ép szárnyával, forgatta tollas fejét, pislogott ránk – és ennyi. Madár maradt.

– Talán szégyelli magát – kockáztatta meg Emma. – Fordítsunk hátat.

Most háttal álltuk körül.

– Most már biztonságos, V kisasszony – mondta Olive. – Nem nézünk oda!

Egy perc múlva Hugh megkockáztatta a fél szemét.

– Semmi, még mindig madár.

– Talán fáradt, és átfázott – mondta Claire, és a többség ezt elfogadható magyarázatnak tartotta, úgy döntöttünk, hogy visszamegyünk a házba, ellátjuk Millardet a meglévő készleteink segítségével, és reménykedünk, hogy egy kis pihenés után az igazgatónő és a hurok egyaránt újra a régi lesz.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Úgy masíroztunk fel a meredek ösvényen és át a gerincen, mint leharcolt veteránok serege, egy sorban, lehajtott fejjel, Bronwyn a karjában vitte Millardet, Vándorsólyom kisasszony Fiona hajába fészkelte be magát. A tájat füstölgő kráterek tarkították, mindenütt frissen kiforgatott föld, mintha valami óriáskutya ásott volna arrafelé. Mindnyájan azon tűnődtünk, mi vár minket otthon, de senki sem merte megkérdezni.

Választ kaptunk mielőtt kiértünk az erdőből. Enoch belerúgott valamibe, és lehajolt megnézni. Félig megperzselt tégla volt.

Kitört a pánik. A gyerekek rohantak lefelé. Amikor a gyephez értek, a kicsik sírva fakadtak. Mindenütt füst. A bomba nem állt meg Ádám ujján, ahogyan szokott, hanem félbevágta a bokor-szobrot, és felrobbant. A ház hátsó sarka összedőlt, füstölgő romhalmazzá változott. Kis tüzek lobogtak két kiégett, kitárult szobában. Ádám helyén olyan mély kráter tátongott, hogy belefért volna egy egyenesen álló felnőtt ember. Immár könnyű volt elképzelni, mi lesz egykor ebből a helyből: az a szomorú és megbecstelenített rom, amelyet először láttam itt, néhány hete. A kísértetház.

Vándorsólyom kisasszony kiugrott Fiona hajából, és futkosni kezdett a megperzselt fűvön, riadtan rikácsolva.

– Igazgatónő, mi történt? – kérdezte Olive. – Miért nem jött létre az átváltozás?

Vándorsólyom kisasszony válaszul csak rikoltozni tudott. Éppoly zavarodottnak és rémültnek látszott, mint mi.

– Kérem szépen, tessék visszaváltozni! – térdelt a madár elé Claire.

Vándorsólyom kisasszony csapkodott, ugrált, és szemlátomást erőlködött, de nem volt képes alakot váltani. A gyerekek aggódva állták körül.

– Valami baj van – mondta Emma. – Ha emberré tudna változni, már megtette volna.

– Tán ezé’ csúszott el a hurok – kockáztatta meg Enoch. – Emlékeztek a régi történetre Vércse kisasszonyró’, amikó’ lejesett a biciklijérő’ közúti balesetbe’? Beverte a fejit, oszt’ vércse maratt egy egész ’étig. Akkó’ csúszott el a ’urokja.

– Mi köze ennek Vándorsólyom kisasszonyhoz?

Enoch sóhajtott.

– Tán megsérűt neki a feje, oszt’ csak várnunk köll pár napot, míg magáho’ tér.

– Más egy száguldó furgon – mondta Emma. – Megint más, ha valakit lidércek bántalmaznak. Nem tudhatjuk, mit tett a gazfickó Vándorsólyom kisasszonnyal, mielőtt eljutottunk hozzá.

– Lidércek? Többes számban?

– Lidércek vitték el Gulipán kisasszonyt – mondtam.

– ’onnét tudod? – kérdezte Enoch.

– Együttműködtek Golannal, nem igaz? És láttam annak a szemét, amelyik ránk lőtt. Nem kérdéses.

– Akkor Gulipán kisasszonyt halottnak tekinthetjük – mondta Hugh. – Biztosan megölik.

– Lehet, hogy nem – feleltem. – Legalábbis nem rögtön.

– ’a valamit tudok a lidércekrő’, asztat tudom, ’ogy meggyíkóják a különlegeseket – mondta Enoch. – Ez a természetjük. Esztet csinájják.

– Nem, Jacobnak igaza van – mondta Emma. – Mielőtt a lidérc kimúlt, elárulta nekünk, miért rabolnak el olyan sok ymbrynét. Kényszeríteni akarják őket, hogy ismételjék meg azt a reakciót, amely létrehozta az üreseket – csak még nagyobb legyen. Sokkal nagyobb.

Valaki feljajdult. Mindenki más hallgatott. Körülnéztem, hol van Vándorsólyom kisasszony, hát ott gubbasztott elhagyatottan Ádám kráterének szélén.

– Meg kell állítanunk őket – mondta Hugh. – Ki kell derítenünk, hová viszik az ymbrynéket.

– Oszt’ ’ogyan? – kérdezte Enoch. – Kövessük a tengeralattjárót?

A hátam mögött valaki hangosan megköszörülte a torkát, megfordultunk, Horace ült ott törökülésben.

– Tudom, hová mennek – mondta csendesen.

– Hogyhogy tudod?

– Ne törődj vele, Horace tudja – mondta Emma. – Hová viszik őket, Horace?

Horace megrázta a fejét.

– A nevét nem tudom – mondta –, de láttam.

– Akkor rajzold le – mondtam.

Elgondolkodott, majd mereven felállt. Fekete, tépett öltönyében úgy festett, mint valami kolduló hittérítő, félresöpörte a ház szétrobbant oldalának hamuját, és lehajolt egy marék koromért. Aztán, a hold lágy fényénél, széles vonásokkal festeni kezdett egy falmaradványra.

Köré gyűltünk, úgy néztük. Egy sor vastag, függőleges csíkot rajzolt vékonyka hurkokkal, mintha oszlopok és szögesdrót lett volna. Az egyik oldalon sötét erdő helyezkedett el. A talajt feketében ábrázolt hó borította. Ez volt minden.

Amikor elkészült, Horace visszatántorgott a korábbi helyére, és tompa tekintettel, súlyosan leült a fűbe. Emma gyengéden megfogta a vállát, és megkérdezte: – Horace, mit tudsz még arról a helyről?

– Hideg van.

Bronwyn előrelépett, hogy tanulmányozza Horace rajzát. A karján ült Olive, a kislány édesen Bronwyn vállára hajtotta fejecskéjét.

– Szerintem börtön – mondta Bronwyn.

Olive felemelte a fejét.

– Nos? – hangzott fel a hangocskája. – Mikor megyünk?

– ’ová? – méltatlankodott Enoch. – Ez csak irka-firka!

– Valahol létezik – fordult Enochhal szembe Emma.

– Nem me’etünk csak úgy valami ’avas ’elyre, oszt’ keres’etünk valami börtönt.

– És itt sem maradhatunk.

– Miér’ nem?

– Nézd meg ezt a házat. Nézd meg az igazgatónőt. Piszok jó életünk volt itt, de vége.

Enoch és Emma egy darabig vitatkoztak. A többiek hol az egyikük, hol a másikuk mellé álltak. Enoch bizonygatta, hogy túlságosan régen nem élnek már a külvilágban, hogy áldozatai lehetnek a háborúnak, vagy lidércek kaphatják el őket, hogy jobb itt próbálkozni, ahol legalább ismerik a terepet. Az ellentábor állította, hogy a háború meg a lidércek immár eljutottak hozzájuk, nincs más választásuk. Az üresek meg a lidércek vissza fognak jönni Vándorsólyom kisasszonyért, méghozzá egyre többen. És figyelembe kell vennünk Vándorsólyom kisasszonyt is.

– Keresünk egy másik ymbrynét – javasolta Emma. – Ha valaki tudhatja, hogyan lehet segíteni az igazgatónőn, hát a barátnői.

– De mi van, ha a többi hurok is elcsúszott? – kérdezte Hugh. – Mi van, ha már az összes ymbrynét elrabolták?

– Nem szabad így gondolkodnunk. Néhánynak maradnia kellett.

– Emmának igaza van – szólalt meg Millard, aki a földön feküdt, feje alatt némi törmelék szolgált párnául. – Ha az a másik lehetőség, hogy várjunk, és reménykedjünk – hogy nem jön több üres, hogy az igazgatónő jobban lesz – azt mondom, ez nem lehetőség.

A berzenkedők végül szégyenszemre beleegyeztek. A házat mindenki elhagyja. Mindenki összecsomagolja a személyes holmiját. Szereznek néhány csónakot a kikötőből, szolgálatba kényszerítik őket, és reggel mindenki távozik.

Kérdeztem Emmát, hogyan fognak navigálni. Elvégre a gyerekek egyike sem hagyta el a szigetet majdnem nyolcvan éven át, Vándorsólyom kisasszony pedig nem tud sem beszélni, sem repülni.

– Van egy térkép – felelte, és lassan a füstölgő ház felé fordította tekintetét. – Ha el nem égett.

Felajánlottam, hogy segítek neki megkeresni. Vizes ruhát borítottunk az arcunkra, és a leomlott falon át bemerészkedtünk a házba. Az ablakok kitörtek, sűrű füst gomolygott, de Emma kéz-lángjának ragyogó fényénél eljutottunk a dolgozószobába. A polcok dominókőként dőltek el, a könyvek szétszóródtak a padlón, de félretoltuk, és lekuporodva átnéztük őket. Amilyen szerencsénk volt, a térképet könnyen megtaláltuk. Az volt a könyvtár legnagyobb kötete. Emma örömkiáltással emelte a magasba.

Kifelé útközben találtunk alkoholt, Laudanumot és megfelelő kötszert Millard számára. Miután kitisztítottuk és bekötöztük a sebét, leültünk tanulmányozni a könyvet. Inkább atlasz volt, mint térkép, mély burgundivörös, tűzött bőrkötésben, minden egyes oldala nagy műgonddal, pergamennek látszó papírra rajzolva. Nagyon míves volt, nagyon régi, és beterítette Emma egész ölét.

– A Napok Térképe a neve – mondta Emma. – Benne van minden hurok, amelynek a létezéséről tudunk. – Ahol kinyitotta, azon az oldalon talán Törökország volt látható, bár sem útvonalak, sem határok nem voltak feltüntetve. Ehelyett a térkép tele volt picike spirálokkal, amelyeket hurkok helyeként értelmeztem. Mindegyiknek a közepén volt egy-egy különböző szimbólum, amely megfelelt egy, az oldal alján lévő magyarázó szövegnek, ahol a jelképek ismét megjelentek vonalakkal elválasztott számlisták mellett. Rámutattam a következőre: 29-3-316/?-?-399, és megkérdeztem: – Mi ez, valamiféle kód?

Emma végighúzta rajta az ujját.

– Ez a hurok Kr. u. 316. március 29-ike volt. A 399-es évig létezett, bár megszűnése napja és hónapja ismeretlen.

– Mi történt 399-ben?

Emma vállat vont.

– Nem írja.

Átlapoztam Görögország térképére, ahol még több spirál és szám zsúfolódott össze.

– De mi értelme mindezeket felsorolni? – kérdeztem. – Hogyan juthat el bárki ilyen ősrégi hurkokhoz?

– Bakugrással – mondta Millard. – Nagyon bonyolult és veszélyes vállalkozás, de ha az ember átugrik az egyik hurokból a másikba – például egy ötven évvel ezelőtti napra –, akkor hozzáfér az összes olyan hurokhoz, amelyek az utóbbi ötven évben szűntek meg létezni. Ha megvan a hozzávalója, hogy beutazza őket, ezeken belül további hurkokat talál, és így tovább, hatványozottan.

– De hiszen ez időutazás – ámultam. – Igazi időutazás.

– Úgy vélem, valóban az.

– Szóval ez a hely – mutattam Horace koromrajzára a falon. – Nemcsak azt kell kitalálnunk, hol van, hanem azt is, hogy mikor?

– Attól tartok. És ha Gulipán kisasszony valóban lidércek foglya, akik hírhedten hajlamosak a bakugrásokra, akkor igencsak valószínű, hogy őt meg a többi ymbrynét valahová a múltba vitték. Így még nehezebb lesz őket megtalálni és még veszélyesebb. A történelmi hurkok elhelyezkedését ellenségeink jól ismerik, és hajlamosak a bejáratuk környékén bujkálni.

– Akkor hát – mondtam – jó, hogy veletek megyek.

Emma megpördült, hogy rám nézzen.

– Ó, ez csodálatos! – kiáltotta, és megölelt. – Biztos vagy benne?

Mondtam, hogy igen. Bármennyire fáradtak voltak is, a srácok füttyögettek és tapsoltak. Néhányan megöleltek. Még Enoch is megszorította a kezem. Ám amikor ismét Emmára néztem, már nem mosolygott.

– Mi baj? – kérdeztem.

Emma kínosan tipródott.

– Valamit tudnod kell – mondta –, és attól tartok, ez elveszi a kedved attól, hogy velünk jöjj.

– Nem veszi el – nyugtattam meg.

– Amikor elmegyünk innen, ez a hurok bezárul mögöttünk. Elképzelhető, hogy sosem tudsz majd visszatérni abba az időbe, ahonnan jöttél. Legalábbis nem egykönnyen.

– Nincs számomra ott semmi – mondtam gyorsan. – Ha vissza tudnék menni, akkor sem biztos, hogy szeretnék.

– Most ezt mondod. Szeretném, ha biztos lennél benne.

Bólintottam, aztán felálltam.

– Hová mész? – kérdezte Emma.

– Sétálni.

Nem mentem messzire, csak körüljártam lassan a takaros kertet, az eget nézve, amely immár tiszta volt, csillagok milliárdja ragyogott rajta. A csillagok is időutazók. Ezek közül az ősrégi fénypontok közül vajon hány utolsó visszhangja csupán már halott napoknak? Ha a miénken kívül az összes nap kihunyna ma éjjel, hány nemzedéknyi időnek kellene eltelnie itt, amíg észrevennénk, hogy egyedül vagyunk? Mindig tudtam, hogy az égbolt tele van rejtélyekkel – de mostanáig nem jöttem rá, hogy a föld is tele van velük.

Odaértem, ahol az ösvény kibújt az erdőből. Az egyik irányban feküdt az otthon és minden, amit ismertem, nem rejtélyes, hétköznapi és biztonságos.

Csakhogy mégsem az. Nem igazán. Többé már nem. A szörnyek meggyilkolták Portman nagyapát, és utánam jöttek. Előbb-utóbb újra megteszik. Arra megyek haza egyszer, hogy apám elvérezve hever a földön? Vagy anyám? A másik irányban a gyerekek gyülekeztek izgatott kis csoportokba, és tervezgették, amióta csak vissza tudtak emlékezni, először a jövőt.

Visszamentem Emmához, aki még mindig a vaskos könyvet böngészte. Vándorsólyom kisasszony mellette ült, csőrével ide meg oda mutogatott a térképen. A közeledésemre Emma felpillantott.

– Veletek megyek.

Emma elmosolyodott.

– Örülök.

– Csak egy dolgot kell még elintéznem, mielőtt elmegyek.

*

Kora hajnalban értem vissza a városba. Végre elcsendesedett az eső, és kéklő nappal fényei szivárogtak felfelé a láthatáron. A főút olyan volt, mint valami emberi kar, amelyből kihúzták az ereket, mert az eső vízfolyásai sok helyen kimosták a murvát.

Bementem a fogadóba, átvágtam az üres ivón, fel a szobánkba. A spaletták becsukva, apám ajtaja zárva, amitől megkönnyebbültem, mert nem tudtam, hogyan mondjam el neki, amit el kellett mondanom. Ehelyett leültem tollal és papírral, és levelet írtam neki.

Próbáltam mindent elmagyarázni. Írtam a különleges gyerekekről meg az üresekről meg arról, hogy Portman nagyapa történetei igaznak bizonyultak. Elmondtam neki, mi történt Vándorsólyom kisasszonnyal és Gulipán kisasszonnyal, próbáltam vele megértetni, miért kell elmennem. Kértem, hogy ne aggódjon.

Aztán szünetet tartottam, és elolvastam, amit írtam. Nem volt jó. Úgysem hitte volna el. Azt hitte volna, hogy eszemet vesztettem, ahogyan nagyapa, vagy megszöktem, vagy elraboltak, vagy a tengerbe vetettem magam. Mindenképpen tönkretettem volna az életét. Összegyűrtem a papírt, és a szemétbe dobtam.

– Jacob?

Apám állt az ajtóban kialvatlan szemmel, kócosan, sáros ingben és farmerban.

– Szia, apa.

– Felteszek neked egy egyszerű, egyenes kérdést – mondta –, és egyszerű, egyenes választ várok rá. Hol voltál a múlt éjjel?

Láttam, hogy alig képes megőrizni a fegyelmezettségét. Úgy éreztem, elég a hazudozásból.

– Jól vagyok, apa. A barátaimmal voltam.

Mintha kihúztam volna a szeget a gránátból.

– A BARÁTAID A KÉPZELET SZÜLEMÉNYEI! – ordította. Elvörösödött arccal közeledett felém. – Bárcsak anyád meg én ne hagytuk volna azt a félnótás terapeutát rábeszélni minket, hogy ide hozzalak, mert ez az egész abszolút katasztrófa! Most hazudtál nekem utoljára! Most indulj a szobádba csomagolni. Az első komppal utazunk!

– Apa?

– És ahogy hazaértünk, nem hagyod el a házat, amíg olyan pszichiátert nem találunk neked, aki nem vadszamár!

– Apa!

Egy pillanatig felmerült bennem, hogy talán meg kell szöknöm tőle. Elképzeltem apámat, amint lefog, segítségért kiált, és kényszerzubbonyban rakat fel a kompra.

– Nem megyek veled – mondtam.

Félrebillentette a fejét, összehúzta a szemét, mintha nem jól hallotta volna. Ismételni akartam, amikor kopogtak az ajtón.

– Tűnés! – kiáltotta apám.

Ismét kopogtak, ezúttal erősebben. Apám odarohant, feltépte az ajtót, és a lépcső tetején ott állt Emma, apró lánggömb táncolt a tenyere fölött. Mellette Olive.

– Jó napot – mondta Olive. – Jacobhoz jöttünk.

Apám döbbenten bámult rájuk.

– Mi ez a…

A lányok bejöttek mellette a szobába.

– Mit kerestek itt? – sziszegtem rájuk.

– Csak be akartunk mutatkozni – mosolygott apámra elbűvölőn Emma. – Sajnos eléggé későn ismertük meg a kedves fiát, ezért illendőnek tartottuk, hogy baráti látogatást tegyünk önöknél.

– Oké – dadogta apám, a tekintete ide-oda ugrált a lányokon.

– Remek fia van – mondta Olive. – Nagyon bátor!

– És jóképű! – tette hozzá Emma, és rám kacsintott. Két keze között gurigázott a lánggal, mint valami játékszerrel. Apám megbűvölten bámulta.

– I-igen – dadogta. – Az.

– Megengedi, hogy levessem a cipőm? – kérdezte Olive, és meg sem várva a választ, levetette, és máris felrepült a mennyezetig. – Köszönöm. Így sokkal kényelmesebb!

– Ők a barátaim, apa. Akikről meséltem. Ez itt Emma, az ott a plafonon Olive.

Apám hátratántorodott.

– Még alszom – motyogta. – Olyan fáradt vagyok…

Egy szék emelkedett fel a padlóról, és lebegett oda hozzá, amelyet nagy hozzáértéssel készített orvosi kötés követett a levegőben.

– Kérem, akkor foglaljon helyet – mondta Millard.

– Oké – mondta apám, és leült.

– Mit keresel itt? – súgtam Millardnek. – Nem kéne feküdnöd?

– A környéken jártam. – Modernnek látszó orvosságos üvegcsét emelt fel. – Meg kell mondanom, csodálatosan hatásos fájdalomcsillapítókat gyártanak a jövőben!

– Apa, ő Millard – mondtam. – Nem látod, mert láthatatlan.

– Örvendek.

– Szintén – mondta Millard.

Odamentem apámhoz, letérdeltem a széke mellé. Apa feje kissé fel-le mozgott.

– Elmegyek, apa. Egy ideig nem találkozunk.

– Tényleg? Hová mész?

– Kirándulásra.

– Kirándulásra – ismételte. – Mikor jössz vissza?

– Nem igazán tudom.

A fejét csóválta.

– Éppen úgy, mint a nagyapád. – Millard eresztett egy pohárnyi vizet a csapból, odavitte apámnak, ő pedig elvette, mintha a lebegő pohár egyáltalán nem volna szokatlan. Úgy vélem, valóban azt hitte, álmodik. – Hát akkor, jó éjszakát – mondta, és felállt, megtámaszkodott a szék támláján, és visszabotorkált a szobájába. Az ajtóban megállt, rám nézett. – Jake?

– Igen, apa.

– Légy óvatos, oké?

Bólintottam. Becsukta az ajtót. Pár pillanat múlva hallottam, hogy belezuhan az ágyba.

Leültem, dörzsöltem az arcom. Nem tudtam, hogyan is érezzem magam.

– Segítettünk? – kérdezte fentről Olive.

– Nem tudom – mondtam. – Nem hiszem. Amikor felébred, azt fogja hinni, csak álmodott titeket.

– Írhatnál neki – tanácsolta Millard. – Bármit közölhetsz vele – úgysem tud követni minket.

– Írtam már. De az nem bizonyíték.

– Ó – mondta Millard. – Igen, értem a problémádat.

– Bárcsak nekem ilyen problémám lett volna – mondta Olive. – Bárcsak az én anyukám és apukám annyira szerettek volna, hogy aggódtak volna értem, amikor elmegyek otthonról!

Emma felnyúlt, és megszorította a kislány kezét. Aztán azt mondta: – Talán nekem van bizonyítékom.

Kis tárcát vett elő ruhája övéből, és elővett egy pillanatfelvételt. A kezembe nyomta. A képen ő volt nagyapával, amikor az még fiatal volt. Emma teljes odaadással nézett nagyapára, de nagyapa mintha másutt járt volna gondolatban. Szomorú és szépséges volt, és magába zárta mindazt, amit tudtam a kettejük kapcsolatáról.

– Közvetlenül az előtt készült, hogy Abe elment a háborúba – mondta Emma. – Apukád fel fog ismerni engem, nem igaz?

Emmára mosolyogtam.

– Úgy nézel ki, mint aki egyetlen napot sem öregedett.

– Csodálatos! – mondta Millard. – Itt van a bizonyítékod.

– Ezt mindig magadnál hordod? – kérdeztem, és visszaadtam a fotót.

– Igen. De már nincs szükségem rá. – Az asztalhoz ment, fogta a tollam, és írni kezdett a fénykép hátára. – Hogy hívják apukádat?

– Franklin.

Amikor végzett, Emma odaadta a képet. Megnéztem mindkét oldalát, aztán kihalásztam a saját levelemet a szemétből, kisimítottam, és az asztalon hagytam a fényképpel együtt.

Kedves Franklin!

Örültem, hogy találkozhattunk. Ezen a képen az édesapja látható, amikor itt élt. Remélem, ez elegendő, hogy meggyőzze önt: még mindig élek, és Jacob történetei nem a fantázia művei.

Jacob egy ideig velem és a barátaimmal fog utazni. Úgy őrizzük egymás biztonságát, ahogyan csak a mi fajtánknak lehet. Egyszer majd, ha elmúlt a veszély, a fia visszatér önhöz. Szavamat adom.

Tisztelettel

Emma Bloom

U.i. Úgy tudom, megtalált egy levelet, amelyet én küldtem az édesapjának igen régen. Helytelen volt, és biztosíthatom, kéretlen, soha nem kaptam hasonló választ. Ő volt a leginkább tiszteletreméltó ember, akit valaha is ismertem.

– Készen álltok az indulásra? – kérdeztem.

A barátaim az ajtóban álltak, engem vártak.

– Csak ha készen állsz te is – felelte Emma.

Elindultunk a gerinc felé. Annál a pontnál, a gerinc közelében, ahol mindig megálltam visszanézni, mennyi utat tettem meg, most továbbmentem. Néha jobb nem visszanézni.

Amikor a sírhalomhoz értünk, Olive megsimogatta a köveket, mint valami szeretett házi kedvencet.

– Isten veled, öreg hurok – mondta. – Nagyon derék hurok voltál, és mindannyiunknak nagyon fogsz hiányozni. – Emma megszorította a kislány vállát, és mindketten lekuporodtak, és bemásztak.

A hátsó helyiségben Emma a falhoz emelte a lángját, és olyasmit mutatott, amit addig sosem vettem észre: időpontok és kezdőbetűk hosszú listáját a kőbe vésve.

– Az összes időszak, amikor használták ezt a hurkot – magyarázta. – Az összes többi nap, amely itt hurokká hurkolódott.

Ahogy néztem, el tudtam olvasni, hogy P.M. 1853.02.03. és J.R.R. 1797.04.01. és alig olvashatón X.J. 1580. A fal alja felé különös jelek voltak, amelyeket nem tudtam megfejteni.

– Rúnák – mondta Emma. – Egészen régi.

Millard átkutatta a murvát, amíg talált egy hegyesebb kövecskét, egy másikat kalapácsként használt, és odavéste a magáét a többi alá. A.V. 1940.09.03.

– Ki az az AV? – kérdezte Olive.

– Alma Vándorsólyom – mondta Millard, és sóhajtott. – Neki kellene vésnie, nem nekem.

Olive végighúzta a kezét a durva jeleken.

– Gondolod, hogy jön majd egyszer egy másik ymbryne, hogy hurkot hozzon létre itt?

– Remélem – mondta Millard. – Nagyon remélem.

*

Victort eltemettük. Bronwyn felemelte az egész ágyat Victorral együtt, és kivitte, az összes gyerek összegyűlt a gyepen, Bronwyn pedig lehúzta a bátyjáról a takarót, és utoljára megcsókolta a homlokát. Mi, fiúk úgy emeltük fel az ágyat, mint a koporsóvivők, és lassan a bomba ütötte kráterhez vittük. Aztán mind kimásztunk, kivéve Enochot, aki elővett a zsebéből egy agyagkatonát, és gyengéden a halott fiú mellkasára tette.

– Ez a legjobb emberem – mondta. – ’Ogy legyen társaságod. – Az agyagember felült, és Enoch visszanyomta a hüvelykujjával. A figura hasra fordult, a feje alá tette a kezét, mint aki aludni készül.

Amikor feltöltöttük a krátert, Fiona kihúzott néhány cserjét és szőlőtőkét a csupasz földből, és növeszteni kezdte őket. Mire mi, többiek összecsomagoltunk az útra, Ádám újra a helyén volt, csak most már Victor sírját jelölte.

Mihelyt a gyerekek búcsút mondtak a háznak, néhányan tégladarabkát vagy egy szál virágot vittek magukkal a kertből emlékül, utoljára mentünk végig a szigeten: keresztül a megperzselt erdőn és a bomba ütötte lyukakkal teli lápon, át a gerincen és keresztül a tőzegfüstös városkán, ahol az emberek tornácokon és ajtókban üldögéltek-álldogáltak, olyan kimerülten és döbbenten a sokktól, hogy észre sem nagyon vették, amint a különleges külsejű gyerekek kis csapata elvonul előttük.

Csendesek voltunk, de izgatottak. A gyerekek nem aludtak, de ezt ránézésre nem lehetett volna megmondani. Szeptember negyedike volt, és nagyon hosszú idő óta először a napok ismét teltek. Egyesek azt állították, érzik a különbséget; tüdejükben sűrűbb lett a levegő, ereikben gyorsabban száguldott a vér. Elevenebbnek, valóságosabbnak érezték magukat.

Én is.

*

Régen arról álmodoztam, hogyan menekülhetnék el hétköznapi életem elől, csakhogy az életem sosem volt hétköznapi. De nem vettem észre, mennyire rendkívüli. Azt sem tudtam elképzelni soha, hogy az otthon olyasvalami, ami egyszer még hiányozhat. Ám amikor berakodtunk csónakjainkba hajnalban, az Előtte és az Utána vadonatúj borotvaélén, eszembe jutott mindaz, amit magam mögött hagyok – a szüleim, a városom, egyetlen-és-egykori legjobb barátom –, és rájöttem, hogy a távozás nem olyan lesz, amilyennek képzeltem, mintha súlyos tehertől szabadulnék meg. Az emlék kézzelfogható volt és nehéz, és tudtam, hogy örökké magammal viszem majd.

A régi életemhez mégis éppen olyan lehetetlen volt visszatérnem, mint a gyerekeknek a lebombázott házba. Búvóhelyeink ajtaját betörték.

Tíz különleges gyereknek és egy különleges madárnak kellett helyet szorítanunk mindössze három erős evezős csónakban, ám sok mindenről lemondtunk, és otthagytuk a kikötőben. Amikor végeztünk, Emma javasolta, hogy valaki mondjon valamit – mondjon beszédet az előttünk álló útról –, de senki sem talált szavakat. Így hát Enoch felemelte Vándorsólyom kisasszony kalitkáját, ő pedig harsogó, rekedt rikoltást hallatott. Válaszképpen elkiáltottuk magunkat mi is, egyszerre ünnepelve a győzelmet, és bánkódva mindazért, amit elveszítettünk, de megnyerhetünk még.

Hugh meg én lapátoltunk az első csónakban. Enoch a csónak orrából nézett minket, készen a maga menetére az evezőknél, miközben a szalmakalapos Emma a távolodó szigetet nézte. A tenger hullámos üvegtáblaként, végtelenül nyúlt el előttünk. Meleg idő volt, de hűvös szellő fújt a vízről, és órákon át bírtam volna evezni. Csodálkoztam, hogyan lehet ilyen békesség a háborús világban.

Az utánunk jövő csónakban Bronwyn, láttam, szeméhez emelte Vándorsólyom kisasszony fényképezőgépét. Rá mosolyogtam. A régi fotóalbumokat nem hoztuk magunkkal, talán ez lesz egy vadonatúj gyűjtemény első képe. Fura volt elképzelni, hogy egyszer nekem is lehet tucatnyi elsárgult fényképem, amelyeket szkeptikus unokáknak mutogathatok – és megoszthatom velük fantasztikus történeteimet.

Aztán Bronwyn leengedte a fényképezőgépet, felemelte a karját, és mutatott valamit a csónakunkon túl. A távolban, a felkelő nap előtt feketéllve csatahajók néma sora pettyezte a láthatárt.

Gyorsabban kezdtünk evezni.

UTÓSZÓ

Az ebben a kötetben található összes fénykép régi, véletlenül talált felvétel, és néhány, minimális utómunkán átesett kivételével, valamennyi változatlan. Olyan emberek személyes archívumából származnak, akik éveket és megszámlálhatatlan órát töltöttek bolhapiacok, régiségkereskedések és garázskiárusítások rendszerezetlen fényképeket tartalmazó, óriás tartályainak átkutatásával, hogy páratlan fotókra bukkanjanak, történelmi jelentőségű vagy megragadó szépségű felvételeket mentsenek meg a feledéstől – és valószínűleg a megsemmisüléstől. Munkájuk a fel nem tűnő szeretet munkálkodása, és véleményem szerint ezek az emberek a fotográfia világának meg nem énekelt hősei.

CÍM – GYŰJTEMÉNY

A láthatatlan fiú – Robert Jackson A levitáló lány – Yefim Tovbis Sziklaemelő fiú – Robert Jackson A festett fej – Robert Jackson Abe szunyókál – Robert Jackson Lány a palackban – Robert Jackson A lebegő csecsemő – Peter Cohen A fiú fejű kutya – Robert Jackson A gumikislány – Robert Jackson A maszkos táncosok – Robert Jackson Vándorsólyom kisasszony sziluettje – Robert Jackson Nyuszi jelmezes fiú – Robert Jackson Lányok a tengerparton – The Thanatos Archive A tükröző tó – Peter Cohen

A fiú a méhekkel – Robert Jackson A falatozó táncosok – Robert Jackson Emma a sötétben – Muriel Moutet A sírhalom alagútja – Martin Isaac Vadászgépek – Robert Jackson

Vándorsólyom kisasszony – A szerző

Pintyőke kisasszony – Roselyn Leibowitz Gulipán kisasszony és védencei – Julia Lauren Pintyőke kisasszony hurka – Roselyn Leibowitz Claire aranyló fürtjei – David Bass A mi gyönyörű bemutatónk – Robert Jackson Bronwyn Bruntley – Robert Jackson Fiona tyúkkal – John van Noate Jill és az égig érő paszuly – Robert Jackson Horace mint divatfi – Robert Jackson A legsúlyosabb esetekkel Vöcsök kisasszony foglalkozik – A szerző

Enoch bábui – David Bass

Victor – Robert Jackson

Az én bombázómnak – Peter Cohen Krumplit hámozok – Robert Jackson Emma sziluettje – Robert Jackson Ezért – Robert Jackson

Vadászkirándulás – A szerző

Áruházi Mikulás – A szerző

Viktoriánus fogorvos – The Thanatos Archive Marcie és a lidérc – Robert Jackson A látomás – Peter Cohen

Kár, kár, kár – Roselyn Leibowitz Abe és Emma – Robert Jackson

Gyorsabban kezdtünk evezni – Robert Jackson

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönetet szeretnék mondani:

Mindenkinek Quirkben, kivált Jason Rekulaknek látszólag végtelen türelméért és pompás ötleteiért; Stephen Segalnek alapos szerkesztéséért és éles szeméért; és Doogie Hornernak, aki kétségtelenül a ma dolgozók közül a legjobb könyvillusztrátor és stand-up komikus.

Csodálatos és szívós ügynökömnek, Kate Shafer Tertermannek.

Feleségemnek, Abbinek, amiért derűsen viselte részemről a hónapokon át tartó ideges fel-alá járkálást és a szakállnövesztést; és a szüleinek, Barrynek és Phyllisnek a támogatásukért, valamint Barry szüleinek, Gladysnek és Abrahamnek, mert az ő életben maradásukból merítettem ihletet.

Anyának, akinek mindennel tartozom, természetesen.

És fényképgyűjtő barátaimnak: az igen nagylelkű Peter Cohennek; Leonard Lightfootnak, aki sokaknak bemutatott; Roselyn Leibowitznak; Jack Mordnak a Thanatos Archive-tól; Steve Bannosnak; John van Noaténak; David Bassnek; Martin Isaacnek; Muriel Moutet-nak; Julia Laurennek; Yefim Tovbisnak; és elsősorban Robert Jacksonnak, akinek nappalijában sok kellemes órát töltöttem különleges fényképek nézegetésével.

Chris Higginsnek, akit vezető tekintélynek tartok időutazás ügyben, amiért mindig felvette nekem a telefont.

Laurie Porternek, aki a borítón lévő fotót készítette rólam, amikor néhány borzongató, elhagyott viskót kutattunk át a Mojave sivatagban.

A kiadás alapja:

Ransom Riggs: Miss Peregrine’s Home for Peculiar Children Qiurk Books, Philadephia, Pennsylvania

A Kossuth Kiadó

Vándorsólyom kisasszony különös gyermekei című könyvének elektronikus kiadása

Fordította

Gálvölgyi Judit

Szerkesztette

Nádor Henrik

A borító Yefim Tovbis képe alapján készült.

ISBN 978-963-09-6922-2

Minden jog fenntartva

© Ransom Riggs

© Quirk Books

© Kossuth Kiadó

© Hungarian translation Gálvölgyi Judit 2011-11-04

Felelős kiadó Kocsis András Sándor a Kossuth Kiadó zRt. elnök-vezérigazgatója Kiadási igazgató Szuba Jolanta www.kossuth.hu

Az e-könyv létrehozásában közreműködött a DRW és Pekó Zsolt Projektvezető: Földes László www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com

Tartalomjegyzék

BORÍTÓ

ELŐJÁTÉK

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

BORÍTÓ

ELŐJÁTÉK

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS