RANSOM RIGGS

ÜRESEK VÁROSA

Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei

a történet folytatódik

Kossuth Kiadó

Tahereh-nek

„S ím a folyón felénk egy gálya tartott, rajta egy agg, régi szőrtől fehéren, s »Jaj nektek, hitvány lelkek!« – így rivalgott.

»Eget látni már egyik se reméljen.

Jöttem, hogy majd a vizen átkísérlek tűzbe, fagyva, örök sötétbe mélyen.

S te itt közöttük, élő testű lélek

hordd el magad, távozz e holt seregtűl!«

De akkor látta, hogy odébb se térek…”

Dante: Pokol, Harmadik ének (Babits Mihály fordítása)

KÜLÖNLEGES SZEREPLŐK

Jacob Portman

Hősünk érzi és látja az üresrémeket.

Emma Bloom

Képes tüzet gyújtani a kezével. Korábban Jacob nagyapjának szerelme.

Abraham Portman

(elhunyt)

Jacob nagyapja, akit üresrémek öltek meg.

Bronwyn Bruntley

Rendkívül erős lány.

Millard Nullings

Láthatatlan fiú, a különleges dolgok szakértője.

Olive Abroholos Elephanta A levegőnél könnyebb lány.

Horace Somnusson

Jósló álmoktól és látomásoktól szenvedő fiú.

Enoch O’Connor

Halottakat rövid időre feltámasztani képes fiú.

Hugh Apiston

A gyomrában élő méheknek parancsolni tudó fiú.

Claire Densmore

Hátsó szájjal bíró kislány, Vándorsólyom kisasszony legifjabb védence.

Fiona Frauenfeld

Néma lány, aki növényeket képes növeszteni.

Alma LeFay Vandorsolyom Ymbryne, alakváltó, időmanipulátor; a cairnholmi hurok igazgatónője; madár alakban rekedt.

Esmeralda Gulipán

Ymbryne, akinek hurkát lerohanták és tönkretették; lidércek rabolták el.

KÖZÖNSÉGES SZEREPLŐK

Franklin Portman

Jacob édesapja; amatőr ornitológus és író.

Maryann Portman

Jacob édesanyja; Florida második legnagyobb drogérialáncának örökösnője.

Ricky Pickering

Jacob egyetlen normális barátja.

Golan doktor

(elhunyt)

Magát pszichiáternek kiadó lidérc, aki rászedte Jacobot és családját; kés őbb

Jacob megölte.

Ralph Waldo Emerson

(elhunyt)

Esszéista, előadó, költő.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Keresztüleveztünk a kikötőn, el a vízen táncoló, forrasztásaikból rozsdát síró csónakok mellett, el a pusztíthatatlan, de lesüllyedt dokkok tetején nyugalomra tért, néma sirályok raja mellett, el a hálójukat kivető, láttunkra megdermedt halászok mellett, akik úgy bámultak ránk, hogy nem tudták eldönteni, valóságosak vagyunk-e, vagy csak képzeletbeliek; a vízen hajózó kísértetek, avagy kísértetjelöltek. Tíz gyermek és egy madár három rozoga kis csónakban, amint némán és elszántan eveznek a nyílt tenger felé, és az egyetlen biztonságos kikötő gyorsan távolodik tőlünk, partja csipkézett és varázsos a hajnal kék-arany fényében. Célunk, a walesi szárazföld morajló partja csak homályosan látszott, a láthatáron fekete füst terjengett.

Eleveztünk a vén világítótorony mellett, amely csöndesen állt a távolban, pedig az elmúlt éjjel oly sok sérülés színhelye volt: a körülöttünk robbanó bombák közt kis híján megfulladtunk, majdnem széttéptek minket a golyók. Fegyvert fogtam, meghúztam a ravaszt, és megöltem egy embert, amit még mindig képtelen voltam megérteni. Elveszítettük, majd visszaszereztük Vándorsólyom kisasszonyt – kiragadtuk egy tengeralattjáró acél állkapcsai közül –, bár a visszaszerzett Vándorsólyom kisasszony sérült volt, segítségre szorult, és mi nem tudtuk, hogyan segíthetnénk rajta. Most csónakunk farán állt, és nézte, hogy minden egyes evezőcsapással távolodik az általa teremtett menedék.

Végül elhagytuk a hullámtörő gátat, kiértünk a nagy, nyílt vízre, és a kikötő tükörsima vizét a csónakjaink oldalát nyaldosó kis hullámok váltották fel. Egy repülőgépet hallottam fenn, a magasban, és húztam az evezőt akkor is, amikor felnéztem, és próbáltam elképzelni, milyen lehet kis hajóhadunk fentről. Ezt a világot választottam, és mindazt, amim ebben a világban volt. Mindannyiunk becses, különleges élete három ócska kis csónakban zsúfolódott össze a mozdulatlan tengeren.

Irgalom.

*

Csónakjaink könnyedén, egy vonalban siklottak, kedvező áramlat sodort minket a part felé. Egymást váltva eveztünk, hogy ne merüljünk ki, bár olyan erősnek éreztem magam, hogy egy teljes órán át nem adtam át az evezőt. Belevesztem a mozdulatok ritmusába, karjaim hosszú ellipsziseket rajzoltak a levegőbe, mintha húznék magam felé valamit, ami nem akar jönni. Velem szemben Hugh evezett, mögötte, a csónak farában ült Emma, szemét eltakarta szalmakalapja pereme, ahogy a térdére tett térkép fölé hajolt. Gyakran felpillantott, hogy összevesse a térképen látottakat a láthatárral, és arcának puszta látványa olyan erőt adott, amelynek meglétéről nem is tudtam.

Úgy éreztem, örökké tudnék evezni – amíg a másik csónakból át nem kiáltott Horace, hogy mennyi a távolság a szárazföldig, Emma pedig visszasandított a sziget felé, aztán lenézett a térképre, méricskélt az ujjaival, és eléggé bizonytalanul válaszolt.

– Hét kilométer? – Ám ekkor Millard, aki szintén a mi csónakunkban ült, súgott valamit Emma fülébe, mire Emma elkomorodott, elfordította a térképet, és még jobban elkomorodott. – Úgy értem, nyolc és fél. – Amint kimondta, elszontyolodtam.

Nyolc és fél kilométer: olyan távolság, amelyet a gyomorforgató komp, amely két héttel korábban Cairnholmra szállított, egy óra alatt tenne meg. Olyan távolság, amelyet bármilyen motoros vízi jármű könnyedén megtesz. Másfél kilométerrel kevesebb, mint amennyit formában nem lévő bácsikáim lefutottak jótékonysági hétvégéken, és csak valamivel több, mint amennyinek teljesítésével anyám dicsekedett az evezőpadon, a menő edzőteremben. Ám a szárazföld és a sziget közti kompjárat csak harminc év múlva indul be, az evezőpadok pedig nincsenek megrakva utasokkal és poggyásszal, és az útirányukat sem kell állandóan módosítani, hogy jó irányba tartsanak. És ami még rosszabb volt, veszélyes vízen eveztünk, amely hírhedt volt arról, hogy elnyeli a hajókat: nyolc és fél kilométernyi szeszélyes, változékony tenger, amelynek fenekén zöldellő hajóroncsok és tengerészek csontjai hevertek, és amelynek sötétlő mélyén ott bujkáltak ellenségeink is.

Akik e miatt aggódtak, feltételezték, hogy a lidércek a közelben vannak, valahol alattunk, a német tengeralattjáróban, várakozva. Ha nem tudták máris, hogy elmenekültünk a szigetről, hamarosan rájönnek. Egyetlen, kudarcot vallott kísérlet után nem adhatják fel. A távolban százlábúként araszoló hadihajók és a fentről őrködő brit vadászgépek miatt a tengeralattjárónak veszélyes lett volna a felszínre emelkednie fényes nappal, de mihelyt leszáll az éj, könnyű préda leszünk. Értünk jönnek majd, elviszik Vándorsólyom kisasszonyt, és minket vízbe fojtanak. Eveztünk hát, egyedül abban reménykedve, hogy napnyugta előtt elérjük a szárazföldet.

*

Eveztünk, amíg bele nem fájdult a karunk meg a vállunk. Eveztünk, amíg el nem ült a reggeli szél, és a nap nem t űzött le ránk perzselőn, mintha nagyítón át sütne, és nyakunkon nem csorgott az izzadság. Rájöttem, hogy elfelejtettünk friss ivóvizet hozni magunkkal, és hogy 1940-ben a napfény elleni védekezés annyit jelentett, hogy az ember árnyékban maradt. Eveztünk, amíg tenyerünkről le nem hámlott a bőr, és biztosak nem lettünk abban, hogy ha abbahagynánk, még egyszer képtelenek lennénk megmozdítani az evezőt.

– Folyik rólad a víz – mondta Emma. – Add át egy kicsit az evezőt, mielőtt elolvadsz.

A hangja kizökkentett kábultságomból, hálásan bólintottam, helyet cseréltünk, de húsz perccel később visszakértem az evezőt. Nem tetszettek a gondolataim, amelyek pihenés közben támadtak: elképzeltem, amint apám felébred a Cairnholmon bérelt szobánkban, és ott találja helyettem Emma megdöbbentő levelét; aztán az ezt követő pánikot. Aztán jöttek az utóbbi napokban átélt rémségek emlékfoszlányai: egy szörny húz befelé a pofájába; egykori pszichiáterem halálos zuhanása a világítótoronyból; egy jeges ládában fekvő hulla, egy pillanatra visszarángatva a túlvilágról. Eveztem hát, hiába voltam kimerült, s úgy éreztem, hogy a gerincem soha többé nem egyenesedik ki.

A szemlátomást kimeríthetetlen Bronwyn evezett a másik csónakban egyedül. Olive vele szemben ült, de ő nem jelentett segítséget; a kicsi lány nem tudta volna megmozdítani az evezőt anélkül, hogy a levegőbe ne emelkedett volna, ahol egy kósza szellő elfújta volna, mint a papírsárkányt. Így Olive csak biztatta Bronwynt, aki két ember – vagy három, vagy négy – helyett evezett, ha figyelembe vesszük a csónakjukban lévő bőröndöket és ládákat, tele ruhával, élelemmel, térképekkel, könyvekkel és egy csomó kevésbé gyakorlatias dologgal, amilyenek például az Enoch posztószatyrában lévő, konzervált csúszómászószívek voltak; vagy Vándorsólyom kisasszony felrobbant házának kilincse, amelyre Hugh talált rá a fűben, útban a csónakok felé, és úgy érezte, nem tud élni nélküle; vagy a pufók párna, amelyet Horace mentett ki a lángoló házból – azt mondta, ez a szerencsepárnája, egyedül ez tudja megfékezni bénító lázálmait.

Más emléktárgyak olyannyira becsesek voltak, hogy a gyerekek még evezés közben is ragaszkodtak hozzájuk. Fiona két térde közt egy férges kerti földdel teli cserép volt. Millard bekente az arcát egy maréknyi, a bombázás eredményeként keletkezett téglaporral, különös gesztusa amolyan gyászszertartás volt. Ha olyasmihez ragaszkodtak is, ami furcsa, megértettem őket: ennyi maradt az otthonukból. Az otthonuk elpusztult, s nem tudták, hogyan engedjék el.

Miután három órán át rabszolgaként eveztünk, a sziget nyitott tenyérnyi méretűre zsugorodott. Csöppet sem emlékeztetett az ijesztő, sziklák övezte erődítményre, amelyet néhány hete pillantottam meg; most törékenynek látszott, apró kődarabnak, amelyet bármikor elsodorhatnak a hullámok.

– Nézzétek! – kiáltotta Enoch, és felállt a mellettünk lévő csónakban. – Eltűnik! – Kísérteties köd fogta körül a szigetet, eltakarta a szemünk elől, mi pedig abbahagytuk az evezést, s úgy néztük.

– Mondjunk búcsút a szigetünknek – állt fel Emma, és levette nagy kalapját. – Talán soha többé nem látjuk.

– Ég veled, sziget – mondta Hugh. – Olyan jó voltál hozzánk.

Horace letette az evezőt, integetett.

– Ég veled, ház. Hiányozni fognak szobáid és kertjeid, de a legjobban az ágyam fog hiányozni.

– Ég áldjon, hurok – szipogta Olive. – Köszönjük, hogy ennyi éven át biztonságot nyújtottál nekünk.

– Szép évek voltak – mondta Bronwyn. – Életem legszebb évei.

Magamban én is búcsút mondtam a szigetnek, annak a helynek, amely örökre megváltoztatott, és amely minden temetőnél jobban őrizte nagyapám emlékét és titkát. Visszavonhatatlanul elment nagyapa is és a sziget is. Azon tűnődtem, hogy megértem-e valaha is, mi történt velem: mivé lettem, mivé válok. Azért jöttem a szigetre, hogy megfejtsem nagyapa rejtélyét, és e közben felfedeztem a magamét. Amint az eltűnő Cairnholmot néztem, mintha azt láttam volna, hogyan merül alá a rejtély kulcsa a sötét hullámokba.

És akkor a sziget egyszerre csak eltűnt, elnyelte a hegyek köde.

Mintha sohasem létezett volna.

**

Kisvártatva a köd minket is utolért. Elvakított minket, a szárazföld elhomályosult, a nap halványfehérré fakult. Körbe-körbe eveztünk, mert elvesztettük minden irányérzékünket. Végül megálltunk, letettük evezőinket, és vártunk a nyomott szélcsendben, azt remélve, hogy elmúlik a homály; semmi értelme nem volt így továbbevezni.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Bronwyn. – Ha várunk, beesteledik, és akkor már nem csak a rossz idővel kell számolnunk.

És ekkor, mintha csak hallotta volna Bronwyn szavait, az időjárás tényleg rosszra fordult. Erős szél támadt, és világunk pillanatok alatt átalakult. Körülöttünk a tenger fehér tarajos hullámokat vetett, amelyek a csónakok oldalait csapkodták, vizet fröcsköltek a lábunkra. Megeredt az eső, mintha apró lövedékek záporoztak volna ránk. Kisvártatva úgy dobált minket a tenger, ahogyan a fürdővízben gyermek a gumijátékokat.

– Forduljatok rá a hullámokra! – kiáltotta Bronwyn, evezőjével a vízbe nyúlva. – Ha oldalba kapjuk őket, egészen biztosan felborulunk! – De a legtöbbünk ahhoz is kimerült volt, hogy sima tengeren evezzen, nem hogy vadul háborgó vízen, így hát a csónakok szélébe kapaszkodtunk, és reszkettünk az életünkért.

Vízfal tartott egyenesen felénk. Felsiklottunk a hatalmas hullámra, a csónakok szinte függőleges helyzetbe kerültek. Emma belém kapaszkodott, én az evezővillába; mögöttünk Hugh az ülésdeszkát markolta. Úgy siklottunk le a hullámról, mint valami hullámvasúton, a gyomrom táncolt, és ami a csónakban nem volt rögzítve – Emma térképe, Hugh táskája, az én, még Floridából magammal hozott, piros kerekes bőröndöm –, a fejünk fölött a hullámokba repült.

Nem volt időnk az elvesztett holmi miatt siránkozni, mert először a másik két csónakot sem láttuk. Amikor csónakunk egyenesbe jött, csak meresztettük a szemünket, és a barátaink nevét kiáltoztuk. Egy pillanatig ijesztő csönd volt, csak azután hangzottak fel válaszkiáltások, és a ködből előbukkant Enoch csónakja, s benne integetett mind a négy utas.

– Jól vagytok? – kiáltottam nekik.

– Ott! – kiabáltak vissza. – Oda nézz!

Láttam, hogy nem üdvözlésképpen integetnek, hanem mutogatnak valamire a vízen, úgy harmincméternyire – egy felborult csónakra.

– Bronwyn és Olive csónakja! – kiáltotta Emma.

Rozsdás alja mutatott az ég felé. Egyik lányt sem láttuk a közelében.

– Közelebb kell mennünk! – ordította Hugh, és fáradtságunkról megfeledkezve megragadtuk az evezőket, és a csónak felé igyekeztünk, a lányok nevét kiabálva. Áteveztünk egy csomó örvénylő ruhadarab fölött, amelyek kihulltak a szétnyílt bőröndökből; mindegyikük fuldokló lánynak látszott. A szívem kalapált, és bár csuromvizes voltam, és rázott a hideg, nem fáztam. Enoch csónakjával Bronwyn felborult csónakjánál találkoztunk, és együtt kutattuk a vizet.

– Hol vannak? – nyögte Horace. – Jaj, ha elvesztettük őket…

– Odalenn! – mutatott a csónaktestre Emma. – És ha alászorultak?

Kihúztam a villából az egyik evezőmet, ráütöttem a csónakra.

– Ha alatta vagytok, ússzatok ki! – harsogtam. – Kimentünk benneteket!

Egy rémítő pillanatig nem jött válasz, és elszállt minden reményem, hogy élve viszontláthatjuk őket. De aztán a felfordult csónakon kopogás hallatszott – és egy ököl ütötte át a csónak fenekét, repültek a fadarabok. Mindannyian meglepődtünk.

– Bronwyn az! – kiáltotta Emma. – Élnek!

Még néhány ökölcsapással Bronwyn megfelelő méretű lyukat vágott a csónak aljába. Odanyújtottam neki az evezőmet, ő megragadta, én pedig Hugh és Emma segítségével a csónakunkhoz húztam Bronwynt a habzó vízben, éppen akkor, amikor az ő csónakja elsüllyedt. Pánikban volt, hisztérikusan kiabált, s alig kapott levegőt. Olive után kiáltozott, aki nem volt vele a csónak alatt. Még mindig nem találtuk.

– Olive – meg kell mentenünk őt! – Hörögte a csónakunkba mászó Bronwyn. Rázta a hideg, tengervizet köhögött fel. Felállt az imbolygó csónakban, és a viharos égre mutatott. – Ott! – kiáltotta. – Látjátok?

A szemem fölé tettem a kezem az eső ellen, de csak hullámokat és ködöt láttam.

– Nem látok semmit!

– Ott van! – makacskodott Bronwyn. – A kötelet!

Akkor láttam meg, mire mutat: nem vízben kapálózó kislányra, hanem egy felfelé nyúló, vastag kenderkötélre, amely alig látszott a káoszban. Vastag, barna kötél nyúlt ki a vízből felfelé, és a vége eltűnt a ködben. Olive-nak ott kellett lennie a másik végén, láthatatlanul.

A kötélhez eveztünk, és Bronwyn tekerni kezdte befelé: egy perc múlva előbukkant Olive a fejünk fölötti ködből, a derekára kötve a kötél másik vége. A kicsi lány cipője leesett, amikor felborult a csónak, de Bronwyn már korábban odakötötte őt a vasmacska láncához, amelynek a másik vége a tengerfenékhez kapcsolódott. Ha nem így lett volna, Olive már eltűnt volna a felhők közt.

Olive Bronwyn nyakába ugrott, úgy kiáltotta:

– Megmentettél, megmentettél!

Szorosan ölelték egymást. Gombócot éreztem a torkomban.

– Még veszélyben vagyunk – mondta Bronwyn. – Muszáj sötétedés előtt elérnünk a partot, vagy a bajok csak akkor kezdődnek.

*

Kissé csöndesedett a vihar, a tenger sem hullámzott már olyan vadul, de újra evezni akár tükörsima vízen is elképzelhetetlennek látszott. Még félúton sem tartottunk a szárazföld felé, és már reménytelenül kimerült voltam. Lüktetett a kezem. A karom akár a fahasáb. Ráadásul a csónak állandó billegése hatott a gyomromra is – és a körülöttem lévő zöldes arcok alapján a másokéra is.

– Pihenünk egy kicsit – próbált biztató hangot megütni Emma. – Pihenünk, és kimerjük a csónakokból a vizet, amíg el nem oszlik a köd…

– Az ilyen ködöknek saját akarattyuk van – szólalt meg Enoch. – Eltart’at napokig is. Pár óra múlva sötét lesz, oszt’ csak remél’ettyük, ‘ogy reggelig nem tanának meg minket a lidércek. Tejjesen véttelenek leszünk.

– És nincs ivóvizünk – tette hozzá Hugh.

– Se ennivalónk – folytatta Millard.

Olive felemelte a két kezét.

– Én tudom, hol van!

– Micsoda? – kérdezte Emma.

– A szárazföld. Láttam föntről, a kötél végéről. – Olive elmagyarázta, hogy a köd fölé emelkedett, és egy rövid ideig tisztán látta a szárazföldet.

– Sokra megyünk vele – morogta Enoch. – Körbe-körbe eveztünk, amíg te odafönn lebegtél.

– Akkor engedjetek föl újra.

– Biztos ezt akarod? – kérdezte Emma. – Veszélyes lehet. Mi van, ha beléd kap a szél, vagy elszakad a kötél?

Olive arcocskája határozott volt.

– Engedjetek föl – ismételte.

– Amikor ilyen, nem lehet vele vitatkozni – mondta Emma. – Hozd a kötelet, Bronwyn.

– Nem ismerek nálad bátrabb kislányt – dicsérte meg Bronwyn, aztán munkához látott. A vasmacskát a vízből a csónakba húzta, és az így nyert pluszkötéllel összekötöttük két megmaradt csónakunkat, hogy ne tudjanak ismét elszakadni egymástól, majd felengedtük Olive-ot a ködös égboltra.

Különös, néma csendben néztük mindannyian a kötelet, hátrahajtott fejjel – s égi jelre vártunk.

Enoch törte meg a csendet.

– No, mi van? – kiáltotta türelmetlenül.

– Látom! – Jött a válasz. Olive hangja halk madárfüttynek hallatszott a csapkodó hullámok zajától. – Egyenesen előre!

– Nekem ennyi elég! – mondta Bronwyn, és miközben mi valamennyien a gyomrunkat fogtuk, és hasznavehetetlenül, magunkba roskadva ültünk, Bronwyn előremászott az elülső csónakba, fogta az evezőt, és evezni kezdett. Csupán Olive vékony hangocskája irányította, mint láthatatlan angyal az égből.

– Balra… még jobban balra… nem annyira!

Így közeledtünk lassan a part felé, a köd mindvégig a nyomunkban; hosszú, szürke csápjai, mint valami fantomkéz kísérteties ujjai, mintha állandóan vissza akartak volna húzni minket.

Mintha a sziget sem akart volna minket elengedni.

Második fejezet

Két csónakunk a köves parton állt meg. Kihúztuk őket a szárazra, amikor a nap lefelé indult a szürke felhőtömeg mögött: talán egy óra lehetett hátra a teljes sötétig. A part köves, apály idején ott maradt hulladékkal teli földdarab volt, ám nekem szebb, mint a pezsgőszínű homokkal borított turistaparadicsomok otthon. Azt jelentette, hogy sikerült. Hogy a többieknek mit jelentett, nem sejthettem; a legtöbbjük egész életében nem hagyta el Cairnholmot, és most ámulva néztek körül, csodálkoztak, hogy még életben vannak, s azon tűnődtek, mi lesz most velünk.

Rogyadozó lábbal másztunk ki a csónakokból. Fiona a szájába vett egy maréknyi iszamós kavicsot, ízlelgette, mintha mind az öt érzékszervére szüksége lett volna, hogy elhiggye, nem álmodik – pontosan így éreztem magam én is, amikor először jártam Vándorsólyom kisasszony hurkában. Soha életemben nem fordult elő, hogy annyira nem hittem a szememnek. Bronwyn nyögve huppant a földre, teljesen kimerülten. Mindenki körülugrálta, dicsérte mindazért, amit tett; a hálánk nagyobb volt, semhogy egy köszönjük szóval kifejezhettük volna, ő pedig próbált lerázni minket, de ahhoz is fáradt volt, hogy felemelje a kezét. Közben Emma meg a fiúk lehúzták Olive-ot a felhők közül. – Teljesen elkékültél! – kiáltott fel Emma, amikor Olive előbukkant a ködből, és felugrott, hogy a karjaiba vegye a kicsi lányt. Olive bőrig ázott és átfagyott, vacogott a foga. Nem voltak takaróink, egyetlen száraz ruhadarab sem, így aztán Emma addig húzogatta mindig forró kezét Olive teste fölött, amíg a vacogás abbamaradt. Azután elküldte Fionát és Horace-t, hogy keressenek uszadék fát tűzrakáshoz. Amíg vártuk őket, a csónakok köré gyűltünk, hogy felmérjük, mi mindent veszítettünk el a tengeren. Az eredmény lehangoló volt. Amit elhoztunk, abból szinte minden a tengerfenéken hevert már, szétszóródva. Megmaradt az éppen rajtunk lévő ruha, kis mennyiségű konzerv és Bronwyn hatalmas, elpusztíthatatlan és szemlátomást elsüllyeszthetetlen hajóbőröndje, amely annyira nehéz volt, hogy egyedül a tulajdonosa bírta el. Felnyitottuk fémpántjait abban a reményben, hogy találunk valami hasznosat, vagy ami még jobb lett volna, ehetőt, de csupán a Különlegesek regéi című mesegyűjtemény három kötete volt benne, amelynek oldalai alaposan felszívták a tengervizet, továbbá egy, a fürdőkádból való kilépéskor használt vastag törölköző, belehímezve ALV, Vándorsólyom kisasszony monogramja.

– ’ála az égnek! Valakinek eszébe jutott el’ozni a kilép őt – gúnyolódott Enoch. – Meg vagyunk mentve.

Minden más odaveszett, beleértve a két térképet is – a kicsit, amelynek segítségével Emma navigált minket át a csatornán, meg a nagy, b őrkötéses atlaszt, Millard nagy becsben tartott tulajdonát, a Napok Térképét. Amikor Millard rájött, hogy odaveszett, teljes izgalomba jött.

– Az öt létező példány egyike volt! – siránkozott. – Felbecsülhetetlen érték! Arról nem is szólva, hogy benne voltak a személyes jegyzeteim és magyarázataim is! – A Különlegesek regéi legalább megvan – mondta Claire, miközben kicsavarta szőke fürtjeiből a tengervizet. – Nem tudok aludni, ha nem hallok közülük legalább egyet.

– Mire jók a mesék, ha nem találjuk meg az úti célunkat? – kérdezte Millard. Eltűnődtem: miféle úti célt? Ekkor jöttem csak rá: annyira igyekeztünk elmenekülni a szigetről, hogy a gyerekek mindig csak arról beszéltek, el kell jutnunk a szárazföldre, arról sohasem, mi lesz, ha egyszer odaérünk – mintha olyan fantasztikus teljesítmény lett volna ez is a kis csónakokkal, annyira komikusan optimista, hogy kár lett volna időt vesztegetni a további tervezgetésre. Emmára néztem, tőle vártam megnyugtatást, mint oly gyakran. Emma sötéten pillantott végig a parton. A köves homok hullámzó fűvel borított buckákba ment át. Azon túl kezdődött az erdő: áthatolhatatlannak látszó zöld fal, amely mindkét irányban addig terjeszkedett, ameddig csak a szem ellátott. Emma az immár elveszett térképével egy bizonyos kikötővárosba szeretett volna eljutni, de miután lecsapott a vihar, a szárazföld elérése lett csupán a célunk. Fogalmunk sem volt, mennyire tértünk el a célunktól. Amennyire láttam, nem volt sehol út, útjelző, de még gyalogösvény sem. Csak vadon.

Persze valójában nem térképre volt szükségünk, vagy útjelzőre, vagy bármi másra. Vándorsólyom kisasszonyra lett volna szükségünk, arra a Vándorsólyom kisasszonyra, aki tudná, hová menjünk, és hogyan juttasson el oda minket biztonságosan. Az, amely most egy kövön a tollát szárítgatta, éppen olyan sérült volt, mint a törött szárnya, amely ijesztő V alakban konyult lefelé. Tudtam, hogy a gyerekeknek fájdalmat okoz így látni őt. Hiszen ő volt az anyjuk, a védelmezőjük. Ő volt kis szigetviláguk királynője, de most nem tudott beszélni, időhurkot teremteni, még repülni sem.

Vándorsólyom kisasszony most a palaszürke tengert nézte. A kemény tekintetű, fekete szempárban kimondhatatlan szomorúság látszott.

Mintha azt mondaná: Cserbenhagytalak benneteket.

*

Horace és Fiona közeledett a köves homokon, a szél Fiona haját valóságos viharfelhővé fújta szét, Horace két kezével a cilinderét fogva bukdácsolt. A majdnem végzetes tengeri viharban is sikerült a fején tartania, de most olyan csálén állt, mint valami megroggyant kémény. Horace juszt sem engedte el; egyedül ez illik, mondta, sáros, szutykos, pompás szabású frakkjához.

Nem volt náluk semmi.

– Sehol sincs fa! – jelentette ki Horace, amint hozzánk értek.

– Nem kerestetek az erdőben? – mutatott Emma a dűnék mögötti vadonra.

– Az félelmetes – felelte Horace. – Baglyot hallottunk.

– Mióta félsz a madaraktól?

Horace vállat vont, és lesütötte a szemét. Ekkor Fiona oldalba bökte, és észbe kapott.

– De azért találtunk valamit.

– Menedéket? – kérdezte Emma.

– Utat? – kérdezte Millard.

– Libát, amelyet megsüthetünk vacsorára? – kérdezte Claire.

– Nem – felelte Horace. – Ballonokat.

Rövid, értetlen csönd.

– Miféle ballonokról beszélsz?

– Nagy ballonokat láttunk az égen, emberek vannak bennük.

Emma elkomorodott.

– Mutasd meg.

Követtük őket vissza, ahonnan jöttek, együtt kanyarodva a part vonalával, fel egy kisebb emelkedőn. Nem értettem, hogy nem vettük észre a hőlégballonokat, amíg egy dombon átkelve meg nem láttuk őket – nem nagy, színes, könnycsepp alakú ballonok voltak, amilyeneket fali naptárokon meg buzdító plakátokon („A határ a csillagos ég!”) látni, hanem két miniatűr zeppelin: fekete, tojásdad gáztartályok, amelyek alatt ketrecváz függött, mindegyikben egy magányos pilótával. A járművek kicsik voltak, és alacsonyan repültek, lusta cikcakkokat írtak le, és a hullámverés elnyomta propellereik halk berregését. Emma a magas fűbe terelt minket, ahol eltűntünk a pilóták szeme elől.

– Tengeralattjáró vadászok – közölte Enoch, mielőtt bárki feltette volna a kérdést. Térképek és könyvek dolgában Millard volt a tekintély, ám a katonai kérdésekben Enoch volt jártas. – Az ellenséges tengeralattjárót a legkönnyebb föntről kiszúrni – magyarázta.

– Akkor miért repülnek ilyen alacsonyan? – kérdeztem. – És miért nincsenek odakinn, a tenger fölött?

– Asztat nemtom.

– Gondolod, hogy… minket keresnek? – kockáztatta meg Horace.

– Ha arra gondolsz, hogy lidércek – mondta Hugh –, ne butáskodj. A lidércek a németekkel vannak. Azon a német tengeralattjárón.

– A lidércek bárkivel szövetkeznek, ha az érdekeik megkövetelik – mondta Millard. – Nincs okunk azt képzelni, hogy nem szivárogtak be különböző szervezetekbe a háborúzó felek mindkét oldalán.

Nem tudtam levenni a szemem az égen úszó, különös masinériákról. Természetellenesek voltak, mint petékkel teli géprovarok.

– Nem teccik, ahogy repűnek – mondta Enoch. – A partot kutattyák, nem a tengert.

– És mit keresnek? – kérdezte Bronwyn, ám a válasz kézenfekvő volt és ijesztő, ezért senki sem akarta hangosan kimondani.

Minket kerestek.

Mind összebújtunk a fűben, és éreztem, hogy Emma teste megfeszül mellettem. – Amikor azt mondom, futás, akkor futás – sziszegte. – Elrejtjük a csónakokat, aztán elbújunk.

Megvártuk, amíg a ballonok az ellenkező irányba repültek, kirontottunk a fűből, azért imádkozva, hogy észre ne vegyenek minket. Futás közben azt kívántam, bárcsak térne vissza a minket egész nap hátráltató köd, hogy elrejtőzhessünk. Úgy véltem, egyszer már megmentett minket; a köd nélkül a ballonokban lévők már régen észrevettek volna a csónakokban, amikor sehová sem menekülhettünk volna. Így hát a sziget még tett valamit utoljára, hogy megóvja különleges gyermekeit.

*

Csónakjainkat a parton át egy tengeri barlangba vonszoltuk; a bejárata fekete hasíték volt a sziklafalban. Bronwyn annyira kimerült, hogy mennie is nehezére esett, így nem bírta cipelni a csónakokat, így mi, többiek igyekeztünk felemelni a megereszkedett, nyikorgó, eltorzult csónaktesteket, amelyek folyton a homokba fúrták orrukat. A part felénél jártunk, amikor Vándorsólyom kisasszony figyelmeztetően felrikoltott, mert a két zeppelin felbukkant a dűnék fölött. Adrenalintól fűtve futni kezdtünk, úgy röpítettük a csónakokat a barlangba, mintha kerekeken gurultak volna, miközben Vándorsólyom kisasszony sután ugrándozott mellettünk, törött szárnyát húzva a homokban. Amikor már nem láthattak meg minket, lehuppantunk a felfordított csónakokra, ziháló lélegzésünk visszhangzott a nyirkos, nyákos sötétben.

– Édes istenem, add, hogy nem láttak meg minket – imádkozott hangosan Emma.

– Jaj, ostobák! A nyomok! – kiáltott fel Millard, majd levette a felöltőjét, és kiment eltüntetni a vonszolt csónakok nyomait; fentről úgy festettek volna, mint egyenesen a búvóhelyünkre mutató nyilak. Csak Millard távolodó lábnyomait láttuk. Ha bárki más ment volna ki, biztosan meglátták volna.

Egy perc múlva visszatért, vacogva, tetőtől talpig homokkal borítva, vörös folttal a mellén.

– Nagyon közel vannak – pihegte. – Megtettem minden tőlem telhetőt.

– Megint vérzel! – rémüldözött Bronwyn. Millardot súrolta egy golyó az előző éjszakai, a világítótoronynál történt összecsapásnál, és bár az állapota javult, nem épült még fel teljesen. – Hol a kötés a sebedről?

– Eldobtam. Olyan bonyolultan volt megkötve, hogy nem tudtam gyorsan levenni. Egy láthatatlannak képesnek kell lennie egy pillanat alatt levetkőzni, másként a képessége mit sem ér!

– Holtan pedig még annál is kevesebbet, te makacs szamár – mondta Emma. – Most maradj nyugton, és le ne harapd a nyelved. Fájni fog. – Két ujját a másik tenyerébe dugta, egy pillanatig koncentrált, és amikor kihúzta őket, az ujjai tűzvörösen izzottak.

Millard hátrahőkölt.

– No, de Emma, inkább…

Emma Millard sebesült vállához érintette az ujjait. Millardnak elállt a lélegzete. Égő hús sercegése hallatszott, és kis füstcsík szállt fel Millard bőréről. A vérzés nyomban elállt.

– Sebhelyes lettem! – sopánkodott Millard.

– Igen? És ki fogja látni?

Millard némán duzzogott magában.

A ballonok motorjának hangja egyre hangosabb lett, a barlang kőfalai felerősítették. Elképzeltem, ahogy a barlang fölött lebegnek, tanulmányozzák a lábnyomainkat, s felkészülnek a támadásra. Emma a vállamhoz szorította a vállát. A kicsik Bronwynhoz szaladtak, az ölébe bújtak, ő meg átölelte őket. Különleges képességeink ellenére tökéletesen tehetetlennek éreztük magunkat: csak gubbaszthattunk egymásra pislogva a félhomályban, az orrunk csöpögött a hidegtől, és reménykedtünk, hogy az ellenségeink nem vesznek észre minket. Végre a motorok hangja halkulni kezdett, és amikor újra hallottuk a saját hangunkat, Claire megszólalt Bronwyn ölében.

– Mesélj nekünk valamit, Wyn. Félek, és ez egyáltalán nem tetszik nekem, inkább szeretnék mesét hallgatni.

– Mesélnél? – kérte Olive is. – Egy mesét a Regékből. A kedvenc könyvem.

A különlegesek közül Bronwyn volt a leginkább anyáskodó, talán még Vándorsólyom kisasszonyon is túltett. Bronwyn fektette le a kisebbeket este, ő mesélt nekik, adott puszit a homlokukra. Erős karja szemlátomást arra termett, hogy ölelje vagy cipelje őket. De ez nem a mese ideje volt – meg is mondta nekik.

– Mán mér’ ne lenne az? – gúnyolódott Enoch. – De most az eccer haggyuk a Regéket, arról meséjj, ‘ogyan jutottak biztonságba Vándorsólyom kisasszony védencei térkép meg kaja nékül, meg anékül, ‘ogy megették vóna őket az üresrémek. Ennek a mesének a végire kíváncsi vónék.

– Bárcsak Vándorsólyom kisasszony meg tudná mondani – szipogta Claire. Kibontakozott Bronwyn karjából, és a madárhoz lépett, aki élénken figyelt minket az egyik felfordított csónak tőkesúlyáról. – Mit tegyünk, igazgató néni? – kérdezte Claire. – Tessék végre emberré változni! Tessék felébredni! Vándorsólyom kisasszony turbékolt, és szárnyával megsimította Claire haját. Olive is odament, arcocskája csupa könny volt.

– Szükségünk van önre, Vándorsólyom kisasszony! Eltévedtünk és veszélyben vagyunk, egyre éhesebbek leszünk, és már nincs se otthonunk, se barátunk egymáson kívül. Szükségünk van a kisasszonyra!

A madár pislogott. Elfordult, magába zárkózott.

Bronwyn a kislányok mellé térdelt.

– Most nem tud visszaváltozni, bogaraim. De rendbe fogjuk hozni, ígérem.

– De hogyan? – kérdezte Olive. Kérdését visszhangozták a falak újra meg újra. Emma felállt.

– Megmondom – kezdte, és mindenki felé fordult. – Menni fogunk. – Olyan hittel mondta, hogy beleborsózott a hátam. – Addig-addig megyünk, amíg egy városba nem érünk.

– És ‘a ötven kilométeres körzetbe’ nincsen város? – kérdezte Enoch.

– Akkor ötvenegy kilométert teszünk meg. De tudom, hogy annyira nem tértünk el az úti célunktól.

– És ha a lidércek meglátnak minket fentről? – kérdezte Hugh.

– Nem fognak meglátni. Óvatosak leszünk.

– És ha a városban várnak minket? – kérdezte Horace.

– Úgy teszünk, mintha hétköznapiak lennénk. Menni fog.

– Nekem nemigen szokott menni – nevetett Millard.

– Téged egyáltalán nem fognak látni, Mill. Te leszel az előre küldött felderítőnk és a szükséges dolgok titkos beszerzője.

– Tényleg meglehetősen ügyes tolvaj vagyok – mondta némi büszkeséggel a hangjában Millard. – Az ötujjas művészet igazi mestere.

– És asztán? – motyogta kedvetlenül Enoch. – Tán lesz kaja a pocakunkba’ meg meleg ‘ely, a’ol elal’hatunk, de akkor is sebezhetők leszünk, ‘urok nélküliek… És Vándorsólyom kisasszony még mindig.

– Valahol majdcsak találunk egy hurkot – mondta Emma. – Akadnak útjelzők és egyéb jelzések annak, aki tudja, mit keressen. És ha nem látunk ilyesmit, biztosan találunk valaki hozzánk hasonlót, egy különleges-társat, aki elvezet minket a legközelebbi hurokhoz. És a hurokban lesz egy ymbryne, és az az ymbryne meg tudja majd adni Vándorsólyom kisasszonynak a segítséget, amelyre szüksége van.

Soha nem ismertem senkit, aki olyan vakmerően magabiztos lett volna, mint Emma. Egész lényéből áradt: a kihúzott testtartásából; az összeszorított fogából, amikor elhatározott valamit; ahogy minden mondatot kijelentő módban, ponttal zárt le, kérdőjellel sosem. És ez a határozottság fertőző volt. Le kellett küzdenem a vágyat, hogy azonnal megcsókoljam Emmát, mindenki szeme láttára.

Hugh köhögött: méhek repültek ki a száján, és a levegőben reszkető kérdőjelet formáztak.

– Hogy lehetsz ilyen átkozottul biztos benne? – kérdezte.

– Mert az vagyok. – És összedörzsölte a kezét, nyomatékul.

– Igazán szép lelkesítő beszédet tartottál – mondta Millard –, és nem szeretném elrontani, de tudomásunk szerint Vándorsólyom kisasszony az egyetlen ymbryne, akit nem fogtak el. Emlékezz csak vissza, mit mondott Gulipán kisasszony: a lidércek hetek óta támadják a hurkokat, és rabolják el az ymbrynéket. Ami azt jelenti, hogy ha találnánk is hurkot, nem tudhatjuk, megvan-e az ymbrynéje – vagy az ellenségeink foglalták el. Nem kopogtathatunk be egyszerűen hurkok ajtaján, nem remélhetjük, hogy nincsenek tele lidércekkel.

– És nem bujkáának köröttük kié’ezett üresek – vetette közbe Enoch.

– Nem kell reménykednünk – mondta Emma, és rám mosolygott. – Jacob majd megmondja.

Megdermedtem.

– Én?

– Már messziről megérzed az üreseket, nem igaz? – mondta Emma. – Továbbá látod is őket.

– Amikor a közelben vannak, erősen görcsöl a gyomrom – ismertem be.

– Milyen közel kell lenniük? – kérdezte Millard. – Ha csak pár méternyire, akkor már felfalhatnak. Arra van szükségünk, hogy messziről érezd őket.

– Még nem próbáltam ki – feleltem. – Mindez annyira új nekem.

Eddig csak dr. Golan üresével, Malthusszal volt dolgom – azzal a lénnyel, amely megölte nagyapát, azután kis híján belefojtott Cairnholm mocsarába. Milyen messzire lehetett, amikor először éreztem a közelségét Englewoodban, amikor a házunk körül leselkedett? Fogalmam sem volt.

– A tehetséged még fejlődhet – bátorított Millard. – A különlegességek kicsit az izmokra hasonlítanak – minél többet használod őket, annál erősebbé fejlődnek. – Őrűűccség! – mondta Enoch. – Tényleg annyira odavagytok, ‘ogy tejjesen rá bíznátok magatokat? ‘iszen kölök még – eepuhúút normális, aki semmit se tud a mi világunkról!

– Nem normális – felelte sértődötten Emma, mintha a „normális” sértés lett volna.

– Közülünk való!

– Baromság! – harsogta Enoch. – Mer’ van egy csöpp különleges vér az ereiben, még nem a testvérem. Főképpen nem az oltalmazóm! Nem tuggyuk, mire képes

– szerintem nem tud különbséget tenni egy ötvenméternyire lévő üres meg egy szélgörcs között!

– Megölt egy ürest, igaz? – mondta Bronwyn. – Birkanyíró ollóval szemen szúrta! Mikor hallottál olyan fiatal különlegesről, aki hasonlót tett?

– Abe óta nem – szólt Hugh, és a név hallatán áhítatos csend támadt.

– Úgy hallottam, egyszer csupasz kézzel ölt meg egyet – mondta Bronwyn.

– Én pedig azt hallottam, hogy egy másikat egy kötőtűvel és egy darab kötéllel ölt meg – mondta Horace. – Valójában álmodtam, ezért biztos vagyok benne, hogy így történt.

– Ezeknek a történeteknek a fele csak mese ‘abbal, és évről évre több a mesén a ‘ab – ellenkezett Enoch. – Az az Abra’am Portman, akit én ösmertem, semmit se csináát, ‘ogy segíccsen nekünk.

– Hatalmas különleges volt! – mondta Bronwyn. – Bátran harcolt, és tucatnyi ürest ölt meg az ügyünk érdekében!

– És osztán lelépett, ott’agyott minket abban a házban, a’un úgy éltünk, mint a menekültek, és ‘ősként kergette a szoknyákat Amerikában!

– Nem tudod, miről beszélsz – pirult ki a dühtől Emma.

Enoch vállat vont.

– Lényegtelen – mondta. – Bármit gondóótok is Abe-ről, ez a kölök nem ő.

Abban a pillanatban gyűlöltem Enochot, mégsem hibáztattam a kétségei miatt. Hogy hihettek a maguk képességeiben annyira biztos és gyakorlott többiek az én képességemben – amelyet csak most kezdtem felfogni, és csupán néhány napja ismertem fel? Nem számít, kinek az unokája vagyok. Egyszerűen nem tudtam, mit teszek.

– Igazad van, nem vagyok a nagyapám – mondtam. – Csak egy kölyök Floridából. Bizonyára szerencsém volt, amikor megöltem azt az ürest.

– Ostobaság – mondta Emma. – Egyszer éppen olyan nagy üresölő leszel, mint Abe.

– Reméljük, nagyon hamar – helyeselt Hugh.

– Ez a sorsod – jelentette ki Horace úgy, hogy éreztem: tud valamit, amit én nem.

– És ha mégsem – csapott a vállamra Hugh –, akkor is te vagy minden, amire számíthatunk.

– ’a ez igaz, madár segíccsen – morogta Enoch.

Szédültem. Várakozásuk terhe kis híján agyonnyomott. Tántorogva álltam, aztán a barlang kijárata felé indultam.

– Kicsit levegőznöm kell – toltam félre Enochot.

– Jacob, várj! – kiáltotta Emma. – A ballonok!

De a ballonok már régen elmentek.

– Hadd mennyen – zsörtölődött Enoch. – ‘a szerencsénk van, visszaúszik Amerikába.

*

Miközben lesétáltam a vízpartig, próbáltam elképzelni magam olyannak, amilyennek új barátaim láttak, vagy látni akartak: nem Jacobnak, a kis kölyöknek, aki egyszer a bokáját törte, amikor egy fagylaltoskocsi után futott, vagy aki vonakodva és az apja könyörgésére háromszor próbálkozott, mégsem került be az iskola nem versenyképes atlétikai csapatába, hanem Jacobnak, az árnyak felügyelőjének, a különös, gyomorbeli érzések csodás tolmácsolójának, valós és létező szörnyek látójának és lemészárolójának – és mindannak, amin a különlegesek kis csapatának léte függött.

Méltó leszek valaha is nagyapám örökségére?

Felmásztam egy vízparti kőhalomra, és reménykedtem, hogy az állandó szél megszárítja a ruhámat. A fogyatkozó fényben néztem a tengert, a szürke egymásba olvadó árnyalatait, amelyek egyre sötétedtek. A távolban rendszeresen fel-felvillant egy fénypont. A cairnholmi világítótorony küldte végső búcsúját.

A gondolataim elkalandoztak. Éber álmot láttam.

Egy férfit látok. Középkorú, ürülék és sár borítja, lassan kúszik egy szikla késhegyén, kócos haja nedvesen lóg az arcába. A szél belekap vékony dzsekijébe, mint a vitorlába. Megáll, négykézlábra ereszkedik. Kezével beletúr a hetekkel korábban maga vájta tőzeglyukakba. Azért készítette őket, mert párzó cséreket és vészmadárfészkeket keresett. Szeméhez emeli a látcsövet, de lefelé néz, a fészkek alá, arra a kis partszakaszra, ahová a dagály felhalmozza a hulladékot: uszadék fát és hínárt, összetört csónakok töredékeit – és néha, azt beszélik a helybeliek, holttesteket.

A férfi az apám. Olyasmit keres, amit nagyon nem akar megtalálni.

A fia holttestét.

Valami a cipőmhöz ért, kinyitottam a szemem, kizökkentem a félálomból. Majdnem sötét volt, a kőrakáson ültem felhúzott lábbal. Mellettem termett Emma, a hajával játszott a szél.

– Hogy vagy? – kérdezte.

A kérdés megválaszolásához egyetemi szintű matematikatudásra és egyórás beszélgetésre lett volna szükség. Ezernyi ellentmondó érzés kavargott bennem, amelyek zöme kioltotta volna egymást, és érdektelen lett volna, ha kimondom. – Jól, csak próbálok megszáradni – mutattam átázott kardigánomat.

– Abban segíthetek. – Felmászott a kőrakásra, leült mellém. – Nyújtsd ide az egyik karod.

Odanyújtottam, és Emma a két térde közé fogta. Tölcsért formált a kezéb ől, a szája elé tette, ráhajolt a csuklómra. Azután mély lélegzetet vett, lassan fújta ki a levegőt a két tenyere között, és finom melegség áradt végig az alkaromon, szinte már fájt.

– Erős? – kérdezte.

Megfeszült a testem, megborzongtam, és ráztam a fejem.

– Jó. – Feljebb haladt a karomon, újra ráfújta a levegőt. Újabb édes meleg hullám ért el. Két fújás között beszélt.

– Remélem, nem zavar, amiket Enoch mondott. Hiszünk benned, Jacob. Enoch igazán szemét tud lenni, különösen olyankor, amikor féltékeny.

– Szerintem igaza van – mondtam.

– Nem mondod komolyan. Miért?

– Hogyan is bízhatnátok rám magatokat? Ha valóban különleges vagyok, akkor is csak kicsit, azt hiszem. Csak negyedrészt vagyok különleges, ti meg egészen.

– Ez nem így van – nevetett Emma.

– De nagyapám különlegesebb volt nálam. Különlegesebbnek kellett lennie. Erős volt…

– Nem, Jacob – nézett rám összehúzott szemmel. – Döbbenetes. Sok mindenben pontosan olyan vagy, mint ő. Persze különbözöl is tőle – gyengédebb és kedvesebb vagy –, de minden, amit mondasz. Úgy beszélsz, ahogyan Abe, amikor hozzánk került.

– Tényleg?

– Igen. Ő is össze volt zavarodva. Soha nem találkozott még különlegessel. Nem értette a képességét, s azt sem, hogy mire képes. Őszintén szólva, mi sem. Meglehetősen ritka, amire képes vagy. Nagyon ritka. De nagyapád megtanulta.

– Hogyan? – kérdeztem. – Hol?

– A háborúban. A brit hadsereg kizárólag különlegesekből álló csoportjának tagja volt. Egyszerre harcolt üresrémek és németek ellen. A tetteiért nem adtak kitüntetéseket – de előttünk a legnagyobb hős a nagyapád volt. A csoport által hozott áldozatok évtizedekkel vetették vissza a megrontottakat, és számtalan különleges életét mentették meg.

A saját szüleit mégsem tudta megmenteni, gondoltam. Milyen furcsa és tragikus.

– Mondok még valamit – folytatta Emma. – Pontosan olyan különleges vagy, mint ő – és ugyanolyan bátor.

– Ugyan már. Csak vigasztalsz.

– Nem – nézett a szemembe. – Nem vigasztallak. Meg fogod tanulni, Jacob. Eljön az idő, amikor nála is nagyobb üresölő leszel.

– Mindenki ezt mondogatja. Hogy lehetsz ennyire biztos benne?

– Mert érzem – mondta. – Annak kell lenned. Ahogyan Cairnholmra kellett jönnöd.

– Nem hiszek az ilyesmiben. Sors. Csillagok. Végzet.

– Nem említettem végzetet.

– A kell ugyanaz – mondtam. – Végzet a bűvös kardokról szóló regények szereplőire vár. Marhaság. Azért vagyok itt, mert nagyapám motyogott valamit a szigetetekről a halála előtti tíz másodpercben. Véletlen volt. Örülök, hogy elmondta, de nem volt magánál. Beszélhetett volna a bevásárlólistáról is.

– De nem ezt tette.

Csüggedten sóhajtottam.

– Ha elindulunk hurkokat keresni, és tőlem várjátok, hogy megvédjelek titeket a szörnyektől, és mindenkit megölnek, az is a végzet lesz?

A homlokát ráncolta, visszatette a karom az ölembe.

– Nem beszéltem végzetről – ismételte. – Én abban hiszek, hogy amikor az életben nagy dolgokról van szó, nincsenek véletlenek. Mindennek oka van. Hogy itt vagy, annak oka van – nem azért jöttél, hogy kudarcot vallj, és meghalj.

Nem volt szívem továbbvitatkozni vele.

– Rendben – mondtam. – Nem hiszem, hogy igazad van, de remélem. – Bántott, hogy veszekedtem vele, de fáztam, féltem, és úgy éreztem, védekeznem kell. Voltak jó és rossz perceim, rémült és magabiztos pillanataim – bár a rémület-magabiztosság arány három-kettőre állt. Rémült pillanataimban úgy éreztem, olyan szerepbe kényszerítenek bele, amelyet nem kértem; frontszolgálatra jelentkezem egy olyan háborúban, amelynek nagyságát még fel sem foghatom. A „végzet” kötelezettségnek hangzott, ám ha csatába küldenek szörnyek légiója ellen, hadd döntsek inkább én.

Bár a döntés tulajdonképpen már megtörtént, amikor beleegyeztem, hogy elhajózom az ismeretlenbe ezekkel a különleges gyermekekkel. Nem igaz, hogy nem vágytam erre. Valójában kicsi korom óta ilyen kalandról álmodoztam. Akkoriban hittem a végzetben, méghozzá egészen, gyerekszívem minden sejtjével. Szinte viszketett a mellkasomban, miközben hallgattam nagyapám rendkívüli történeteit. Egyszer majd én leszek az. Amit most elkötelezettségnek éreztem, akkor ígéretnek látszott: egy szép napon elmenekülök a kisvárosból, és rendkívüli életet fogok élni, mint nagyapa; és egy napon, mint Portman nagyapa, teszek valamit, ami számít. Mindig azt mondogatta nekem: „Nagy ember leszel, Jakob. Nagyon nagy ember.”

– Mint te? – kérdeztem ilyenkor.

– Különb – felelte.

Akkor hittem neki, és hinni akartam most is. De minél többet tudtam meg róla, annál nagyobbnak láttam, és annál lehetetlenebbnek látszott, hogy olyan jelentős legyek, mint ő volt. Öngyilkosságnak látszott megkísérelni is. És amikor elképzeltem, hogy megpróbálom, hirtelen megjelent apám képe – szegény, kétségbeesett apámé –, és mielőtt elhessegethettem volna ezt a képet, eltűnődtem, vajon egy nagy ember hogy tehetett ilyet valakivel, aki szerette őt. Vacogni kezdtem.

– Fázol – mondta Emma. – Befejezem, amit elkezdtem. – Fogta a másik karom, és a leheletével végigcsókolta. Alig bírtam magammal. Amikor a vállamhoz ért, a karomat nem tette az ölembe, hanem a saját nyaka köré fonta. A másik karommal is átöleltem, ő is engem, és egymáshoz érintettük a homlokunkat.

– Remélem, nem bántad meg a döntésed – mondta nagyon halkan Emma. – Olyan boldog vagyok, hogy itt vagy velünk. Nem tudom, mit tettem volna, ha elmész. Félek, hogy egyáltalán nem lennék jól.

Felmerült bennem, milyen lett volna. Gondolatban próbáltam lejátszani, hogy az egyik csónakkal visszaevezek a szigetre, és hazamegyek.

De nem tudtam elképzelni.

– Hogy tehettem volna? – suttogtam.

– Amikor Vándorsólyom kisasszony visszaváltozik emberré, képes lesz téged hazaküldeni. Ha menni akarsz.

A kérdésem lényege nem a logisztika volt. Egyszerűen azt gondoltam: hogy tudnálak elhagyni téged? De ezek a szavak kimondhatatlanok voltak, nem találtak utat az ajkamhoz. Így hát magamban tartottam őket, s inkább megcsókoltam Emmát.

Ezúttal Emma fogyott ki a levegőből. Két keze felkúszott az arcomhoz, de megállt a levegőben, nem ért hozzám. Hullámokban áradt a tenyeréből a hő.

– Érints meg – kértem.

– Nem akarlak megégetni – felelte. Megfogtam az ujjait, és végighúztam őket az arcomon úgy, hogy mindkettőnknek elállt a lélegzete. Az ujjai tüzesek voltak, mégsem húzódtam el. Nem mertem, nehogy megszűnjön az érintése. Újra találkozott az ajkunk, és átjárt Emma rendkívüli melegsége.

Lecsukódott a szemem. Megszűnt a világ.

Ha a testem fázott is a hideg ködben, nem éreztem. Fülembe harsogott a tenger, de nem hallottam. Ha éles és kemény is volt alattam a k ő, nem érzékeltem. Kettőnkön kívül minden zavaró tényező volt csupán.

És akkor nagy csattanás visszhangzott a sötétben, de nem figyeltem rá – nem bírtam elszakadni Emmától –, amíg a zaj duplájára nem erősödött, és ki nem egészült a fém fülsiketítő sivításával. Majd vakító fény pásztázott végig rajtunk, amit kénytelen voltam észrevenni.

A világítótorony, gondoltam. A világítótorony a tengerbe omlik. Ám a világítótorony tűhegynyi pontocska volt a távolban, nem napfény erejű ragyogás, és a fénye csupán egy irányba mutatott, nem mozgott kutakodva ide-oda.

Nem a világítótorony volt. Hanem fényszóró – és a partközeli vízből jött.

Egy tengeralattjáró fényszórója.

A rémület rövidke pillanataiban agy és láb nem működik együtt. Szemem és fülem észlelte a tengeralattjárót nem messze a parttól: fémszörny emelkedik ki a tengerből, víz folyik le az oldalain, a nyílásfedeleken át emberek rontanak ki, ordibálnak, fénycsóvákat irányítanak ránk. És ekkor az inger elérte a lábam, lecsúsztunk a kőrakásról a földre, és futottunk, mint az őrültek.

A reflektor a homokra vetítette elnyújtott, három és fél méteres, torzított árnyékunkat. Golyók lyuggatták a homokot, süvítettek a levegőben.

A hangosbeszélőből egy hang harsogott:

– ÁLLJ! NE FUSSATOK!

Berohantunk a barlangba – Jönnek, itt vannak, ébredjetek, ébredjetek! A gyerekek már hallották a zajt, és talpon voltak – kivéve Bronwynt, aki annyira kimerült a tengeren, hogy a barlang falának dőlve elaludt, és nem lehetett felébreszteni. Ráztuk, de csak nyögött egyet, és hirtelen karmozdulattal lesöpört magáról minket. Végül megragadtuk a derekánál – mintha egy téglaoszlopot emeltünk volna fel! Mihelyt a talpa a talajhoz ért, felnyílt vörös karikás szeme, és megtartotta a saját súlyát.

Felkaptuk a holminkat. Most örültünk, hogy olyan kevés holmink maradt. Emma felnyalábolta Vándorsólyom kisasszonyt. Kirohantunk. Amint a dűnék felé futottunk, a hátam mögött láttam, ahogy emberek gázolnak a vízben az utolsó métereken. A fejük fölé tartva, hogy ne legyenek vizesek, puskák.

Elhagytunk egy néhány szélfútta fából álló pontot, és bevettük magunkat az úttalan vadonba. Elnyelt minket a sötétség. A felhőkön átszűrődő holdfényt lassan eltakarták a fakoronák lombjai. Nem volt ideje a szemünknek megszokni a sötétséget. Nem tapogatózhattunk óvatosan, csupán ziháló, botladozó falkaként loholtunk, előrenyújtott karral, hogy elkerüljük az egyszerre csak az orrunk előtt felbukkanó fatörzseket.

Pár perc múlva lihegve megálltunk. A hangok még mindig mögöttünk voltak, ám most újabb hang csatlakozott hozzájuk: kutyaugatás.

Továbbrohantunk.

Harmadik fejezet

Úgy tűnt, órákon át botorkáltunk a koromfekete erdőben; sem a Hold, sem a csillagok mozgásával nem tudtuk mérni az időt. A kiabáló emberek és csaholó kutyák hangja körbevett minket futás közben. Hogy a kutyák remek szaglását kijátsszuk, belegázoltunk egy jéghideg patakba, és annak folyását követtük, amíg el nem gémberedett a lábunk. Amikor kimásztunk belőle, úgy éreztem, mintha szúrós karókon járnék.

Kezdtünk kifáradni. Valaki nyöszörgött a sötétben. Olive és Claire lemaradt, így Bronwyn felvette őket, viszont ettől ő maradt le. Végül, amikor Horace megbotlott és elesett egy gyökérben, egy kis pihenésért könyörgött, s így mindannyian megálltunk.

– Kejjél föl, lusta disznó! – sziszegett rá Enoch, de ő is zihált, egy fának támaszkodva próbált levegőt kapni, és szemlátomást elmúlt a harci kedve.

Elértük tűrőképességünk határát. Meg kellett állnunk.

– Nincs semmi értelme körbe-körbe futni a sötétben – mondta Emma. – Végül még ott kötünk ki, ahonnan indultunk.

– Jobban hasznát vehetjük ennek az erdőnek nappali fénynél – mondta Millard.

– ’a megérjük a reggelt – mondta Enoch.

Könnyű eső permetezett. Fiona készített nekünk ideiglenes menedéket úgy, hogy rábírta a fákat, hajlítsák össze alsó ágaikat. Simogatta a kérgüket, suttogott a törzsüknek, amíg a levelek esőálló fedelet nem képeztek olyan magasságban, hogy éppen aláfértünk. Bemásztunk és onnan hallgattuk az esőt meg a kutyák távoli ugatását. Valahol az erdőben fegyveres emberek még mindig vadásztak ránk. Magunkra maradtunk a gondolatainkkal, és biztos voltam benne, hogy mindenki ugyanarra gondol: mi történhet velünk, ha elkapnak minket.

Claire sírni kezdett, először halkan, aztán egyre hangosabban, végül mindkét szájával bömbölt, és alig kapott levegőt a zokogástól.

– Szeggyed össze magad! – mondta Enoch. – Meg’allanak, oszt’ lesz okunk bömbölni!

– Felfalnak a kutyáik! – zokogta Claire. – Mindnyájunkat lepuffantanak, és elviszik Vándorsólyom kisasszonyt!

Bronwyn medvemama módjára szorította magához a kislányt.

– Kérlek, Claire! Próbálj valami másra gondolni!

– Pro-hobálok! – sírta a kicsi.

– Próbáld jobban!

Claire becsukta a szemét, mély lélegzetet vett, és nem eresztette ki, pedig olyan lett, mint a kipukkadni készülő ballon. Végül olyan köhögő-zokogó rohamban tört ki, amely hangosabb volt minden addiginál.

Enoch a kislány szájára szorította a kezét.

– Pssssszt!

– Sa-haj-ná-há-lom! – sírt tovább a kicsi. – Ta-ha-lán, ha hallhatnék egy me-he– sét… a Re-he-gék közül…

– Ne kezdd már megint – mondta Millard. – Kezdem sajnálni, hogy nem veszett oda az az átkozott könyv a többi holmival együtt a tengeren!

Vándorsólyom kisasszony szólt közbe – már amennyire képes volt; felugrott Bronwyn hajóbőröndjére, és ráütött a csőrével. Abban voltak szerény készleteink, a Regékkel együtt.

– Egyetértek a kisasszonnyal – mondta Enoch. – Érdemes megpróóbááni – csak ‘aggya mán abba a bőgést!

– Jól van, kicsi – mondta Bronwyn. – De csak egy rege lesz, és meg kell ígérned, hogy abbahagyod a sírást!

– Me-heg-í-gé-hé-rem – szipogott Claire.

Bronwyn kinyitotta a bőröndöt, és elővette az alaposan átázott könyvet. Emma közelebb kúszott, és az ujja hegyével parányi lángot gyújtott az olvasáshoz. Ekkor Vándorsólyom kisasszony, aki türelmetlenül meg akarta nyugtatni Clairet, a csőrével megcsípte a kötet fedelét, és kinyitotta a könyvet egy fejezetnél. Bronwyn nagyon halkan olvasni kezdett.

– Egyszer volt, régen volt, még a különleges időkben, hogy egy mélységes és ősrégi erdőben igen sok állat élt. Nyulak, őzek és rókák, ahogyan bármely más erdőben, ám ritkább állatfajták is, például gólyalábú morcos medvék meg kétfejű hiúzok és beszélő emuráfok. Ezek a különleges állatok voltak a vadászok kedvenc célpontjai, szerették lelőni őket, felrakni a falra, és eldicsekedni velük vadász barátaiknak, de még inkább szerették eladni őket állatkert-tulajdonosoknak, akik ketrecbe zárták és pénzért mutogatták őket. Azt hihetitek, sokkal jobb ketrecben élni, mint elpusztulni, és trófeaként a falra kerülni, csakhogy a különleges teremtményeknek szabadon kell járniuk, hogy boldogok legyenek. A ketrecbe zártak szelleme egy idő múlva megtört, és irigyelni kezdték trófeává lett társaikat.

– Ez szomorú mese – nyafogott Claire. – Mesélj másikat.

– Nekem teccik – mondta Enoch. – A lövöldözésről meg a trófeákról mesélj. Bronwyn egyikükről sem vett tudomást.

– Olyan kor volt ez, amikor még óriások éltek a Földön – folytatta –, bár kevesen voltak, és egyre fogytak. Egy ilyen óriás az erdő közelében élt, nagyon barátságos volt, szelíden beszélt, csak növényeket evett, és Cuthbertnek hívták.

Egy napon Cuthbert az erdőbe ment bogyót szedni, és meglátott egy emuráfot üldöző vadászt. Lévén hogy jóságos volt, Cuthbert megfogta a kis ráfot a hosszú nyaka sörényénél, és lábujjhegyre állva, hogy recsegtek belé vén csontjai, igen magasra felért, és felrakta az emuráfot egy hegytetőre, ahol nem érhette veszély. Aztán büntetésképp agyontaposta a vadászt.

Cuthbert kedvességének híre ment az egész erdőben, és a különleges állatok felkeresték őt mindennap, és arra kérték, tegye fel őket a hegytetőre, ahol nem leselkedik rájuk veszély. Cuthbert pedig azt mondta: „Megvédelek titeket, kicsi fivéreim és nővéreim. Csak annyit kérek cserébe, hogy beszéljetek hozzám, legyetek velem. Nem sok óriás maradt már a világon, és néha magányosnak érzem magam.”

Ők pedig azt felelték: „Persze, Cuthbert, úgy lesz.”

Így aztán Cuthbert mindennap egyre több különleges állatot mentett meg a vadászoktól úgy, hogy a nyakukon lévő sörényüknél fogva feltette őket a hegytetőre. Végül már egy egész különleges állatsereglet élt odafönn. Az állatok boldogok voltak, mert végre békében élhettek, és Cuthbert is boldog volt, mert ha lábujjhegyre állt, és az állát a hegy tetejére támasztotta, kedvére beszélgethetett új barátaival. Aztán egy nap egy boszorkány látogatta meg Cuthbertet. Az óriás éppen fürdött egy tavacskában, a hegy árnyékában, amikor a boszorkány azt mondta neki: „Rettenetesen sajnálom, de kővé kell változtatnom téged.”

„Miért tennéd? – kérdezte az óriás. – Nagyon barátságos vagyok. Igazán segítőkész óriás.”

Mire a boszorkány így felelt: – Annak a vadásznak a családja bérelt fel, akit agyontapostál.

– Ó – mondta Cuthbert. – Róla megfeledkeztem.

– Rettenetesen sajnálom – ismételte a boszorkány, majd egy nyírfavesszővel az óriás felé suhintott, és szegény Cuthbert kővé változott.

Egyszerre nagyon nehéz lett – olyan nehéz, hogy kezdett elsüllyedni a tóban. Csak süllyedt, süllyedt, egészen addig, amíg már a nyakáig ért a víz. Állatbarátai látták, mi történik, és bár szörnyen sajnálták, úgy vélték, semmit sem tehetnek, hogy segítsenek rajta.

– Tudom, hogy nem menthettek meg – kiáltotta a barátainak Cuthbert –, de legalább jöjjetek és beszéljetek hozzám! Idelenn ragadtam, és olyan magányos vagyok!

– De ha lemegyünk, a vadászok lelőnek minket! – kiáltották vissza az állatok. Cuthbert tudta, hogy igazuk van, de csak kérlelte őket.

– Beszéljetek hozzám! – kiáltotta. – Kérlek, gyertek ide, és beszéljetek hozzám! Az állatok próbáltak énekelni és kiabálni szegény Cuthbertnek a hegytető biztonságából, de túlságosan messze voltak, a hangjuk pedig gyönge, így aztán Cuthbert óriás fülei sem hallottak belőlük többet, mint amikor szél susog a falevelek közt.

– Beszéljetek hozzám! – könyörgött. – Gyertek, beszéljetek hozzám!

De az állatok nem mentek. És Cuthbert még akkor is kiáltozott, amikor a torka kővé vált, ahogyan testének többi része. Vége.

Bronwyn becsukta a könyvet.

Claire döbbenten nézett rá.

– Ennyi?

Enoch elnevette magát.

– Ennyi – mondta Bronwyn.

– Borzalmas mese – mondta Claire. – Mondj másikat!

– A mese az mese – mondta Emma –, és most ideje aludni.

Claire duzzogott, de már nem sírt, tehát a rege mégis elérte a célját.

– A holnapi nap aligha lesz könnyebb a mainál – mondta Millard. – Pihennünk kell, amennyit csak tudunk.

Nyirkos mohadarabokat vágtunk magunknak párnául, Emma pedig megszárította őket a kezével, mielőtt a fejünk alá tettük volna. Takarónk nem lévén, egymáshoz bújva melegedtünk. Bronwyn ölbe vette a kicsiket; Fiona átölelte Hugh-t, akinek szájából horkolás közben kiröppentek a méhek, és őrködtek alvó gazdájuk fölött. Horace és Enoch egymásnak háttal vacogott, mert büszkébbek voltak, semhogy összebújtak volna. Én a hátamon feküdtem, Emma a könyökhajlatomban, feje a mellkasomon, s az arca oly hívogatóan közel az enyémhez, hogy bármikor homlokon csókolhattam volna – csakhogy hullafáradt voltam, ő pedig forró, mint az elektromos takaró, így aztán hamarosan elaludtam, és kellemes, felejthető álmokat láttam.

A szép álmokra sosem emlékszem; csak a rossz álmok maradnak meg.

Csoda volt, hogy egyáltalán aludni tudtam, tekintettel a körülményekre. Bár az életünkért futottunk, védtelenül aludtunk, és halál leselkedett ránk, Emma karjában mégis képes voltam bizonyos mértékű békességre lelni. Mindannyiunkra a sötétben is csillogó, fekete szem ű Vándorsólyom kisasszony vigyázott, még mindig ő volt a védelmezőnk.

Az éjszaka hidegre fordult, Claire vacogni és köhögni kezdett, Bronwyn pedig felébresztette Emmát.

– Bloom kisasszony, a kicsinek szüksége van a segítségedre; attól tartok, beteg lesz.

Emma suttogva elnézést kért, kibontakozott a karomból, és odakúszott, hogy segítsen Claire-en. Belém hasított a féltékenység, aztán a szégyen, amiért irigykedem egy beteg barátra. Így hát egyedül feküdtem, s megmagyarázhatatlanul elhagyatottnak éreztem magam, miközben a sötétbe meredtem; életemben nem voltam még ennyire kimerült, de már nem tudtam aludni, hallgattam, ahogy a többiek forgolódnak és nyöszörögnek a lidérces álmoktól, amelyek még mindig szelídebbek, mint a valóság, mely ébredés után vár ránk.

A sötétség rétegenként eloszlott, és alig észlelhetően, fokozatosan az égbolt halványkékre változott.

*

Hajnalban előmásztunk a menedékünkből. Mohát szedtem ki a hajamból, és megpróbáltam letörölni a nadrágomról a sarat, de csak szétkentem, amitől úgy festettem, mint valami mocsári lény, amelyet a föld hányt ki magából. Olyan éhes voltam, mint még soha, a gyomrom belülről rágta magát, és minden porcikám fájt az evezéstől, a futástól meg a földön alvástól. Mégis volt minek örülnünk: éjjel az eső elállt, több fokkal melegebb lett, és elkerültük a lidérceket és kutyáikat, legalábbis egyelőre; vagy abbahagyták az ugatást, vagy olyan messze voltak, hogy már nem hallhattuk őket.

Viszont reménytelenül eltévedtünk. Az erdőben nappal sem volt könnyebb tájékozódni, mint a sötétben. Zöldellő fenyők végtelen, rendezetlen sorai nyúltak a végtelenbe minden irányban, és egyik irány a másik tükörképe volt. A talajt hullott levelek vastag szőnyege borította, elrejtve minden nyomot, amelyet az előző éjjel hagytunk. Egy zöld labirintus szívében ébredtünk térkép és iránytű nélkül, és a törött szárnyú Vándorsólyom kisasszony nem tudott felrepülni, hogy utat mutasson nekünk. Enoch javasolta, hogy eresszük fel Olive-ot a fák fölé, ahogyan a ködben tettük, de nem volt kötelünk, hogy tartsuk, és ha véletlenül felrepült volna az égbe, sosem tudtuk volna visszahozni.

Claire egyre rosszabbul volt, összegömbölyödve feküdt Bronwyn ölében, és a hűvös levegő ellenére gyöngyözött a homloka. Olyan vékony volt, hogy a ruháján át meg tudtam számolni a bordáit.

– Rendbe jön? – kérdeztem.

– Lázas – felelte kezét a kislány arcához érintve Bronwyn. – Gyógyszerre lenne szüksége.

– Először ki kell jutnunk ebből az átkozott erdőből – mondta Millard.

– Először ennünk kell – vetette ellen Enoch. – Együnk, és beszéljük meg a lehetőségeket.

– Miféle lehetőségeket? – kérdezte Emma. – Választunk egy irányt, és arra megyünk. Egyik éppen olyan jó, mint a másik.

Keserű csöndben ettünk. Sosem kóstoltam még kutyaeledelt, de az is jobb lehet

– a megkocsonyásodott, barnás, zsíros, a rozsdás dobozoktól bűzlő húsdarabokat evőeszköz híján az ujjainkkal szedegettük ki a konzervdobozokból.

– Becsomagoltam öt sózott vadludat és három doboz szarvasgombás libamájat – mondta keserűen Horace –, és ez élte túl a hajótörést. – Befogta az orrát, és rágás nélkül nyelt le egy kocsonyás húsdarabot. – Azt hiszem, vezeklünk.

– Miért? – kérdezte Emma. – Olyanok voltunk, mint a kisangyalok. A legtöbbünk.

– Talán előző életeink bűneiért, nem tudom.

– A különlegeseknek nincsenek előző életeik – mondta Millard. – Az összest egyszerre éljük le.

Gyorsan végeztünk, elkapartuk az üres konzervdobozokat, s induláshoz készülődtünk. Hirtelen Hugh rontott elő a bozótból, feje körül izgatott méhek raja. Alig kapott levegőt az izgalomtól.

– Hol vóótál? – kérdezte Enoch.

– Egyedül akartam lenni, hogy elvégezzem a reggeli tudod micsodát – felelte Hugh –, és…

– Ki adott engedélyt, ‘ogy látótáávóóságon kívűre mennyél? – kérdezte Enoch. – Majnem eementünk nééküled!

– Ki mondta, hogy engedélyre van szükségem? A lényeg az, hogy láttam.

– Nem kóószá’acc el csak úgy! És ‘a eltévettél vóna?

– Már úgyis eltévedtünk.

– Ostoba. És ‘a nem tanátál vóna vissza?

– Nyomot hagytam méhekből, mint mindig…

– Légy szíves hagyd, hogy befejezze! – kiáltotta Emma.

– Köszönöm – mondta Hugh, aztán megfordult, és arra mutatott, amerről jött. – Vizet láttam. Eléggé nagyot, a fák között.

Emma elkomorodott.

– Eltávolodni próbálunk a tengertől, nem visszamenni hozzá. Éjjel biztosan visszafelé haladtunk.

Követtük Hugh-t arra, ahonnét jött, Bronwyn egyik vállán ült Vándorsólyom kisasszony, szegény, beteg kis Clairet a karjában vitte. Úgy harminc méterre szürkén csillámló vizet láttunk meg a fákon túl: jókora vízfelületet.

– Jaj, ez szörnyű – mondta Horace. – Visszakergettek minket egyenesen a karjaikba!

– Nem hallok katonákat – mondta Emma. – Tulajdonképpen semmit sem hallok. Az óceánt sem.

– Mer’ ez nem az óceán, ‘ülye – mondta Enoch, felpattant, és a víz felé futott. Amikor utolértük, lábával a nedves homokban állt, arcán amolyan nem megmondtam? vigyorral. Igaza volt. Nem a tengerhez érkeztünk. A párás, széles, szürke tavat fenyők fogták körül, a felszíne tükörsima volt. Ám a legfeltűnőbb vonását először észre sem vettem; mindaddig, amíg Claire rá nem mutatott egy jókora sziklára a közeli sekélyesben. A tekintetem először átugrotta, de aztán visszatért rá, hogy alaposan szemügyre vegye. Volt benne valami hátborzongató és határozottan ismerős.

– Az óriás a meséből! – mutatott a sziklára Bronwyn karjából Claire. – Cuthbert! Bronwyn megsimogatta a kislány fejét.

– Pszt, édesem, lázas vagy.

– Ne légy mán neveccséges – mondta Enoch. – Csak egy szikla.

De nem az volt. Bár a szél meg az és ő elmosta a vonásait, éppen úgy nézett ki, mint egy nyakig vízbe süllyedt óriás. Tisztán látszott, hogy van feje, nyaka, orra, sőt ádámcsutkája is, a tetején pedig néhány csenevész fa nőtt, mintha a haja volna. De igazán nyugtalanító a fejtartása volt – hátravetett fej és nyitott száj, mintha, ahogy az előző este hallott regében, akkor vált volna kővé, amikor a hegytetőn lakó barátainak kiáltott.

– És nézzétek! – mutatott Olive a távolabb lévő, sziklás hegyoldalra. – Az lehet Cuthbert hegye.

– Az óriások valóságosak – mormolta halkan és ámulva Claire. – Ahogy a Regék is!

– Ne vonnyunk le abszurd következtetéseket – mondta Enoch. – Mi valószínűbb? ‘ogy a tennap este óvasott mese írójának egy órjás fejre ‘asonlító szikla atta az ötletet, vagy ‘ogy ez a fej alakú szikla tényleg órjás vót?

– Te mindenből viccet csinálsz – mondta Olive. – Én hiszek az óriásokban, akkor is, ha te nem!

– A Regék csak mesék – zsörtölődött Enoch.

– Fura – mondtam –, én is pontosan ezt gondoltam rólatok, mielőtt találkoztam veletek.

Olive nevetett.

– Jacob, te csacsi. Tényleg azt hitted, kitaláltak minket?

– Persze. És miután megismertelek benneteket, egy ideig még mindig azt hittem. És hogy talán elment az eszem.

– Valóság vagy sem, hihetetlen véletlen – mondta Millard. – Olvastunk egy regét tegnap este, és másnap reggel rátalálunk pontosan arra a helyre, amelyik ihlette. Mennyi ennek az esélye?

– Nem hiszem, hogy véletlen – mondta Emma. – Maga Vándorsólyom kisasszony nyitotta ki a könyvet, emlékszel? Nyilván tudatosan választotta a történetet.

Bronwyn a vállán ülő madárra pillantott.

– Igaz ez, kisasszony? Miért?

– Mert jelent valamit – mondta Emma.

– Pontosan – mondta Enoch. – Asztat jelenti, ‘ogy meg köll másznunk asztat a meredek sziklafalat. És akkor tán meglejjük a kivezető utat az erdőből!

– Úgy értem, a rege jelent valamit – mondta Emma. – Mit akart a mesében az óriás? Mit kért újra meg újra?

– Hogy valaki beszéljen hozzá! – vágta rá Olive, mint valami stréber.

– Pontosan – mondta Emma. – Ha tehát beszélni akar, halljuk, mit akar mondani. – És ezzel belegázolt a tóba.

Kicsit zavartan néztük.

– Hová megy? – kérdezte Millard. Úgy véltem, tőlem. Megráztam a fejem.

– Lidércek űűdöznek minket! – kiáltotta Emma után Enoch. – Tejjesen eltévettünk! A madár szerelmére, mire gondósz?

– Különleges módon gondolkodom! – kiáltotta vissza Emma. Átgázolt a sekélyesen a szikla tövéhez, aztán felmászott az állkapcsára, és belenézett nyitott szájába.

– Nos? – kiáltottam. – Mit látsz?

– Nem tudom! – válaszolta. – De mélynek látszik. Megnézem közelebbről!

Emma bemászott az óriás kőszájába.

– Gyere le onnan, mielőtt bajod esik! – kiáltotta Horace. – Mindnyájan aggódunk érted!

– Te aggódsz mindenért– mondta Hugh.

Emma bedobott egy követ az óriás torkába, és fülelt, hogy milyen hangot hall.

– Azt hiszem, ez egy… – kezdte mondani, de megcsúszott a laza köveken. Erősen kapaszkodott, hogy le ne essen.

– Vigyázz! – kiáltottam dobogó szívvel. – Várj, én is jövök!

A tó vizébe gázoltam.

– Egy micsoda? – kiáltotta Enoch.

– Csak egyféle módon lehet megtudni! – felelte izgatottan Emma, és beljebb mászott az óriás szájába.

– Jaj, istenem – sápítozott Horace. – Ne menj!

– Várj – kiáltottam megint –, de Emma már eltűnt az óriás torkában.

*

Közelről az óriás sokkal nagyobb volt, mint a partról nézve, és amint lepillantottam sötét torkába, esküdni mertem volna, hogy a vén Cuthbert lélegzik. Tölcsért formáltam a kezemből, és Emma nevét kiáltottam. A visszhang felelt. Ekkor már a többiek is begázoltak a vízbe, de nem bírtam megvárni őket – Emmának talán baja esett odalenn? Összeszorítottam a fogam, lábam a sötétségbe lógattam, és elengedtem a sziklát.

Sokáig zuhantam. Egy egész másodpercig. Aztán zutty – olyan hideg vízbe érkeztem, hogy elakadt a lélegzetem, és nyomban összerándult minden izmom. Emlékeztetnem kellett magam, hogy tapossam a vizet, vagy elsüllyedek. Félhomályos, keskeny, vízzel teli lyukba érkeztem, ahonnan nem vezetett út felfelé az óriás hosszú, sima torkán át; se kötél, se lépcs ő, se kapaszkodó. Emma nevét kiáltottam, de nem láttam őt sehol.

Jaj, istenem, gondoltam. Belefulladt!

De akkor valami csiklandozni kezdte a karom, körülöttem buborékok képződtek, és egy pillanat múlva, levegőért kapkodva felbukkant Emma.

A csekélyke fényben egészségesnek látszott.

– Mire vársz? – tette össze a két kezét, mintha ismét le akarna merülni. – Gyere!

– Megőrültél? – kérdeztem. – Csapdába estünk!

– Dehogy! – ellenkezett.

Bronwyn hangja hallatszott fentről.

– Hellóóóó, hallak titeket lenn. Mit találtatok?

– Azt hiszem, egy hurok bejáratát! – kiáltotta Emma. – Mondd meg mindenkinek, hogy ugorjának le, és ne féljenek – Jacobbal a túloldalon várunk titeket!

Megfogta a kezem, én pedig mély levegőt vettem, és hagytam, hogy a víz alá húzzon. Egy ember nagyságú lyuk felé ollóztunk, amelyen át nappali fény látszott. Emma átlökött a lyukon, aztán követett, egy mintegy három és fél méteres vájaton úsztunk át, aztán ki a tóba. Magam fölött láttam a fodrozó felszínt, fölötte a kék, a vízen megtörni látszó égboltot, és ahogy felfelé emelkedtünk, a víz drámaian melegedett. Végül a felszínre értünk, ahol levegő után kapkodtunk. Nyomban éreztem, hogy az időjárás megváltozott: meleg és párás, aranyló délután volt. A tó mélysége is megváltozott – most az óriás álláig ért.

– Látod? – vigyorgott Emma. – Valahol másutt vagyunk.

Ilyen egyszerűen jutottunk be egy másik hurokba – elhagytunk egy 1940-es reggelt egy forró délutánért egy másik évben, bár nem lehetett tudni itt, az erdőben, a civilizáció jelzései nélkül, hogy melyik évbe érkeztünk.

Egymás után bukkantak fel körülöttünk a többiek, és látva, mennyire megváltoztak a körülmények, mind levonták a maguk következtetéseit. – Tudjátok, mit jelent ez? – lihegte Millard. Taposta a vizet, majd körbe– körbeúszott, s alig kapott levegőt az izgalomtól. – Azt jelenti, hogy a Regék titkos tudást rejtenek!

– Szóval már nem olyan haszontalanok? – kérdezte Olive.

– Alig várom, hogy elemezzem és jegyzetekkel lássam el őket – dörzsölte a kezét Millard.

– Nehogy írni merészelj a könyvembe, Millard Nullings! – szólt rá Bronwyn.

– De mi ez a hurok? – kérdezte Hugh. – Szerintetek ki lakik itt?

– Természetesen Cuthbert állat barátai – mondta Olive.

Enoch az ég felé fordította a szemét, de nem mondta ki, amire gondolt.

– Minden huroknak van ymbrynéje – mondta Emma –, még a mesekönyvek titokzatos hurkainak is. Keressük hát meg.

– Rendben – mondta Millard. – Hol?

– A mese ezen a tavon kívül csak azt a hegyet említette – mutatott a fákon túli, meredek sziklafalra Emma. – Ki akar mászni egy kicsit?

Fáradtak és éhesek voltunk mindannyian, de a hurok fellelésétől friss energiát nyertünk. Magunk mögött hagytuk a kőóriást, és az erdőn át elindultunk a meredek sziklafal felé. A melegben igen gyorsan megszáradt a ruhánk. Ahogy a falhoz közeledtünk, a talaj emelkedni kezdett, aztán felbukkant egy jól kitaposott ösvény, és mi követtük felfelé fenyőfacsoportok és kanyargós sziklavájatok között, amíg az ösvény olyannyira függőleges nem lett, hogy időnként négykézláb kellett másznunk, kapaszkodva, hogy le ne essünk.

– Nagyon remélem, hogy valami csodás vár ennek az ösvénynek a végén – törölte le az izzadságot a homlokáról Horace. – Úriember nem verejtékezik!

Az ösvény szalaggá keskenyedett, tőlünk jobbra a talaj meredeken emelkedett, balra a mélybe veszett, alattunk zöldellő fakoronák.

– Kapaszkodjatok a falba! – figyelmeztette a társaságot Emma. – Nagyot lehet esni.

Ha csak lepillantottam, már szédültem. Gyomorszorító tériszonyom támadt, arra is koncentrálnom kellett, hogy egyik lábam a másik elé tegyem.

Emma megérintette a karom.

– Jól vagy? – suttogta. – Elsápadtál.

Azt hazudtam, hogy jól vagyok, és sikerült is úgy tennem, mintha jól lennék az ösvény további három kanyarulatáig, de akkor a szívem már úgy kalapált, és a lábam úgy remegett, hogy le kellett ülnöm, ott, a keskeny ösvény közepén, elzárva a mögöttem lévők útját.

– Jaj, nekem – motyogta Hugh. – Jacob kikészült.

– Nem tudom, mi ütött belém – motyogtam. Korábban nem volt soha tériszonyom, de most képtelen voltam lenézni anélkül, hogy a gyomrom háborgott volna.

És akkor szörnyű gondolatom támadt: mi van, ha nem tériszonyt érzek – hanem üreseket?

De az lehetetlen: hurokban vagyunk, ahová üresek nem juthatnak be. Ám minél alaposabban elemeztem a gyomrom háborgását, annál erősebben hittem, hogy nem a leeséstől félek, hanem valami mástól.

Látnom kell.

Mindenki izgatottan beszélt körülöttem, kérdezgették, mi a baj, jól vagyok-e. Kirekesztettem a hangjukat, négykézlábra ereszkedtem, és az ösvény pereméhez másztam. Minél közelebb értem hozzá, annál jobban gyötört a gyomrom, mintha belülről rágnák. A peremtől pár centiméterrel hasra feküdtem, ujjaimmal megmarkoltam a szikla szélét, és előrehúztam magam, hogy kileshessek.

Hirtelen megláttam az ürest. Először csak egy villanás volt a csipkés hegyoldalon; egy reszkető pont a levegőben, amilyet a forró motorháztető képez a levegőben. Alig észrevehető hiba.

Ilyennek látták őt a normálisok és a többi különleges – mindenki, aki nem volt képes arra, amire én.

Éreztem, hogy különleges képességem életre kel. A gyomromban lévő görcs hirtelen egyetlen fájó ponttá összpontosult; és valahogyan iránya lett, a pontból egy vonal indult ki, egy dimenzióból kettő lett. A vonal, mint az iránytű, egyetlen pontra mutatott vagy harmincméternyivel lejjebb és kissé balra a hegyoldalon. Tömör, fekete tömegre, csápokból és árnyakból álló, emberszabású, sziklába kapaszkodó lényre.

A barátaimnak nem kellett elmagyaráznom, mit látok.

– Üres! – kiáltotta valaki.

– Futás! – kiáltotta valaki más, bár nyilvánvaló volt a teendő.

Visszakúsztam a peremtől, feltápászkodtam, és együtt rohantunk nem lefelé, hanem felfelé a hegyen, inkább az ismeretlen felé, mint a hurok alattunk lévő bejáratához. Késő lett volna visszafordulni; éreztem, ahogy az üres kőtől kőig halad a sziklán – de tőlünk el, lefelé, hogy elzárja az utunkat, ha visszafelé akarnánk menekülni. Csapdát akart állítani nekünk.

Ez valami új volt. Korábban kizárólag a szememmel voltam képes látni az üreseket, de most éreztem magamban azt a kis iránytűt, amely mögénk mutatott; szinte magam előtt láttam a sima terep felé mászó lényt. Mintha azzal, hogy megláttam, valamiféle nyomkövetőt ültettem volna az üresbe.

Futva menekültünk – a tériszonyom szemlátomást elmúlt. Egy legalább tizenöt méter magas, tükörsima, függőleges sziklafal állt előttünk. Az ösvénynek itt volt vége; körülöttünk mindenütt a rémítő mélység. A falon nem volt létra, sem kapaszkodó. Eszelősen kerestünk valami más megoldást – titkos járatot a sziklában, ajtót, alagutat –, de semmi sem volt, előrevezető út sem, csak felfelé lehetett volna továbbhaladni. Felfelé pedig csak hőlégballonnal vagy a mitikus óriás segítségével juthattunk volna.

Kitört a pánik. Vándorsólyom kisasszony rikácsolt, Claire sírni kezdett, Horace jajveszékelt.

– Itt a vége, valamennyien meghalunk!

Megoldást kerestünk. Fiona végighúzta a kezét a sziklafalon, hátha n ő egy hasadékából inda, amelyen felkapaszkodhatnánk. Hugh az ösvény széléhez szaladt, és lenézett.

– Leugorhatnánk, ha volna ejtőernyőnk!

De az odalenn nagyon messze volt, és a mélyben a sötét és veszélyes erd ő várt. Bronwyn úgy döntött, inkább felfelé küldi Olive-ot a hegyre, és egyik karján az erőtlen és lázas Claire-rel a sziklafalhoz vezette Olive-ot.

– Add ide a cipőd! – mondta Olive-nak. – Fogd Clairet és a kisasszonyt, és vidd őket a csúcsra, amilyen gyorsan csak tudod!

Olive megrémült.

– Nem tudom, eléggé erős vagyok-e ehhez.

– Meg kell próbálnod, kismadaram. Egyedül te helyezheted őket biztonságba. – Letérdelt, Clairet a talpára állította, és a kis beteg Olive karjába omlott. Olive magához szorította a kislányt, kilépett ólmos cipőjéből, és amint emelkedni kezdtek, Bronwyn a válláról Olive fejére tette Vándorsólyom kisasszonyt. Így megterhelve Olive nagyon lassan emelkedett – csak amikor a madár csapkodni kezdett ép szárnyával, és a hajánál fogva felfelé húzta a jajgató, kapálózó Olive– ot, akkor kezdtek gyorsabban emelkedni.

Az üres már sík terepre ért. Olyan biztosan tudtam, mintha láttam volna. Közben körülnéztünk, mivel védekezhetnénk, de csak kavicsokat találtunk.

– Fegyver lehetek én is – mondta Emma, összeütve a két tenyerét. Amikor széthúzta őket, impozáns lánggömb fénylett közöttük.

– És ne feledjétek a méheimet! – szólt Hugh. Kinyitotta a száját, és kiengedte őket.

– Ha felingerlik őket, nagyon hevesek.

Enoch, aki képes volt a legalkalmatlanabb pillanatokban is gúnyolódni, nagyot nevetett.

– Oszt’ micsinának? – kérdezte. – Agyonporozzák?

Hugh nem vett róla tudomást, hozzám fordult.

– Te leszel a szemünk, Jacob. Csak mondd meg, hol a dög, és agyoncsipkedjük. Éreztem, hogy az ösvényen halad, és a mérge okozta fájdalom növekedése azt jelezte, hogy gyorsan közeledik.

– Bármelyik pillanatban ott lehet – mutattam az ösvény kanyarulatára. – Álljatok készen. – Ha szervezetemet nem önti el az adrenalin, a fájdalomtól teljesen megbénultam volna.

Mindannyian harcra vagy menekülésre készen vártunk, volt, aki lekuporodott, de ökölvívó módjára emelte fel a kezét, mások úgy álltak, mint az indítópisztoly elsütésére váró futók, bár senki sem tudta, merre kellene futni.

– Kalandjaink mily lehangoló és szerencsétlen véget érnek – mondta Horace. – Felfal minket egy üres, holmi isten háta mögötti walesi vidéken!

– Aszittem, nem tunnak bejutni a ‘urkokba – mondta Enoch. – ‘ogy a pokolba kerűt ide?

– Nyilván továbbfejlődtek – magyarázta Millard.

– Kit érdekel! – csattant fel Emma. – Itt van, és éhes!

Ekkor föntről lekiáltott egy hangocska.

– Vigyázzatok!

Felnéztem, egy pillanatra láttam Olive arcocskáját, de nyomban el is tűnt a sziklafal mögött. Egy pillanat múlva hosszú kötélszerűség repült lefelé. Kibomlott, megfeszült, és a végén egy háló csapódott a földhöz.

– Siessetek! – hallatszott ismét Olive hangja. – Van idefenn egy emelőszerkezet

– Mindenki kapaszkodjon a hálóba, felhúzlak titeket!

A hálóhoz szaladtunk, de kicsi volt, alig két ember fért volna bele. A kötélre egy fénykép volt tűzve, egy férfi a hálóban – ebben a hálóban –, keresztbe tett lábbal lóg egy sima sziklafal előtt – a mi sziklafalunk előtt. A kép hátulján üzenet állt:

EGYETLEN ÚT A MENAZSÉRIÁHOZ: MÁSSZ BE!

SÚLYKORLÁTOZÁS: EGY FŐ

SZIGORÚAN BETARTANDÓ

A szerkentyű valamiféle primitív felvonó volt – egyszerre csak egy ember és nem nyolc számára. De nem volt időnk arra, hogy rendeltetésszerűen használjuk, hát belezsúfolódtunk, itt egy kar, ott egy láb lógott ki a lyukakon, és mindenki úgy kapaszkodott a kötélbe, ahogy csak tudott.

– Húzz fel minket! – kiáltottam. Az üres már nagyon közel volt; a gyomromban lévő fájdalom elviselhetetlenné vált.

Néhány végtelen másodpercig nem történt semmi. Az üres nagy sietve befordult, izmos nyelveit használta lábként, sorvadt emberi végtagjai hasznavehetetlenül lifegtek. Aztán fémes csikordulás hangzott, a kötél megfeszült, és a levegőbe emelkedtünk.

Az üres már majdnem hozzánk ért. Tátott szájjal loholt felénk, hogy úgy nyeljen minket el, ahogyan a bálna a planktont. Félúton jártunk felfelé, amikor alánk ért, és összehúzta magát, mint a kilőni kész rugó.

– Ugrani fog! – kiáltottam. – Húzzátok be a lábatokat!

Az üres a nyelvével a földre támaszkodott, és felugrott. Gyorsan emelkedtünk, s úgy látszott, nem ér el minket, de ugrása csúcspontján az egyik nyelve kilőtt, és Emma bokájára tekeredett.

Emma felsikoltott, a másik lábával rúgott, a háló pedig döccenve megállt, mert a szerkentyű gyönge volt ahhoz, hogy elbírjon mindannyiunkat és még az ürest is.

– Szedjétek le rólam! – sikoltotta Emma. – Szedjétek le! Szedjétek le!

Én is rúgni próbáltam, csakhogy az üres nyelve erős volt, mint az acél, és a hegyét sok száz vonagló kis tapadókorong borította: aki megpróbálta volna lefejteni, az is odatapadt volna. Az üres felhúzódzkodott, tátott szája egyre közeledett, bűzlött sírszagú lehelete.

Emma kiáltott, hogy fogja meg valaki. Fél kézzel megragadtam a ruhája hátulját. Bronwyn teljesen elengedte a hálót, csak a lábával kapaszkodott, és átkarolta Emma derekát. Ekkor Emma is elengedte a hálót – Bronwyn meg én tartottuk, hogy le ne essen –, és szabad két kezével átfogta a nyelvet.

Az üres felvonított. A tapadókorongok feketén füstölögve, sziszegve égtek le a nyelvéről. Emma még jobban szorította, becsukta a szemét, és üvöltött, úgy véltem, nem a fájdalomtól – ez inkább harci kiáltás volt. Végül az üres kénytelen volt elengedni őt, összeégett csápja lehullott Emma bokájáról. Egy szürreális pillanatig nem az üres fogta Emmát, hanem Emma az ürest, az alattunk vonagló és sivalkodó lényt. Éreztük égő húsának szagát, s végül rá kellett kiáltanunk Emmára, hogy engedje el. Nagy nehezen széthúzta a két kezét.

Az üres hiába próbált megkapaszkodni a semmiben. A háló röpült felfelé, hiszen hirtelen megszabadult a visszahúzó erőtől, átrepültünk a peremen, és fönt egymásra huppantunk. Olive, Claire és Vándorsólyom kisasszony várt minket odafenn, miközben kibontakoztunk a hálóból, és távolabb botorkáltunk a peremtől. Olive ujjongott, Vándorsólyom kisasszony csapkodott az ép szárnyával, a földön fekvő Claire pedig felemelte a fejét, és halványan elmosolyodott.

Szédelegtünk – és két nap alatt immár másodszor csodálkoztunk azon, hogy még élünk.

– Kétszer mentetted meg az életünket, kismadaram – mondta Olive-nak Bronwyn. – És Emma kisasszony, mindig tudtam, hogy bátor vagy, de ez mindent felülmúlt!

Emma vállat volt.

– Vagy ő, vagy én.

– Nem hiszem el, hogy megérintetted – mondta Horace.

Emma a ruhájába törölte a kezét, aztán megszagolta, és elhúzta a száját.

– Remélem, hogy hamar elmúlik ez a szag – mondta. – Förtelmesen büdös.

– Hogy van a bokád? – kérdeztem. – Fáj?

Letérdelt, letűrte a zokniját, és a bokáján vastag, vörös hurka látszott.

– Nem vészes – érintette meg óvatosan. De amikor felállt, és újra a lábára nehezedett, láttam, hogy összerezzen.

– Sokra mentünk veled – mordult rám Enoch. – „Futás!” Mongya az üresölő unokája!

– Ha nagyapám elfutott volna az üres elől, amely megölte, még élne – mondtam. – Jó tanács.

Dobbanást hallottam a megmászott sziklafal alatt, és ismét hatalmába kerített az előbbi furcsa érzés. A peremhez közelítettem, és lenéztem. Az üres élt, és nyelveivel lyukakat fúrt a sziklába.

– Rossz hírem van – mondtam. – A zuhanástól nem pusztult el.

Emma nyomban mellettem termett.

– Mit csinál?

Láttam, hogy az egyik nyelvét bedugja az elkészült lyukba, felhúzza magát, és újabb lyukat kezd fúrni. Kapaszkodót készített magának.

– Próbál felmászni a falon – mondtam. – Édes istenem, akár az az átkozott Terminátor.

– Micsoda? – kérdezte Emma.

Majdnem nekikezdtem a magyarázatnak, de aztán megráztam a fejem. Ostoba hasonlat volt amúgy is – az üresrémek félelmetesebbek és valószín űleg veszélyesebbek minden filmbeli szörnynél.

– Meg kell állítanunk! – mondta Olive.

– Vagy inkább fussunk! – kiáltotta Horace.

– Nincs több futás! – jelentette ki Enoch. – Nem tunnánk megölni az átkozottat?

– Megpróbálhatnánk – felelte Emma. – De hogyan?

– Nincs senkinél egy dézsa forró olaj? – kérdezte Enoch.

– Ez jó lesz? – kérdezte Bronwyn. Megfordulva láttam, hogy egy hatalmas követ emel a feje fölé.

– Valószínűleg – feleltem. – Oda tudod dobni, ahová mondom?

– Mindenesetre megpróbálom – felelte, és feje fölött a veszélyesen imbolygó kővel a peremhez tántorgott.

Lenéztünk.

– Kicsit errébb – tereltem kissé balra. Amikor éppen szólni akartam, hogy dobja le a követ, az üres az egyik kapaszkodótól a másikhoz lendült, és Bronwyn így már rossz helyen állt.

Az üres egyre gyorsabban fúrta a lyukakat; mozgó célponttá változott. Ha Bronwyn elvéti, nem lesz több esélyünk.

Kényszerítettem magam, hogy az üresre nézzek, pedig szinte elviselhetetlen késztetést éreztem, hogy elforduljak. Néhány különös, kábult pillanatig barátaim hangja elhalt, a vérem lüktetését hallottam a fülemben, a szíve, kalapálását a mellkasomban, és gondolataim felidézték a lényt, amely megölte nagyapámat; ahogy ott állt nagyapa széttépett, haldokló teste mellett, mielőtt gyáván az erdőbe menekült volna.

A látomás elmosódott, remegett a kezem. Próbáltam összeszedni magam.

Erre születtél, gondoltam. Hogy ilyen szörnyeket ölj. Mantraként ismételgettem magamban.

– Kérlek, siess, Jacob – könyörgött Bronwyn.

A lény balra tekeredett, s aztán jobbra ugrott. Nem akartam találgatni, elvesztegetni a legjobb esélyünket a megölésére. Tudni akartam. És valahogy, valamiért éreztem, hogy képes vagyok rá.

Letérdeltem, olyan közel a szikla pereméhez, hogy Emma az övembe akasztotta két ujját, hogy le ne essem. Az üresre koncentrálva ismételgettem a mantrát – arra születtem, hogy megöljelek, arra születtem, hogy megöljelek. Az üres ugyan éppen egy helyben volt, újabb lyukat fúrt a falba, ám a gyomromban lév ő iránytű hajszálnyira kilengett tőle jobbra.

Amolyan előérzet volt.

Bronwyn remegni kezdett a kő súlya alatt.

– Már nem sokáig bírom tartani! – mondta.

Úgy döntöttem, megbízom az ösztönömben. Mutattam Bronwynnak, hová célozzon. Célzott, majd megkönnyebbülten nyögött fel, hogy végre elhajíthatja a sziklát.

Abban a pillanatban, amikor elengedte a követ, az üres jobbra lendült – pontosan oda, ahová az iránytűm mutatott. Az üres felpillantott a felé tartó sziklára, el akart ugrani előle – de nem maradt ideje. A kő fejen találta a lényt, és testét lesodorta a falról. Mennydörgő robajjal szikla és üresrém együtt ért földet. Csápnyelvek nyúltak ki a szikla alól, csapkodtak, majd erőtlenül lehanyatlottak. Fekete vér áradt szét a kő körül, nagy, nyúlós pocsolyát alkotva.

– Telitalálat! – kiáltottam.

A gyerekek ugráltak és éljeneztek örömükben.

– Halott, halott – tapsikolt Olive. – A rettenetes üres kimúlt!

Bronwyn megölelt. Emma puszit nyomott a fejem búbjára. Horace megszorította a kezem, és Hugh meglapogatta a hátam. Még Enoch is gratulált.

– Szép munka – ismerte el kissé kelletlenül. – Oszt’ fejedbe ne szájjon a dicsőség!

Boldognak kellett volna lennem, de alig éreztem valamit, csak szétáradó tompaságot, amint a reszkető fájdalom múlni kezdett. Emma látta, hogy kimerültem. Nagyon kedvesen és úgy, hogy a többiek semmit se sejtsenek, belém karolt és támogatott, amikor elindultunk a peremtől befelé.

– Nem szerencsés véletlen volt – súgta a fülembe Emma. – Igazam lett veled kapcsolatban, Jacob Portman.

*

Az ösvény, amely a falba torkolt, idefenn folytatódott, egy hegygerincen haladt felfelé, át egy dombon.

– A kötélen lévő cédulán az állt, hogy Egyetlen út a menazsériához – emlékeztetett Horace. – Gondoljátok, hogy az van előttünk?

– Te szokol a jövőről álmodni – mondta Enoch. – Aszittem, te mondod meg nekünk.

– Mi az a menazséria? – kérdezte Olive.

– Állatsereglet – magyarázta Emma. – Amolyan állatkertféle.

Olive sikkantva tapsikolt.

– Cuthbert barátai! A meséből! Jaj, alig várom, hogy találkozzam velük. Gondoljátok, hogy ott él az ymbryne is?

– Ebben a pillanatban – mondta Millard – jobb nem gondolni semmit.

Elindultunk. Még szédelegtem az üressel való találkozástól. Ám úgy éreztem, a képességem valóban fejlődik, ahogy Millard megjósolta, mint az izom, ha sokat használják. Megpillantottam egy ürest, nyomon tudtam követni, és ha a megfelelő módon koncentráltam rá, ki tudtam találni a következő lépését, nem tudás-, inkább ösztönalapon. Bizonyos elégedettséget éreztem, amiért többet tudtam meg a különlegességemről, holott semmi másból nem tanulhattam, csak a tapasztalatból. Nem fogtak körül védőfalak, hogy a labdám ne pottyanjon az árokba. Féltem, hogy a többiek túl sokat fognak hinni rólam, vagy ami még rosszabb, elbízom magam. És tudtam, mihelyt elszemtelenedem – mihelyt nem rettegek eléggé az üresrémektől –, valami szörnyűség fog történni.

Talán jól jön, hogy a félelem-magabiztosság arány nálam mindig a félelem felé billen. Tíz az egyhez. Menet közben zsebre vágtam a kezem, hogy a többiek ne lássák, mennyire remeg.

– Nézzétek! – torpant meg Bronwyn. – Egy ház a fellegek közt!

Félúton jártunk felfelé a gerincen. Előttünk a távolban, jó magasan egy házikó állt, s mintha felhőkön lebegett volna. Ahogy feljebb értünk, a felhők eloszlottak, és teljes egészében láthattuk a házat. Nagyon kicsi volt, és nem felhőn, hanem egy vasúti talpfákból rakott, magas torony tetején állt, a füves fennsík kellős közepén. Életemben nem láttam különösebb, ember alkotta építményt. A fennsíkon elszórtan néhány vityilló, a túlsó végén egy kis liget volt kivehető, de azokkal nem foglalkoztunk – a tornyot bámultuk.

– Ez meg mi? – suttogtam.

– Őrtorony? – találgatta Emma.

– Repülőgépek felszállását figyelő hely? – kérdezte Hugh.

De sehol semmi nyomát nem láttuk sem repülőgépnek, sem futópályának.

– Talán inkább zeppelineket bocsátanak fel innen – mondta Millard. Visszaemlékeztem arra a régi filmrészletre, amikor a rossz véget ért Hindenburg kikötött egy rádió adótoronyra emlékeztető valami tetején – az építmény nem nagyon különbözött ettől –, és végigfutott a hátamon a hideg. Talán a ballonoknak, amelyek vadásztak ránk a parton, itt a bázisuk?

– Az ymbryne háza is lehet – mondta Olive. – Miért gondol mindig mindenki a legrosszabbra?

– Biztos vagyok benne, hogy Olive-nak igaza van – mondta Hugh. – Itt nincs mitől félnünk.

A választ nyomban mély, nem emberi morgás adta meg, amely a torony alatti árnyékból hallatszott.

– Mi volt ez? – kérdezte Emma. – Újabb üres?

– Nem hiszem – feleltem; az ürest jelző érzés egyre gyengült bennem.

– Nem tudom és nem is akarom megtudni – hátrált Horace.

De nem volt választásunk, az a valami találkozni akart velünk. Újabb morgás hallatszott, amelytől megborzongtunk, és néhány pillanat múlva egy szőrös pofa jelent meg, két, alacsonyan lévő talpfa között. Úgy morgott ránk a lény, mint egy veszett kutya, s agyarokkal teli szájából nyál csöpögött.

– Mégis mi ez? – motyogta Emma.

– Naccerű ötlet vót ebbe a ‘urokba gyünni – jegyezte meg Enoch. – Eddig igazán begyütt.

A lény kimászott a talpfák közül a napra négykézláb, a képén eszelős vigyor, mintha elképzelné, milyen ízű az agyunk. Nem tudtam eldönteni, ember-e vagy állat; rongyokat viselt, a teste emberi volt, de majomként mozgott, görnyedt alakja az ember ősrégi elődjére emlékeztetett. A szeme meg a foga tompasárga volt, a bőre világos, sötét foltokkal, a haja hosszú, ragacsos lobonc.

– Valaki végezzen vele! – követelte Horace. – Vagy legalábbis intézze el, hogy ne rám nézzen!

Bronwyn letette Clairet, és harcállásba helyezkedett, Emma előrenyújtotta a kezét, hogy tüzet gyújtson – de annyira döbbent volt, hogy az ujjaiból csak füst szállt fel. Az emberszerűség megfeszült, vicsorgott, aztán futni kezdett, akár egy olimpikon – nem felénk, hanem körülöttünk; néha eltűnt egy kőrakás mögött, s közben fel-felvillant agyaras vigyora. Játszott velünk, mint macska az egérrel, mielőtt végez vele.

Úgy tetszett, most már felénk veszi az irányt, amikor hátulról megszólalt egy parancsoló hang.

– Ül, viselkedik!

A lény leült a hátsó felére, vigyorgó pofájából kilógott a nyelve.

Megfordultunk, és egy kutya ügetett higgadtan felénk. A háta mögé néztem, hogy ki beszélt, de nem volt ott senki. A kutya kinyitotta a száját, és megszólalt.

– Ne törődjenek Morgóval, egyáltalán nem tud viselkedni! Így próbálja kifejezni a köszönetét. Az az üresrém fölöttébb bosszantó volt.

A kutya szemlátomást hozzám beszélt, de annyira meglepődtem, hogy képtelen voltam válaszolni. Nemcsak hogy majdnem emberi hangon – ráadásul kifinomult, angol akcentussal – beszélt, de a pofájában pipát tartott, az orrán pedig zöld üvegű, kerek szemüveget viselt.

– Jaj, kedvesem, remélem, nem sértődött meg – folytatta a kutya, félreértve hallgatásomat. – Morgó jót akar, meg kell bocsátania neki. A szó szoros értelmében pajtában nevelkedett. Én azonban egy nagybirtokon nevelkedtem, és egy híres vadászkutya-família hetedik kölykének a hetedik kölyke vagyok. – Meghajolt, már amennyire erre kutya képes, és orrát a földhöz érintette. – Addison MacHenry, az ön alázatos szolgája.

– Elég cifra név egy kutyának – mondta Enoch, aki egyáltalán nem hatódott meg attól, hogy beszélő állattal találkozott.

Addison a szemüvege fölött Enochra sandított.

– És ha szabad megkérdeznem, önt milyen néven szólíthatom?

– Enoch O’Connor – húzta ki magát büszkén Enoch.

– Eléggé cifra név egy szurtos, tésztaképű fiúnak – mondta Addison, és a hátsó lábára állt, amitől majdnem olyan magassá vált, mint Enoch. – Igen, kutya vagyok, de különleges. Miért viselnék hát holmi közönséges kutyanevet? A korábbi gazdám „Bokszi”-nak hívott, amit ki nem állhattam – sértette a méltóságom! –, ezért arcon haraptam, és elvettem a nevét. Az Addison sokkal illőbb egy olyan állathoz, aki az én intellektuális képességeimmel bír. Ez nem sokkal az előtt történt, hogy Wren Ökörszem kisasszony felfedezett, és ide hozott.

Az arcok felderültek, hiszen egy ymbryne neve hangzott el. Mindannyian reménykedni kezdtünk.

– Wren Ökörszem kisasszony? – kérdezte Olive. – És Cuthbert, az óriás?

– Kicsoda? – kérdezte Addison, és megcsóválta a fejét. – Ah, igen, a mese. Attól tartok, sajnos mese csupán, amelyet réges-régen az a különös formájú szikla és Ökörszem kisasszony különleges menazsériája ihletett.

– Montam – morogta Enoch.

– És most hol van Wren kisasszony? – kérdezte Emma. – Beszélnünk kell vele. Addison a torony tetején lévő házikóra pillantott.

– Az ott a rezidenciája, de pillanatnyilag nem tartózkodik itthon. Néhány napja elrepült, hogy segítsen ymbryne nővéreinek Londonban. Háború folyik, tudják… Feltételezem, hogy hallottak róla. Ami magyarázatot ad arra is, miért utaznak a menekültek szánalmas módján.

– Megtámadták a hurkunkat – mondta Emma. – Azután odaveszett mindenünk a tengeren.

– Kis híján mi is – fűzte hozzá Millard.

Millard hangjától a kutya meglepődött.

– Egy láthatatlan! Micsoda ritka meglepetés! Meg egy amerikai is – bökött felém a fejével. – Különlegesek között is különleges társaság. – Visszaereszkedett a négy lábra, és a torony felé fordult. – Jöjjenek, bemutatom önöket a többieknek. Fölöttébb boldogok lesznek, hogy megismerhetik önöket. És bizonyára éhesek is, szegénykéim. Rövidesen tápláló takarmány áll majd a rendelkezésükre.

– Gyógyszer is kellene – mondta Bronwyn, és letérdelt, hogy felvegye Clairet. – Ez a kislány nagyon beteg.

– Mindent megteszünk érte, amit csak tudunk – ígérte a kutya. – Tartozunk önöknek ennyivel, sőt többel is, amiért megoldották a mi kis üresrém– problémánkat. Fölöttébb bosszantó volt, mint már említettem.

– Tápláló micsodát mondott? – értetlenkedett Olive.

– Élelem, ennivaló, élelmiszer – felelte a kutya. – Itt felségesen lakomázhatnak majd.

– De én nem szeretem a kutyakaját – tiltakozott Olive. Addison nevetett, s a hangja meglepően emberi volt.

– Én sem, kisasszony.

Negyedik fejezet

Addison tömpe orrát magasra tartva, négy lábon haladt, a Morgónak nevezett emberszerűség pedig meg-megiramodott, mint valami bolond kutyakölyök. A fűcsomók és itt-ott szétszórt pajták mögül pofák lestek ránk – a legtöbb szőrös volt, mindenfajta formájú és méretű. Amikor a fennsík közepére értünk, Addison a hátsó lábaira állt, és elkiáltotta magát.

– Ne féljetek, barátaim! Gyertek, ismerkedjetek meg a gyerekekkel, akik megszabadítottak minket nemkívánatos látogatónktól!

Bizarr állatok serege jött el ő. Addison sorra bemutatta őket. Az első lény úgy festett, mintha egy miniatűr zsiráf felső részét egy szamár alsó feléhez forrasztották volna.

– Ő Deirdre – mondta Addison. – Emuráf, olyan, mintha egy fél zsiráfot meg egy szamár felét illesztették volna egybe, csak kevesebb a l ába, viszont fölöttébb ingerlékeny. Nagyon rosszul viseli, ha veszít a kártyában – tette hozzá suttogva.

– Soha ne kártyázzanak emuráffal. Köszönj szépen, Deirdre!

– Ég velük! – mondta Deirdre, és széles lópofáját felhúzva vigyorgott, kimutatva lófogsorát. – Rémes egy nap! Nagyon sajnálom, hogy megismertem önöket! – Aztán elnevette magát – vagyis magas hangon nyihogott –, és hozzátette: – Csak vicceltem.

– Deirdre azt hiszi, nagyon mulatságos – magyarázta Addison.

– Ha a néni szamár és zsiráf – mondta Olive –, akkor miért nem szamráfnak hívják?

Deirdre a homlokát ráncolva válaszolt.

– Hát micsoda borzalmas név lenne az? Az emuráfot olyan könnyű kimondani, nem gondolja? – És kidugta vastag, rózsaszín, vagy egyméteres nyelvét, és a hegyével megigazította Olive tiaráját. Olive sikkantott, és kuncogva Bronwyn háta mögé bújt.

– Itt minden állat beszél? – kérdeztem.

– Csak Deirdre meg én – felelte Addison –, ami nagy szerencse. A tyúkok be nem fognák a csőrüket, pedig egy szót sem tudnak kimondani! – Végszóra kotkodácsoló tyúkcsapat közeledett egy leégett, megfeketedett tyúkketrec felől.

– Ah! – folytatta Addison. – Itt jönnek a lányok.

– Mi történt a ketrecükkel? – kérdezte Emma.

– Valahányszor megjavítjuk, mindig újra leégetik – mondta a kutya. – Fölöttébb bosszantó. – Addison megfordult, és fejével az ellenkező irányba bökött. – Kérem, álljanak kissé arrébb. Ha izgalomba jönnek…

BUMM! – mintha egy rúd dinamit robbant volna fel: a ketrec néhány megmaradt deszkája szanaszét repült.

– „.a tojásaik felrobbannak – fejezte be Addison.

Amikor eloszlott a füst, a tyúkok még mindig felénk tartottak, sértetlenül, szemlátomást meg sem ijedve a robbanástól, csak néhány tollpihe szálldogált körülöttük, mint a hópelyhek.

Enoch megdöbbent.

– Aszongya, ezek a tyúkok robbanó tojásokat tojnak? – kérdezte.

– Csak amikor izgatottak – felelte Addison. – A legtöbb tojásuk biztonságos – és fölöttébb ízletes! Ám a robbanó tojások miatt kapták nem túlságosan barátságos nevüket: armageddon-tyúkok.

– Maradjanak távol tőlünk! – kiáltotta Emma a közeledő tyúkoknak. – Mindannyiunkat felrobbantanak!

Addison nevetett.

– Kedvesek és ártalmatlanok, biztosíthatom, és kizárólag a ketrecükben tojnak.

– A tyúkok vidáman kotkodácsoltak a lábunk körül. – Látja? Kedvelik önöket.

– Ez tébolyda! – mondta Horace.

Deirdre nevetett.

– Nem, drágaságom. Ez menazséria.

Ezután Addison bemutatott minket még néhány állatnak, amelyeknek rafinált különlegességei voltak, köztük egy bagolynak, amely némán és feszülten figyelt minket egy fáról, és egy egércsapatnak, amely hol látszott, hol eltűnt a szemünk elől, mintha az ideje felét a valóság egy másik síkján töltené. Akadt egy kecske is, igen hosszú szarvú és nagyon fekete szemű; árva jószág volt azok közül a különleges kecskék közül, amelyek egykor a lenti erdőben barangoltak.

Amikor az összes állat összegyűlt, Addison elkiáltotta magát.

– Háromszoros hurrá az üresölőknek!

Deirdre nyerített, a kecske dobogott a patájával, a bagoly huhogott, a tyúkok kotkodácsoltak, és Morgó morgott örömében. Mindeközben Bronwyn és Emma összenéztek – Bronwyn lepillantott a kabátjára, ahol Vándorsólyom kisasszony rejtőzött, és felvonta a szemöldökét, mintha azt kérdezné Emmától: Most?, és Emma a fejét rázta válaszul: Még ne.

Bronwyn letette Claire-t egy kis füves foltra, egy fa árnyékába. A kislány izzadt és vacogott, néha magához tért, majd ismét eszméletét vesztette.

– Láttam, hogy Wren Ökörszem kisasszony egy különleges bájitallal gyógyítja a lázat – mondta Addison. – Rossz ízű, ám hatékony.

– A mamám nekem tyúklevest szokott főzni – szóltam közbe.

A tyúkok riadtan kotkodácsoltak, Addison pedig csúnyán nézett rám.

– Csak tréfált! – mondta. – Csak tréfált, micsoda abszurd tréfa, ha-ha!

Tyúkleves nem is létezik.

Morgó és szembefordítható ujjai segítségével Addison és az emuráf elkészítették a bájitalt. Kisvártatva visszajöttek egy tálka koszos, mosogatólészerű valamivel. Miután Claire megitta az utolsó csöppig, és elaludt, az állatok szerény lakomát rendeztek nekünk: friss kenyeret, sült almát és – a nem robbanó fajtából való – kemény tojást kaptunk a kezünkbe, mert sem tányér, sem evőeszköz nem volt. Nem is tudtam, mennyire éhes vagyok, amíg fel nem faltam három kemény tojást meg egy egész cipót öt perc alatt.

Amikor végeztem, megtöröltem a számat, és felpillantva azt láttam, hogy az állatok érdeklődéssel bámulnak minket, a pofájuk pedig olyan eleven és intelligens, hogy kicsit zavarba jöttem. Úgy éreztem, álmodom.

A mellettem evő Millardhoz fordultam.

– Hallottál már különleges állatokról?

– Csak mesékben – mondta kenyérrel teli szájjal. – Milyen különös, hogy éppen egy ilyen történet hozott ide minket.

Csak Olive nem lepődött meg semmin, talán mert annyira fiatal volt – legalábbis egy része –, számára a mese meg a valóság között nem volt olyan nagy a távolság.

– Hol van a többi állat? – kérdezte Addisontól. – Cuthbert történetében szerepeltek gólyalábú morcos medvék és kétfejű hiúzok is.

És ekkor az állatok jókedve elillant. Morgó nagy kezébe temette az arcát, Deirdre bánatosan nyerített.

– Ne kérdezd, ne kérdezd – hajtotta le hosszú fejét. De már késő volt.

– A gyerekek segítettek rajtunk – mondta Addison. – Megérdemlik, hogy hallják szomorú történetünket, ha kívánják.

– Ha elmondaná nekünk – kérlelte Emma.

– Csípom a szomorú történeteket – mondta Enoch. – Pláne, amikor a sárkány fölfajja a ‘ercegnőt, oszt’ a végin mindenki főőfordul.

Addison megköszörülte a torkát.

– A mi esetünkben inkább a hercegnő falta fel a sárkányt – mondta. – Cudar éveket éltünk, előtte pedig cudar évszázadokat. – A kutya fel-alá járkált, prédikátor módjára adott elő. – Egyszer volt, réges-régen, hogy a világ tele volt különleges állatokkal. Az Aldinn időkben több különleges állat élt a földön, mint különleges ember. Mindenfajta méretben és alakban léteztek: voltak madárként repülő bálnák, ház nagyságú férgek, nálam kétszer intelligensebb kutyák. Némelyeknek saját királyságuk volt, amelyet állat vezérek irányítottak. – Alig észrevehető szikra gyúlt ki a kutya szemében – mintha olyan idős lenne, hogy emlékezhetne a világ akkori állapotára –, azután a szikra kihunyt, s Addison nagyot sóhajtva folytatta. – Ám mai létszámunk csak töredéke az egykorinak. Kis híján kihaltunk. Tudják-e, mi történt a különleges állatokkal, akik egykor ezen a világon éltek?

Hallgattunk, szégyelltük, de nem tudtuk.

– Értem – mondta Addison. – Jöjjenek velem, megmutatom. – Kirohant a napra, majd visszanézett, várva, hogy kövessük.

– Kérlek, Addie – szólt rá az emuráf. – Ne most – a vendégeink esznek!

– Kérdezték, én pedig elmesélem – mondta Addison. – A kenyerük pár perc múlva is itt lesz.

Kelletlenül letettük az ennivalót, és követtük a kutyát. Fiona ott maradt, hogy vigyázzon az alvó Claire-re, Morgó és az emuráf utánunk kocogott, amint átvágtunk a fennsíkon a túlsó végén látható kis ligethez. Murvás ösvény vezetett a ligeten át, és mielőtt egy tisztáshoz értünk, Addison megszólalt.

– Ezennel bemutatom a világon valaha élt legpompásabb különleges állatokat!

A fák szétnyíltak, és egy kis temető tárult elénk takarosan sorakozó, fehér sírkövekkel.

– Jaj, ne! – jajdult fel Bronwyn.

– Valószínűleg több különleges állat van itt eltemetve, mint amennyi jelenleg él Európában – folytatta Addison, és odament egy sírhoz, amelyre mellső mancsaival rátámaszkodott. – Ennek a szukának Pompey volt a neve. Pompás kutya volt, nyelve néhány nyalintásával sebeket tudott gyógyítani. Igazi csodákat tett! Mégis így bántak vele. – Addison csettintett a nyelvével, és Morgó sietett elő egy könyvecskével, amelyet a kezembe nyomott. Fényképalbum volt, olyan képnél kinyitva, amelyen egy kutya volt látható úgy befogva, mint egy öszvér vagy egy ló, mögötte kis kocsi. – Mutatványosok ejtették fogságba – magyarázta Addison –, és arra kényszerítették, hogy kövér, elkényeztetett kölyköket húzzon, mint valami igás barom – néha verték is lovaglópálcával! – Addison tekintete lángolt. – Mire Wren Ökörszem kisasszonynak sikerült megmentenie, Pompey alig élt. A megérkezése után alig néhány hétig időzött itt, azután eltemettük.

Körbeadtam az albumot. Aki csak látta, sóhajtott, csóválta a fejét, vagy keserű szavakat mormolt.

Addison egy másik sírhoz lépett.

– Még hatalmasabb volt Ca’ab Magda, a tizennyolc szarvú vad, aki Külső– Mongólia hurkaiban kószált. Félelmetes volt. Mennydörgött patái alatt a talaj, amikor futott. Azt beszélik, Hannibál seregeivel átkelt az Alpokon is Krisztus előtt 218-ban. Néhány évvel ezelőtt egy vadász lelőtte.

Morgó egy idősebb nő fényképét mutatta, aki úgy festett, mint aki nemrég tért haza egy afrikai szafariról, és bizarr, szarvakból álló karszékben ül.

– Nem értem – bámulta a képet Emma. – Hol van Ca’ab Magda?

– Rajta ülnek – mondta Addison. – A vadász széket készíttetett a szarvaiból. Emma kis híján eldobta az albumot.

– Undorító!

– ’a ez ő – mutatott a képre Enoch –, akkor vajon mi van ide temetve?

– A szék – mondta Addison. – Milyen hiábavalóan elvesztegetett, különleges élet!

Ez a temető tele van a Magdához hasonló állatokkal – folytatta Addison. – Wren Ökörszem kisasszony úgy tervezte, hogy ez a menazséria bárka lesz, ám fokozatosan temetővé válik.

– Mint a ‘urkaink – mondta Enoch. – Mint maga a különlegesség. Kudarcot vallott kísérlet.

– „Ez a hely halódik”, szokta mondani Wren Ökörszem kisasszony – utánozta pártfogója hangját Addison. – „Csupán hosszú haldoklásának vagyok a tanúja!” Addison szeme könnybe lábadt, de gyorsan haragosra változott.

– A kisasszony nagyon teátrális volt.

– Kérlek, ne beszélj az ymbrynénkről múlt időben – mondta Deirdre.

– Teátrális, sajnálom.

– Vadásztak önökre – szólalt meg indulattól remegő hangon Emma. – Kitömték vagy állatkertbe zárták az elfogottakat.

– Mint a vadászok Cuthbert regéjében – mondta Olive.

– Igen – bólintott Addison. – Bizonyos igazságokat a legjobban a mítoszok fejezik ki.

– De Cuthbert nem létezett – kezdte megérteni Olive. – Óriás nem volt. Csak egy madár.

– Egy nagyon különleges madár – mondta Deirdre.

– Aggódnak érte – mondtam.

– Természetesen – mondta Addison. – Tudomásom szerint Wren Ökörszem kisasszony az egyetlen, még nem foglyul ejtett ymbryne. Amikor meghallotta, hogy elrabolt nővéreit Londonba hurcolták, elrepült, hogy segítséget nyújtson nekik, egy pillanatig sem gondolt önnön biztonságával.

– Sem a miénkkel – motyogta Deirdre.

– Londonba? – csodálkozott Emma. – Biztos benne, hogy oda vitték az elrabolt ymbrynéket?

– Biztos vagyok benne – felelte a kutya. – Wren Ökörszem kisasszonynak kémei vannak a városban – egy különleges galambcsapat, amely megfigyel mindent, és jelent neki. Az utóbbi időben többen érkeztek fölöttébb leverten. Biztos tudomásuk van róla, hogy az ymbrynéket büntető hurkokban tartották, illetve tartják.

A gyerekek közül többen felsikoltottak, de én nem tudtam, miről beszél a kutya. – Mi az a büntető hurok? – kérdeztem.

– Bennük őrizték az elfogott lidérceket, a gonosz bűnözőket és a közveszélyes őrülteket – magyarázta Millard. – Egyáltalán nem olyanok, mint az általunk ismert hurkok. Nagyon komisz helyek.

– És most a lidércek és az üresek őrzik őket – mondta Addison.

– Jóságos ég! – kiáltott fel Horace. – Akkor a helyzet rosszabb, mint amit ől tartottunk!

– Viccősz? – kérdezte Enoch. – Pontosan ettől féétünk.

– Bármily alávaló céljuk van is a lidérceknek – folytatta Addison –, nyilvánvaló, hogy az összes ymbrynére szükségük van az eléréséhez. Most már csak Wren Ökörszem kisasszony maradt… a merész, makacs Ökörszem kisasszony… És ki tudja, meddig! – Felnyüszített, ahogyan némelyik kutya vihar idején, fülét hátracsapva, fejét lehajtva.

*

Visszamentünk a fa árnyékába, és befejeztük az evést. Amikor már egy falatot sem bírtunk volna bekapni, Bronwyn Addisonhoz fordult.

– Tudja, tisztelt kutya úr, nem olyan reménytelen a helyzet, mint hiszi. – Emmára pillantott, aki bólintott.

– Valóban? – kérdezte Addison.

– Valóban. Van nálam valami, ami bizonyára felderíti.

– Azt kétlem – motyogta a kutya, de azért felemelte a fejét a mancsairól, hogy lássa, mi lehet az.

Bronwyn szétnyitotta a kabátját.

– Bemutatom önnek a másik, nem foglyul ejtett ymbrynét, Alma Vándorsólyom kisasszonyt.

A madár kidugta a fejét a napfényre, és pislogott.

Most az állatokon volt az ámulás sora. Deirdre levegőért kapkodott, Morgó sivalkodott és tapsikolt, a tyúkok verdestek hasznavehetetlen szárnyukkal.

– De úgy hallottuk, hogy az önök hurkát lerohanták! – kételkedett Addison. – Az ymbrynéjüket elrabolták!

– Elrabolták – mondta büszkén Emma –, de mi visszaraboltuk!

– Ebben az esetben – hajolt meg Vándorsólyom kisasszony előtt Addison –, fölöttébb örvendek, asszonyom. Alázatos szolgája vagyok. Amennyiben olyan helyre lenne szüksége, ahol visszaváltozhat, örömmel elvezetem Wren Ökörszem kisasszony magánlakosztályába.

– Nem tud visszaváltozni – mondta Bronwyn.

– Hogyhogy? – kérdezte Addison. – Szégyenlős?

– Nem – felelte Bronwyn. – Megrekedt ebben az állapotban.

Addison pofájából kiesett a pipa.

– Jaj, ne – mondta csöndesen. – Biztos ebben?

– Már két napja van így – magyarázta Emma. – Ha vissza tudna változni, szerintem már megtette volna.

Addison lerázta magáról a szemüveget, és aggodalmasan vette szemügyre a madarat.

– Megvizsgálhatom? – kérdezte.

– Valóságos Doktor Doolittle – mondta az emuráf. – Mindannyiunkat Addie kezel, ha betegek vagyunk.

Bronwyn kivette a kabátjából Vándorsólyom kisasszonyt, és a földre tette.

– Csak vigyázzon a törött szárnyára – mondta.

– Természetesen – felelte Addison. Lassan körbejárta a madarat, minden oldaláról jól megnézte. Azután nagy, nedves orrával megszaglászta. – Meséljék el, mi történt vele – mondta végül –, mikor és hogyan. Mindent hallani akarok. Emma előadta az egész történetet: hogyan rabolta el Golan Vándorsólyom kisasszonyt, hogy kis híján az óceánba fulladt kalitkájában, hogyan mentettük meg a lidércek uralta tengeralattjáró elől. Az állatok elragadtatottan hallgatták. Amikor végeztünk, a kutya kis ideig töprengett, majd előállt a diagnózissal.

– Megmérgezték. Biztos vagyok benne. Olyasmit adtak be neki, ami mesterségesen tartja madár alakban.

– Tényleg? – csodálkozott Emma. – Honnan tudja?

– Ymbrynéket rabolni és szállítani veszélyes művelet, ha ember alakban vannak, és élhetnek időmegállító trükkjeikkel. Madár alakban azonban igen korlátozott a hatalmuk. Ebben az alakban az igazgatónőjük kis térfogatú, könnyen elrejthető… és jóval kisebb veszélyt jelent. – Vándorsólyom kisasszonyra nézett. – Befújta önt valamivel a lidérc, amely foglyul ejtette? – kérdezte a madártól. – Folyadékkal vagy gázzal?

Vándorsólyom kisasszony fölemelte, majd lehajtotta a fejét. Bólintott. Bronwynnak elállt a lélegzete.

– Jaj, kisasszony, rettenetesen sajnáljuk. Nem tudtuk.

Bűntudat hasított belém. Én vezettem a lidérceket a szigetre. Én voltam az oka annak, hogy ez történt Vándorsólyom kisasszonnyal. A különleges gyerekek részben miattam veszítették el az otthonukat. A szégyenkezéstől gombócot éreztem a torkomban.

– De meggyógyul, ugye? – kérdeztem. – És visszaváltozik?

– A szárnya meg fog gyógyulni – felelte Addison –, de segítség nélkül nem tud többé emberi alakot ölteni.

– Milyen segítségre van szüksége? – kérdezte Emma. – Ön tud segíteni rajta?

– Csak egy másik ymbryne nyújthat neki segítséget. És fogy az ideje. Megdermedtem. Ez újdonság volt.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Emma.

– Nem szívesen vagyok rossz hír hozója – felelte Addison –, de két nap igen hosszú idő egy ymbrynének ebben az állapotban. Minél tovább marad madár alakban, annál több vész el emberi mivoltából. Az emlékezete, a szavai – mindaz, ami azzá tette, ami –, végül pedig már egyáltalán nem lesz ymbryne. Csak madár, mindörökre.

Elképzeltem Vándorsólyom kisasszonyt kiterítve egy műtőasztalon, amint orvosok sürgölődnek körülötte. Minden tovaszálló pillanat újabb és helyrehozhatatlan kárt tesz az agyában.

– Mennyi ideje maradt? – kérdezte Millard. – Mennyi ideig bírja még?

Addison a fejét csóválta.

– Két nap, ha erős.

Elakadó lélegzet, halk sustorgás. Mindannyian elsápadtunk.

– Biztos benne? – kérdezte Emma. – Tökéletesen, teljesen biztos benne?

– Már láttam megtörténni. – Addison odaügetett a kis bagolyhoz, amely a közeli fán üldögélt. – A mi Oliviánknak csúnya balesete volt kezd ő ymbryne korában. Öt nap múlva hozták vissza nekünk. Wren Ökörszem kisasszonnyal mindent megpróbáltunk, hogy visszaváltoztassuk, de gyógyíthatatlannak bizonyult. Tíz évvel ezelőtt történt; azóta így van.

A bagoly némán bámult ránk. Nem volt benne több állati életnél, látszott a szeme tompa tekintetén.

Emma felállt. Úgy látszott, mintha mondani akarna valamit – felrázni minket, cselekvésre késztetni a társaságot buzdító szavakkal –, de szemlátomást nem tudta kiejteni a szavakat. Sírás fojtogatta, és elbotorkált tőlünk.

Utánakiáltottam, de nem állt meg. A többiek csak néztek utána, a szörny ű hírtől döbbenten; ugyanannyira sokkolta őket Emma gyengesége és határozatlansága is. Mindeddig mindennel szemben megőrizte az erejét, de most kiderült, hogy ő sem sebezhetetlen. Igaz, hogy különleges, de mégis csak ember.

– Hozd vissza, Jacob – kérte Bronwyn. – Nem időzhetünk itt sokáig.

*

Amikor utolértem Emmát, a fennsík peremének közelében állt, a lenti tájat szemlélte, a távoli síkságig ereszkedő, zöldellő dombokat. Hallotta, hogy jövök, de nem fordult meg.

Odamentem mellé, próbáltam kitalálni valami vigasztalót.

– Tudom, hogy félsz, és… és három nap nem látszik hosszú időnek, de.

– Két nap – mondta. – Két nap talán. – Remegett az ajka. – És még csak nem is ez a legrosszabb.

Meghökkentem.

– Mi lehet még ennél is rosszabb?

Küzdött a könnyekkel, de elveszítette a csatát. A földre rogyott, és zokogni kezdett. Mellé térdeltem, átöleltem.

– Sajnálom – mondta, és háromszor elismételte. A hangja megtört, mint a szakadófélben lévő kötél. – Nem lett volna szabad maradnod. Nem kellett volna engednem. Önző voltam. rettenetesen önző!

– Ne mondj ilyet – kérleltem. – Itt vagyok – itt vagyok, és nem megyek sehová. Ettől még jobban sírt. A homlokához szorítottam az ajkam, és addig csókoltam, amíg múlni nem kezdett a vihar, s a zokogás szipogássá nem szelídült.

– Beszélj. Mondd el, mi bánt.

Lassan összeszedte magát, megtörölte a szemét.

– Reméltem, hogy soha nem kell majd ezt mondanom. Emlékszel, hogy azon az éjszakán, amikor úgy döntöttél, velünk jössz, közöltem veled, hogy talán soha többé nem mehetsz haza?

– Hát persze.

– Egészen mostanáig nem tudtam, hogy ez mennyire igaz. Attól tartok, Jacob, drága barátom, hogy rövid életre ítéltelek egy halódó világban. – Szaggatottan sóhajtott, majd folytatta. – Vándorsólyom kisasszony időhurkán át érkeztél hozzánk, és ez azt jelenti, hogy kizárólag Vándorsólyom kisasszony küldhet haza. De az időhuroknak vége – vagy ha még nem, hamarosan vége lesz –, és egyedül csak maga Vándorsólyom kisasszony küldhetne haza. Ám ha soha többé nem ölt emberi alakot.

Nagyot nyeltem, kiszáradt a torkom.

– Akkor a múltban rekedek.

– Igen. És csakis úgy juthatsz el a saját korodba, ha vársz rá – napról napra, évről évre.

Hetven év. Addigra a szüleim és mindenki, akit valaha ismertem, vagy számított nekem, halott lesz, én pedig halott leszek a számukra. Ha azonban túléljük a ránk váró megpróbáltatásokat, néhány évtized múlva megkereshetem a szüleimet, miután megszülettek – de mi értelme lenne? Idegen gyerekek lennének.

Eltűnődtem, vajon a jelenlegi, otthoni szüleim mikor hagynak fel az utánam való kutatással. Milyen történetet találnak ki, hogy megmagyarázzák az eltűnésemet? Megszöktem? Megbolondultam? Levetettem magam egy tengerparti szikláról? Rendeznek-e nekem temetést? Vásárolnak-e koporsót? Rávésetik-e a nevem egy sírkőre?

Olyan rejtély leszek, amelyet soha nem fognak tudni megoldani. Soha be nem gyógyuló seb.

– Nagyon sajnálom – ismételte Emma. – Ha tudtam volna, hogy Vándorsólyom kisasszony állapota ilyen súlyos, esküszöm, sosem kértem volna, hogy maradj. A jelen nem sokat jelent nekünk. Megöl minket, ha túlságosan sokáig benne maradunk. De te – családod van, életed…

– Nem! – csaptam haragosan a földre, hogy elkergessem a gondolataimat megzavarni kezdő önsajnálatot. – Annak vége. Ezt választottam.

Emma a kezemre tette gyengéden a kezét.

– Ha igaz, amit az állatok mondanak, és az összes ymbrynét elrabolták, nemsokára már ez sem lesz. – Felmarkolt egy kis földet, és a szélbe szórta. – Ha nincsenek az időhurkokat fenntartó ymbrynék, a hurkok összeomlanak. A lidércek arra fogják felhasználni az ymbrynéket, hogy megismételjék az átkozott kísérletüket, és megint 1908 lesz… Vagy kudarcot vallanak, és a teremtésből füstölgő kráter lesz, vagy sikerrel járnak, és halhatatlanná teszik magukat, s akkor a szörnyek fognak uralkodni rajtunk. Mindkét esetben hamarosan kipusztulunk, annyi sem marad közülünk, mint a különleges állatok közül. És ebbe a reménytelen helyzetbe rángattalak bele téged – de minek?

– Minden azért történik, mert célja van – válaszoltam.

Nem hittem el, hogy ezek a szavak az én számból hangzottak el, de mihelyt kimondtam őket, éreztem az igazságukat.

Valami célja volt annak, hogy velük maradtam. Célja volt nemcsak annak, hogy az voltam, ami, de tennem is kellett valamit – nem elfutni, vagy elrejtőzni, vagy feladni abban a pillanatban, amikor a helyzet ijesztőnek és lehetetlennek látszott.

– Azt hittem, nem hiszel a végzetben – nézett végig szkeptikusan Emma.

Nem hittem – nem kifejezetten –, de azt sem tudtam elmagyarázni, hogy miben hiszek. Visszagondoltam nagyapa történeteire. Tele voltak csodákkal és kalandokkal, de mindig rejtőzött a mélyükön valami más is – valamiféle maradandó hála. Kölyökként Portman nagyapa meséiben a mágikus szigetre és a fantasztikus képességekkel megáldott gyerekekre összpontosítottam, ám a történetek lelke Vándorsólyom kisasszony volt, illetve az, hogy a keserves szükség idején hogyan segített nagyapán. Amikor nagyapa Walesbe érkezett, ijedt kisfiú volt, nem beszélte a nyelvet, s kétféle szörnyek üldözték: azok, akik később kiirtották a családját, és a képregényekbe illően groteszk, rajta kívül másnak nem látható szörnyek, amelyekről azt hihette, csak a rémálmaiban léteznek. Vándorsólyom kisasszony elrejtette őt, otthont nyújtott neki, segített felfedeznie, hogy kicsoda is valójában – megmentette az életét, lehetővé téve apám, majd az én életemet is. A szüleim világra hoztak, felneveltek és szerettek, ezért tartozom nekik. De soha nem születtem volna meg a nélkül a nagy és önzetlen jóság nélkül, amellyel Vándorsólyom kisasszony fordult nagyapához. Hinni kezdtem, hogy azért küldtek ide, hogy visszafizessem ezt a tartozást – a magamét, apámét és nagyapámét.

Próbáltam elmagyarázni.

– Hiszek abban, hogy a világban egyensúly uralkodik, és néha előttünk ismeretlen erők avatkoznak be, hogy helyrebillentsék a mérleget. Vándorsólyom kisasszony megmentette nagyapámat – és most itt vagyok én, hogy megmentsem őt.

Emma összehúzta a szemét, és lassan bólintott. Nem tudtam, egyetért-e velem, vagy azon töri a fejét, hogyan közölhetné velem udvariasan, hogy megbolondultam.

Megölelt.

Nem kellett továbbmagyaráznom. Megértette.

Ő is Vándorsólyom kisasszonynak köszönhette az életét.

– Három napunk van – mondtam. – Londonba megyünk, kiszabadítjuk az egyik ymbrynét, és visszaváltoztatjuk Vándorsólyom kisasszonyt. Egyáltalán nem reménytelen a helyzet. Megmentjük, Emma, vagy meghalunk érte. – Olyan bátor és eltökélt szavak voltak: alig hittem el, hogy én mondtam ki őket.

Emma meglepett, mert felkacagott, mintha ezt mulatságosnak tartaná. Egy pillanatra elfordult. Amikor visszafordult, arckifejezése határozott volt, csillogott a szeme; régi önbizalma kezdett visszatérni.

– Néha nem tudom, teljesen bolond vagy-e, vagy valamiféle csoda – mondta. – Bár kezdem hinni, hogy az utóbbi.

Ismét megölelt, és egy hosszú percig álltunk összeölelkezve, Emma feje a vállamon, meleg lehelete a nyakamon, és hirtelen szerettem volna megszüntetni minden apró rést a két test között, jó lett volna teljesen összeolvadni vele. De azután elengedett, homlokon csókolt, és elindult visszafelé a többiekhez. Túlságosan kába voltam, hogy nyomban kövessem, mert megéreztem egy új alkatrészt a szívemben, mely olyan sebesen pörgött, hogy beleszédültem. És minél jobban távolodott Emma, annál gyorsabb lett a pörgés, mintha láthatatlan kötél feszülne kettőnk között, amely elszakad, ha Emma túlságosan eltávolodik tőlem – és akkor meghalok.

Eltűnődtem: vajon ez a különös, édes fájdalom lenne a szerelem?

*

A többiek egy csoportban ültek az árnyas fa alatt, gyerekek és állatok együtt. Emmával feléjük tartottunk. Szerettem volna belekarolni, deaztán meggondoltam magam. Hirtelen rájöttem – Enoch, ahogy mindig, most is kissé gyanakodva nézett rám, és még inkább gyanakodva mindkettőnkre –, hogy Emmával elkülönülünk a többiektől, a kettőnk szövetségének megvannak a titkai és az ígéretei.

Közeledtünkre Bronwyn felállt.

– Jól vagy, Emma?

– Igen, igen – felelte gyorsan Emma –, csak a szemembe ment valami. Mindenki szedje össze a holmiját. Azon nyomban Londonba kell utaznunk, hogy Vándorsólyom kisasszonynak segítséget szerezzünk.

– Odáig vagyunk, ‘ogy rágyüttél – emelte az égre a szemét Enoch. – Mán percekkel ezelőtt kitanátuk, amíg ti ketten ottan pusmogtatok.

Emma elpirult, de nem harapott rá Enoch csalijára. Voltak fontosabb gondok az apró konfliktusoknál – például a ránk váró utazás veszélyei.

– Bizonyára mindannyian tudjátok – mondta Emma –, hogy a tervünk nem tökéletes, és kevés sikerrel kecsegtet.

London messze volt – nem a mai világ mércéjével mérve, amikor GPS-szel könnyen eljutnánk a legközelebbi vasútállomáshoz, és a gyorsvonat néhány óra alatt a városba röpítene. Csakhogy 1940-ben, a háború sújtotta Nagy– Britanniában London a világ végén lévőnek látszott: a menekültekkel teli utakat és vonatokat bármikor lebombázhatták vagy lefoglalhatták a katonai konvojok számára. Az értékes időt nem vesztegethettük el, mert Vándorsólyom kisasszonynak már nem sok volt hátra. Ráadásul vadászhattak is ránk, méghozzá az eddigieknél szervezettebben, miután majdnem az összes ymbrynét elrabolták.

– Eszükbe ne jusson Londonba utazni! – mondta Addison. – Messze nem az utazás a legveszélyesebb. Talán nem beszéltem eléggé világosan. Meglehet, nem ismerik az ymbrynék börtöneinek körülményeit. – Minden egyes szótagot hangsúlyozott, mintha süketek lettünk volna. – Egyikük sem olvasott semmit a büntető hurkokról a különleges történelemkönyvekben?

– Dehogynem – mondta Emma.

– Akkor tudhatnák, hogy a büntető hurkokba való behatolás ekvivalens az öngyilkossággal. Halálcsapdák egytől egyig, London történetének legvéresebb epizódjai: az 1666-os nagy tűzvész; az elképesztően gyilkos vikingtámadás 842– ben; a rettenetes pestis legvészesebb napja! Ezeknek a helyeknek a térképei nem publikusak, nyilvánvaló okokból. Ha tehát egyikük sem ismeri a különösek világának legtitkosabb részeit…

– Én tanulmányoztam a titkos és kellemetlen hurkokat – szólt közbe Millard. – Ez a hobbim évek óta.

– Nagyszerű! – mondta Addison. – Akkor, gondolom, azt is tudják, hogyan kerülhetik el a hurkok bejáratát őrző üresek hordáit.

Egyszerre mindenki rám nézett. Nagyot nyeltem, és felszegtem a fejem.

– Igen, tudjuk.

– Reméjjük – morogta Enoch.

– Én hiszek benned, Jacob – szólalt meg Bronwyn. – Nem valami régen ismerlek, de úgy érzem, ismerem a szívedet, és bízom benned. – Egyik karjával átölelte a vállam, mire gombócot éreztem a torkomban.

– Köszönöm. – Nagyon kicsinek és sutának éreztem magam Bronwyn érzelmességétől.

A kutya csettintett a nyelvével.

– Őrület. Gyermekeim, önöknek egyáltalán nincs önfenntartási ösztönük. Csoda, hogy még életben vannak.

Emma Addison elé lépett, próbálta elhallgatatni.

– Köszönjük, hogy felvilágosított minket. Meg kell kérdeznem mindenkit: van-e kifogásotok a javaslatunk ellen? Nem szeretném, ha bárki csak azért tartana velünk, mert úgy érzi, kényszerítjük.

Horace lassan, félénken feltette a kezét.

– Ha az összes lidérc Londonban van, nem a karjaikba futunk egyenesen? Jó ötlet ez?

– Zseniális – mondta bosszúsan Enoch. – A lidércek asssziszik, ‘ogy a különleges gyerekek jámborok és gyöngék. Arra számítanak a legkevésbé, ‘ogy mi támaggyuk meg őket.

– És ha kudarcot vallunk? – kérdezte Horace. – Odavisszük Vándorsólyom kisasszonyt egyenesen a küszöbükre!

– Nem tudjuk, hogy London a küszöbük – mondta Hugh.

Enoch felhorkant.

– Ne szépíccsed a dógot. ‘a feltörték a büntető ‘urkokat, és azokban tarcsák az ymbrynéket, biztos le’ecc benne, ‘ogy eefoglaaták az egész várost. Csak úgy nyüzsögnek ottan, én mondom. ‘a nem így vóna, a lidércek nem vették vóna a fáradságot, ‘ogy a kis Cairn’olmra gyűljenek. A katonai stratégia alapja. A csatában nem az ellenség kisujjára célzol – egyenesen a szívébe döföl!

– Kérlek – nyögte Horace –, elég a feltört időhurkokból és szíven szúrásokból. Megrémíted a kicsiket.

– Én nem félek! – mondta Olive.

Horace magába süppedt. Valaki a gyáva szót morogta.

– Ebből elég! – szólt élesen Emma. – Nincs abban semmi rossz, ha valaki fél. Azt jelenti, hogy nagyon komolyan veszi a fenyegetést. Mert igenis, veszélyes lesz a küldetésünk. Igen, a siker szinte reménytelen. És ha eljutunk is Londonba, nem biztos, hogy megtaláljuk az ymbrynéket, és még annál is kevesebb az esély arra, hogy ki tudjuk menekíteni egyiküket. Nagyon valószínű, hogy a lidércek börtönében fogunk elpusztulni, esetleg egy üresrém gyomrában. Mindenki megértette?

Komor bólintások.

– Szépítek valamit, Enoch?

Enoch a fejét rázta.

– Ha útra kelünk – folytatta Emma –, talán elveszítjük Vándorsólyom kisasszonyt. Ez nem vitás. De ha nem indulunk el, akkor biztosan elveszítjük – és a lidércek mindenképpen elcsípnek bennünket. Ha ezek után valaki úgy érzi, nem akar jönni, az itt maradhat. – Mindannyian tudtuk, hogy Horace-ra gondolt. Horace maga elé meredt. – Itt maradhatsz, biztonságban, és majd érted jövünk, ha visszatérünk. Nincs ezen mit szégyellni.

– A bal szívkamrám! – mondta Horace. – Ha túlélem, akkor sem heverem ki soha.

Még Claire sem akart maradni.

– Csak nyolc, kellemesen unalmas évem volt – könyökölt fel az árnyékban. – Maradjak itt, amíg ti kalandokban vesztek részt? Szó sem lehet róla! – De amikor fel akart állni, nem tudott, ezért köhögve, szédülve visszafeküdt. Bár a lötty kissé lejjebb vitte a lázát, semmiképpen sem bírta volna az utazást Londonig – sem ma, sem holnap, semmiképpen azon az időn belül, amíg Vándorsólyom kisasszonyon még segíteni lehetett. Valakinek maradnia kellett Claire-rel, amíg meggyógyul.

Emma önkéntes jelentkezőt kért. Olive felemelte a kezét, de Bronwyn leintette, hogy túlságosan fiatal. Aztán fel akarta emelni a kezét, de meggondolta magát. Vívódott, mert oltalmazni akarta Claire-t, ám úgy érezte, kötelessége segíteni Vándorsólyom kisasszonyon.

Enoch oldalba bökte Horace-t.

– Mi ütött beléd? – kérdezte gúnyosan. – Itt a nagy lehetőség, hogy maraggyál. – Vágyom a kalandra, komolyan és igazán – állította Horace. – De szeretném megélni a 105. születésnapomat is, ha ez egyáltalán lehetséges. Ígéritek, hogy nem próbáljuk megmenteni az egész átkozott világot?

– Csak a kisasszonyt próbáljuk megmenteni – mondta Emma. – De nem vállalok garanciát senkinek a születésnapjáért.

Horace beérte ennyivel, és nem emelte fel a kezét.

– Más valaki? – nézett körül Emma.

– Rendben van – mondta Claire. – Elleszek egyedül.

– Szó sem lehet róla – mondta Emma. – Mi, különlegesek összetartunk. Felemelkedett Fiona keze. Olyan néma volt mindaddig; szinte elfelejtettem, hogy ott ül velünk.

– Fee, nem teheted! – mondta Hugh. Látszott rajta, hogy bánkódik: mintha a maradással Fiona őt utasította volna el. Fiona nagy, szomorú szemmel nézett Hugh-ra, de a keze fenn maradt.

– Köszönöm, Fiona – mondta Emma. – Ha egy kis szerencsénk van, pár nap múlva látunk mindkettőtöket.

– Ha a madár is úgy akarja – mondta Bronwyn.

– Ha a madár is úgy akarja – visszhangozták a többiek.

*

A délután kezdett estébe fordulni. Egy óra múlva az állatok időhurkát sötétség borítja be, és veszélyessé válik a hegyről való leereszkedés. Induláshoz készülődtünk, az állatok elláttak minket friss élelemmel és különleges birkafajta gyapjából készült pulóverekkel, bár hogy mi a sajátosságuk, arra nem emlékeztek.

– Tűzálló, azt hiszem – vagy vízálló – találgatott Deirdre. – Igen, nem süllyed el a vízben, mint a mentőmellény. Vagy talán – jaj, nem tudom, mindenesetre meleg.

Megköszöntük, és betettük a pulóvereket Bronwyn hajóbőröndjébe. Aztán Morgó ugrándozott elő papírba csavart, átkötött kis csomaggal.

– A tyúkok ajándéka – magyarázta Deirdre, és kacsintott, amikor Morgó a kezembe nyomta. – El ne ejtse!

Nálam okosabb ember kétszer is meggondolta volna, hogy robbanószert vigyen ilyen útra, de nagyon sebezhetőnek éreztünk magunkat, és arról biztosítottak minket, hogy ha óvatosan bánunk velük, a tojások nem robbannak fel. Gondosan a pulóverekbe csomagolva helyeztük őket Bronwyn bőröndjébe. Legalább nem fegyvertelenül nézünk majd szembe fegyveresekkel.

Már majdnem elkészültünk, egyet kivéve: amikor elhagyjuk majd az állatok időhurkát, éppen olyan elveszettek leszünk, mint amikor beléptünk oda. Útmutatásra volt szükségünk.

– Meg tudom mutatni az erdőből kivezető utat – mondta Addison. – Találkozzunk Wren Ökörszem kisasszony tornyának tetején.

Odafönn olyan kevés hely volt, hogy egyszerre csak két ember fért el, ezért Emma meg én mentünk, úgy másztunk a talpfákon, mint valami óriás létrán. Morgó minket utánozva hozta a hóna alatt Addisont.

Fentről döbbenetes volt a kilátás. Kelet felé erdős lankák nyúltak egy hatalmas, kopár síkságig. Nyugatra elláttunk egészen az óceánig, ahol réginek látszó, bonyolult vitorlázatú hajó siklott a part mellett. Nem kérdeztem, melyik évben járunk – 1492? 1750? –, sejtettem ugyanis, hogy ez az állatokat nem érdekli. A világuk biztonságos volt, elszigetelve az emberek világától, és az évszámnak csak az emberek között van jelentősége.

– Északnak kell tartaniuk – mutatott a pipájával Addison egy alig látható útra, amely halvány ceruzavonásnak látszott a fák közt. – Azon az úton van egy város, és abban a városban – az önök idejében, mindenképp – találnak vasútállomást. Mikor is tették meg az utat egyik hurokból a másikba – 1940– ben?

– Úgy van – felelte Emma.

Bár homályosan értettem, miről beszélnek, szívesen tettem fel buta kérdéseket.

– Miért ne mehetnénk ki ebben a világban? – kérdeztem. – Miért ne mehetnénk Londonba abban az évben, amelyikben most vagyunk?

– A mi világunkban még csak lovas kocsi létezik – mondta Addison –, és azzal az út napokig tart… És fölöttébb erősen kidörzsöli a bőrt, tapasztalataim szerint. Attól tartok, nincs annyi idejük. – Megfordult, és orrával kinyitotta a házikó ajtaját. – Kérem – mondta –, szeretnék még valamit mutatni önöknek.

Követtük a házikóba. A hajlék szerény és parányi volt, egyáltalán nem hasonlított Vándorsólyom kisasszony királyi lakosztályához. A berendezés egy ágyból, egy szekrényből meg egy redőnyös íróasztalból állt. Háromlábú állványon lévő teleszkóp nézett ki az ablakon: Wren Ökörszem kisasszony megfigyelőállása, ahonnan észlelhette a bajt, és számon tarthatta kémgalambjait.

Addison az íróasztalhoz ment.

– Amennyiben nehézséget okozna az út meglelése – mondta –, íme, egy térkép az erdőről.

Emma kinyitotta az íróasztal redőnyét, és megtalálta a régi, elsárgult, feltekert térképet. Alatta gyűrött fénykép hevert. Egy asszony látszott rajta flitteres, fekete sállal a nyakában, őszülő haja drámai kontyba fogva. Tyúk állt mellette. Első pillantásra mintha elrontott felvétel lett volna, hiszen az asszony csukott szemmel elfordult. Mégis volt a jelenetben valami igen hely énvaló – az asszony haja és öltözéke illett a tyúk fekete-fehér tollához; s bár ellenkező irányba néztek, szavak nélkül is tudtak egymásról.

A képen kétségtelenül Wren Ökörszem kisasszonyt láthattuk.

Addison megpillantotta a képet, és összerezzent. Tudtam, hogy sokkal jobban aggódik az oltalmazójukért, mint be szeretné ismerni.

– Kérem, ne tekintsék öngyilkos tervük jóváhagyásának – mondta –, ám ha őrült küldetésük sikerrel járna… Ha valamiképpen találkoznának Wren Ökörszem kisasszonnyal… Vegyék fontolóra. úgy értem, esetleg vegyék fontolóra…

– Hazaküldjük – ígérte Emma, és megvakarta Addison füle tövét. Egy kutya esetében ez teljesen normális gesztus, de beszélő kutya esetében nem látszott annak.

– Kutya áldja – felelte Addison.

Én is meg akartam simogatni, de a hátsó lábaira állt.

– Lenne szívesen féken tartani a kezét, uram!

– Elnézést – motyogtam, és a kínos pillanat ráébresztett, hogy ideje mennünk. Lemásztunk a toronyból, hogy csatlakozzunk a barátainkhoz. Könnyes búcsút vettünk Claire-től és Fionától az árnyat adó, nagy fa alatt. Claire már kapott párnát és takarót. Úgy fogadott minket, mint egy hercegnő a földön lévő, alkalmi ágyán, ahogy egymás után letérdeltünk hozzá, és mindegyikünkből ígéretet csikart ki.

– Ígérd meg, hogy visszajössz – mondta, amikor sorra kerültem –, és ígérd meg, hogy megmented Vándorsólyom kisasszonyt.

– Igyekezni fogok.

– Az nem elég!

– Visszajövök. Ígérem.

– És megmented Vándorsólyom kisasszonyt!

– És megmentem Vándorsólyom kisasszonyt – ismételtem, bár üresnek éreztem a szavakat; minél magabiztosabbnak próbáltam mutatkozni, annál bizonytalanabb lettem.

– Helyes – bólintott Claire. – Rettenetesen örülök, hogy megismerhettelek, Jacob, és boldog vagyok, hogy velünk maradtál.

– Én is. – Gyorsan felálltam, mert ragyogó, szőke hajkoronás arcán olyan bizakodás látszott, hogy majdnem belehaltam. Fenntartás nélkül elhitt mindent, amit mondtunk neki: hogy ő meg Fiona jól ellesznek itt, ezek között a fura állatok között, egy olyan hurokban, amelyet elhagyott az ymbrynéje. Hogy visszajövünk értük. Teljes szívemből reméltem, hogy ez több színjátéknál, amelyet azért adunk elő, hogy teljesíthetőnek látszódjon nehéz feladatunk.

Hugh és Fiona félrevonult, kezük összekulcsolva, a homlokuk összeért, a maguk néma módján búcsúztak. Mindnyájan végeztünk Claire-nél, és indulásra készen álltunk, de nem akartuk zavarni őket, így aztán csak várakoztunk. Fiona végre elhúzódott Hugh-tól, kirázott néhány magot bozontos hajából, és hatalmas, vörös virágokkal teli rózsabokrot növesztett ott, ahol álltak. Hugh méhei kiröppentek, hogy beporozzák, és amíg ezzel foglalatoskodtak – mintha Fiona mindezt azért tette volna csak, hogy kettesben maradhasson Hugh-val –, Fiona megölelte Hugh-t, és súgott valamit a fülébe, Hugh pedig bólintott, és ő is súgott valamit a lánynak. Amikor megfordultak, és látták, hogy nézzük őket, Fiona elpirult, Hugh pedig zsebre dugott kézzel jött felénk, nyomában a méhei.

– Mehetünk, vége a műsornak – morogta.

Alkonyodott, amikor lefelé indultunk a hegyről. Az állatok a csupasz sziklafalig kísértek minket.

– Nem jöttök velünk? – kérdezte Olive.

Az emuráf felhorkant.

– Öt percig sem maradnánk életben odakinn! Ti remélhetitek, hogy normálisnak néznek. De nézz rám… – Megriszálta első végtagok nélküli testét. – Azon nyomban lepuffantanának és kitömnének.

Odament Emmához a kutya.

– Ha kérhetnék öntől még egy utolsó szívességet…

– Ön igazán kedves volt hozzánk – felelte Emma. – Bármit.

– Fölöttébb nagy kérés volna, hogy gyújtsa meg a pipámat? Nincs gyufánk, és évek óta nem szívtam el egy rendes pipát.

Emma odatartotta egyik égő ujjhegyét a pipához. A kutya hosszan, elégedetten szívta be a füstöt.

– Sok szerencsét önöknek, különleges gyermekek! – búcsúzott.

Ötödik fejezet

Úgy kapaszkodtunk a hálóba, mint egy majomhorda, lassan ereszkedtünk lefelé a sziklafal előtt, s a csörlő odafenn nyikorgott. Egymás hegyén-hátán értünk földet, és amint próbáltunk kibontakozni a hálóból, úgy festhettünk, mint A dilis trió szereplői; többször hittem azt, hogy már kiszabadultam, de amikor fel akartam állni, rajzfilmbe illő puffanással hasra vágódtam. A döglött üres pár méternyire hevert, a csápjai úgy nyúltak ki az őt agyonütő kő alól, mint a tengeri csillag csápjai. Szinte átéreztem, milyen bosszantó lehetett neki, hogy holmi mifélék terítették le. Legközelebb – már ha lesz legközelebb – nem hiszem, hogy ilyen szerencsések leszünk.

Lábujjhegyen kerültük ki az üres bűzlő tetemét. Olyan gyorsan vágtattunk le a hegyről, ahogyan csak tudtunk, s amennyire az ösvény és Bronwyn illékony szállítmánya engedte. Amint sík terepre értünk, már követni tudtuk visszafelé a lábnyomainkat az erdő vizenyős, mohás talaján. Napnyugtakor értünk a tóhoz, amikor rejtett fészkeikből kiröppentek a denevérek. Az éjszaka világának figyelmeztetését hordozták, ahogy rikoltozva keringtek fölöttünk, miközben a sekély vízben a kőóriás felé gázoltunk. Felmásztunk a szájához, beleugrottunk a torkába, aztán kiúsztunk a háta mögött az érzékelhetően hidegebb vízben, 1940 egyik szeptemberi napján, délben.

Felbukkantak körülöttem a többiek is, nyafogva és a fülüket fogva, hiszen mindenki érezte a gyors időutazás okozta nyomást.

– Mint amikor felszáll a repülőgép – lihegtem.

– Sosem utaztam repülőgépen – mondta Horace, és igyekezett letörölni a cilinderéről a vizet.

– Vagy az autópályán száguldozva, leeresztett ablak mellett.

– Mi az az autópálya? – kérdezte Olive.

– Hagyjuk.

Emma ránk pisszegett.

– Figyeljetek!

A távolból kutyaugatás hallatszott. Mintha nagyon messziről jött volna, de a hang furcsán terjed a sűrű erdőben, és a távolságok csalókák.

– Gyorsan kell haladnunk – mondta Emma. – Amíg nem adok más utasítást, mindenki csendben marad. Ez önre is vonatkozik, igazgatón ő.

– Hozzávágok egy robbanó tojást az első kutyához, amelyik a közelünkbe jön – mondta Hugh. – Majd megtanulják, hogyan üldözzenek különlegeseket!

– Ne merészeld! – szólt rá Bronwyn. – Ha rosszul fogod meg az egyiket, felrobbanhat az összes.

Kigázoltunk a vízből, és elindultunk az erdőn át; az utat Millard mutatta Wren Ökörszem kisasszony régi térképe alapján. Félóra múlva ahhoz a földúthoz értünk, amelyet Addison mutatott a torony tetejéről. Egy régi szekérnyomnál álltunk, miközben Millard a térképet tanulmányozta; forgatta, nézegette mikroszkopikus jeleit. A farmerom zsebébe nyúltam a telefonomért, azt hittem, elő tudom bűvölni a magam térképét, csakhogy az üveges lap nem világosodott ki. A készülék természetesen nem működött: vizes lett, lemerült, és ötvenévnyire volt a legközelebbi adótól. A telefonom volt az egyetlen tulajdonom, amely megmaradt a tengeri baleset után, csakhogy itt hasznavehetetlenné vált. Eldobtam. Fél perc múlva meggondoltam magam, és visszamentem érte. Magam sem tudom, miért, de nem volt szívem megválni tőle.

Millard összehajtotta a térképet, és kijelentette, hogy a város balra található – legalább öt– vagy hatórányi járásra.

– Ha sötétedés előtt oda akarunk érni, igyekeznünk kell.

Alig tettünk meg némi utat, amikor Bronwyn porfelhőt látott mögöttünk, meglehetősen távol.

– Valaki jön – mondta. – Mit tegyünk?

Millard levette a kabátját, az út menti bozótba dobta, így láthatatlanná vált.

– Azt ajánlom, próbáljatok gyorsan eltűnni – mondta –, már amennyire tudtok. Letértünk az útról, megbújtunk az aljnövényzetben. A porfelhő nőtt, és fakerekek nyikorgása meg lódobogás kísérte. Szekérkaraván közeledett. Amikor előbukkantak a kocsik a porfelhőből, Horace-nak leesett az álla, Olive elmosolyodott. Nem olyan szürke, munkához való szekerek voltak, amilyeneket Cairnholmon láttam, hanem mint a cirkuszi kocsik: a szivárvány minden színében, díszesen faragott tetőkkel és ajtókkal. Hosszú sörényű lovak húzták őket, a bakokon pedig gyöngy nyakláncokat, színes kendőket viselő férfiak és nők ültek. Eszembe jutott, amit Emma mesélt, hogy Vándorsólyom kisasszonnyal meg a többiekkel cirkuszokban léptek fel, ezért hozzá fordultam.

– Különlegesek? – kérdeztem.

– Cigányok – felelte.

– Tartanunk kell tőlük?

Összehúzta a szemét.

– Még nem tudom.

Láttam, hogy gondolkodik valamin, és sejtettem, hogy min. A város messze volt, és ezek a lakókocsik gyorsabban haladtak, mint ahogy mi gyalogolni tudtunk. Lidércekkel és kutyákkal a nyomunkban a gyorsaság dönthette el, hogy elcsípnek-e minket, vagy elmenekülünk. De nem tudtuk, megbízhatunk-e a cigányokban.

Emma rám nézett.

– Mit gondolsz, másszunk fel?

A kocsikra pillantottam. Aztán Emmára. Arra gondoltam, hogy fog fájni a lábam, ha még hat órán át gyalogolok vizes cipőben.

– Hát persze – mondtam.

Emma intett a többieknek, és a leghátsó kocsira mutatott, majd eljátszotta, ahogy utána futunk. A kocsi úgy festett, mint egy kis házikó, mindkét oldalán ablakocska volt, hátul pedig akkora tornác, ahol összebújva mindannyian elférhettünk. Gyorsan haladt, de nem annyira, hogy futva ne érhettük volna utol, így amikor az utolsó kocsis sem láthatott már minket, előjöttünk a bozótból, és a kocsi után futottunk. Emma mászott fel először, s a kezét nyújtotta a következőnek. Egymás után mindnyájan feljutottunk, és összebújtunk a kocsi hátsó részén, igyekezve minél kisebb zajt csapni, nehogy a kocsis meghalljon minket.

Így utaztunk hosszú időn át, már a fülünk csengett a kerekek kattogásától meg a patkók dobogásától. Csupa por voltunk. A déli nap végighaladt az égbolton, és lebukott a fák közé, amelyek zöld falként fogták közre az utat. Állandóan az erdőt figyeltem, nem bukkannak-e elő a lidércek meg a kutyák, hogy ránk támadjanak. De órákig nem láttunk senkit – nem hogy lidércet, de még utazót sem. Mintha elhagyott országban lettünk volna.

A karaván időnként megállt, mi pedig visszafojtott lélegzettel vártuk, hogy menekülni kell-e, vagy küzdeni, mert biztosak voltunk benne, hogy lefülelnek minket. Ilyenkor Millardot küldtük előre körülnézni, de mindig azzal tért vissza, hogy a cigányok csak kinyújtóztatják a lábukat, vagy lovat patkolnak, azután továbbmentünk. Egy idő múlva már nem aggódtam, hogy mi lesz, ha felfedeznek minket. A cigányok fáradtnak és ártalmatlannak látszottak. Közönséges gyerekeknek fognak nézni minket, és szánalmat éreznek majd irántunk. Otthontalan árvák vagyunk, mondjuk majd. Nem tudnak adni egy kis kenyeret? Ha kis szerencsénk van, vacsorát adnak, és elvisznek minket az állomásra. Kisvártatva sor került az elméletem gyakorlati próbájára. A kocsik hirtelen megálltak egy kis tisztáson. Alig ült el a por, amikor egy nagydarab férfi közeledett a mi kocsinkhoz. A fején lapos sapka, az orra alatt hernyó alakú bajusz, lefelé görbülő száj, komor arc.

Bronwyn a kabátja alá dugta Vándorsólyom kisasszonyt, Emma pedig leugrott a kocsiról, és igyekezett minél jobb benyomást kelteni szánalomra méltó árvaként.

– Uram, az irgalmára bízzuk magunkat! A házunkat bombatalálat érte, a szüleink meghaltak, annyira elveszettek vagyunk…

– Fogd be! – reccsent rá a férfi. – Lefelí, mindenki! – Ez parancs volt, nem kérés, amelyet nyomatékosított a kezében lévő mutatós, de életveszélyes kés. Összenéztünk, hogy mit tegyünk. Küzdjünk meg vele és meneküljünk, de akkor biztosan elárulnánk különleges képességeinket, vagy játszszuk még egy darabig a közönséges gyerekek szerepét, amíg ki nem derül, mit tesz? Több tucat ember szállt ki a kocsikból, és vett körül minket, és sokaknak kés volt a kezében. Így lehetőségeink drámai mértékben csökkentek.

A férfiak marconák, komor tekintetűek voltak, sötét, nehéz ruhát viseltek, hogy felfogja az út porát. Az asszonyokon tarka, bő ruha volt, hosszú hajukat kendő fogta össze. Mögöttük, körülöttük gyerekek. Próbáltam összevetni mindazt, amit a cigányokról tudtam a rám meredő arcokkal. Le akarnak mészárolni minket – vagy egyszerűen mogorvának születtek?

Emmára pillantottam útmutatásért. Kezét a mellére szorítva állt, nem nyújtotta ki, mint amikor tüzet akar gyújtani. Ha ő nem harcol, akkor én sem.

A kezemet feltartva másztam le a kocsiról, ahogy a férfi parancsolta. Horace és Hugh szintén, azután a többiek – Millard kivételével, aki láthatatlanul elillant, de valószínűleg a közelben maradt, várva és figyelve.

A sapkás férfi, akit a vezetőjüknek gondoltam, kérdésekkel kezdett bombázni minket.

– Kik vagytok? Honnan gyüttök? Hun vannak a szüleitek?

– Nyugatról jövünk – mondta higgadtan Emma. – Egy partközeli szigetről. Árvák vagyunk, mint már mondtam. A házainkat légi támadás rombolta le. Menekülnünk kellett. Áteveztünk a szárazföldre, közben majdnem megfulladtunk. – Emma megpróbált könnyeket előcsalogatni. – Semmink sincs – szipogta. – Napok óta bolyongunk az erdőben, egy falatot sem ettünk, nincs ruhánk, csak ami rajtunk van. Láttuk, amint elhaladtak mellettünk a kocsik, de féltünk mutatkozni. Csak a városig szerettünk volna eljutni…

A férfi egyre komorabb képpel szemlélte Emmát.

– Mér’ köllött elmenekülnötök a szigetrűl, miután lebombázták a házatokat? És mír’ bújtatok el az erdőbe, ahelyett hogy a partvonalat követtétek vóna?

Enoch szólalt meg.

– Nem vót más választásunk. Űűdöztek minket.

Emma dühös pillantást vetett Enochra, mint aki azt mondja: Ezt inkább bízd rám.

– Kicsoda?

– Rossz emberek – felelte Emma.

– Puskával – tette hozzá Horace. – Katonának öltözve, pedig valójában nem azok.

Egy sárga kendős asszony lépett előre.

– Ha katonák keresik űket, csak bajt hoznak ránk. Kűűdd el űket, Bekhir.

– Vagy kössed űket fákhoz, és haggyad itt űket – tanácsolta egy vékony férfi.

– Ne! – kiáltotta Olive. – Londonba kell érnünk, mielőtt késő lesz!

A sapkás felhúzta a szemöldökét.

– Kísű mihöz? – Nem ébresztettünk benne szánalmat, csak kíváncsiságot. – Addig nem csinálunk semmit, amíg ki nem deríttyük, kik vagytok ís mennyit írtek.

A hosszú pengéjű késekkel hadonászó férfiak egy olyan kocsihoz tereltek minket, amelynek platóján jókora ketrec volt. Már messziről láttam, hogy állatoknak való, hatszor három méteres, vastag vasrácsokkal.

– Ugye nem zár be oda minket? – kérdezte Olive.

– Csak amíg kideríttyük, micsinájunk veletek – válaszolta a vezető.

– Nem lehet! – kiáltotta Olive. – Londonba kell mennünk, gyorsan!

– Osztán mír’?

– Az egyikünk beteg – nézett Hugh-ra jelentőségteljesen Emma. – Orvos kell neki.

– Nem köll ahhóó Londonba menni – mondta az egyik cigány. – Jebbiah dottor. Igaz, Jebbiah?

Egy sömörös arcú férfi lépett előre.

– Mejjik a beteg?

– Hugh-nak szakorvos kell – mondta Emma. – Ritka baja van. Szúrósan köhög. Hugh a torkára tette a kezét, mintha fájna, köhögött, és egy méh repült ki a száján. Néhány cigány eltátotta a száját, egy kislány pedig az anyja szoknyája mögé bújt.

– Ez valami trükk! – mondta az úgynevezett orvos.

– Elíg – unta meg a bemutatót a vezetőjük. – Be a ketrecbe, mind.

Egy rámpához lökdöstek minket, amely a ketrechez vezetett. Megtorpantunk az alján. Senki nem akart első lenni.

– Nem tehetik ezt velünk – suttogta Hugh.

– Mire vársz? – sziszegte Emmának Enoch. – Égesd el őket!

Emma a fejét rázta.

– Túl sokan vannak – suttogta. Ő indult először fel a rámpán a ketrecbe. A ketrec rácsos teteje alacsonyan volt, az alján bűzös szalma hevert. Amikor mindannyian bent voltunk, a sapkás ránk csapta az ajtót, bezárta, és a kulcsot zsebre tette.

– Senki se mennyen a közelükbe! – kiáltotta a körülötte lévőknek. – Tán boszorkák vagy míg rosszabbak.

– Igen, azok vagyunk – kiáltotta a ketrecből Enoch. – Engeggyenek ki, vagy varacskos disznóvá változtattyuk a kölkeiket!

A vezér nevetett, amint lefelé ment a pallón. Közben a cigányok biztonságos távolba húzódtak, tábort vertek, sátrakat állítottak fel, tüzeket raktak. Elkeseredetten, legyőzötten ültünk le a szalmára.

– Vigyázzatok! – figyelmeztetett minket Horace. – Állati ürülék van mindenütt.

– Mit számít, Horace? – legyintett Emma. – Senkit nem izgat, ha piszkos a ruhád.

– De engem igen – felelte Horace.

Emma leült, és a kezébe temette az arcát. Mellé ültem, próbáltam kitalálni valami bátorítót, de semmi sem jutott eszembe.

Bronwyn szétnyitotta a kabátját, hogy Vándorsólyom kisasszony egy kis friss levegőt kapjon, Enoch pedig mellé térdelt, és odahajtotta a madárhoz a fülét.

– ’alljátok? – kérdezte.

– Mit? – kérdezte Bronwyn.

– Vándorsólyom kisasszony életének fogy a ‘angja. Emma, le köllött vóna égetned a cigányok pofáját, amikor megte’etted vóna.

– Körülfogtak minket – magyarázta Emma. – A nagy verekedésben valaki megsérülhetett volna. Meg is halhatott volna. Ezt nem kockáztathattam.

– Inkább Vándorsólyom kisasszonyt – mondta Enoch.

– Enoch, hagyd békén Emmát – szólt rá Bronwyn. – Nem könnyű mindenki helyett döntenie. Nem szavazhatunk minden alkalommal, amikor határozni kell.

– Akkóó döncsek én mindenki ‘elyett – felelte Enoch.

Hugh felhorkant.

– Már mind halottak lennénk, ha te vezetnél minket.

– Nézzétek, ez most nem fontos – csitítottam őket. – Ki kell jutnunk ebből a ketrecből, el kell jutnunk a városba. Most sokkal közelebb vagyunk hozzá, mint ha nem másztunk volna fel a kocsira. Csak azt kell kitalálnunk, hogyan menekülhetnénk el.

Gondolkodtunk hát, sok ötletünk támadt, de egyik sem látszott kivitelezhetőnek.

– Talán Emma átégethetné a platót – javasolta Bronwyn. – Fából készült.

Emma elsöpörte egy kis részről a szalmát, és megkopogtatta a fát.

– Túlságosan vastag.

– Wyn, szét tudod feszíteni a rudakat? – kérdeztem.

– Talán, de a cigányok túlságosan közel vannak. Ha észreveszik, megint késsel támadnak ránk.

– Észrevétlenül kell kijutnunk, nem látványosan kitörnünk – mondta Emma.

Ekkor suttogás hallatszott a ketrecen kívülről.

– Rólam megfeledkeztetek?

– Millard! – kiáltott fel Olive, és izgalmában kis híján kirepült a cipőjéből. – Hol voltál?

– Felderítettem a terepet. És megvártam, amíg mindenki megnyugszik.

– Gondolod, hogy el tudod lopni a kulcsot? – rázta meg a ketrec ajtaját Emma. – Láttam, hogy a cigányok vezetője zsebre tette.

– A szimatolás meg a tolvajlás a specialitásom – biztosított minket Millard, és elillant.

*

Tíz perc telt el. Aztán félóra. És még egy óra. Hugh fel-alá járkált a ketrecben, feje körül egy izgatott méh körözött.

– Mi tart neki ilyen sokáig? – morgott Hugh.

– ’a nem gyün gyorsan vissza, eekezdem dobááni a tojásokat – mondta Enoch.

– És mindannyiunkat lemészárolnak. Könnyű célpont vagyunk itt. Mihelyt eloszlik a füst, elevenen megnyúznak minket.

Ültünk hát és vártunk, figyeltük a cigányokat, ők meg minket. Úgy éreztem, minden múló perc egy újabb szög Vándorsólyom kisasszony koporsójában. Azon kaptam magam, hogy őt bámulom, mintha képes lennék észrevenni a benne végbemenő változásokat – mintha látnám, hogy az emberi szikra lassan kialszik benne. Nyugodtabb volt, mint máskor, aludt a szalmán Bronwyn mellett, kis, tollas mellkasa lágyan hullámzott. Úgy látszott, nincs tudatában annak, milyen bajban vagyunk, sem pedig önnön egyre fogyatkozó idejének. Talán az a tény, hogy ilyen helyzetben aludni tud, önmagában is a változás bizonyítéka volt. A régi Vándorsólyom kisasszony dührohamot kapott volna.

Eszembe jutottak a szüleim, mint mindig, ha nem tartottam féken a gondolataimat. Próbáltam felidézni az arcukat úgy, ahogyan utoljára láttam őket. Apróságok villantak fel: a borosta, amely apám arcán nőtt a szigeten töltött néhány nap alatt; anyám mindig a jegygyűrűjével játszott, amikor apám hosszan beszélt olyasmiről, ami nem érdekelte őt; apám ide-oda villanó tekintete, ahogy szüntelenül a madarakat leste a láthatáron.

Most engem keres.

Amint beesteledett, feléledt körülöttünk a tábor. A cigányok beszélgettek, nevetgéltek, és amikor a rajkók ócska fúvós hangszereken és hegedűkön muzsikálni kezdtek, táncoltak. Két dal között a bandából az egyik fiú a ketrecünk mögé osont egy palackkal a kezében.

– A betegnek – mondta, és idegesen nézett körül.

– Kinek? – kérdeztem. A fiú Hugh felé biccentett, aki mintegy végszóra elterült a szalmán, és hevesen köhögni kezdett.

A rajkó bedugta a rácson át az üveget. Lecsavartam a tetejét, és megszagoltam. Majdnem elájultam. Trágyával kevert terpentin szaga volt.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Csak asztat tudom, hogy gyógyít. – Megint hátranézett. – Jól van, tettem írtetek valamit. Tartoztok nekem. Mongyátok hát meg, mit követtetek el. Tolvajok vattok, igaz? – Egészen lehalkította a hangját. – Vagy megöltetek valakit?

– Miről beszélsz? – kérdezte Bronwyn.

Nem öltünk meg senkit, akartam mondani, aztán felvillant Golan teste, amint a világítótoronyból a sziklákra zuhan, és hallgattam.

– Nem öltünk meg senkit – mondta helyettem Emma.

– Valamit csak csináánotok köllött – mondta a kölyök. – Mi másír’ tűztek vóna ki jutalmat írtetek?

– Jutalmat? – kérdezte Enoch.

– Úgy biza. Egész halom pízt.

– Kicsoda?

A fiú vállat vont.

– Kiadtok minket? – kérdezte Olive.

A kölyök elhúzta a száját.

– Nemtom. Az öregek most agyalnak rúla. Bár aszondom, nem nagyon bíznak az olyasfílíkbe’, akik a pízt ajánlották. De hát a píz, az píz, osztán nem teccik nekik, hogy nem válaszóótok a kérdéseikre.

– Ahonnan mi jövünk – mondta büszkén Emma –, nem szokás faggatni a segítséget kérőket.

– Sem ketrecbe dugni őket – tette hozzá Olive.

Ekkor hatalmas robbanás történt a tábor kellős közepén. A cigányfiú a rámpáról a fűbe pottyant, mi meg lebuktunk, mert a tábortűz felől szerteszét repültek az edények. Az előbb még főző cigányasszony sikoltozott, lángolt a ruhája, és talán az óceánig futott volna, ha valaki fel nem kapja az egyik ló itató vödrét, és le nem locsolja.

Egy perc múlva egy láthatatlan fiú lépteit hallottuk a rámpán.

– Ez történik, ha valaki különleges tyúk tojásából akar rántottát sütni – nevetett Millard.

– Te voltál? – kérdezte Horace.

– Minden annyira rendezett és békés volt… zsebtolvajláshoz nem ideális. Így hát egyik tojásunkat az övéik közé csempésztem, et voilà! – A kulcs megjelent a levegőben. – Az emberek kevésbé veszik észre a kezem a zsebükben, amikor a vacsorájuk felrobban.

– Elég soká vótál el – mondta Enoch. – Mostan engeggyél ki minket.

De mielőtt Millard a zárba tehette volna a kulcsot, a rajkó felállt, és kiabálni kezdett.

– Segíccsíg! Szökni akarnak!

A fiú mindent hallott, de a robbanás utáni zűrzavarban nemigen figyeltek a kiáltozására.

Millard elfordította a zárban a kulcsot. Az ajtó nem nyílt.

– A pokolba! – szentségelt. – Talán rossz kulcsot loptam el?

– Jaaaj! – óbégatott a cigány gyerek, arra a pontra mutatva, ahonnan Millard hangja szólt. – Szellem!

– Befogná mán a száját valaki? – dühöngött Enoch.

Bronwyn engedelmeskedett. A rácson át kinyúlt, megragadta a kölyök karját, felemelte a földről, és a rácshoz szorította.

– Segiccsíííg! – visította a fiú. – Megffff…

Bronwyn a kölyök szájára tette az egyik kezét, de már elkésett.

– Galbi! – kiáltotta egy asszony. – Engeggyítek el, vadállatok!

És anélkül, hogy akartuk volna, túszt ejtettünk. Cigány férfiak futottak felénk, a fogyatkozó fény megcsillant késeiken.

– Mit csináltok? – kiáltotta Millard. – Engedjétek el a gyereket, mielőtt megölnek minket.

– Nem – felelte Emma, aztán elkiáltotta magát. – Engedjenek minket szabadon, vagy a fiú meghal!

A cigányok fenyegetőzve fogtak körül minket.

– Ha bármi baja esik – harsogta a cigányok vezetője –, egytűl egyig megöllek benneteket a puszta kezemmel!

– Hátrább! – parancsolta Emma. – Hagyjanak elmenni minket, és nem bántunk senkit.

Az egyik férfi a ketrec felé iramodott, Emma ösztönösen kinyújtotta a két kezét, és lobogó tűzgömb jelent meg köztük. A tömeg felhördült, a férfi megtorpant.

– Esztet jól megcsináátad – sziszegte Enoch. – Mostan főkötnek minket mint boszorkákat.

– Megégetem, aki megpróbálja – harsogta Emma, széthúzta a két tenyerét, és még nagyobb lett köztük a tűzgömb. – Rajta, mutassuk meg, kikkel kezdtek! Eljött a műsor ideje. Bronwyn az egyik kezével még magasabbra emelte a fiút, aki kapálózott a levegőben, a másikkal megragadta a ketrec egyik rácsát, és hajlítani kezdte. Hugh a rácsok közé szorította az arcát, és méhek sorát engedte ki a száján. Millard, aki elfutott a ketrectől, mihelyt a cigány fiú észrevette, valahonnan a tömeg mögül kiabált.

– És ha azt hiszitek, elbírtok velük, még nem találkoztatok velem! – Egy tojást dobott a levegőbe. A tojás átrepült az emberek feje fölött, és nagy robbanással ért földet, a fák koronájáig repítve a földet.

Amikor eloszlott a füst, egy feszült pillanatig senki sem mozdult vagy szólalt meg. Először azt hittem, a bemutatónk áhítatot és félelmet ébresztett a cigányokban, de amikor már nem csengett a fülem, rájöttem, hogy valamire fülelnek. Azután én is meghallottam.

A sötétbe boruló út felől motorzúgás hallatszott. Két fényszóró bukkant fel a fákon túl, az úton. Egy autó megkerülte a tisztást, lassított, visszakanyarodott. Ponyva tetejű katonai jármű tartott felénk. Belőle dühös hangok és kutyaugatás hallatszott. A kutyák már berekedtek a sok ugatástól, de nem bírták abbahagyni, mert újra megérezték a szagunkat.

A lidércek ránk találtak – és mi egy ketrecben szorongtunk.

Emma egy tapsolással kioltotta a tűzgömböt. Bronwyn elengedte a fiút, hátratántorodott. A cigányok a kocsikba vagy az erdőbe menekültek. Pillanatokon belül magunkra maradtunk, mintha megfeledkeztek volna rólunk.

A cigányok vezetője tartott felénk.

– Nyissa ki a ketrecet – könyörgött Emma.

A férfi nem vett róla tudomást.

– Bújjatok el a szalmában, ís egy hangot se! – mondta. – Osztán semmi bűvíszkedís – hacsak nem akartok velük menni.

Kérdésekre nem volt idő. Mielőtt minden elsötétült, két cigány férfi futott felénk egy nagy ponyvával. Rádobták a ketrecünkre.

Rögtön sötét lett.

Csizmák dübörögtek a ketrec körül, súlyosan és durván, mintha a lidércek büntetni akarták volna a földet is, amelyen járnak. Úgy tettünk, ahogy a cigányok vezetője parancsolta, belebújtunk a bűzlő szénába.

Hallottam, amint egy lidérc a cigányok vezetőjével beszélget a közelben.

– Egy csapat gyereket láttak reggel az úton – a lidérc a hangja katonás volt, a kiejtése sem nem angolos, sem nem németes. – Jutalom jár a kézre kerítésükért.

– Senkivel se tanákoztunk egísz nap, uram – mondta a cigány.

– Ne tévessze meg az ártatlan képük. A háborús erőfeszítések árulói. Német kémek. A büntetés a rejtegetésükért…

– Nem rejtegetünk senkit – mordult fel a cigány. – Nízze meg maga.

– Úgy lesz – felelte a lidérc. – Ha megtaláljuk őket, kivágom a nyelved, és a kutyámmal etetem meg.

A lidérc elcsörtetett.

– Levegőt. Se. Vegyetek – sziszegte a cigányok vezetője, aztán az ő léptei is eltávolodtak.

Törtem a fejem, miért hazudik a kedvünkért, amikor a lidércek elbánhatnak az embereivel. Talán büszkeségből vagy a hatóság lenézéséből, esetleg – rezzentem össze a gondolattól – a cigányoknak az nyújt nagyobb elégtételt, ha ők végezhetnek velünk.

Hallottuk, hogy a lidércek elözönlik az egész tábort, mindent felforgatnak, a lakókocsik ajtaját nyitogatják, lökdösődnek. Egy gyerek felvisított, egy férfi dühösen reagált, de válaszként fa csattant húson. Gyötrelmes volt feküdni és hallgatni, ahogyan az emberek szenvednek – még akkor is, ha pár perccel előbb ugyanezek az emberek akartak széttépni minket.

A szemem sarkából láttam, hogy Hugh Bronwyn ládájához kúszik. Ujjait a kallantyú alá csúsztatta, fel akarta nyitni a bőröndöt, de Bronwyn nem engedte.

– Mit művelsz? – súgta.

– Végeznünk kell velük, mielőtt ők bánnak el velünk.

Emma felkönyökölt a szalmában, majd feléjük gurult. Közelebb kúsztam én is, hogy halljam őket.

– Ne őrülj meg – mondta Emma. – Ha most kidobjuk a tojásokat, szitává lőnek minket.

– Hát akkor? – kérdezte Hugh. – Lapuljunk, amíg ránk nem találnak?

Az utazóláda köré gyűlve, suttogva beszéltünk.

– Várjuk meg, amíg kinyissák az ajtót – mondta Enoch. – Akkóó kidobok egy tojást ‘átúúra, a ketrec mögé. Az eetereli annyira a lidércek figyeemét, ‘ogy Bronwyn szétverhesse a koponyáját az eesőőnek, aki a ketrecbe lép, mi meg eemenekűűhetünk. Szétszóródunk a tábor körül, oszt’ bedobunk egy tojást a középen levő tűzbe. ‘armincméteres körzetben mindenkinek annyi.

– Ez összejöhet – helyeselt Hugh.

– De a táborban gyerekek is vannak – tiltakozott Bronwyn.

Enoch az égre emelte a szemét.

– Asztat is figyelembe ve’essük, bemenekűű’etünk az erőbe, oszt’ ‘agy’assuk, ‘ogy a lidércek egyenként levadásszanak minket. De ‘a Londonba akarunk menni – vagy túlélni a ma éccakát –, nem ajánlom.

Hugh megpaskolta Bronwyn kezét a kallantyún.

– Nyisd ki – mondta. – Add ide őket.

Bronwyn habozott.

– Nem tehetem. Nem ölhetek gyerekeket, akik nem ártottak nekünk.

– Nincs más választásunk – suttogta Hugh.

– Mindig van – felelte Bronwyn.

Ekkor egy kutyát hallottunk morogni igen közel a platóhoz, és elnémultunk. Egy pillanat múlva zseblámpa világította meg kívülről a ponyvát.

– Vegyétek le a ponyvát! – parancsolta valaki, nyilván a kutya gazdája.

A kutya ugatott, próbálta bedugni az orrát a ponyva alá, a rácshoz.

– Ide! – kiáltotta a kutyás lidérc. – Itt van valami.

Mind Bronwynra néztünk.

– Kérlek – súgta Hugh. – Legalább védekezzünk.

– Nincs más mód – mondta Enoch.

Bronwyn sóhajtott, és elvette a kezét a kallantyúról. Hugh hálásan bólintott, és felnyitotta a bőröndöt. Mind belenyúltunk, és kivettünk egy-egy tojást a pulóverek közül – Bronwyn kivételével. Felálltunk, és a ketrec ajtaja felé fordultunk, kezünkben a tojásokkal, várva az elkerülhetetlent.

Csizmák közeledtek. Próbáltam felkészülni arra, ami következik. Fuss, mondtam magamnak. Fuss, és ne nézz vissza, azután dobd el.

Csakhogy képes leszek-e megtenni annak tudatában, hogy ártatlan emberek halnak meg? Akár azért, hogy az életemet mentsem? És ha csak elejtem a fűben a tojást, majd berohanok az erdőbe?

Egy kéz ragadta meg a ponyva szélét, és húzni kezdte. A ponyva csúszott lefelé.

Azután, mintha nem akarna megmutatni minket, megállt.

– Mi ütött beléd? – hallottam a kutyás hangját.

– A maga helyibe nem menník a ketrec közelibe – hangzott egy másik hang. Láttam a fejünk fölött megvillanni a csillagokat a tölgyek ágai között.

– Úgy? Aztán miért? – kérdezte a kutyás.

– Vires Bundás napok óta nem evett – mondta a cigány. – Nincs nagyon oda az emberhúsír’, de ha íhes, nem válogat.

És ekkor olyan hang hallatszott, amelytől megfagyott bennem a vér – egy óriás medve bömbölése. Hallottam, amint a kutyás meglepetten felkiált, aztán lerohan a rámpán, magával vonszolva vonító kutyáját.

El nem tudtam képzelni, hogy került a ketrecbe medve, csak azt tudtam, hogy el kell tőle menekülnöm, így a rácshoz lapultam. Mellettem Olive a szája elé kapta kis kezét, hogy fel ne kiáltson.

Odakinn a katonák nevettek a kutyáson.

– Idióta! – mondta zavartan. – Csak cigányok tartanak ilyen állatot a tábor közepén.

Végre vettem a bátorságot, hogy megforduljak, és hátranézzek. A ketrecben nem volt medve. Mi adhatta a medvebömbölést?

A katonák átkutatták a tábort, de a ketrecünket már nem bolygatták. Pár perccel később hallottuk, hogy visszaszállnak a teherautóra, beindítják a motort, és végre elmennek.

A ponyva lecsúszott a ketrecről. A cigányok mind körénk gyűltek. Remegő kezemben szorongattam a tojást, nem tudtam, használnom kell-e.

A vezetőjük elénk állt.

– Jól vagytok? – kérdezte. – Sajnálom, hogy megijesztettelek benneteket.

– Élünk – nézett körül óvatosan Emma. – De hol az a medve?

– Nem csak nektek vannak különleges képessigeitek – mondta egy fiatalember a tömeg szélén, aztán gyors egymásutánban medveként morgott, macskaként nyivákolt, közben forgatta a fejét úgy, hogy a hangokat mindig más és más irányból hallottuk. Amikor magunkhoz tértünk, tapsolni kezdtünk.

– Nem azt mondtad, hogy nem különlegesek? – súgtam Emmának.

– Ilyen trükköket bárki tudhat – felelte.

– Elnizist, hogy nem mutatkoztam be – mondta a cigányok vezetője. – A nevem Bekhir Bekhmanatov. És nagyra becsűt vendígeink vagytok. – Mélyen meghajolt. – Mírt nem montátok, hogy syndrigastok vagytok?

Döbbenten bámultunk rá. A különlegesek ősi nevét említette, amelyre Vándorsólyom kisasszony tanított minket.

– Ismerjük önt valahonnan? – kérdezte Bronwyn.

– Hol hallotta ezt a szót? – kérdezte Emma.

Bekhir mosolygott.

– Ha elfogaggyátok a vendíglátásunkat, mindent megmagyarázok. – Ismét meghajolt, és elindult felénk, hogy kinyissa a ketrecet.

Ültünk a cigányokkal a pompás, kézzel szőtt szőnyegeken, beszélgettünk és eszegettünk a két tábortűz táncoló fényénél. Letettem a kanalat, és egyenesen a fatálkából szürcsöltem a zsíros, ízletes, sűrű pörköltet, félredobva minden illedelmes étkezési szokást. Csorgott az államon a szaft. Bekhir közöttünk járkált, ellenőrizte, hogy jól érzi-e magát az összes különleges gyerek, kaptunk-e elegendő enni– és innivalót, és állandóan mentegetőzött, amiért a ruhánkra ráragadt az ürülékes szalma. Amióta tanúja volt különleges képességeinknek, egészen másként viselkedett velünk; foglyokból pár perc alatt díszvendégek lettünk.

– Nagyon sajnálom, ahogy bántunk veletek – huppant le a két tűz között lévő párnára. – Amikor az embereim biztonságárúl van szó, mindig nagyon vigyázok. Sok idegen jár manapság az utakon – olyanok, akik nem azok, aminek láccanak. Ha montátok vóna, hogy syndrigastok vagytok…

– Arra tanítottak minket, hogy ne áruljuk el senkinek – mondta Emma.

– Soha – tette hozzá Olive.

– Bárki tanított is rá titeket, igen okosan tette – mondta Bekhir.

– Hogyhogy tud rólunk? – kérdezte Emma. – Az ősi nyelvet beszéli.

– Csak pár szót – mondta Bekhir. A lángokba nézett, ahol egy darab hús sült. – Rígesrígen írcsük egymást, a te nípetek meg az enyim. Nem nagyon különbözünk egymástúl. Kitaszítottak és vándorok – a világ szílíbe kapaszkodó lelkek. – Lecsípett egy darabot a sült húsból, elgondolkodva rágcsálta. – Tán míg szövetsígesek is vagyunk. Az ívek során a cigányok befogadtak és felneveltek nem egy hozzátok hasonló gyereket.

– Amiért hálásak is vagyunk – mondta Emma –, ahogy a vendéglátásukért is. De ha hálátlannak gondol is minket, nem maradhatunk. Nagyon fontos, hogy minél előbb Londonba érjünk. El kell érnünk a vonatot.

– A beteg barátotok miatt? – nézett Bekhir felvont szemöldökkel Hugh-ra, aki már el is felejtette a szerepét, és jóízűen falta a pörköltet, a méhek pedig elégedetten zümmögtek a feje körül.

– Olyasmi miatt – mondta Emma.

Bekhir tudta, hogy titkolunk valamit, de hagyta, hogy megőrizzük a titkunkat.

– Ma este mán nem megy vonat – mondta –, de főőkelünk hajnalba’, osztán elviszünk titeket az állomásra az eeső vonat indulása előtt. Jó?

– Bele kell nyugodnunk – sóhajtott gondterhelten Emma. Igaz, hogy felmásztunk a kocsira, és nem kellett gyalogolnunk, de Vándorsólyom kisasszony elveszített egy teljes napot. Már csak két napja maradt. Ám ez a jövő gondja volt; ebben a pillanatban nem fáztunk, nem éheztünk, és közvetlen veszély sem fenyegetett minket.

Összebarátkoztunk a cigányokkal. Senki sem akart emlékezni a korábban történtekre. Bronwyn próbált bocsánatot kérni a rajkótól, akit korábban túszul ejtett, de az csak legyintett, mintha nem történt volna semmi. A cigányok fáradhatatlanul etettek minket, újra meg újra telerakták a tányéromat, s ha tiltakoztam, még többet adtak. Amikor Vándorsólyom kisasszony előbújt Bronwyn kabátjából, és rikoltással jelezte, hogy éhes, a cigányok őt is megetették. Nyers húsdarabokat dobáltak a levegőbe, és megtapsolták, amikor ugrándozva elkapta őket.

– Éhes! – kacagott Olive, és tapsikolt, amikor a madár a karmaival elkapott egy disznólábdarabot.

– Örülsz, hogy nem robbantottuk fel őket? – kérdezte súgva Enoch-tól Bronwyn.

– Talán – vont vállat Enoch.

A muzsikusok újra rázendítettek. Ettünk és táncoltunk. Rávettem Emmát, hogy táncoljuk körül a tüzet, és bár általában szégyellek mások előtt táncolni, most elengedtem magam. Repült a lábunk, tapsolt a kezünk a zene ütemére, és néhány ragyogó percig elmerültünk a táncban. Képes voltam elfelejteni, hogy aznap majdnem elfogtak minket a lidércek, és kis híján felfalt minket egy üres. Abban a pillanatban nagyon hálás voltam a cigányoknak. Egy tál meleg étel, egy dal és annak a mosolya, aki fontos nekem, elegendő volt ahhoz, hogy – ha csak kis időre is – elterelje a figyelmem a sötétségről. A dal véget ért, visszabotorkáltunk a helyünkre, és a pillanatnyi csendben éreztem, hogy a hangulat megváltozott. Emma Bekhirre nézett.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze – felelte Bekhir.

– Miért kockáztatta értünk az életét?

Bekhir legyintett.

– Te is megtetted vóna.

– Nem vagyok biztos benne – mondta Emma. – Csak szeretném megérteni. Azért tette, mert különlegesek vagyunk?

– Igen – felelte egyszerűen Bekhir. A tisztást körülfogó fák felé fordult, nézte feketéNő törzsüket és a mögöttük lévő sötétséget. Aztán megszólalt.

– Akarsz tanákozni a fijammal?

– Persze – mondta Emma.

Felállt, ahogy én is meg még többen.

Bekhir felemelte a kezét.

– Igen szígyellős. Csak te – mutatott Emmára – meg te – mutatott rám – meg az, akit hallani lehet, de látni nem.

– Imponáló – mondta Millard. – Pedig annyira igyekeztem észrevétlen maradni. Enoch visszaült.

– Mér ‘agynak ki engem mindenből? Tán büdös vagyok?

Libbenő ruhás cigányasszony lépett a tűzhöz.

– Amíg odavannak, jósolok a tenyeretekbűl – vigasztalta. Horace-hoz fordult. – Te tán megmászod a Kilimandzsárót egy szíp napon. – Aztán Bronwyn következett. – Egy gazdag, jókípű fírfi felesíge leszöl.

Bronwyn felhorkant.

– Pont arra vágyom.

– A jövő az én specialitásom, asszonyom – mondta Horace. – Megmutatom, hogyan kell csinálni.

Emmával és Millarddal elindultunk a táboron keresztül. Egy egyszerű külsejű lakókocsihoz értünk, Bekhir felment a lépcsőn, és szelíden bekopogott.

– Radi? – szólt gyengéden. – Gyere ki, kérlek. Néhányan szeretnének látni.

Az ajtó résnyire nyílt, egy asszony lesett ki.

– Fél. Nem hajlandó. – Alaposan szemügyre vett minket, majd kitárta az ajtót, és betessékelt minket. Felmentünk a lépcsőn, beléptünk a zsúfolt, de barátságos helyiségbe, amely egyszerre volt nappali, hálószoba és konyha. Egy keskeny ablak alatt állt egy ágy, volt benn egy asztal meg egy szék és egy kis kályha, amelynek a tetőn vezetett ki a kéménye; minden megvolt, amire szükség lehet az önellátáshoz heteken vagy hónapokon át.

Az egyetlen széken egy fiú ült. Az ölében trombita. Korábban láttam játszani a gyerekzenekarban. Ő volt Bekhir fia, az asszony pedig nyilván Bekhir felesége.

– Vedd le a cipőd, Radi – szólt az asszony.

A fiú lesütötte a szemét.

– Muszáj? – kérdezte.

– Igen – mondta Bekhir.

A rajkó levette előbb az egyik, aztán a másik cipőjét. Egy pillanatig nem tudtam, mit látok: a cipőben nem volt semmi. A fiúnak nem volt lába. Mégis dolgoznia kellett a cipő levételével, tehát csak kellett ott lennie valaminek. Bekhir kérte, hogy álljon fel, és a fiú kelletlenül előrecsúszott a széken, s felállt. Mintha lebegett volna: a nadrágszára jó néhány centivel a föld fölött volt.

– Pár hónapja kezdett eltűnni – magyarázta az asszony. – Először csak a lába ujjai. Osztán a sarka. Vígül a többi, mindkít lába. Bármit attam is neki – főzetet, bájitalt –, nem segített rajta.

Tehát a gyereknek mégis volt lába – csak láthatatlan.

– Nem tuggyuk, micsinájunk – mondta Bekhir. – De aszittem, van köztetek gyógyító…

– Erre nincs gyógyszer – mondta Millard, és az ürességből megszólaló hangtól a gyerek összerezzent. – Egyformák vagyunk, ő meg én. Nálam ugyanígy kezdődött fiatalkoromban. Nem születtem láthatatlannak; fokozatosan történt.

– Ki beszíl? – kérdezte a fiú.

Millard felvett egy kendőt az ágy támlájáról, az arca köré tekerte, így látszott az orra formája, a homloka, a szája.

– Itt vagyok – indult el a fiú felé. – Ne félj.

A gyerek megtapogatta Millard arcát, homlokát, haját – amelynek a színét és a fazonját sosem képzeltem el –, még kissé meg is húzta, mintegy próbálgatva, hogy valódi-e.

– Itt vagy – szikrázott a fiú szeme az ámulattól. – Tényleg itt vagy!

– És itt leszel te is, az után is, hogy a többi részed is eltűnik – mondta Millard. – Majd meglátod. Nem fáj.

A fiú elmosolyodott, mire az asszony térde megroggyant, Bekhirnek kellett elkapnia.

– Az isten áágyon meg – mondta az asszony. – Ágyon meg az isten.

Millard leült Radi eltűnt lába mellé.

– Nincs mitől félned, fiacskám. Mihelyt hozzászoksz a láthatatlansághoz, majd meglátod, mennyi előnye van…

És amint sorolni kezdte, Bekhir biccentett Emmának meg nekem.

– Haggyuk űket kettesben. Biztos sok megbeszínivalójuk van.

Otthagytuk Millardot a fiúval meg az anyjával. Amikor visszaértünk a tábortűzhöz, cigányok és különlegesek egyaránt Horace-t figyelték. Horace egy fatönkön állt az ámuló jósnővel szemben, a szeme csukva, a keze az asszony fején, és szemlátomást az álmát mesélte.

–.az unokája egy óriás gépet fog vezetni, amely úgy közlekedik a Föld és a Hold között, mint az omnibusz. A Holdon lesz egy kis háza, de adós lesz a jelzáloggal, ezért albérlőket kell fogadnia. Az egyik bérlő egy gyönyörű nő lesz, akivel mélységes holdszerelembe esik, amely nem egészen olyan, mint a földi, a gravitáció különbsége miatt.

A tömeg széléről néztük.

– Ez most igaz? – kérdeztem Emmától.

– Lehet – felelte. – Vagy csak megtréfálja a jósnőt.

– Miért nem tudja így elmondani a mi jövőnket?

Emma vállat vont.

– Horace képessége őrjítően hasznavehetetlen. Teljes életeket képes megjósolni idegeneknek, velünk kapcsolatban viszont majdnem teljesen leblokkol. Minél fontosabb neki valaki, annál kevesebbet lát. Az érzelmek elhomályosítják a l á tá sá t.

– Mint minnyájunkét – hallatszott mögülünk Enoch hangja. – És ‘a mán itt tartunk, remélem, nem kötöd le túúságosan az amerikai figyeemét, Emma, drágám. Ne’éz üresrémeket lesni, amikor egy ifjú ‘ölgy nyelve van az ember fülében.

– Disznó! – méltatlankodott Emma.

– Akkor sem tudnék nem tudomást venni róluk, ha akarnám. – Nem tudtam leküzdeni azt az érzést, hogy Enoch féltékeny rám.

– Akkó szépen beszéjjetek a titkos tanákozóról – mondta Enoch. – A cigányok tényleg valami poros, régi szöveccség miatt védenek minket, amiről sose ‘allotunk?

– A vezetőjüknek meg a feleségének van egy különleges fia – mondta Emma. – Azt remélték, hogy tudunk segíteni rajta.

– Micsoda őrűűcség – mondta Enoch. – Kis ‘íján vásárra vitték a bőrüket egy gyerekért? Az érzeemek tényleg el’omályosíccsák a látást. Aszittem, asztat akarják, ‘ogy őket szóógájjuk a különleges képességeinkkel, vagy el akarnak adni minket. Mindig túlbecsülöm az embereket.

– Jaj, menj, és keress magadnak valami döglött állatot játéknak – mondta Emma.

– Sose értem az emberek kilencvenkilenc százalékát – ballagott el fejcsóválva Enoch.

– Néha úgy érzem, ez a fiú félig gép – sóhajtott Emma. – Kívül hús, belül fém. Nevettem, de elgondolkodtam, nincs-e Enochnak igaza. Őrültség volt, hogy Bekhir kockáztatott a fiáért? Mi mindenről mondtam le egy lány kedvéért? A kíváncsiságom, a nagyapám, a Vándorsólyom kisasszony iránti tartozásom ellenére végül is egyetlen okból voltam most itt: attól a naptól kezdve, amikor megismertem Emmát, annak a világnak akartam része lenni, ahová ő tartozott. Bolond vagyok ezért? Vagy túlságosan könnyű meghódítani a szívem?

Talán jót tenne nekem is belül egy kis fém, gondoltam. Ha a szívem jobban fel lett volna fegyverezve, most hol lennék?

Egyszerű: otthon lennék, a gyógyszerektől teljesen eltompultan. A bánatomat videojátékokba fojtanám. Az Okos Drogérában dolgoznék. És lassan belepusztulnék az önsajnálatba. Te gyáva. Te gyenge, szánalmas kölyök. Elszalasztottad a nagy lehetőséget.

De nem tettem. Amikor Emmával tartottam, kockára tettem mindent – és kockára teszek mindent nap mint nap –, ám ezáltal egy olyan világba kerültem, amilyet el sem tudtam képzelni. Most olyan emberek között élek, akik elevenebbek mindenkinél, akit valaha ismertem, olyasmiket teszek, amilyenekről álmodni sem mertem, olyan veszélyeket élek túl, amilyenek túléléséről sosem álmodtam. Csupán azért, mert éreztem valamit egy különleges lány iránt.

A veszély ellenére, amelyben léteztünk, annak ellenére, hogy ez a különös, új világ kezdett összeomlani, amint felfedeztem, mélységesen boldoggá tett, hogy itt vagyok. Mindenek ellenére ez a különleges élet volt az, amire mindig is vágytam. Ugyanakkor fura volt, hogy az ember egyszerre élheti át legszebb és legnyomasztóbb álmait.

– Mi az? – kérdezte Emma. – Úgy bámulsz rám.

– Meg akartam köszönni neked – mondtam.

Felhúzta az orrát és mosolygott, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Mit? – kérdezte.

– Olyan erőt adtál nekem, amelyről nem is tudtam – mondtam. – Jobbá tettél. Elpirult.

– Nem tudom, mit mondhatnék.

Emma, fénylő lélek. Szükségem van a tüzedre – a benned lévő tűzre.

– Nem kell mondanod semmit – feleltem. Elfogott a vágy, hogy megcsókoljam, és meg is tettem.

Bár mi halálosan kimerültünk, a cigányok jókedvükben voltak, így néhány pohár édes, erős koffeintartalmú ital meg egy-két nóta után mi is szívesen folytattuk a mulatozást. Született mesemondók és csodás énekesek voltak, természettől fogva elbűvölő emberek, s úgy bántak velünk, mint rég nem látott unokatestvéreikkel. Fél éjszakán át meséltünk. A fiatalember, aki a medvét utánozta, hasbeszélőszámot mutatott be, annyira jól, hogy azt hittem, a bábui megelevenedtek. Nagyon tetszett neki Emma, az egész műsort neki adta elő, és bátorítóan mosolygott rá, de Emma úgy tett, mintha nem venné észre, és feltűnően fogta a kezem.

Elmesélték, hogy az első világháborúban a brit hadsereg elvitte az összes lovukat, és egy sem maradt, hogy húzza a kocsikat. Elakadtak az erdőben – éppen ebben az erdőben –, amikor betévedt a táborba egy hosszú szarvú kecskékből álló nyáj. Vadnak látszottak az állatok, de mégis szelídek voltak, kézből ettek. Valakinek az az ötlete támadt, hogy fogjanak egyet kocsi elé, és kiderült, hogy ezek a kecskék majdnem olyan erősek, mint a lovak. Így hát a cigányok újra útra keltek, és a háború végéig ezek a különösen erős kecskék húzták a kocsijaikat, ezért kapták Walesben a cigányok a kecskés nép nevet. Bizonyítékul körbeadtak egy fényképet, amelyen Bekhir bácsikája egy kecske húzta kocsin ül. Tudtuk, anélkül, hogy bárki említette volna, hogy ezek voltak azok a különleges kecskék, amelyeknek az eltűnéséről Addison mesélt. A háború után a sereg visszaadta a cigányoknak a lovakat, és miután már nem volt szükség rájuk, a kecskék eltűntek az erdőben.

Amikor a tábortüzek már csak pislákoltak, takarókat terítettek le nekünk, és altatót énekeltek valamilyen dallamos, idegen nyelven. Olyan jól éreztem magam, mint kisgyerekkoromban. A hasbeszélő odajött jó éjszakát kívánni Emmához. Emma elküldte, de a legény hagyott nála egy névjegyfélét. A hátulján egy cardiffi cím szerepelt, a fiatalember ott vette át a postáját pár havonta, amikor a cigányok arra jártak. A lap elején egy fénykép volt róla a bábuival és egy rövid üzenet Emmának. Emma kuncogva mutatta nekem, de én sajnáltam a fiút. Csupán annyi volt a bűne, mint nekem: kedvelte Emmát.

Emmával összebújtunk a takarón az erdő szélén. Már-már elaludtunk, amikor lépéseket hallottam mellettünk a fűben. Kinyitottam a szemem, de nem láttam senkit. Millard jött vissza, miután elbeszélgetett a rajkóval.

– Velünk akar jönni.

– Kicsoda? – kérdezte álmosan Emma. – Hol?

– A fiú. Velünk.

– És mit mondtál?

– Hogy rossz ötlet lenne. De nem mondtam határozott nemet.

– Tudod, hogy nem vihetünk magunkkal senkit – mondta Emma. – Lassítana minket.

– Tudom, tudom – ismerte el Millard. – De nagyon gyorsan tűnik el, és megrémült. Nemsokára teljesen láthatatlan lesz, és fél, hogy egy nap lemarad, a cigányok pedig nem fogják észrevenni, és örökre eltéved az erdőben a farkasok és pókok között.

Emma nyögve fordult a hátára. Tudta, hogy Millard úgysem hagy minket aludni, amíg el nem döntjük a kérdést.

– Tudom, hogy csalódott lesz. De tényleg lehetetlen. Sajnálom, Mill.

– Ez világos beszéd – mondta komoran Millard. – Megmondom neki.

Felállt és elsurrant.

Emma sóhajtott és egy ideig nyugtalanul forgolódott.

– Jól döntöttél – súgtam neki. – Nem könny ű vezetőnek lenni, hisz mindenki választ vár tőled.

Nem szólt semmit, de hozzám bújt. A szélfútta lombok meg a lovak lélegzése lassan álomba ringatott minket.

*

Rosszul aludtam, rosszakat álmodtam, és mint előző nap: lidérckutyák hordája üldözött. Reggelre kimerültem. A végtagjaim mintha fából lettek volna, a fejem nehéz volt. Jobban éreztem volna magam, ha egyáltalán nem aludtam volna. Bekhir hajnalban keltett minket.

– Íbresztő, syndrigastok! – kiáltotta, és kőkemény kenyereket dobott oda mindenkinek. – Lesz idő bőven alvásra, amikor mán meghaltatok!

Enoch odaütötte a kenyeret egy kőhöz, és a kenyér úgy koppant, mint egy fadarab.

– Gyorsan ‘alottak leszünk ilyen reggelivel.

Bekhir vigyorogva simogatta meg Enoch haját.

– Ugyan mán. Hun a különleges szellemed ma reggel?

– Mosásban – felelte Enoch, és a fejére húzta a takarót.

Bekhir tíz percet adott nekünk, hogy felkészüljünk az útra. Tartani akarta az ígéretét, hogy odaérünk az első vonat indulása előtt. Felkeltem, odabotorkáltam egy vödör vízhez, kicsit megmostam az arcom, az ujjammal meg a fogam. Jaj, de hiányzott a fogkefém! Hogy hiányzott a mentolos fogselyem meg az óceáni szellő illatú dezodor. Mit nem adtam volna, ha találok a közelben egy Okos Drogériát!

Országomat egy tiszta alsóért!

Miközben próbáltam kiszedni a hajamból a szalmát, és megrágni az ehetetlen kenyeret, a cigányok meg a gyerekeik gyászos képpel néztek minket. Mintha tudták volna, hogy az előző esti mulatság az utolsó volt, és most indulunk a vesztőhelyre. Próbáltam felvidítani őket.

– Semmi vész – mondtam egy kis purdénak, aki már majdnem sírt. – Nem lesz semmi bajunk.

Úgy nézett rám, mintha beszélő szellem volnék, tágra nyílt, bizonytalan tekintettel.

Nyolc lovat vezettek elő nyolc cigány lovassal – mindegyikünknek jutott egy. A lovak jóval gyorsabban elvisznek minket a városba, mint ahogyan a lakókocsik tudnának. Ugyanakkor ijesztőek voltak számomra.

Sosem ültem lovon. Valószínűleg én voltam Amerikában az egyetlen dúsgazdag gyerek, aki nem ült lovon. Nem azért, mintha a lovakat nem tartottam volna gyönyörű, fenséges lényeknek, az állati teremtés csúcsának stb. stb. –, hanem úgy véltem, egyetlen állat sem vágyik arra, hogy emberi lény ráüljön, lovagoljon rajta. Ráadásul a lovak igen nagyok voltak, hullámzó izmokkal és jókora, erős fogakkal, és úgy láttam, tudják, hogy félek tőlük, ezért alig várják a lehetőséget, hogy fejbe rúgjanak. Arról nem is beszélve, hogy a lovon nincs biztonsági öv – semmiféle másodlagos biztonsági rendszer –, pedig majdnem olyan gyors, mint az autók, csak sokkal jobban ráz. Nem találtam a lovaglást kipróbálásra valónak. Persze erről egyetlen szót sem szóltam. Befogtam a szám és reménykedtem, hogy érdekesebb módon fogok meghalni, semmint hogy leesem egy lóról. Vágtáztunk. Minden méltóságról megfeledkezve, szorosan öleltem a nyeregben előttem ülő cigányembert, aki a gyeplőt fogta – szerencsétlenségemben búcsút sem intettem a búcsúztatásunkra összesereglett cigányoknak. Ami nem is volt baj: a búcsúzás sosem volt az erősségem, és az utóbbi időben másból sem állt az életem, mint búcsúzások szakadatlan sorából. Ég veled, ég veled, ég veled. Lovagoltunk. A combom belezsibbadt, úgy szorítottam a lovat. A csapatot Bekhir vezette, különleges fia ült vele a nyeregben. A fiú egyenes háttal, leeresztettel karral, magabiztosan és bátran lovagolt, egészen másként viselkedett, mint az előző este. Itt, a cigányok közt elemében volt. Nem volt szüksége ránk. Ez volt az ő népe.

Idővel ügetésre fogtuk, és vettem a bátorságot, hogy kilessek lovasom kabátjából, és megnézzem a megváltozott terepet. Az erdőt elhagytuk, földek között vitt az út. Lefelé tartottunk egy völgybe, amelynek a közepén terült el a város, amely innen nem látszott nagyobbnak egy bélyegnél, és mindenütt zöld fogta körül. Észak felől pufók, fehér pöttyök elnyúlt ellipszise közeledett felé: egy vonat füstjelzése.

Bekhir közvetlenül a városkapu előtt állította meg a lovakat.

– Idáig mehetünk – mondta. – A városokban nemigen csípnek minket. Nektek meg nem köll a nagy figyelem, amit keltenínk.

Nehezen tudtam elképzelni, hogy bárkinek kifogása lehet ezekkel a kedves emberekkel szemben. No de hasonló előítéletek miatt vonultak el a különlegesek is a világ elől.

Leszálltunk a lovakról. A többiek mögé álltam, azt remélve, nem veszi észre senki, hogy remeg a lábam. Amikor már indultunk volna, Bekhir fia leugrott a lóról, és felkiáltott.

– Várjatok! Vigyetek magatokkal!

– Azt hittem, beszéltél vele – fordult Millardhoz Emma.

– Beszéltem – felelte Millard.

A fiú leakasztott a nyeregről egy hátizsákot, és a vállára dobta. Indulásra kész volt.

– Tudok főzni – mondta –, fát vágni, lovagolni, mindenfíle csomót kötni.

– Aggyon mán neki valaki egy kitüntetést – mondta Enoch.

– Attól tartok, lehetetlen velünk jönnöd – mondta gyengéden Emma.

– De olyan vagyok, mint ti – és egyre olyanabb! – Elkezdte kigombolni a nadrágját. – Nízzítek, mi törtínik velem!

Mielőtt bárki megakadályozhatta volna, bokáig leengedte a nadrágját. A lányok elfordították a fejüket.

– Le ne vetkőzz – kiáltott rá Hugh –, őrült disznó!

De nem volt mit látni – a fiú deréktól lefelé láthatatlanná vált. Beteges kíváncsiság kényszerített arra, hogy belessek a látható része alá, és kristálytisztán láttam beleinek működését.

– Nízzítek, mennyi tűnt el belűlem tennap óta – mondta rémült hangon Radi. – Nemsoká tejjesen eltűnök.

A cigányok bámulták és pusmogtak. Még a lovaik is zavartnak látszottak, elhúzódtak a testetlenné váló gyerektől.

– Azannyát! – kiáltott fel Enoch. – Csak a fele van meg.

– Szegény – sajnálkozott Bronwyn. – Nem jöhetne velünk?

– Nem utazó cirkusz vagyunk, akik’öz bármikor bárki csatlakoz’at – mondta Enoch. – Veszéjjes küldetésben járunk, ‘ogy megmencsük az ymbrynénket, nem pátyógat’atunk ‘olmi tudatlan, friss különlegest!

A fiú szeme nagyra nyílt, könnyezni kezdett, a hátizsákja a földre hullt.

Emma félrevonta Enochot.

– Ez durva volt – mondta. – Kérj tőle bocsánatot.

– Nem én, csak vesztegetném a drága időt.

– Ezek az emberek megmentették az életünket.

– Nem köllött vóna megmenteni, ‘a nem zárnak abba az istenverte ketrecbe. Emma látta, hogy nem boldogul Enochhal, hát a fiúhoz fordult.

– Ha mások lennének a körülmények, tárt karokkal fogadnánk. De az a helyzet, hogy egész civilizációnkat és életmódunkat a megsemmisülés fenyegeti. Szóval az időzítés rossz, láthatod.

– Ez nem tisztessíges – szipogta a fiú. – Mír nem kesztem eltűnni már rígen? Mír most köll törtínnie?

– Minden különleges képesség a maga idejében jelentkezik – magyarázta Millard. – Némelyik csecsemőkorban; mások egészen öregkorban. Hallottam egyszer egy emberről, aki kilencvenkét éves koráig nem tudta magáról, hogy a gondolataival tárgyakat tud lebegtetni.

– Én a születésem pillanatától fogva könnyebb voltam a levegőnél – mondta büszkén Olive. – Kibukkantam anyukámból, és egyből felszálltam a kórház plafonjára. Csak azért nem repültem ki az ablakon a felhők közé, mert megtartott a köldökzsinór. Azt mondják, az orvos elájult a megdöbbenéstől.

– Most is döbbenetes vagy, drágám – paskolta meg Olive vállát gyengéden Bronwyn.

Millard, aki a kabátja meg a cipője miatt látható volt, odament a fiúhoz.

– Apád mit gondol minderről? – kérdezte.

– Termíszetesen mi nem akarjuk, hogy elmennyen – mondta Bekhir –, de hogy gondozzuk a fiunkat, ha nem lássuk? Ű menne – osztán lehet, hogy jobb lenne neki a maga fajtájával.

– Szereti? – kérdezte Bekhirtől nyíltan Millard. – És ő szereti önt?

Bekhir a homlokát ráncolta. A hagyományok embere volt, a kérdés zavarba hozta. De némi hümmögés után kibökte.

– Persze. A gyerekem.

– Akkor ön az ő fajtája – mondta Millard. – A fiú önhöz tartozik, nem hozzánk. Bekhir nem szerette kimutatni az érzelmeit az emberei előtt, de láttam, hogy megcsillan a szeme. Bólintott és lenézett a fiára.

– Gyere hát. Fogd a zsákod, és gyere. Anyád ebíddel vár.

– Jó, papa – felelte egyszerre csalódottan és megkönnyebbülten a fiú.

– Remekül leszel – bizonygatta a fiúnak Millard. – Több mint remekül. És amikor ennek az egésznek vége lesz, megkereslek. Többen vagyunk ilyenek, és együtt fogjuk megkeresni őket.

– Ígíred? – kérdezte reménykedve a fiú.

– Ígérem – felelte Millard.

Ezzel a fiú visszamászott az apja lovára, mi pedig megfordultunk, és beléptünk a város kapuján.

Hatodik fejezet

A város neve Szén volt. Nem Szénváros vagy Szénfalva. Csak Szén. És szén volt mindenütt: porló dombokba rakva a házak kapuja mellett, olajos füstként szállt ki a kéményekből, szétkenődött a munkába siető emberek kezeslábasán.

– Siessetek – mondta Emma. – Szájat befogni. Szemet lesütni.

Alapvető szabály volt, hogy kerüljük a szemkontaktust a közönségesekkel, mert a szemkontaktus beszélgetéshez vezet, a beszélgetés kérdésekhez, és a különleges gyerekek nehezen tudnak a normális felnőttek kérdéseire olyan válaszokat adni, hogy az ne vezessen további kérdésekhez. Persze, ha volt, ami kérdezősködésre adott volna okot, az éppen egy csapat koszos kölyök lett volna, akik felnőtt kísérete nélkül utaznak háború idején – ráadásul az egyik lány vállán egy nagy, éles karmú ragadozó madár ült –, ám a városbeliek észre sem vettek minket. Szén girbegurba utcáin a mosodába vagy a kocsmába vonszolták magukat, lógó fejjel, mint a hervadt virágok, és ha a tekintetük ránk tévedt is, nyomban tovább is vándorolt. Akadtak más gondjaik.

A vasútállomás kicsi volt; el sem akartam hinni, hogy egyáltalán megállnak itt a vonatok. Az egyetlen fedett része a pénztár volt, apró fülke a nyitott peronon. Odabenn egy ember aludt a széken ülve, szódásüveg talpú szemüvege az orrára csúszva.

Emma hangosan bekopogott az üvegen, és felébresztette a pénztárost.

– Nyolc jegyet kérek Londonba – mondta. – Délutánra ott kell lennünk.

A pénztáros kilesett ránk az ablakon át. Levette a szemüvegét, megtörölte, majd visszatette, hogy jobban lásson minket. Biztosan megdöbbent ő látványt nyújtottunk: a ruhánk sáros volt, a hajunk zsíros és fésületlen. Valószínűleg büdösek lehettünk.

– Nagyon sajnálom – mondta a pénztáros. – A vonat tele van.

Körülnéztem. A padokon néhányan szundikáltak, amúgy az állomás kongott az ürességtől.

– Nevetséges! – háborgott Emma. – Kérem azonnal a jegyeket, vagy feljelentem a vasúti társaságnál gyermekek hátrányos megkülönböztetése miatt.

Én szelídebben bántam volna a pénztárossal, de Emmának nem volt türelme a jelentéktelen bürokraták kisstílű fontoskodásához.

– Ha volna is ilyen rendszabály – húzta fel megvetőn az orrát a pénztáros –, rátok akkor sem vonatkozna. Háború van, tudod, és fontosabb dolgokat kell szállítani őfelsége országában, mint gyerekeket és állatokat. – Szigorú pillantást vetett Vándorsólyom kisasszonyra. – Ami különben is tilos.

A vonat besziszegett az állomásra, majd csikorogva megállt. A kalauz kidugta a fejét az ablakon, és elkiáltotta magát.

– Nyolc-harmincas Londonba! Beszállás! – A padokon szundikálók összeszedték magukat, és a szerelvény felé indultak.

Egy szürke öltönyös férfi eltolt minket az ablak elől. Pénzt adott a pénztárosnak, cserében kapott egy jegyet, és a vonat felé sietett.

– Azt mondta, tele van – csapott Emma dühösen az ablakra. – Ezt nem teheti!

– Az úr első osztályú jegyet vett – mondta a pénztáros. – Tűnjetek innen, koszos kis koldusok! Próbáljatok lopni máshol!

Horace lépett az ablak elé.

– A koldusok, tudomásom szerint, nem hordanak maguknál nagyobb pénzösszegeket – benyúlt a kabátja zsebébe, és vastag bankjegyköteget rakott le a pultra. – Ha ön csak első osztályú jegyeket árusít, akkor azt veszünk.

A pénztáros csak bámulta a bankjegyeket. Ámultunk mi is, nem tudtuk, honnan szerezte Horace a pénzt. Miután megszámolta, a pénztáros kijelentette: – Ennyiért kibérelhető egy egész első osztályú kocsi.

– Akkor adjon nekünk egy első osztályú kocsit – mondta Horace. – Így legalább biztos lehet benne, hogy nem zsebelünk ki senkit.

A pénztáros elpirult, dadogott.

– I-igen, uram – sajnálom, uram, remélem, a korábbi szavaimat csupán tréfának tekinti…

– Adja már ide azokat az átkozott jegyeket, hogy felszállhassunk a vonatra!

– Azonnal, uram.

A pénztáros elénk tolta az első osztályú jegyeket.

– Kellemes utazást! – mondta. – Hölgyeim és uraim, a helyükben én eldugnám azt a madarat. A kalauzoknak nem fog tetszeni, még ha első osztályon utaznak is.

Amint a pénztártól a vonat felé igyekeztünk, Horace kidüllesztette a mellét.

– Honnan a csudából szerezted a pénzt? – kérdezte Emma.

– Vándorsólyom kisasszony fiókjából mentettem ki, mielőtt a ház leégett – felelte Horace. – A kabátomban van egy külön zseb, oda tettem, hogy biztonságban legyen.

– Horace, zseni vagy – állapította meg Bronwyn.

– Gondolod, ‘ogy egy igazi zseni csak így elverné az egész pénzünket az utóósó vasig? – kérdezte Enoch. – Tényleg köll nekünk az egészeeső osztályú kocsi?

– Nem – felelte Horace. – De jólesett hülyét csinálni abból a fickóból, nem?

– Asszem, igen.

– A pénz igazi célja mások manipulálása és megalázása.

– Ebben nem vagyok teljesen biztos – mondta Emma.

– Csak vicceltem – mondta Horace. – Természetesen a pénz arra való, hogy ruhákat vegyünk.

Éppen fel akartunk szállni a vonatra, amikor a kalauz megállított minket.

– Kérem a jegyeket! – nyúlt a Horace kezében lévő jegyekért, amikor észrevette, hogy Bronwyn valamit a kabátja alá dug. – Mi van ott? – kérdezte gyanakodva.

– Hol? – próbált fesztelenül viselkedni Bronwyn, és szorosan összezárta a kabátját egy fészkelődő gombolyag fölött.

– A kabátja alatt – mondta a kalauz. – Ne játsszon velem, kislány.

– Csak egy… – Bronwyn próbált gyorsan gondolkozni, de nem járt eredménnyel. – Egy madár?

Emma feje előrecsuklott. Enoch eltakarta a szemét, és felnyögött.

– Állat nem utazhat a vonaton!

– De nem tetszik érteni – folytatta Bronwyn. – Egészen kicsi korom óta velem van. És muszáj felszállnunk erre a vonatra. És olyan sokat fizettünk a jegyekért!

– A szabály az szabály – mondta a kalauz, és kezdett elfogyni a türelme. – Ne merj játszadozni velem!

Emma ragyogó arccal kapta fel a fejét.

– Játék – mondta.

– Tessék? – kérdezte a kalauz.

– Nem igazi madár. Eszünkbe sem jutna megszegni a szabályokat. A nővérem kedvenc játéka. Attól fél, hogy el tetszik venni tőle. – Könyörögve tette össze a kezét. – Ugye nem tetszik elvenni egy kislány kedvenc játékát?

A kalauz kétkedve nézte Bronwynt.

– Kicsit nagy már az ilyen játékokhoz.

Emma a kalauzhoz hajolva súgta.

– Kissé visszamaradott, tetszik tudni.

Bronwynon látszott, hogy nincs a helyzettől elragadtatva, de bele kellett mennie a játékba. A kalauz hozzá lépett.

– Akkor lássuk azt a játékot.

Eljött az igazság pillanata. Visszafojtott lélegzettel lestük, ahogy Bronwyn szétnyitotta a kabátját, benyúlt, és lassan előhúzta Vándorsólyom kisasszonyt. Amikor megláttam a madarat, egy rémült pillanatig azt hittem, meghalt. Vándorsólyom kisasszony teljesen megmerevedett, csukott szemmel, mereven álló lábbal hevert Bronwyn kezében. Aztán rájöttem, hogy ő is csak játszik.

– Tetszik látni? – mondta Bronwyn. – A madár nem igazi. Kitömött.

– Az előbb mozogni láttam – szólt a kalauz.

– Mert… ez… olyan… felhúzható – mondta Bronwyn. – Tessék nézni.

Bronwyn letérdelt, letette a földre Vándorsólyom kisasszonyt az oldalára fektetve, benyúlt a szárnya alá, és úgy tett, mintha felhúzna valamit. Egy pillanat múlva Vándorsólyom kisasszony szeme kinyílt, és totyogni kezdett, gépiesen mozgatta a fejét, a lábait meg mintha rugó irányította volna. Végül egy rándulással megállt, és teljesen merev testtel az oldalára borult. Valóban Oscar-díjra méltó alakítás volt.

Úgy tetszett, majdnem – bár nem egészen – meggyőzte a kalauzt.

– Nos – hümmögte –, ha játék, nyilván berakható a bőröndödbe. – Az utazóláda felé biccentett, amelyet Bronwyn letett a peronra.

Bronwyn habozott.

– Ez nem.

– Igen, persze, nem gond – nyitotta ki a ládát Emma. – Tedd el szépen, nővérkém.

– És ha nem elég benn a levegő? – súgta Emmának Bronwyn.

– Akkor fúrunk bele pár nyavalyás lyukat– súgta vissza Emma.

Bronwyn felvette Vándorsólyom kisasszonyt, és gyengéden a ládába tette.

– Annyira sajnálom, assz’nyom – suttogta, majd lecsukta a fedelet.

A kalauz végre elvette a jegyeinket.

– Első osztály! – lepődött meg. – A kocsijuk legelöl van. – A peron túlsó végére mutatott. – Nem árt, ha igyekeznek.

– Még ő mondja! – legyintett Emma, és kocogni kezdtünk előre.

Füstfelhőt kibocsátva, csikorogva megindult mellettünk a vonat. Egyelőre csak araszolt, de egyre jobban gyorsult.

Egy vonalba kerültünk az első osztályú kocsival. Először Bronwyn ugrott fel a nyitott ajtón. Letette a bőröndöt, és nyújtotta a kezét, hogy felsegítse Olive-ot.

Ekkor a hátunk mögül kiáltás hallatszott.

– Megállni! El onnan!

Nem a kalauz hangja volt. Sokkal mélyebb és parancsolóbb.

– Esküszöm – mondta Enoch –, ‘a még valakinem enged minket főőszááni erre a vonatra…

Lövés hallatszott, és a megdöbbenéstől összefonódott a két lábam. Az ajtóból visszaestem a peronra.

– Azt mondtam, megállni! – harsogta megint a hang, és amikor hátranéztem, egyenruhás katonát láttam a peronon állni célzó testtartásban, puskáját ránk szögezve. Még két lövést adott le a fejünk fölé, csak hogy lássuk, nem viccel. – Le a vonatról. Térdre – indult felénk.

Megfordult a fejemben a futás gondolata, de amikor megláttam a katona kiguvadt, pupilla nélküli szemét, úgy véltem, nincs mit tenni. Lidérc volt, és tudtam, hogy gondolkodás nélkül lelőné bármelyikünket. Jobb nem szolgáltatni ürügyet.

Bronwyn és Olive ugyanezt gondolhatták, mert leugrottak a vonatról, és letérdeltek a többiekkel együtt.

Majdnem sikerült, gondoltam. Majdnem.

A vonat nélkülünk gördült ki az állomásról, vele együtt füstölgött el a remény, hogy megmenthetjük Vándorsólyom kisasszonyt.

És Vándorsólyom kisasszony a vonaton van, hasított belém a szörnyű felismerés. Bronwyn a vonaton hagyta az utazóládát. Valami gépies erő lett úrrá rajtam, felugrottam, és üldözőbe akartam venni a vonatot – de egy puskacső meredt rám néhány centiméternyi távolságból, és minden erő kiszaladt belőlem egy pillanat alatt.

– Egy… Lépést… Se – mondta a katona. Letérdeltem.

*

Térdeltünk feltartott kézzel, kalapáló szívvel. A katona körbejárt minket, feszülten, ujja a ránk szegezett puska ravaszán. Dr. Golan óta nem láttam ilyen közelről és ilyen hosszan lidércet. Brit katonai egyenruhát viselt – gyapjúnadrág bedugott khakiinggel, fekete bakancs, sapka –, de nem állt jól rajta, a nadrág buggyos volt, a sapka túlzottan hátracsúszott a fején, mintha az egész jelmez volna, amelyet még nem szokott meg. Ráadásul idegesnek látszott, ide-oda forgatta a fejét, amint szemügyre vett minket. Túlerőben voltunk, s bár fegyvertelen gyerekek csupán, az utóbbi három napban egy lidércet és két üresrémet tettünk el láb alól. Félt tőlünk, és ez tette előttem igazán félelmetessé. A félelemtől kiszámíthatatlanná vált.

Rádiót vett elő az övéből, belebeszélt. Statikus zaj hallatszott, majd egy perc múlva jött a válasz. Kódoltan; egy szót sem értettem belőle.

Ránk parancsolt, hogy álljunk fel. Felálltunk.

– Hová megyünk? – kérdezte félénken Olive.

– Sétálni – mondta a lidérc. – Szépen sétálunk egyet. – A hangja gépies, színtelen volt, amiből tudtam, hogy máshová valósi, csak utánozza a brit kiejtést, bár eléggé rosszul. A lidércek az álcázás mesterei voltak, ám ez a példány szemlátomást nem volt éltanuló.

– Nem léptek ki a sorból – nézett végig egyenként minket. – Nem futtok. Tizenöt töltény van a táramban – elegendő ahhoz, hogy kettőt röpítsek mindegyikőtökbe. És ne hidd, hogy nem látom a dzsekidet, láthatatlan fiú. Ha utánad kell futnom, levágom magamnak emlékbe a láthatatlan ujjaidat.

– Igenis, uram – mondta Millard.

– Pofa be! – ordított rá a katona. – Indulás!

Elmasíroztunk az immár üres pénztárfülke előtt, végig a peronon, ki az állomásról az utcára. Bár ránk se hederítettek Szén lakosai, amikor megjöttünk, most bagolyként forgatták utánunk a fejüket, ahogy libasorban meneteltünk, mögöttünk a puskáját ránk szegező katona. Tartanunk kellett a sort, mert a katona ránk reccsent, ha valaki kilépett. Én voltam leghátul, a katona előtt, és hallottam menet közben, hogy csattog a tölténytára. Visszafelé mentünk arra, ahonnan jöttünk, egyenesen ki a városból.

Tucatnyi menekülési terv járt a fejemben. Szétszóródunk. Nem – legalább néhányunkat lelőné. Valaki úgy tehetne, mintha elájulna, és akkor a mögötte lévő belebotlana, majd a zűrzavarban… – nem, fegyelmezettebb, semhogy ezt bevegye. Az egyikünknek olyan közel kell jutnia hozzá, hogy elvegye a puskáját. Nekem. Én vagyok hozzá a legközelebb. Talán ha kicsit lassabban mennék, aztán rárontanék… De kit akarok becsapni? Nem vagyok akcióhős. Úgy féltem, hogy alig kaptam levegőt. Különben is, tőlem háromméternyire jött, és egyenesen a hátam közepére célzott. Abban a pillanatban lelőne, amint megfordulok, és ott véreznék el az úton. Az pedig butaság lenne, nem hősiesség.

Egy dzsip húzott hátulról mellénk, és a mi tempónkra lassított. Két katona ült benne, és bár tükröző napszemüveget viseltek, tudtam, mi van mögötte. Az anyósülésen lévő lidérc biccentett annak, amelyik elfogott minket – szép munka! –, majd elfordította a fejét, és ránk meredt. Attól fogva le nem vette rólunk a szemét, sem a puskájáról a kezét.

Immár volt kíséretünk, egy fegyveres lidérc helyett három. Nem maradt semmi remény a menekülésre.

Csikorgott a cipőnk a murvás úton, a dzsip motorja úgy dörmögött mellettünk, mint valami olcsó fűnyíró. A város elmaradt, és egy gazdaság tűnt fel a fasorral szegélyezett út két oldalán, bár a földek csupaszon, parlagon hevertek. A katonák egész úton egy szót sem szóltak. Volt bennük valami robotszerű, mintha kiszedték volna az agyukat, és drótokat tettek volna a helyére. A lidércek általában éles eszűek, ám ezek drónoknak látszottak.

Zümmögést hallottam, és felpillantva egy méhet láttam a fejemnél körözni, majd elrepülni. Hugh, gondoltam. Mivel akar próbálkozni? Tekintetemmel kerestem őt a sorban, aggódtam, hogy tervez valamit, aminek az lesz a vége, hogy lelőnek minket, de nem láttam őt.

Gyorsan számolni kezdtem. Egy-kettő-három-négy-öt-hat. Előttem volt Emma, aztán Enoch, Horace, Olive, Millard és Bronwyn.

Hol van Hugh?

Kis híján ugrándozni kezdtem örömömben. Hugh nem volt közöttünk. Nem fogták el velünk együtt. Még szabad! Talán a vasútállomáson kialakult káoszban bemászott a vonat és a peron közti résbe, vagy felugrott a vonatra anélkül, hogy a katona meglátta volna. Jó lett volna tudni, követ-e minket – szerettem volna hátranézni, ám féltem, hogy elárulnám őt.

Reméltem, hogy nem követ minket, mert az azt jelentette volna, hogy Vándorsólyom kisasszonnyal van. Másként hogyan találnánk meg a kisasszonyt valaha is? És ha a ládában elfogyott a levegője? Vajon mit tettek egy gyanús, elhagyott poggyásszal 1940-ben?

Az arcom kipirult, a torkom elszorult. Túlságosan sok mindentől lehetett félni, ezernyi horror forgatókönyv játszódott le a fejemben.

– Vissza a sorba! – ordította a mögöttem lévő katona, és rájöttem, hogy ez nekem szól – lázas állapotomban túlságosan letértem az út közepéről. Visszasiettem a helyemre Emma mögé, aki könyörögve nézett rám. Ne dühítsd fel!

Megfogadtam, hogy összeszedem magam.

Ideges csendben haladtunk, a feszültség úgy áradt szét bennünk, mint a villanyáram. Láttam Emmában, ahogy ökölbe szorította, majd szétnyitotta a kezét; Enochban, ahogy fejcsóválva motyogott magában; Olive bizonytalan lépteiben. Úgy látszott, csak idő kérdése, hogy valamelyikünk tegyen valamit, és akkor röpködni kezdenek a golyók.

Aztán meghallottam Bronwyn elszörnyedt jaját, felpillantottam, és nem várt rémséget kellett látnom. Három nagy halom hevert előttünk, az egyik az úton, a két másik túl egy sekély árkon, az út menti tarlón. Először fekete földhányásoknak hittem őket, és nem akartam látni.

Amikor azonban közelebb értünk, kénytelen voltam elhinni, amit láttam: három lótetem feküdt az út mentén.

Olive felsikoltott. Bronwyn ösztönösen odaugrott, hogy vigasztalja, mire a katona a levegőbe lőtt.

– Még egy ilyen, és mellette fogsz feküdni az árokban! – kiáltotta.

A sorban Emma kissé lemaradt, hogy odasúghassa nekem a cigányok szót, és fejével a legközelebb heverő ló felé bökött. Megértettem: a cigányok lovai voltak. Az egyiknek még a különlegességét is észrevettem – a fehér foltokat a hátsó lábain –, ezen a lovon kapaszkodtam alig egy órával korábban.

Felfordult a gyomrom.

Megértettem. A lidércek tették – azok, akik az előző este a táborra rontottak. A cigányok az úton találkoztak velük az után, hogy letettek minket a város kapuja előtt. Csetepaté volt, majd hajsza. A lidércek kilőtték a lovakat a cigányok alól. Tudtam, hogy a lidércek ölnek embereket – különleges gyermekeket is öltek –, de ezeknek az állatoknak a legyilkolása még brutálisabbnak látszott. Egy órával korábban élettel teli lények voltak – a szemük csillogott az intelligenciától, testükön hullámzottak az izmok, hő áradt belőlük –, és most csak kihűlt húskupacok. Ezeket a büszke, erős állatokat lepuffantották, és ott hagyták az úton, mint a szemetet.

Reszkettem a félelemtől, és forrt bennem a düh. Azt is sajnáltam, hogy nem becsültem többre ezeket az állatokat. Micsoda elkényeztetett marha vagyok!

Szedd össze magad, mondtam magamnak. Szedd össze magad!

Hol van Bekhir és az emberei? Hol a fia? Tudtam, hogy a lidércek le fognak l őni minket. Biztos voltam benne. A jelmezes gazemberek maguk is állatok; szörnyűségesebbek, mint az általuk irányított üresrémek. A lidércek ugyan gondolkodni képes aggyal rendelkeznek, ám kreativitásukat a világ elpusztítására használják. Arra, hogy eleven dolgokból élettelent csináljanak. És miért? Hogy ők maguk egy kicsit tovább éljenek. Hogy kicsivel nagyobb hatalmuk legyen a környező világ és a benne élő teremtmények fölött, akik oly kevéssé érdeklik őket.

Pazarlás. Ostoba pazarlás.

És most elpazarolnak minket is. Elvisznek egy kivégzőhelyre, ahol kihallgatnak, s azután végeznek velünk. És ha Hugh olyan ostoba, hogy követ minket – amint a sorunk mellett ide-oda szálló méh a közelségét jelzi –, akkor megölik őt is.

Isten irgalmazzon nekünk.

*

A döglött lovak mögöttünk voltak már, amikor a katonák a főútról letereltek minket egy keskeny mellékútra. A gyalogösvényen nem fért volna el a terepjáró, hát leállították, s most egy katona ment előttünk, kettő mögöttünk. Az elhanyagolt szántóföldeken buján nőttek a virágzó gyomnövények, nyüzsögtek a nyárutó rovarjai.

Szép hely a halálhoz.

Kisvártatva előbukkant egy zsúpfedeles házikó a szántók szélén. Ott fogják megtenni, gondoltam. Ott ölnek majd meg minket.

Ahogy közeledtünk, nyílt a kunyhó ajtaja, és kilépett egy katona. Más ruhát viselt, mint a kísérőink: sisak helyett fekete szélű tiszti sapkát, és puska helyett revolver lógott az övén.

Ő volt a parancsnok.

Állt az ösvényen, a csizmasarkán hintázva, és elvigyorodott.

– Végre találkozunk! – kiáltotta. – Jól megfuttattok minket, de tudtam, hogy a végén elkapunk titeket. Csak idő kérdése volt. – Dundi, kisfiús képe volt, ritkás haja szinte fehér-szőke, és duzzadt az ijesztő, élénk energiától, mint valami kiscserkész vezető. De amikor ránéztem, csak azt tudtam gondolni: Állat. Szörny.

Gyilkos.

– Gyertek csak, gyertek be – tárta ki a kalyiba ajtaját a tiszt. – Várnak a barátaitok.

Amint a katonák betuszkoltak minket mellette, elolvastam az ingére hímzett nevet: LIDÉRC.

Lidérc úr. Tréfa akart lenni? Semmi nem látszott rajta valódinak, a legkevésbé sem.

Az egyik sarokba lökdöstek minket. A kunyhó egyetlen szobájában bútor nemigen volt, ember annál több. Bekhir és az emberei a földön ültek, háttal a falnak. Bántották őket; zúzódások és vér látszott rajtuk, a testtartásuk megadásról árulkodott. Néhányan hiányoztak, így Bekhir fia is. Két további katona őrizte őket – vagyis hatan voltak összesen, Lidérc úrral és a mi kísérőinkkel.

Bekhir elkapta a tekintetem, és komoran bólintott. Az arcán horzsolások vöröslöttek. Sajnálom, mondta hangtalanul.

Lidérc úr észrevette az összenézésünket, és lecsapott Bekhirre.

– Aha! Szóval felismered ezeket a gyerekeket?

– Nem – sütötte le a szemét Bekhir.

– Nem? – mímelt meglepődést Lidérc úr. – De hát attól bocsánatot kértél. Ismerned kell, hacsak nem szoktál minden idegentől elnézést kérni.

– Nem ezek, akiket keres – mondta Bekhir.

– Szerintem igen – felelte Lidérc úr. – Szerintem pontosan ezeket a gyerekeket keressük. Mi több, úgy vélem, az éjszakát a ti táborotokban töltötték.

– Montam mán, sose láttam űket.

Lidérc úr rosszallóan csettintett a nyelvével.

– Cigány, emlékszel, mit ígértem, ha rájövök, hogy hazudsz nekem? – Kést húzott elő az övén lógó tokból, és Bekhir orra elé tartotta. – Úgy van. Azt ígértem, kivágom a hazug nyelved, és megetetem a kutyámmal. És mindig megtartom az ígéreteimet.

Bekhir Lidérc úr kifejezéstelen szemébe nézett, és állta a tekintetét. A másodperceket elnyújtotta az elviselhetetlen csönd. A kést bámultam. Végül Lidérc úr elmosolyodott, felegyenesedett, és megtört a feszült némaság.

– De menjünk sorjában – mondta vidáman. – A minket bekísérő katonákhoz fordult. – Kinél van a madár?

A katonák összenéztek. Az egyik megrázta a fejét, majd a másik is.

– Nem láttuk – mondta az, aki elfogott minket a peronon.

Lidérc úr arcáról leolvadt a mosoly. Letérdelt Bekhir mellé.

– Azt mondtad, volt velük egy madár – mondta.

Bekhir megvonta a vállát.

– A madaraknak szárnyuk van. Gyünnek-mennek.

Lidérc úr Bekhir combjába döfte a kést. Csak úgy, gyorsan, érzelemmentesen, beszúrta és kihúzta a pengét. Bekhir feljajdult meglepetésében és fájdalmában, az oldalára fordult, a lábához kapott, amelyből ömleni kezdett a vér.

Horace elájult, a földre rogyott. Olive felsikoltott, és eltakarta a szemét.

– Már kétszer hazudtál nekem – mondta Lidérc úr, és egy zsebkendővel megtörölte a kést.

Összeszorítottuk a fogunkat, hallgattunk, de láttam, hogy Emma máris bosszúra készül, összekulcsolja a háta mögött a kezét, hogy jó meleg legyen. Lidérc úr a földre dobta a véres zsebkendőt, a kést visszadugta a tokjába, és szembefordult velünk. Majdnem, de nem egészen mosolygott, kíváncsian nézett ránk, és ettől a két szemöldöke M alakzatot vett fel.

– Hol a madaratok? – kérdezte higgadtan. Minél kedvesebben próbált viselkedni, annál inkább halálra rémített.

– Elrepült – felelte keserűen Emma. – Ahogy ez az ember mondta.

Jobban örültem volna, ha hallgat; féltem, hogy Lidérc úr őt is kínozni fogja.

Lidérc úr Emmához lépett.

– A madár szárnya sérült volt. Tegnap láttak vele titeket. Nem járhat nagyon messze. – Megköszörülte a torkát. – Még egyszer kérdezem.

– Elpusztult – mondtam. – A folyóba dobtuk.

Ha pimaszabb vagyok vele, mint Emma, gondoltam, hátha Lidérc úr megfeledkezik Emmáról. Lidérc úr felsóhajtott. A keze előbb a pisztolyára, aztán a késére csúszott, végül az övcsatján állapodott meg. Lehalkította a hangját, mintha a mondandója kizárólag nekem szólna.

– Látom, mi a baj. Azt hiszed, semmit nem nyerhetsz, ha őszinte vagy velem. Hogy úgyis megölünk titeket, mindegy, mit tesztek vagy mondotok. Tudnod kell, hogy nem így van. Ám őszintén mondom: nem kellett volna elmenekülnötök előlünk. Hiba volt. A hajsza nélkül minden sokkal egyszerűbb lett volna, de most mindenki mérges, mert olyan sok időnket raboltátok el.

Ujjával az embereire mutatott.

– Ezek az emberek nagyon szeretnétek bántani titeket. Én viszont képes vagyok a helyzetet a ti szemszögetekből látni. Tényleg ijesztően nézünk ki, megértem. Az első találkozásunk a tengeralattjáróm fedélzetén sajnálatosan barátságtalan volt. Mi több, az ymbrynék nemzedékek óta mérgeznek titeket rólunk szóló téves információkkal. Ezért természetes, hogy menekültök. Tekintettel mindezekre hajlandó vagyok kedvező ajánlatot tenni nektek. Mutassátok a madarat rögtön, és ahelyett, hogy bántanánk, elküldünk titeket egy jó kis helyre, ahol majd gondoskodnak rólatok. Mindennap kaptok enni, mindenkinek saját ágya lesz… Semmivel sem rosszabb, mint az a nevetséges hurok, ahol annyi éve rejtőzködtetek.

Lidérc úr az embereire nézett, és nevetett.

– Mit szóltok hozzá? Az utóbbi hetven évet egy parányi szigeten töltötték, és újra meg újra ugyanazt a napot élték végig. A börtön sem lehet rosszabb. Sokkal egyszerűbb lett volna, ha együttműködnek velünk. – Vállat vont, és visszafordult hozzánk. – Ám a büszkeség, a haszonleső büszkeség becsapott benneteket. Egész idő alatt együttműködhettünk volna a közös jó érdekében!

– Együttműködni? – kérdezte Emma. – Vadásztatok ránk! Szörnyeket küldtetek, hogy gyilkoljanak meg minket!

A mindenségit, gondoltam. Hallgass.

Lidérc úr szomorú kutyakölyök képet vágott.

– Szörnyek? – mondta. – Ez fáj. Tudhatnád, hogy rólam beszélsz. Rólam meg az embereimről, hiszen fokozatosan alakultunk ki. De nem veszem személyeskedésnek. A serdülő példány egyébként semmilyen fajnál nem vonzóbb. – Tapsolt, amitől összerezzentem. – No de munkára!

Lassan, jéghideg tekintettel mért végig minket, mintha a gyengeségünket méricskélné. Ki törik meg először? Ki fogja elárulni, hol van Vándorsólyom kisasszony?

Lidérc úr Horace-t szúrta ki magának. Horace már magához tért az ájulásból, de a földön kuporgott reszketve. Lidérc úr határozottan odalépett mellé. Horace összerezzent a csizma csattanásától.

– Állj fel, kölyök.

Horace nem mozdult.

– Valaki állítsa fel.

Az egyik katona durván megragadta Horace-t, aki összehúzta magát Lidérc úr előtt, és lesütötte a szemét.

– Mi a neved, kölyök?

– Ho-ho-Horace…

– Nos, Ho-Horace, úgy látom, bővelkedsz józan észben. Ezért rádbízom a választást…

Horace kicsit felfelé sandított.

– Választást.?

Lidérc úr előhúzta a tokjából a kését, és a cigányokra mutatott vele.

– Ezek közül melyiket öljem meg először? Hacsak meg nem mondod, hol az ymbrynétek. Akkor senkinek sem kell meghalnia.

Horace szorosan becsukta a szemét, mintha így máshová varázsolhatta volna magát.

– Vagy – folytatta Lidérc úr – ha nem szívesen választanál közülük, szívesen hagylak magatok közül választani. Azt jobban szeretnéd?

– Nem!

– Akkor áruld el! – mennydörögte Lidérc úr, és vicsorogva villantotta ki tökéletes fogsorát.

– Ne monygyatok neki semmit, syndrigastok! – kiáltotta Bekhir. – Az egyik katona hasba rúgta, mire Bekhir felnyögött, majd elnémult.

Lidérc úr megragadta Horace állát, és kényszeríteni próbálta, hogy belenézzen rémes, fehér szemébe.

– Elárulod, igaz? Szépen megmondod nekem, és akkor nem bántalak.

– Igen – felelte Horace, változatlanul összeszorítva a szemét, s még mindig azt kívánva, bárcsak ne lenne itt.

– Igen mit?

Horace remegős levegőt vett.

– Igen, elmondom.

– Ne! – kiáltotta Emma.

Jaj, istenem, gondoltam. Elárulja a kisasszonyt. Túlságosan gyenge. Ott kellett volna hagynunk a menazsériánál.

– Pszt – sziszegte a fülébe Lidérc úr. – Ne hallgass rájuk. Rajta, fiacskám. Mondd el szépen, hol a madár.

– A fiókban – mondta Horace.

Lidérc úr két szemöldöke összeszaladt.

– A fiókban. Milyen fiókban?

Megrázta az állánál fogva Horace fejét, és ráordított.

– Milyen fiókban?

Horace mondani akart valamit, aztán becsukta a száját. Nagyot nyelt. Kihúzta magát. Kinyitotta a szemét, és egyenesen Lidérc úr fehér szemébe nézett.

– Ahol az ön édesanyja a bugyogóit tartja – és szembe köpte Lidérc urat.

Lidérc úr fejbe verte Horace-t a kése markolatával. Olive felsikoltott, és mindannyian éreztük a hasító fájdalmat, amely után Horace elterült a földön, mint egy zsák krumpli. A zsebeiből kihullott az aprópénz meg a vonatjegyek.

– Mi ez? – hajolt le Lidérc úr, hogy megnézze.

– Amikor elfogtam őket, éppen vonatra akartak szállni – felelte a katona, aki elcsípett minket.

– És ezt csak most mondja?

A katona hátrált.

– Azt hittem…

– Mindegy – mondta Lidérc úr. – Állítsa le a vonatot. Indulás!

– Uram?

Lidérc úr a jegyekre, majd az órájára pillantott.

– A nyolc-harmincas londoni hosszan áll Porthmadogban. Ha siet, ott fogja várni. Alaposan kutassa át az egész vonatot – az első osztályon kezdve.

A katona tisztelgett, és kirohant.

Lidérc úr a többi katonához fordult.

– Motozzák meg őket – mondta. – Hátha van náluk még valami fontos. Aki ellenáll, lőjék le.

Két katona ránk fogta a fegyverét, a harmadik egyik különlegestől a másikhoz ment, és átkutatta a zsebeinket. A legtöbbünk zsebében csak morzsa meg kötszer volt, ám a katona talált Bronwynnál egy elefántcsont fésűt.

– Kérem szépen, az édesanyámé volt! – könyörgött Bronwyn, de a katona csak kinevette.

– Megtaníthatott volna rá, hogy kell használni, férfias kislány!

Enochnál volt egy kis zacskónyi, férgekkel teli föld, a katona kinyitotta, beleszagolt, és undorodva eldobta. Az én zsebemben megtalálta döglött mobiltelefonomat. Emma hallotta csattanni a padlón, és furcsán nézett rám, hogy vajon miért volt még nálam. Horace mozdulatlanul feküdt a földön, vagy eszméletlen volt, vagy halottnak tettette magát. Emmára került a sor, de ő nem hagyta, hogy a katona hozzányúljon.

– Ha hozzám érsz, leégetem a kezed! – fenyegette meg.

– Őrizd csak meg a tüzességed! – nevetett a katona. – Bocsánat, nem tudok ellenállni.

– Nem viccelek – mondta Emma, és előhúzta a háta mögül a kezét. Tűzvörösen izzott, és egyméternyi távolságból is érezni lehetett a belőle áradó hőt.

A katona elugrott Emma közeléből.

– Heves érintés és vérmérséklet – mondta. – Szeretem az ilyen nőt. De ha meg mersz égetni, Clark szétlövi a fejed.

A másik katona, akire mutatott, egyenesen Emmára célzott. Emma lehunyta a szemét, a keble vadul hullámzott. Leengedte, majd a háta mögött összekulcsolta a kezét. A szó szoros értelmében vibrált a dühtől.

Én is.

– Csak óvatosan – figyelmeztette a katona. – Semmi hirtelen mozdulat.

Ökölbe szorult a kezem, amint néztem, hogyan húzza végig a kezét Emma lábán, nyúl be a nyakánál, matat lassan, kéjvágyó vigyorral. Soha életemben nem éreztem magam ennyire tehetetlennek, még akkor sem, amikor bezártak minket a ketrecbe.

– Nincs nála semmi! – kiáltottam. – Hagyja békén!

Nem vettek tudomást rólam.

– Ez kedvemre való – mondta Lidérc úrnak a katona. – Megtarthatnánk egy kis ideig. Csak… tudományos célból.

Lidérc úr elhúzta a száját.

– Milyen undorító példány maga, tizedes. De egyetértek – a lány izgalmas. Hallottam rólad – mondta Emmának. – Bármit megadnék, ha azt tudnám, amit te. Ha konzerválhatnánk a kezedet.

Lidérc úr förtelmesen elvigyorodott, mielőtt visszafordult a katonához.

– Végezzen már – förmedt rá. – Nem érünk rá egész nap.

– Örömmel – felelte a katona, aztán ahogy felállt, a két kezét végighúzta Emma törzsén.

Ami ez után történt, azt mintha lassított felvételen láttam volna. Láttam, hogy az undorító kéjenc meg akarja csókolni Emmát. Azt is láttam, hogy a háta mögött Emma keze már lángol. Tudtam, mi fog történni: abban a pillanatban, amint a katona közel hajol hozzá, Emma leégeti az arcát – akkor is, ha ezért lelövik. Többet nem bír elviselni.

Ahogy én sem.

Megfeszültem, harcra készen. Meggyőződésem volt, hogy ezek az utolsó másodperceink. De a magunk kedve szerint éltünk – és ha meghalunk, magunkkal viszünk néhány lidércet is.

A katona átkarolta Emma derekát. Egy másik katona Emma homlokának szegezte a puskája csövét. Emma eltolta a homlokával a fegyvert. Láttam, hogy a háta mögött széttárja az ujjait, fehéren izzó lángnyelv táncol mindegyiknek a végén.

Itt a vége…

És akkor BUMM! – fegyver dördült élesen.

Egy pillanatra elsötétült előttem minden.

Amikor újra láttam, Emma még állt. A feje érintetlen volt. Az imént a homlokának szögezett puska csöve most lefelé mutatott. A katona, aki meg akarta csókolni, elugrott, és az ablak felé fordult.

A lövés kintről jött.

Minden idegszálam megfeszült, adrenalin járt át.

– Mi volt ez? – rohant az ablakhoz Lidérc úr.

A válla fölött kiláttam az ablakon. Az a katona, akit a vonat után küldött, odakint állt, derékig a vadvirágok közt. Nekünk háttal, és puskájával a gazos tarlóra célzott.

Lidérc úr kinyúlt az ablakrácsok között, és kinyitotta az ablakot.

– Mi a fenére lövöldöz? – ordította. – És miért van még itt?

A katona nem mozdult, nem szólalt meg. A mez ő hangos volt a zümmögő rovaroktól, egy pillanatig csak ezt hallottuk.

– Brown tizedes! – ordította Lidérc úr.

A fickó lassan, bizonytalanul megfordult. A puska kiesett a kezéből a magas fűbe. Néhány lépést támolygott előre.

Lidérc úr előkapta a revolverét, és az ablakból Brownra célzott.

– Beszéljen már, a pokolba is!

Brown kinyitotta a száját, mintha meg akarna szólalni – ám a hangja helyett kísérteties, zümmögő hang jött ki a belsejéből, a mezőt betöltő zajt utánozva. Méhzümmögés. Sok száz, sok ezer méh zümmögése. Azután előjöttek maguk a méhek is: először csak néhány, Brown nyitott szájából. Aztán valamiféle külső erő lett úrrá rajta: a válla hátraesett, a mellkasa kidudorodott, a szája tágra nyílt, és akkora méhraj áradt ki belőle, hogy tömör tárgynak látszott; rovarokból álló, hosszú, vastag, véget érni nem akaró sugár.

Lidérc úr iszonyodva és értetlenül hátrált el az ablaktól.

Odakinn Brown összerogyott a csípős rovarok felhőjében. Amint elesett, felbukkant mögötte egy másik alak.

Hugh.

Dacosan bámult be az ablakon. A rovarok nagy, örvénylő golyóként fogták körül. Az elvadult föld tele volt velük – házi méhek és lódarazsak, karcsúméhek és törpe méhek, szabóméhek és fazekas darazsak, mindenféle ismeretlen, csípős rovar –, és szemlátomást valamennyinek Hugh parancsolt.

Lidérc úr felemelte a pisztolyát, és tüzelt. Újratöltött.

Hugh eltűnt a fűben. Nem tudtam, eltalálták-e, vagy lebukott. Három másik katona futott az ablakhoz, és hiába kiabált Bronwyn – Kérem, ne öljék meg! –, lövésekkel árasztották el a mezőt, a fülünk pedig megsüketült a fegyverek mennydörgésétől.

Csakhogy a méhek már a szobában voltak. Talán egy tucat, és dühödten támadtak a katonákra.

– Ablakot becsukni! – kiáltotta maga körül csapkodva Lidérc úr.

Az egyik katona bevágta az ablakot. Mind nekiálltak agyoncsapni a szobában lévő méheket. Amíg ezzel foglalatoskodtak, egyre több rovar gyűlt össze az ablak előtt – óriás, lüktető rovartakaró kavargott az ablak előtt. Olyan sokan voltak, hogy mire Lidérc úr meg a katonák végeztek a benti méhekkel, a kintiek kis híján eltakarták a napot.

A katonák a szoba közepén egymásnak vetették a hátukat, puskáik kifelé álltak, mint a sün tüskéi. Sötét volt és meleg, s a milliónyi mániákus méh természetellenes zümmögése rémálomként visszhangzott a szobában.

– Csináljatok már valamit, hogy hagyjanak békén minket! – ordította Lidérc úr rekedten, kétségbeesetten.

Erre egyedül Hugh lett volna képes – ha életben van.

– Ín mást ajánlaník – mondta Bekhir, és az ablakrácsba kapaszkodva felállt, lesántult alakja kirajzolódott a sötét üveg előtt. – Tegyítek le a puskátokat, ís nem nyitom ki az ablakot.

Lidérc úr hirtelen szembefordult vele.

– Még egy cigány sem olyan ostoba, hogy ilyet tegyen.

– Sokra becsűűsz minket – mondta Bekhir, és ujjai a kilincsért nyúltak.

A katonák felemelték a puskájukat.

– Rajta – mondta Bekhir. – Lűűjetek.

– Ne, kitörik az üveg! – kiáltotta Lidérc úr. – Fogjátok meg.

Két katona ledobta a puskáját, és Bekhirre vetette magát, csakhogy addigra Bekhir már beleöklözött az üvegbe.

Az egész ablak kitört. Méhek árasztották el a szobát. Teljes volt a káosz – sikoltások, lövések, lökdösődés –, bár alig hallottam valamit a rovarok zümmögésén túl, amely már nemcsak a fülemet, de testem minden pórusát betöltötte.

Az emberek egymásra mászva próbáltak kimenekülni. T őlem jobbra Bronwyn lerántotta Olive-ot, és betakarta a testével.

– Feküdj! – kiáltotta Emma. Próbáltunk elbújni, miközben méhekkel volt teli a bőrünk, a hajunk. Vártam a halált, hogy a méhek összecsípik testem minden, szabadon maradt felületét, ezzel kiiktatva az idegrendszerem.

Valaki berúgta az ajtót. Fény áradt be. Tucatnyi csizma mennydörgött a padlódeszkán. Csönd lett. Lassan levettem a fejemről a két karom.

A méhek eltűntek. A katonák is.

Aztán kintről rémült hangok hallatszottak. Felugrottam, és az ablakhoz szaladtam, ahol már cigányok és különlegesek lestek ki.

Először egyáltalán nem láttam a katonákat, csak rovarok óriás, örvénylő tömegét, amely szinte átlátszatlanul sűrű volt, legalább tizenöt méter hosszan az ösvényen.

A sikolyok onnan jöttek.

Aztán a sivalkodók egymás után elhallgattak. Amikor mindenki elhallgatott, a méhraj kezdett szétterjedni, szétszóródni, és látni engedte Lidérc urat és embereit. Egy kupacban hevertek a rövid fűben, élettelenül vagy majdnem élettelenül.

Húsz másodperc múlva gyilkosaik eltűntek, rémítő zümmögésük elhalt, amint visszatértek a gazos tarlóra. Különös, idilli csönd lett, mintha közönséges nyári nap lenne, és nem történt volna semmi különös.

Emma az ujjain számolta össze a katonákat.

– Hat. Vagyis az összes – mondta. – Vége.

Átkaroltam, reszketve a hálától és a hitetlenségtől.

– Ki sérült meg? – nézett körül ijedten Bronwyn. Az utolsó percek magát az őrületet jelentették: számtalan méh, lövések a sötétben. Megállapítottuk, hogy épségben vagyunk. Horace szédelgett egy kicsit, és a halántékából szivárgott némi vér. Bekhir szúrt sebe mély volt, de majd begyógyul. A többiek feldúltak, de sértetlenek voltak – és csodálatos módon egyetlen méhcsípés sem volt senkin.

– Amikor betörte az ablakot – kérdeztem Bekhirt –, honnan tudta, hogy a méhek minket nem fognak bántani?

– Nem tuttam – felelte. – Szerencsire a baráttyuknak nagy a hatalma.

A barátunk…

Emma hirtelen félrehúzott.

– Jaj, istenem! – kiáltott fel. – Hugh!

A káoszban megfeledkeztünk róla. Valószínűleg elvérzett a magas fűben. De éppen amikor a keresésére akartunk indulni, megjelent az ajtóban – sárosan, tele üvegszilánkkal, de mosolyogva.

– Hugh! – kiáltotta Olive, és odaszaladt hozzá. – Élsz!

– Élek – felelte kedélyesen Hugh. – Ti is?

– Hála neked – mondta Bronwyn. – Háromszoros éljen Hugh-nak!

– Ha minden kötél szakad, Hugh-ra még mindig számíthatunk – mondta Horace.

– Sehol nem vagyok veszélyesebb, mint egy vadvirágokkal teli mezőn – Hugh élvezte, hogy mindenki vele foglalkozik.

– Bocs, amiér’ annyiszor gúnyóótam a különlegességed – mondta Enoch. – Mégse annyira ‘aszontalan.

– Szeretnék még gratulálni – mondta Millard – a tökéletes időzítéshez. Ha csupán néhány másodperccel később érkezel…

Hugh elmesélte, hogy úszta meg a peronon: becsúszott a peron és a vonat közé – pontosan, ahogy gondoltam. Az egyik méhét a nyomunkba küldte, ez tette lehetővé, hogy tisztes távolból kövessen minket.

– Azután már csak meg kellett határozni a támadás tökéletes időpontját – büszkélkedett, mintha a győzelem biztos lett volna attól a pillanattól fogva, amikor eldöntötte, megment minket.

– És ‘a nem tanátál vóna egy mé’ekkel teli mezőt? – kérdezte Enoch.

Hugh elővett valamit a zsebéből: egy különleges tyúktojást.

– B terv – mondta.

Bekhir odabicegett Hugh-hoz, és megszorította a kezét.

– Fiatalember – mondta –, az íletünket köszönhessük neked.

– Mi történt a különleges fiával? – kérdezte Bekhirtől Millard.

– El tudott menekűűni kít emberemmel, hála istennek. Ma elveszítettünk három szíp állatot, de embert egyet se. – Bekhir meghajolt Hugh előtt, s egy pillanatig azt hittem, kezet is csókol neki. – Meg köll engedned, hogy visszafizessük!

Hugh elpirult.

– Nem szükséges, biztosíthatom…

– És időnk sincs rá – tolta Hugh-t kifelé az ajtón Emma. – El kell érnünk a vonatot!

Akik eddig még nem fogták fel, hogy Vándorsólyom kisasszony a vonaton van, most elsápadtak.

– Elvisszük a terepjárójukat – mondta Millard. – Ha szerencsénk van – és a lidérc igazat mondott –, elcsíphetjük a vonatot, amikor Porthmadogban várakozik.

– Ismerek egy rövidebb utat – Bekhir egyszerű térképet rajzolt a cipőjével a földre.

Köszönetet mondtunk a cigányoknak. Sajnálkoztam, hogy sok bajt hoztunk rájuk, mire Bekhirnek szívből nagyot nevetett.

– Tanákozunk míg, syndrigastok – mondta. – Biztos vagyok benne.

*

Bezsúfolódtunk a lidércek terepjárójába. Mivel én voltam az egyetlen, aki már vezetett autót, én ültem a kormányhoz. Túlságosan sokáig próbáltam beindítani az átkozott tragacsot – mint kiderült, nem kulccsal kellett, hanem a padlón lévő gombbal –, aztán jöttek a problémák a sebváltóval; kézi váltóval működő kocsit csak néhányszor vezettem, és akkor mindig mellettem ült apám az anyósülésen, ő irányított. Ennek ellenére egy-két perc múlva – meg-megállva, kissé bizonytalanul – úton voltunk.

Nyomtam a gázt, és olyan gyorsan mentem a túlterhelt dzsippel, amennyire csak bírta. Millard kiabálta a fülembe az irányt, a többiek pedig rémülten kapaszkodtak. Húsz perc múlva elértünk Porthmadog városába, a vonat fütyült, amikor végighajtottunk a főutcán az állomás felé. Csikorogva fékeztünk az állomás előtt, és kiugrottunk a kocsiból. Le sem állítottam a motort. Úgy vágtattunk végig a peronon, mint megannyi gepárd a gazella után, felugrottunk az utolsó kocsira, amikor a vonat éppen elindult.

Kétrét görnyedve lihegtünk a padsorok között, a többi utas meg úgy tett, mintha nem látna minket. Izzadtan, mocskosan, ziláltan szép látvány lehettünk.

– Sikerült – lihegte Emma. – El sem hiszem.

– Én sem, hogy kézi váltóval vezettem – mondtam.

Megjelent a kalauz.

– Visszajöttek – sóhajtotta bosszúsan. – Remélem, megvannak a jegyeik.

Horace előhalászta a zsebéből a jegyeket.

– Megmutatom a kocsijukat.

– A ládánk! – kapta el a kalauz könyökét Bronwyn. – Még ott van?

A kalauz elrántotta a karját.

– Át akartam vinni a talált tárgyakhoz. Meg sem tudtam mozdítani azt a dögöt. Egyik kocsiból a másikba futva végre elértük az els ő osztályt, ahol Bronwyn bőröndje úgy állt, ahol hagyta. Sietve nyitotta ki a pántokat, majd a fedelet. Vándorsólyom kisasszony nem volt benne.

Kisebb szívrohamot kaptam.

– A madaram! – kiáltotta Bronwyn. – Hol a madaram?

– Nyugalom, ott van – a kalauz a fejünk fölé mutatott. Vándorsólyom kisasszony a poggyásztartón aludt.

Bronwyn háttal a falnak dőlt, a megkönnyebbüléstől kis híján elájult.

– Hogy került oda?

A kalauz felvonta a szemöldökét.

– Nagyon élethű játékszer. – Megfordult, az ajtóhoz ment, de ott visszafordult. – Jut eszembe, hol vehetnék ilyet? A lányom imádná.

– Attól tartok, a maga nemében páratlan – mondta Bronwyn, majd leemelte Vándorsólyom kisasszonyt, és a melléhez szorította.

*

Mindazok után, ami történt velünk az utóbbi napokban – kivált az utóbbi órákban –, az első osztályú kocsi fényűzése szinte sokkolóan hatott ránk. Puha bőrülések, ebédlőasztal és nagy panorámaablakok fogadtak minket. Úgy festett, mint valami gazdag ember nappalija, és teljesen a miénk volt.

Egymás után megmosakodtunk a faborítású fürdőszobában, aztán megnéztük az étlapot.

– Rendejjetek, amit csak akartok – mondta Enoch, és felvette a karszék oldalára erősített telefon kagylóját. – ‘elló, van libamájpástétom? Kérem mindet. Amennyi csak van. És pirítóst.

A történtekről senki sem beszélt. Túlságosan sok szörnyűség esett meg velünk, mindenki felfrissülni és felejteni akart. Annyi tennivalónk volt még, annyi veszéllyel kellett még számolnunk!

Berendezkedtünk az utazáshoz. Odakinn eltávolodtak Porthmadog tömzsi házai, és előbukkant Wren Ökörszem kisasszony hegye, amely szürkén nyúlt a dombok fölé. A többiek beszélgettek, én viszont kibámultam az ablakon, és az ablakon kívül lévő 1940-es esztendőre gondoltam. Mindeddig 1940 csupán zsebkönyvnyi méretű volt a tapasztalataimban, nem több egy parányi szigetnél, egy olyan hely, amelyet bármikor elhagyhattam, csak át kellett mennem Cairnholm sírhalmának sötét gyomrán. Amióta azonban elhagytam a szigetet, teljes és valóságos világ lett: mocsaras erdők és füstkoszorús városok, csillogó folyókkal átszelt völgyek világa; és olyan emberek és dolgok világa, akik és amelyek réginek látszottak, pedig újak voltak, mint valami leforgatott, de cselekmény nélküli kosztümös film statisztái és kellékei – ott szaladtak el mind az ablakom előtt, mint egy véget nem érő álom.

Elaludtam és felébredtem, elaludtam és felébredtem, a vonat ritmusa olyan ködös állapotba ringatott, amelyben könnyen elfelejtettem, hogy több vagyok passzív szemlélőnél, ablakom több filmvászonnál; hogy odakinn minden éppen olyan valóságos, mint idebenn. Azután lassan visszaemlékeztem, hogyan is lettem mindennek a része: nagyapa; a sziget; a gyerekek. A szép, csillogó szemű lány mellettem, keze a kezemen.

– Tényleg itt vagyok? – kérdeztem tőle.

– Aludj tovább – felelte.

– Gondolod, hogy minden rendben lesz?

Megcsókolta az orrom hegyét.

– Aludj.

Hetedik fejezet

Újabb rémálmok gyötörtek. Az elmúlt napok szörnyűségei összegabalyodtak a fejemben: közelről rám meredő puskacső; döglött lovak az út szélén; egy üresrém felém lövellő nyelve; a borzalmas, vigyorgó lidérc a fehér szemével.

Majd otthon vagyok, de kísértetként. Végiglebegek az utcánkon, át a bejárati ajtónkon, be a házunkba. Apám a konyhaasztalnál alszik, melléhez szorítva egy drót nélküli telefon.

Nem haltam meg, mondom, de a szavaim nem hallatszanak.

Anyám az ágya szélén ül hálóingben, kinéz az ablakon a sápadt délutánba. Nyúzott, a szeme dagadt a sírástól. Meg akarom érinteni a vállát, de a kezem átmegy rajta.

Azután ott vagyok a saját temetésemen, a síromból nézek ki a szürke égboltra. A három nagybátyám lenéz, vastag nyakuk kidagad a keményített, fehér gallérból.

Les bácsi: Milyen szomorú. Igaz?

Jack bácsi: Most tényleg együtt kell éreznünk Frankkel és Maryann-nel.

Les bácsi: Aha. Mit gondolnak majd az emberek?

Bobby bácsi: Hogy a gyereknek nem volt ki a négy kereke. Ami igaz is.

Jack bácsi: Tudtam. Mindig tudtam, hogy egyszer valami ilyen történik vele. Volt benne valami, tudjátok? Csak egy kicsi…

Bobby bácsi: Lököttség.

Les bácsi: Az az apja családjából eredt, nem a miénkből.

Jack bácsi: Akkor is. Rémes.

Bobby bácsi: Aha.

Jack bácsi:…

Les bácsi:…

Bobby bácsi: Nézzük meg a büfét?

A bácsikáim elcsoszognak. Ricky közeledik, zöld haja szúrósra zselézve, az alkalomhoz illőn.

Haver. Most, hogy meghaltál, enyém lehet a bicajod?

Ordítani próbálok: Nem haltam meg! Csak messze vagyok. Sajnálom.

De a szavak visszhangként hullnak rám vissza, csapdába estek a fejemben.

A pap lenéz. Golan az, a kezében Biblia, karinget visel. Vigyorog.

Várunk rád, Jacob.

Egy lapátnyi föld hull rám.

Várunk.

*

Hirtelen felébredtem és felültem. A szám száraz volt, mint a papír. Emma ült mellettem, a keze a vállamon.

– Jacob! Hála istennek – megijesztettél minket.

– Miért?

– Rosszat álmodtál – mondta Millard. Velünk szemben ült, úgy festett, mint egy üres, ülő helyzetben kikeményített öltöny. – Álmodban beszéltél is.

– Tényleg?

Emma megtörölte a homlokom egy első osztályú szalvétával. (Igazi kelméből készült!) – Igen – mondta. – De halandzsának hangzott. Egy szót sem értettem belőle. Zavartan néztem körül, de úgy látszott, senki más nem vette észre. A többiek szétszóródtak a kocsiban, szunyókáltak, álmodozva néztek ki az ablakon, vagy kártyáztak.

Őszintén reméltem, hogy nem veszítem el a józan eszem.

– Gyakran vannak rémálmaid? – kérdezte Millard. – El kellene mesélned őket Horace-nak. Különleges érzéke van hozzá, hogy kihámozza az álmok rejtett értelmét.

Emma a karomat dörzsölte.

– Biztosan jól vagy?

– Pompásan – feleltem, és mivel nem szeretem magam körül a felhajtást, témát váltottam. Megláttam Millard ölében a Különlegesek regéit. – Olvasgatsz?

– Inkább tanulok – válaszolta. – Képes voltam ezt a könyvet egyszerű mesekönyvnek tekinteni! Pedig ezek a történetek igen bonyolult, sőt ravasz módon rengeteg információt tartalmaznak a különlegességről. Valószínűleg évekbe telik a megfejtésük.

– De mi hasznukat vehetjük most? – kérdezte Emma. – Mire jók az időhurkok, ha az üresrémek képesek beléjük hatolni? Még a könyvben szereplő titkos hurkokat is meglelik előbb-utóbb.

– Talán csak egyetlen hurokba jutottak be – mondtam reménykedve. – Talán a Wren Ökörszem kisasszony hurkába behatoló üres valamiféle rendkívüli lény volt.

– Egy különleges üres! – mondta Millard. – Mulatságos lenne, de nem valószínű. Nem véletlenül jutott be. Biztos vagyok benne, hogy ezek a „megerősített” üresek az időhurkok elleni támadásokra edződtek.

– De hogyan? – kérdezte Emma. – Mi változott az üreseken, hogy már képesek behatolni az időhurkokba?

– Ez az, amin sokat töröm a fejem – felelte Millard. – Nem sokat tudunk az üresekről, hiszen sosem állt módunkban ellenőrzött körülmények között megvizsgálni egyet sem. De úgy véljük, hogy a közönségesekhez hasonlóan belőlük is hiányzik valami, ami megvan bennem és bennetek – valami lényegi különlegesség –, amely lehetővé teszi számunkra, hogy kölcsönhatásba kerüljünk a hurkokkal; hogy kötődjünk hozzájuk, létezzünk bennük.

– Mint egy kulcs – mondtam.

– Olyasmi – felelte Millard. – Talán van a különlegességünknek egyfajta anyagi megnyilvánulása, mint a vér és egyéb testnedvek. Vagy esetleg bennünk van, de anyagtalan. Egy amolyan második lélek.

– Huh – mondtam. Ez a gondolat tetszett: hogy a különlegesség nem hiányosság, hanem bőség; hogy nem belőlünk hiányzik valami, ami a hétköznapi emberekben megvan, hanem belőlük hiányzik a különlegesség. Hogy mi többek vagyunk, nem kevesebbek.

– Utálom ezt a szöveget – mondta Emma. – Micsoda ötlet bedugni egy második lelket egy edénybe? Kiráz tőle a hideg.

– Pedig az évek során sor került több, ilyen jellegű kísérletre – folytatta Millard.

– Mit mondott neked a lidérc katona, Emma? „Ha konzerválhatnánk a kezed”, vagy valami ilyesmit?

Emma megborzongott.

– Ne is emlékeztess rá.

– Az elmélet szerint, ha különleges lényegünket valamiképpen ki lehetne vonni és megőrizni – egy konzervdobozban, ahogy a lidérc mondta, bár szerintem inkább egy Petri-csészében –, akkor ezt a lényeget talán át lehetne vinni egyik lényből a másikba. Képzeld el, hogy felpezsdülne a különleges lelkek feketepiaca a gazdagok és a gátlástalanok körében. Az olyan különleges képességeket, mint a te szikrád vagy Bronwyn rendkívüli ereje, annak adnák el, aki a legtöbbet kínálja érte.

– Undorító.

– A legtöbb különleges egyetért veled – folytatta Millard –, azért is hagytak fel az ilyen jellegű kutatásokkal sok-sok évvel ezelőtt.

– Mintha a lidérceket érdekelnék a mi törvényeink – legyintett Emma.

– De hát ez őrültség – mondtam. – Valójában nem lehet megvalósítani, igaz?

– Én is azt hittem – felelte Millard. – Legalábbis tegnapig. Most már nem vagyok biztos benne.

– Mert ott volt az üres a menazséria-hurokban?

– Pontosan. Tegnapelőtt még a második lélekben sem hittem. Csupán egyetlen megdönthetetlen érv szólt a létezése mellett: amikor egy üresrém elegendő különlegest eszik meg, másfajta lénnyé alakul át – olyanná, amely képes bejárni az időhurkokat.

– Azaz lidérc lesz belőle – mondtam.

– Igen – felelte. – De csak akkor, ha különlegeseket eszik. Annyi közönségest ehet, amennyit csak akar, és mégsem válik lidérccé. Ezért lennie kell bennünk valaminek, ami a hétköznapi emberekből hiányzik.

– Csakhogy az az üres a menazséria-hurokban nem vált lidérccé – mondta Emma. – Csak olyan üressé, amely képes behatolni hurkokba.

– Amiért kénytelen vagyok arra gondolni, hogy a lidércek manipulálták a természetet – mondta Millard –, méghozzá különleges lelkek átültetésével.

– Gondolni sem akarok ilyesmire – mondta Emma. – Nagyon szépen kérlek, beszéljünk valami másról.

– De honnan szerzik a lelkeket? – kérdeztem. – És hogyan?

– Elég volt. Átülök máshová – állt fel Emma, hogy másik helyet keressen. Millarddel egy ideig némán ültünk. Nem tudtam elűzni a képet, hogy asztalhoz vagyok szíjazva, és gonosz doktorok eltávolítják a lelkem. Hogyan csinálnák? Tűvel? Késsel?

Meg akartam szakítani ezt a nyomasztó gondolatsort, így ismét témát váltottam.

– Először is, hogy leszünk különlegesek? – kérdeztem.

– Senki nem tudja – mondta Millard. – Bár szólnak róla legendák. Egyesek úgy hiszik, egy maroknyi olyan különleges leszármazottai vagyunk, akik nagyon– nagyon régen éltek – mondta. – Igen nagy hatalmuk volt, és óriások voltak, mint a kőóriás.

– Miért vagyunk akkor most ilyen kicsik? – kérdeztem.

– A történet szerint az évek során, ahogy elszaporodtunk, csökkent a hatalmunk. És ahogyan a hatalmunk, úgy a termetünk is egyre kisebb lett.

– Ezt elég nehéz elhinni – mondtam. – Körülbelül annyira érzem magam erősnek, mint egy hangya.

– A hangyák igencsak erősek, a méretükhöz képest.

– Érted, mire gondolok – mondtam. – A lényeg az, hogy miért pont én? Sosem kívántam, hogy ilyen legyek. Ki döntötte el?

Költői kérdés volt, nem is vártam rá választ, de azért Millard adott.

– Hogy egy híres különlegest idézzek: „A természet titkainak mélyén újabb titok rejlik.”

– Ki mondta ezt?

– Meghökkentő Különleges néven ismerjük őt. Valószínűleg kitalált név, egy nagy gondolkodóé és filozófusé. Meghökkentő térképész is volt. Ő rajzolta a Napok Térképének első kiadását ezeregynéhány évvel ezelőtt.

Kuncogtam.

– Néha úgy beszélsz, mint egy tanár. Nem mondták még neked?

– Mindig mondják – felelte Millard. – Szívesen tanítottam volna. Ha nem ilyennek születek.

– Nagyszerű tanár lennél.

– Köszönöm. – Elhallgatott, és a csöndben éreztem, miről álmodozik: hogy milyen élete lehetett volna. Egy idő múlva megszólalt. – Nem szeretném, ha azt hinnéd, nem szeretek láthatatlan lenni. Szeretek. Szeretek különleges lenni, Jacob – ez a lényem lényege. De vannak napok, amikor örülnék, ha ki tudnám kapcsolni.

– Értem, mire gondolsz. – De persze nem értettem. Az én különlegességem is járt kihívásokkal, de legalább része tudtam lenni a társadalomnak.

Nyílt a kocsink ajtaja. Millard gyorsan feltette a kapucniját, hogy elrejtse az arcát – vagyis inkább az arca hiányát.

Fiatal nő állt az ajtóban. Egyenruhát viselt, s egy tálcán hozta a portékáját.

– Cigarettát? – kérdezte. – Csokoládét?

– Kösz, nem kérünk – mondtam.

Rám nézett.

– Maga amerikai.

– Úgy van.

Szánakozón mosolygott rám.

– Remélem, kellemes útja lesz. Nem a legjobbkor látogatott Nagy-Britanniába. Nevettem.

– Már említették.

A lány kiment. Millard utánanézett.

– Csinos – ábrándozott.

Ekkor jöttem rá, hogy valószínűleg hosszú évek óta nem látott más lányt, mint azt a néhányat, akik Cairnholmon éltek. De hogyan is lehetne kapcsolata egy normális lánnyal egy olyannak, amilyen Millard?

– Ne nézz rám így – mondta.

Eszembe se jutott, hogy szánakozva nézek rá.

– Hogy?

– Mint aki sajnál.

– Nem sajnállak.

Pedig sajnáltam.

Millard felállt, levette a kabátját, és eltűnt. Egy ideig nem láttam.

*

Teltek az órák, és a gyerekek történetek mesélésével múlatták az id őt. Beszéltek híres különlegesekről és Vándorsólyom kisasszony időhurkának különös, izgalmas, első korszakáról, sőt idővel elmesélték a saját történetüket is. Némelyiket már hallottam – hogy hogyan támasztotta fel a halottakat Enoch az apja ravatalozójában, vagy hogyan törte ki Bronwyn tízévesen, nem szándékosan erőszakos mostohaapja nyakát –, ám más történetek újak voltak előttem. Mert bármilyen vének voltak is, a gyerekek ritkán nosztalgiáztak.

Horace álmai hatéves korában kezdődtek, de nem tudta, hogy jósló álmok, csak két évvel később jött rá, amikor álmában elsüllyedt a Lusitania, és másnap bemondta a hírt a rádió. Hugh egészen kicsi korától minden ételnél jobban szerette a mézet, ötévesen már lépsejtet is evett hozzá – olyan mohón, hogy amikor először véletlenül lenyelt egy méhet, észre sem vette, amíg meg nem érezte, hogy röpköd a gyomrában.

– A méh egy csöppet se bánta – mondta Hugh –, hát vállat vontam, és ettem tovább. Kisvártatva egész méhkas volt a gyomromban.

Amikor a méhek virágport akartak gyűjteni, kiment egy virágzó mezőre, ott talált Fionára, aki a virágok közt aludt.

Hugh elmesélte Fiona történetét is. Írországból menekült el, ahol élelmiszert termelt a falubelieknek az 1840-es évek, a nagy éhínség idején – amíg boszorkánysággal nem vádolták, és el nem kergették. Ezt Hugh csak évekig tartó, kifinomult, néma kommunikálás után tudta meg Fionától, aki nem azért nem szólalt meg, mert nem tudott beszélni, hanem „mert az éhínség alatt látott sok szörnyűségtől elapadt a hangja”.

Emmára is sor került, de ő nem kívánta elmesélni a történetét.

– Miért nem? – nyafogott Olive. – Rajta, mondd el, mikor jöttél rá, hogy különleges vagy!

– Régi história – morogta Emma –, semmire sem jó. És nem lenne hasznosabb, ha a jövőről beszélnénk, mint hogy a múltról mesélünk?

– Undok vagy – mondta Olive.

Emma felállt, és a kocsi végébe ment, ahol senki nem zavarta. Vártam egy-két percig, nehogy azt higgye, erőszakos vagyok, azután odamentem, és leültem mellé. Látta, hogy jövök, ezért elbújt egy újság mögé, mintha olvasna.

– Mert nem akarok beszélni róla – mondta az újság mögül. – Azért!

– Nem szóltam semmit.

– Nem, de meg akartad kérdezni, hát megspóroltam neked a fáradságot.

– A tisztesség kedvéért először én mesélek magamról.

Kíváncsian kikukucskált az újság fölött.

– Hát nem tudok rólad mindent?

– Aligha.

– Jól van, akkor mondj el magadról három dolgot, amit nem tudok. De sötét titkok legyenek! Most rögtön.

Törtem a fejem, érdekességek után kutatva, de csak kínosak jutottak eszembe.

– Kicsi koromban nagyon érzékeny voltam a tévében látott erőszakra. Nem értettem, hogy az nem valóság. Még ha csak egy rajzolt egér ütött is ki egy rajzolt macskát, teljesen kiborultam, és zokogtam.

Kicsit lejjebb ereszkedett az újság.

– A gyengéd lélek! – mondta. – Nézd csak meg magad most: szörnyeket gyilkolsz úgy, hogy kiszúrod a gusztustalan szemüket.

– Kettő – mondtam. – Halloweenkor születtem, és a nyolcadik születésnapomig a szüleim elhitették velem, hogy az édesség, amelyet kaptam azoktól, akikhez bekopogtam, születésnapi ajándék.

Az újság még lejjebb ereszkedett.

– Hmm. Ez csak közép-sötét volt. De folytathatod.

– Három. Amikor először találkoztunk, szentül hittem, hogy képes lennél elvágni a torkom. De bármennyire meg voltam rémülve, egy kis hangocska azt súgta: Ha ez is az utolsó arc, amelyet látsz, legalább szépséges.

Az újság Emma ölébe hullt.

– Jacob, ez… – Lenézett, aztán ki az ablakon, végül rám. – Ez igazán kedves volt.

– És igaz – a kezére tettem a kezem. – Rendben, most te jössz.

– Nem titkolok semmit. Csak ezektől a régi históriáktól tízévesnek és elutasítottnak érzem magam. Sosem múlik el az érzés, mindegy, hány varázslatos nyári nap telt el azóta.

A seb még mindig sajgott, ennyi év után is.

– Tudni akarom – mondtam. – Ki vagy, honnan jöttél? Ennyi az egész. Kényelmetlenül fészkelődött.

– Sosem beszéltem neked a szüléimről?

– Csak annyit tudok, amennyit Golantól hallottam azon a hűtőházbeli éjszakán. Azt mondta, eladtak egy utazó cirkusznak…

– Nem, nem egészen. – Lecsúszott az ülésen, a hangja suttogássá halkult. – Azt hiszem, jobb, ha tudod az igazat.

Tízéves voltam, amikor a képességem kezdett megnyilvánulni. Álmomban mindig felgyújtottam az ágyam, amíg a szüleim el nem vették az összes ágyneműmet. Ezután egy csupasz fémpriccsen aludtam, üres szobában, ahol nem volt semmi gyúlékony. Azt hitték, piromániás és hazug vagyok, és az a tény, hogy én magam sosem égtem meg, nyilván ezt bizonyította. De engem nem lehet megégetni, és ezt akkor még én sem tudtam. Tízéves voltam, semmiről nem tudtam semmit. Nagyon ijesztő, amikor az ember nem érti, mi történik vele, bár ezt az ijedtséget szinte minden különleges gyermek átéli, mert nagyon ritka, hogy a szüleik is különlegesek.

– El tudom képzelni.

– Az egyik nap még teljesen hétköznapi voltam, aztán hirtelen furcsa viszketést éreztem a tenyeremben. Vörös lett, feldagadt, felforrósodott – annyira, hogy elszaladtam a boltba, és bedugtam egy láda jegelt tőkehal közé. Amikor a halak olvadni és bűzleni kezdtek, a boltos hazazavart, és követelte, hogy anyám fizessen ki mindent, amit tönkretettem. A kezem addigra már égett, a jég csak ártott neki. Végül lángra lobbant, és biztos voltam benne, hogy megőrülök.

– Mit gondoltak a szüleid? – kérdeztem.

– Anyám, aki nagyon babonás volt, kirohant a házból, és soha többé nem tért vissza. Azt hitte, démon vagyok, egyenesen a pokolból jöttem a méhén keresztül. Az öregem másként gondolkodott. Megvert és bezárt a szobámba, majd amikor megpróbáltam átégetni az ajtót, azbesztlepedőkkel összekötözött. Így tartott napokig, néha megetetett a kezéből, mert annyira nem bízott meg bennem, hogy kioldozzon. Jól tette, mert abban a pillanatban szénné égettem volna.

– Bárcsak megtetted volna – vetettem közbe.

– Aranyos vagy. De nem lett volna semmi értelme. A szüleim rémes emberek voltak – de ha nem lettek volna azok, és mellettük maradtam volna, az üresek kétségtelenül megtalálnak. Két embernek köszönhetem az életem: a húgomnak, Juliának, aki az egyik éjjel kioldozott, hogy végre elszökhessem, és Vándorsólyom kisasszonynak, aki egy hónappal később felfedezett, amikor tűznyelőként dolgoztam egy vándorcirkusznál. – Emma vágyakozva mosolyodott el. – Azt a napot tartom a születésnapomnak, amikor vele találkoztam. Amikor az igazi anyámmal találkoztam.

A szívem ellágyult.

– Köszönöm, hogy elmesélted. – A történetét hallva még közelebb kerültem hozzá, kevésbé éreztem magam magányosnak. Minden egyes különleges átesett a fájdalmas bizonytalanság időszakán. Minden különlegesnek megpróbáltatásokat kellett kiállnia. A szembeszökő különbség közöttünk az volt, hogy az én szüleim szerettek engem, és bármilyen problémáim voltak is velük, a magam csöndes módján én is szerettem őket. A gondolat, hogy most fájdalmat okozok nekik, állandó kín forrása volt.

Mivel tartozom nekik? Hogyan lehet mindazt összevetni azzal, amivel Vándorsólyom kisasszonynak tartozom, a nagyapám iránti kötelességemmel – vagy azzal az édes, komoly érzéssel, ami Emmához köt, és amely egyre erősebb, valahányszor csak ránézek?

A mérleg serpenyője mindig az utóbbi felé billent. De ha ezt a kalandot túlélem, szembe kell néznem a döntésemmel és a fájdalommal, amelyet okoztam.

Ha.

Ez a ha mindig visszaterelte a gondolataimat a jelenbe, mert ez a ha nagymértékben függött a józanságomtól. Ha a figyelmem elterelődik, nem lehetek képes megfelelő módon érzékelni a valóságot. Ez a ha azt követelte, hogy teljes mértékben jelen legyek a most pillanatában.

Ez a ha őrizte meg az ép eszem.

London közeledett, a falvakat kisvárosok váltották fel, a kisvárosokat pedig véget nem érő külvárosok. Azon tűnődtem, mi vár ránk a fővárosban, miféle újabb rémségek.

Az Emma ölében heverő újság főcímére pillantottam:

LÉGITÁMADÁSOK A FŐVÁROS ELLEN. SOK HALOTT.

Becsuktam a szemem, és igyekeztem nem gondolni semmire.

MÁSODIK RÉSZ

Ha valaki figyelte volna, amint a nyolc-harmincas vonat sziszegve beérkezik a pályaudvarra, és gőzt fújtatva megáll, nem vett volna észre rajta semmi rendkívülit: sem a kalauzokon és hordárokon, akik kinyitották az ajtókat, sem a vonatról leszálló férfiakon és nőkön. Némelyikük katonaruhát viselt, s belevegyült a tömegbe. Nyolc fáradt gyerek nehézkesen kászálódott le az egyik első osztályú kocsiból, és pislogva állt meg a peron füstös fényében, hátukat védekezőn egymásnak vetve.

Egy közönséges napon az ilyen elveszett és elhagyatott gyerekcsoporthoz odalépett volna egy barátságos felnőtt, és megkérdezte volna, szükségük van-e segítségre, vagy hol vannak a szüleik. Csakhogy ezen a napon a peron tele volt sok száz, éppen ilyen elveszett és elhagyatott gyerekkel. Így senki nem figyelt a patentos cipőben lévő, hullámos barna hajú kicsi lányra, sem arra, hogy a cipője nem ér a kövezethez. Senki nem vette észre a holdvilág képű, lapos sapkás fiút vagy a méhet, amely kiszállt a szájából, beleszimatolt a füstös levegőbe, aztán visszabújt oda, ahonnan jött. Senkinek a tekintete nem állapodott meg a karikás szemű fiún, akinek ingzsebéből kimászott egy agyagfigura, melyet a fiú visszadugott. Sem a kiöltözött, sáros, de pompás szabású öltönyt és cilindert viselő fiún, akinek nyúzott volt az arca a kialvatlanságtól, mert napok óta nem hagyta a testét elaludni, annyira félt az álmaitól.

Legföljebb egy pillantást vetettek a nagykabátot és egyszerű ruhát viselő nagylányra, aki olyan felépítésű volt, mint egy téglarakás, és egy akkora utazóládát cipelt a hátán, amely majdnem akkora volt, mint ő maga. Aki látta is a lányt, nem sejtette, milyen elképesztően nehéz a láda, mi van benne, vagy miért szúrtak apró lyukakat az oldalába. Teljesen elkerülte mindenkinek a figyelmét a mellette álló fiatalember, aki úgy be volt bugyolálva sálakkal és kapucnis kabáttal, hogy semmi sem látszott a csupasz bőréből, pedig szeptember eleje volt még, és meleg idő.

Az amerikai fiú olyan hétköznapi külsejű volt, hogy alig érdemelt figyelmet; annyira normálisnak látszott, hogy az emberek tekintete átugrotta – pedig a fiú alaposan szemügyre vette őket, lábujjhegyen, a fejét forgatva pásztázta a peront. A mellette álló lány összekulcsolta a kezét, hogy elrejtse az aprócska lángot, amely makacsul előbújt a kisujja körménél – ez néha előfordult vele, amikor ideges volt. Próbálta rázni a kezét, ahogyan a gyufát szokás, sőt elfújni is. Amikor nem sikerült, bekapta, és a füstkarika az orrán jött ki. De ezt sem vette észre senki.

Valójában senki nem nézte meg olyan alaposan a nyolc-harmincas vonat első osztályú kocsijából leszállt gyerekeket, hogy bármi különlegeset találjon rajtuk. És ez egyáltalán nem volt baj.

Nyolcadik fejezet

Emma oldalba bökött.

– Szóval?

– Még egy perc – válaszoltam.

Bronwyn letette a ládáját, azon álltam, fejem a tömeg fölött, és néztem az arcok hullámzó tengerét. A hosszú peronon nyüzsögtek a gyerekek, akár az amőbák a mikroszkóp alatt. Soraik egymás után vesztek bele a füstbe. Sziszegő, fekete vonatok álltak mindkét oldalon, hogy elnyeljék őket.

A hátamon éreztem a barátaim tekintetét, miközben szemrevételeztem a tömeget. Tudnom kellett, hogy a hatalmas, nyüzsgő tömegben vannak-e szörnyek, amelyek meg akarnak ölni minket – ráadásul pusztán a látásom meg a gyomromba nyilalló, furcsa érzés alapján kellett volna erre rájönnöm. Általában fájdalmasan nyilvánvaló volt számomra az üresek közelsége, de ilyen tágas térben – és ennyi ember között – a figyelmeztető jel alig észrevehető lehet, talán meg sem érzem.

– Tudják a lidércek, hogy jövünk? – kérdezte nagyon halkan Bronwyn, nehogy meghallja egy normális, vagy ami még rosszabb, egy lidérc. A városban mindenütt volt kémük, legalábbis velünk ezt hitették el.

– Akik tudták, hogy hová megyünk, azokat mind egy szálig megöltük – emlékeztetett büszkén Hugh. – Pontosabban megöltem.

– Ami azt jelenti, hogy még jobban keresnek minket – ábrándította ki Millard. – És most már többet akarnak a madárnál: bosszút állni.

– Ezért sem álldogálhatunk itt sokáig – érintette meg a lábam Emma. – Végeztél?

Nem voltam képes koncentrálni. Nem tudtam, hol tartottam. Újrakezdtem.

– Egy perc – mondtam.

Nem a lidércek aggasztottak, sokkal inkább az üresek. Kettőt megöltem, és mindkét összecsapásba kis híján belehaltam. A szerencsém fogyatkozóban volt. Ezért határoztam el, többé nem hagyom, hogy még egy üres meglepjen. Mindent megteszek, hogy a távolból érezzem meg őket, és lehetőség szerint elkerülöm velük az érintkezést. Persze nem dicsőséges elfutni a harc elől, de nem érdekelt a dicsőség. Pusztán csak életben akartam maradni.

A valódi veszélyt nem a peronon lévő emberek jelentették, hanem a köztük és rajtuk túl lévő árnyak sötétsége. Oda figyeltem. Testen kívüli élmény volt, ahogy kiterjesztettem az érzékeimet a tömegre, távoli sarkokban tapogatózva kerestem a veszélyt. Az a képesség, hogy reflektorként tudom irányítani az érzékelést, újdonság volt még nekem is.

Vajon mit tudok meg még önmagámról?

– Rendben – léptem le a bőröndről. – Nincsenek üresek.

– Észtet meg tuttam vóna mondani énis – morogta Enoch. – ‘a vónának, mán rég megettek vóna minket.

Emma félrevont.

– Ha itt harcba keveredünk, gyorsabbnak kell lenned.

Mintha arra kértek volna valakit, aki most tanult meg úszni, hogy induljon az olimpián.

– Igyekszem – mondtam.

Emma bólintott.

– Tudom. – A többiekhez fordult, és csettintett, hogy figyeljenek rá. – Gyerünk ahhoz a telefonfülkéhez – mutatott a peronon lévő magas, piros fülkére, amely alig látszott a tömegtől.

– Kit hívunk fel? – kérdezte Hugh.

– A különleges kutya azt mondta, hogy az összes londoni hurkot lerohanták, és valamennyi ymbrynét elrabolták – válaszolt Emma. – De ebben nem lehetünk teljesen biztosak, igaz?

– Fel lehet hívni az időhurkokat telefonon? – ámultam.

Millard elmagyarázta, hogy az Ymbrynék Tanácsa telefonhálózatot üzemeltet, de csak a város határain belül.

– Fantasztikusan működik, tekintve az időbeli eltéréseket – mondta. – Attól, hogy időhurkokban élünk, nem ragadtunk a kőkorszakban.

Emma megfogta a kezem, és szólt a többieknek is, hogy fogják meg egymás kezét.

– Létfontosságú, hogy együtt maradjunk – magyarázta. – London hatalmas, és nincs talált tárgyak osztálya különleges gyermekek számára.

Egymás kezét fogva gázoltunk bele a tömegbe, kígyózó sorunk középen kissé fölfelé görbült, mert Olive lebegett, mint az űrhajósok a Holdon.

– Fogytál? – kérdezte tőle Bronwyn. – Nehezebb cipő kell rád, kismadaram.

– Mindig fogyok, ha nem eszem rendesen – mondta Olive.

– Rendesen? Hiszen úgy lakomáztunk, mint a királyok.

– Én nem – mondta Olive. – Nem volt húsos pite.

– Menekűűt létedre igencsak válogatós vagy – szólalt meg Enoch is. – Mivel

‘orace eekőőtötte minden pénzünket, csak úgy jutunk kajához, ‘a lopunk, vagy tanálunk egy nem elrabóót ymbrynét, aki főz nekünk.

– Még van pénzünk – védekezett Horace, és megcsörgette a zsebében az aprópénzt. – Ha húsos pitére nem elég is. Vehetnénk talán héjában sült krumplit.

– Ha eszem még egy héjában sült krumplit, esküszöm, héjában sült krumplivá változom – nyafogta Olive.

– Az lehetetlen, drágám – mondta Bronwyn.

– Miért? Vándorsólyom kisasszony madárrá tud változni!

Egy mellettünk elhaladó fiú megfordult, és csak bámult ránk. Bronwyn mérgesen intette le Olive-ot. Beszélni a titkainkról közönségesek előtt szigorúan tilos volt, akkor is, ha olyan fantasztikusan hangzottak a szavaink, hogy senki nem hitte el őket.

Átfurakodtunk az utolsó gyerekcsoporton a telefonfülkéhez. Csak hárman fértek be, így Emma, Millard és Horace zsúfolódtak össze, mi az ajtónál álltunk. Emma kezelte a készüléket, Horace előhalászta a zsebéből az utolsó érméket, Millard pedig lapozott a zsinóron lógó, vastag telefonkönyvben.

– Viccelsz? – dugtam be a fejem a fülkébe. – Ymbrynék szerepelnek a telefonkönyvben?

– A címek hamisak – mondta Millard –, és a gép nem kapcsol, amíg el nem fütyülik a megfelelő dallamot. – Kitépett egy oldalt, és odaadta Emmának. – Próbáld meg ezt. Millicent Rigó.

Horace bedobott egy érmét, Emma tárcsázott egy számot. Aztán Millard átvette a kagylót, belefütyült egy madárhangot, és visszaadta a kagylót Emmának. Emma fülelt, aztán a homlokát ráncolta.

– Csak csöng – mondta. – Nem veszi fel senki.

– Nyugalom – mondta Millard. – Csak egy a sok közül. Keresek egy másikat…

A fülkén kívül a körülöttünk áramló tömeg lassított, majd megállt. A peron zsúfolásig megtelt. Mindenfelől normális gyerekek vettek körül minket, beszélgettek, kiabáltak, lökdösődtek – egy kislány, közvetlenül Olive mellett, keservesen zokogott. Copfja volt és sírástól vörös szeme, az egyik kezében takarót tartott, a másikban viharvert kartonpapír bőröndöt. A blúzára nagy betűs cédula volt tűzve:

115-201

London => Sheffield

Olive addig nézte a síró kislányt, amíg az ő szeme is könnyes nem lett. Végül nem bírta tovább, és megkérdezte, mi a baja. A kislány elfordult, úgy tett, mintha nem hallotta volna.

Olive nem értette a gesztust.

– Mi baj? – kérdezte ismét. – Azért sírsz, mert eladtak? – A blúzon lévő cédulára mutatott. – Ennyibe kerültél?

A kislány szeretett volna elmenekülni, de a tömegtől nem tudott.

– Megvennélek és szabadon engednélek – folytatta Olive –, de attól tartok, minden pénzünk elment vonatjegyre, annyi sincs, hogy húsos pitét vegyünk, nemhogy rabszolgát. Nagyon sajnálom.

A kislány szembefordult Olive-val.

– Nem vagyok eladó! – toppantott a lábával.

– Biztos?

– Biztos! – kiáltotta a kislány, majd tehetetlen dühében letépte magáról, és eldobta a cédulát. – Csak nem akarok vidékre menni. Olyan unalmas.

– Én sem akartam elhagyni az otthonom, de muszáj volt – mondta Olive. – Bombatalálat érte.

A kislány megenyhült.

– Az enyémet is. – Letette a bőröndjét, kezet nyújtott. – Ne haragudj, hogy kiabáltam veled. Jessica vagyok.

– Én meg Olive.

A két kicsi lány úgy rázott kezet, ahogy úriemberek szoktak.

– Tetszik a blúzod – mondta Olive.

– Köszönöm. Nekem meg ez a – hogyishívják – a fejeden.

– A tiarám – érintette meg a fejdíszt Olive. – De nem igazi ezüst.

– Nem baj. Szép.

Olive elmosolyodott; sosem láttam még így mosolyogni, de ekkor éles sípszó harsant, és a hangosbeszélő recsegve megszólalt. „Az összes gyerek szálljon vonatra! Rendesen és fegyelmezetten!”

A tömeg ismét mozogni kezdett körülöttünk. Itt-ott felnőttek terelgették a gyerekeket, és hallottam, amint az egyik azt mondja:

– Ne féljetek, nemsokára újra láthatjátok anyukátokat és apukátokat.

Ekkor értettem meg, miért volt ott annyi gyerek. Evakuálták őket. A pályaudvaron aznap reggel ott lévő sok száz gyerek közül csak a barátaim meg én érkeztünk. A többiek elutaztak a városból a tulajdon biztonságuk érdekében – a télikabátok és a degeszre tömött bőröndök sejtették, hogy hosszú időre.

– Mennem kell – szólt Jessica, és Olive épp hogy búcsúzkodni kezdett, amikor új barátnőjét tovasodorta a tömeg. Ilyen gyorsan el is veszítette Olive élete egyetlen normális barátnőjét.

Jessica a vonat lépcsőjéről visszanézett. Komor arckifejezése mintha azt mondta volna: Mi lesz velem?

Néztük, ahogy eltűnt, és ugyanez a kérdés járt a fejünkben önmagunkról.

*

A fülkében Emma komoran nézett a kagylóra.

– Senki sem veszi fel – mondta. – Minden vonal csak csörög és csörög.

– Az utolsó – nyújtott át Emmának egy újabb kitépett lapot Millard. – Szorítsatok.

A tárcsázó Emmára figyeltem, de zűrzavar támadt mögöttem. Megfordultam: egy vörös képű fickó rohant felénk, esernyővel hadonászva.

– Mi a csudának telefonáltok? – kiáltotta. – Hagyjátok el a fülkét, és azonnal szálljatok fel a vonatotokra!

– Most szálltunk le – mondta Hugh. – Eszünk ágában sincs másikra szállni.

– És hol a kitűzőtök? – kiabált habzó szájjal a fickó. – Azonnal mutassátok be, vagy Walesnél jóval kellemetlenebb helyre szállíttatlak benneteket.

– Kopjon le – mondta Enoch –, vagy mi szállíttassuk magát egyenest a pokolba. A fickó feje lila lett, azt hittem, megüti a guta. Szemlátomást nem volt hozzászokva, hogy gyerekek így beszéljenek vele.

– Azt mondtam, kifelé a telefonfülkéből! – ordította, esernyőjét a feje fölé emelte, mint hóhér a bárdját, és lesújtott vele a fülke teteje és a fal közti vezetékre, amely hangos csattanással kettészakadt.

A telefon elnémult. Emma felnézett, szemében izzott a harag.

– Ha annyira kell neki a fülke, legyen az övé.

Amint Emma, Millard és Horace kibújt a fülkéből, Bronwyn hátracsavarta a fickó két kezét.

– Elég! – tajtékzott a fickó. – Engedj el!

– Ó, persze hogy elengedem – nyugtatta meg Bronwyn, majd felemelte a férfit, a fejével előre bedugta a fülkébe, és az ajtót elreteszelte az esernyővel. A pasas ordibált és verte az üveget, fel-le ugrándozott, mint egy üvegbe szorult, kövér légy. Bár jó lett volna még egy kicsit nézni és nevetni rajta, túlságosan nagy érdeklődést keltett, és felnőttek közeledtek felénk több irányból is. Ideje volt odébbállni.

Megfogtuk egymás kezét, és futottunk a forgóajtó felé, elgáncsolt, kalimpáló felnőtteket hagyva magunk mögött. Egy vonat sípolt, és visszhang jött rá Bronwyn ládájából, ahol Vándorsólyom kisasszony úgy pörgött, mint ruha a mosógépben. Olive túlságosan könnyű volt a futáshoz, Bronwyn nyakába csimpaszkodott, és úgy lebegett mögötte, mint félig leeresztett léggömb a zsinórján.

Egyes felnőttek közelebb voltak az ajtóhoz nálunk, nem akartuk megkerülni őket, inkább megpróbáltunk áttörni köztük.

Nem sikerült.

Először egy nagydarab nő csapta fejbe Enochot a táskájával, és megragadta. Emma megpróbálta Enochot kiszabadítani, de két férfi markolta meg a két karját, és a földre teperték. Oda akartam ugrani, hogy segítsek neki, amikor egy harmadik férfi az én karomat kapta el.

– Valaki csináljon már valamit! – kiáltotta Bronwyn. Mindannyian tudtuk, hogy érti, de nem tudtuk, ki képes szabadon élni a képességével. Aztán egy méh húzott el Enoch orra mellett, és belecsípett az Enoch hátán ül ő nőszemély alfelébe, aki felvisított, és felugrott.

– Ez az! – kiáltotta Enoch. – Több méhet!

– Fáradtak – kiáltott vissza Hugh. – Ki kell aludniuk, hogy megmentettek titeket.

De aztán látta, hogy nincs más megoldás – Emma kezét leszorították, Bronwyn igyekezett megoltalmazni a bőröndjét és Olive-ot három dühös kalauztól, ráadásul még több felnőtt közeledett –, így hát Hugh verni kezdte a mellkasát, mintha egy megakadt falatot próbált volna eltávolítani. Egy perc múlva hatalmasat böfögött, és mintegy tíz méh röppent ki a szájából. Tettek néhány kört, tájékozódtak, aztán csipdesni kezdték a környékünkön lévő összes felnőttet. Az Emmát fogva tartó férfiak elengedték a lányt, és menekültek. Az engem fogva tartó férfinak pont az orra hegyét csípték meg, mire ordítani kezdett, csapkodott, mintha démonok szállták volna meg. Nemsokára az összes felnőtt futott, és közben védekezni próbált a parányi, csípős támadók ellen görcsös táncmozdulatokkal, a peronon lévő összes gyerek örömére, akik nevettek, éljeneztek és utánozták a nevetségesen rángatózó felnőtteket.

Amíg ez a látvány mindenkit lekötött, összeszedtük magunkat, és kirohantunk a mozgalmas, londoni délutánba.

*

Mintha egy fazék kavargó folyadékba ugrottam volna fejest, amelyben részecskék kergetik egymást: urak, hölgyek, munkások, katonák, utcagyerekek és koldusok siettek céltudatosan minden irányban, körbevéve a pici, pöfögő autókat, az áruikat kiáltozva reklámozó utcai árusokat, trombitáló komédiásokat és dudáló buszokat, amelyek megállóikban még több embert juttattak a járdára. Mindezt oszlopos házak kanyonja fogta közre, ám az utca vége a homályba veszett, a délutáni nap alacsonyan és tompán világított, a londoni füst elhomályosította: úgy festett, mint pislogó lámpás a ködben.

Beleszédülve mindebbe félig lehunytam a szemem, hagytam, hogy Emma húzzon maga után, közben a szabad kezem a zsebemben megérintette telefonom hűvös üvegét. Furcsán megnyugtató érzés volt. A telefonom a jövő hasznavehetetlen relikviája lett, mégis megőrzött bizonyos hatalmat – azét a hosszú, vékony kötelékét, amely ezt a döbbenetes világot összekötötte azzal a józan és felismerhető világgal, amelyet egykor ismertem; olyan tárgy volt, amelynek érintése emlékeztetett: Itt vagy, ez igaz, nem álmodsz, és te még mindig te vagy. Ez a gondolat kissé megnyugtatott.

Enoch Londonban nevelkedett, és azt állította, hogy ismeri az utcákat, ezért ő vezetett minket. Főleg sikátorokban és hátsó utcákon haladtunk, így a város szürke falak és csatornák útvesztőjének látszott; pompáját csak pillanatokra láthattuk, amikor átrohantunk valamelyik nagy körúton, vissza a sikátorok biztonságába. Játéknak fogtuk fel: kacagva versenyeztünk a sikátorokban. Horace úgy tett, mintha megbotlott volna, elesett, azután felugrott kecsesen, mint egy táncos, és a cilinderéhez érintette a kezét. Teli torokból nevettünk, szinte megkótyagosodtunk, hiszen alig foghattuk fel, hogy eljutottunk idáig – át a vízen, az erdőn. Üresek és gyilkos lidércosztagok támadásai után végre Londonban vagyunk!

Messzire távolodtunk a pályaudvartól, és megálltunk egy sikátorban, szemetes vödrök mellett, hogy kicsit kifújjuk magunkat. Bronwyn letette a ládát, kivette Vándorsólyom kisasszonyt, aki pityókásan dülöngélt a macskaköveken. Horace és Millard elnevette magát.

– Mi olyan mulatságos? – kérdezte Bronwyn. – Nem a kisasszony tehet róla, hogy szédeleg.

Horace széttárta a karját.

– Isten hozott minket a gyönyörű Londonban! – mondta fellengzősen. – Sokkal pompásabb, mint ahogy leírtad, Enoch. Pedig hányszor leírtad. Hetvenöt éven át: London, London, London. A világ legnagyobb városa!

Millard levette az egyik szemetesvödör tetejét.

– London! Itt juthatsz a legfinomabb szeméthez!

Horace levette a cilinderét.

– London! Ahol még a patkányok is cilindert hordanak!

– Nem is igaz, sose montam ijjeneket – tiltakozott Enoch.

– De igen – ellenkezett Olive. – „Londonban nem így csinájják”, mondogattad. Vagy „Londonban sokkal finomabb a kaja.”

– Mostan nem városnézőbe gyüttünk – védekezett Enoch. – Maraggyunk inkább sikátorokban, vagy szúrjanak ki minket a lidércek?

Horace meg sem hallotta.

– London: ahol mindennap ünnepnap… a szemetesnek.

Nevetni kezdett, és a nevetése fertőző volt. Kisvártatva mindenki kuncogott – még Enoch is.

– Le’et, ‘ogy kicsit megszépítettem – ismerte be.

– Nem tudom, mi olyan szórakoztató Londonban – ráncolta a homlokát Olive. – Koszos, büdös, és tele van kegyetlen emberekkel, akik megríkatják a gyerekeket. Utálom. – Ráncolta a homlokát. – Kezdek nagyon éhes lenni – mire még jobban nevettünk.

– Azok az emberek a pályaudvaron tényleg komiszak voltak – mondta Millard. – De megkapták, amit érdemeltek. Sosem felejtem el annak a fickónak a képét, amikor Bronwyn begyömöszölte a telefonfülkébe.

– Vagy azt a rémes némbert, akinek a seggébe csípett a mé’ – mondta Enoch. – Fizetnék, ‘ogy még eccer lássam.

Hugh-ra pillantottam, arra számítva, hogy velünk örül, de háttal állt nekünk, és rázkódott a válla.

– Hugh? – szóltam hozzá. – Jól vagy?

Elfordult.

– Rám sem bagóztok – mondta. – Senki nem törődik a jó, öreg Hugh-val, csak azért van itt, hogy megmentse mindenkinek a hátsóját, anélkül hogy bárki is megköszönné.

Elszégyelltük magunkat, bocsánatot kértünk, és köszönetet mondtunk.

– Kösz, Hugh.

– Még egyszer köszönjük, Hugh.

– Te vagy a végső mentsvárunk, Hugh.

Felénk fordult.

– A barátaim voltak, tudjátok.

– Mi most is azok vagyunk – mondta Olive.

– Nem ti, a méheim. Csak egyszer tudnak csípni, azután kialszik a fény, marad a nagy, égi kaptár. És már csak Henry maradt, ám ő nem tud repülni, mert hiányzik az egyik szárnya. – Lassan szétnyitotta az ujjait, és ott volt a tenyerén Henry.

– Gyere, haver – súgta a méhnek Hugh. – Ideje hazamenni. – Kinyújtotta a nyelvét, rátette a méhet, és becsukta a száját.

Enoch vállon veregette Hugh-t.

– Föléleszteném neked őket, de nemtom, lehetséges-e ilyen apró teremtményeknél.

– Azért kösz – mondta Hugh, megköszörülte a torkát, és nagyjából letörölte az arcát, mintha szégyellné, hogy a könnyei elárulták.

– Majd találunk újakat, mihelyt a kisasszony rendbe jön – vigasztalta Bronwyn.

– ’a mán itt tartunk – fordult Emmához Enoch –, sikerűűt telefonon elérned bármelyik ymbrynét?

– Egyet sem – ült le csüggedten egy felfordított szemetesvödörre Emma. – Azt reméltem, most az egyszer szerencsénk lesz. De nem lett.

– Akkor a kutya igazat mondott. London nagy időhurkai mind az ellenségeink kezére kerültek. – Horace szomorúan lehajtotta a fejét. – Megtörtént a legrosszabb. Az összes ymbrynét elrabolták.

Mind lehajtottuk a fejünket, elmúlt a jókedvünk.

– Ebben az esetben – mondta Enoch –, Millard, meséljél nekünk a büntető ‘urkokról. ‘a az ymbrynék ottan vannak, meg köll próbáánunk megmenteni őket.

– Nem – mondta Millard. – Nem, nem, nem.

– Hogyhogy nem? – kérdezte Emma.

Millard torkából furcsa hang tört fel, és zihálva kezdett lélegezni.

– Úgy értem… nem tudunk…

– Mi baja? – kérdezte Bronwyn. – Mill, mi a baj?

– Jobb, ha nyomban megmagyarázod, miért nem – mondta fenyegetőn Emma.

– Mert meg fogunk halni, azért! – csuklott el Millard hangja.

– De a menazsériában úgy adtad elő, hogy egyszerű a terv végrehajtása – mondtam. – Mintha csak egyszerűen besétálhatnánk a büntető hurkokba…

Millard kapkodta a levegőt, hisztérikus volt – ami megrémített. Bronwyn talált egy gyűrött papírzacskót, és rászólt Millardra, hogy lélegezzen bele. Amikor megnyugodott, válaszolt.

– Bejutni egyszerű – mondta lassan, próbálva uralkodni a légzésén. – Kijutni már nehezebb. Úgy értem, élve kijutni. A büntető hurkokról mindaz igaz, amit a kutya mondott, sőt. Tűzfolyók… vérszomjas vikingek… olyan ártalmas a levegő, hogy nem lehet belélegezni. És mindebben, mint valami ördögi halászlében, ki tudja, mennyi lidérc és üresrém.

– Hát ez fantasztikus – emelte az égre a két kezét Horace. – Mindezt elmondhattad volna korábban is. Például a menazsériában, amikor elterveztük az utunkat.

– Változtatott volna valamin, Horace? – Millard ismét a zacskóból lélegzett. – Ha ijesztőbben írtam volna le, hagytad volna Vándorsólyom kisasszony emberi mivoltát megszűnni?

– Persze hogy nem – felelte Horace. – De meg kellett volna mondanod az igazat.

Millard eldobta a zacskót. Az ereje kezdett visszatérni.

– Beismerem, hogy visszafogottan beszéltem a büntető hurkok veszélyeiről. De nem gondoltam, hogy valóban be kell majd lépnünk az egyikbe. Annak a bosszantó kutyának a világvége-meséi ellenére biztos voltam abban, hogy legalább egy időhurkot sértetlenül találunk, melynek az ymbrynéjét fellelhetjük. És ez lehetséges is. Honnan tudhatnánk, hogy az összest elrabolták? Láttuk talán a tulajdon szemünkkel a lerohant hurkokat? És ha az ymbrynék telefonjai csak ki vannak kapcsolva?

– Mind? – morogta Enoch.

Erre még az örök optimista Olive is a fejét rázta.

– Akkor mit javasolsz, Millard? – kérdezte Emma. – Hogy járjuk be a londoni hurkokat, és reménykedjünk, hogy valaki otthon van? Mekkora az esélye annak, hogy a romlottak, akik minket keresnek, nem őrzik a hurkokat?

– Szerintem akkor is több esélyünk vóna az éccaka túlélésére, ‘a orosz rulettot jáccanánk – mondta Enoch.

– Úgy értem – mondta Millard –, hogy nincs bizonyítékunk…

– Milyen bizonyítékot akarsz még? – kérdezte Emma. – Vértócsákat? Kitépett ymbryne-tollakat? Gulipán kisasszony beszámolói szerint a romlottak támadásai már hetekkel ezelőtt elkezdődtek. Wren Ökörszem kisasszony szentül hitte, hogy London összes ymbrynéjét elrabolták – te jobban tudnád, mi az igazság, mint Wren kisasszony, aki maga is ymbryne? És most egyik hurokban sem veszik fel a telefont. Akkor mondd meg nekem, kérlek, miért lenne a hurokról hurokra vándorlás más, mint életveszélyes időpocsékolás?

– Várj csak – ez az! – kiáltott fel Millard. – Mi történt Wren Ökörszem kisasszonnyal?

– Mire gondolsz?

– Nem emlékszel, mit mondott a kutya? Wren Ökörszem kisasszony néhány napja utazott Londonba, amikor azt hallotta, hogy ymbryne-nővéreit elrabolták.

– És?

– És ha még mindig itt van?

– Akkor mostanra mán bisztosan őtet is elcsípték – mondta Enoch.

– És ha nem? – Millard hangjában reménykedés csengett. – Ő segíthetne Vándorsólyom kisasszonyon – és akkor a büntető hurkok közelébe sem kell mennünk.

– Oszt’ ‘ogyan tanájuk meg? – kérdezte élesen Enoch. – Kiabájjuk a nevit ‘áztetőkről? Ez nem Cairn’olm; ez milliós nagyváros.

– A galambjai – mondta Millard.

– Mi van velük?

– Wren Ökörszem kisasszonynak a különleges galambjai árulták el, hová vitték az ymbrynéket. Ha tudták, hol a többi ymbryne, tudniuk kell azt is, hol van Wren Ökörszem kisasszony. Elvégre hozzá tartoznak.

– Jaj! – legyintett Enoch. – Itten csak egy dologból van több, mint eccerű külsejű, középkorú nénikből: galambcsapatokból. Asztat akarod, ‘ogy kutassuk át egész Londont egy csapat különleges galambért?

– Őrültségnek hangzik – mondta Emma.

– Szerencse, hogy a vonaton tanulmányokat folytattam üres fecsegés helyett. Adja ide valaki a Regéket.

Bronwyn kihalászta a könyvet a ládájából. Millard nyomban lapozni kezdett.

– Sok válasz található benne, ha az ember tudja, mit kell keresni. – Megállt az egyik oldalnál, rábökött. – Aha! – fordította felénk a könyvet, hogy lássuk.

A történet címe ez volt: „Szent Pál galambjai”.

– A mindenit – ámult Bronwyn. – Lehet, hogy ezekről a galambokról beszélünk? – Ha a Regékben írnak róluk, szinte biztos, hogy különleges galambok – és hány különleges galambcsapat létezhet?

Olive tapsikolt.

– Zseni vagy, Millard.

– Köszönöm, tudom.

– Várjatok, nem tudom követni – vetettem közbe. – Mi az a Szent Pál?

– Azt még én is tudom – mondta Olive. – A katedrális. – A sikátor végén a távolban kivehető óriási kupolára mutatott.

– London legnagyobb és legpompásabb katedrálisa – mondta Millard –, és ha jól sejtem, Wren Ökörszem kisasszony galambjainak a fészkelő helye.

– Reméljük, hogy otthon vannak – mondta Emma. – És hogy van számunkra jó hírük. Az utóbbi időben ilyet nem kaptunk.

*

Amint a katedrális felé igyekeztünk a keskeny mellékutcákon, borongós csend borult ránk. Hosszú időn át nem beszélt senki, csak a cipőink kopogtak a köveken, illetve a város zaját hallottuk. Körülöttünk időnként fel-felvijjogtak a szirénák.

Minél messzebb jutottunk a pályaudvartól, annál több nyomát láttuk a Londonra záporozó bombáknak. Srapnelszilánkoktól ragyás homlokzatok. Betört ablakok. Üvegportól csillogó utcák. Az égboltot hosszú kábelekre kötött, pufók ezüstgömbök pöttyözték.

– Léggömbzár – magyarázta Emma, amikor látta, hogy bámulom őket. – A német bombázók éjjel belegabalyodnak a kábelekbe, és lezuhannak.

Azután a pusztítás olyan különös színhelyéhez értünk, hogy muszáj volt megállnom és megbámulnom – nem holmi beteges kukkolás miatt, hanem mert további tanulmányozás nélkül az agyam egyszerűen nem tudta volna feldolgozni. Bombakráter volt az utca teljes szélességében, mint valami szörnyű száj, benne törött flaszterdarabok a fogak. Az egyik oldal án a bomba leborotválta a ház falát, de a belseje szinte érintetlen maradt. Olyan volt, mint egy babaház, a szobák kitárulkoztak az utca felé: megterített ebédlőasztal, falakon lógó családi képek látszottak; a letekeredett vécépapír hosszú, fehér zászlóként lengett a szélben.

– Elfelejtették befejezni az építkezést? – kérdezte Olive.

– Nem, kis liba – mondta Enoch. – Bombatalálatot kapott a ház.

Egy pillanatig úgy látszott, Olive elsírja magát, de aztán arckifejezése megkeményedett, és kis öklével megfenyegette az égboltot.

– Csúnya Hitler! Hagyd abba ezt a rémes háborút, és azonnal takarodj haza! Bronwyn megfogta a karját.

– Nem hall téged, drágám.

– Ez nem tisztességes – mondta Olive. – Elegem van a repülőgépekből, a bombákból meg a háborúból.

– Mindnyájunknak – mondta Enoch. – Még nekem is.

Ekkor Horace felsikoltott, és valamire rámutatott az úton. Sarkon fordultam, majd odafutottam. Dermedten álltam meg, az agyam azt ordította, menekülj!, de a lábam nem hallgatott rá.

Fejekből rakott piramist láttam. Megfeketedett, tátott szájú, lecsukott szemű, betört fejeket boronáltak össze a csatornában. A rettenetes halom mondabeli ezerfejű szörnynek tűnt. Emma rápillantott és elfordult; odajött Bronwyn, feljajdult; Hugh öklendezve takarta el a szemét; végül Enoch egyáltalán nem zavartatta magát, higgadtan megrúgta a cipője orrával az egyik fejet, és kijelentette, hogy viaszból készült bábfejek, amelyek egy lebombázott parókaüzlet kirakatából ömlöttek ki. Kicsit nevetségesnek éreztük magunkat, ugyanakkor elszörnyedésünk nem mérséklődött, mert bár a fejek nem valódiak voltak, mégis azt képviselték, ami körülvett minket.

– Gyerünk – mondta Emma. – Ez kész temető.

Siettünk tovább. Próbáltam csak a lábam elé nézni, de nem tudtam nem észre venni a borzalmakat, amelyek mellett elhaladtunk. Egy sérült épület füstöt okádott, az egyetlen tűzoltó, akit kiküldtek oltani, kudarcot vallott, perzselt sebekkel, fáradtan állt, kezében az elapadt tömlővel. Hiába nem jött a víz, csak álldogált, mintha most az lenne a feladata, hogy az esemény tanúja legyen.

Egy utcán magara hagyott babakocsiban csecsemő sírt.

Bronwyn lassított.

– Nem segíthetnénk rajtuk valahogyan?

– Nem – válaszolta Millard. – Ezek az emberek a múlthoz tartoznak, és a múltat nem lehet megváltoztatni.

Bronwyn szomorúan bólintott. Tudta, hogy így van, de hallania kellett valakinek a szájából.

Hamufelhő szállt fel, eltakarva a tűzoltót és a csecsemőt. Mentünk tovább, fulladozva a romokból felkavart portól, miközben a porrá zúzott beton fehérre festette a ruhánkat, csontfehérre az arcunkat.

*

Olyan gyorsan haladtunk el a lerombolt háztömbök mellett, amennyire csak tudtunk. Ámultunk, amint a körülöttünk lévő utcák ismét megteltek élettel. Pár percnyire a pokoltól az emberek intézték az ügyeiket, mentek a dolgukra, és olyan házakban éltek, amelyeknek volt még fala, ablaka, és villanyáram is működött bennük.

Befordultunk egy sarkon, és megpillantottuk a katedrális kupoláját, amely néhány tűztől feketéllő folt és omladozó boltív ellenére épnek látszott. Ahogyan a város, úgy a Szent Pál-székesegyház romba döntéséhez is több kellett néhány bombánál.

Vadászatunk a katedrálishoz közeli téren kezdődött, ahol padon üldögélő öregemberek galambokat etettek. Eleinte vadul próbáltuk elkapni az elröppenő galambokat. Az öregemberek mérgelődtek, mi visszahúzódtunk, és vártuk a madarak visszatérését. Idővel vissza is jöttek, hiszen a galambok nem a világ legokosabb állatai; felváltva belegázoltunk a csapatukba, és váratlanul lenyúlva próbáltunk elkapni egyet-egyet. Azt hittem, hogy Olive, aki kicsi és gyors, vagy Hugh, aki különleges kapcsolatot ápol egy másfajta szárnyas lénnyel, szerencsével jár majd, de mindkettőjüknek megaláztatás lett a része. Millard sem járt jobban, pedig a galambok nem is látták. Mire rám került a sor, a galambok nyilván megunták, hogy zaklatjuk őket, mert amint beléptem a térre, egyszerre mind felrepültek, és valóságos szőnyegbombázást kaptam az ürülékükből, s rohanhattam egy szökőkúthoz, lemosni az egész fejem.

Végül Horace járt sikerrel. Leült az öregemberek mellé, és magokat szórt, amíg a madarak körül nem fogták. Azután lassan előrehajolt, a lehető legnyugodtabban kinyújtotta a karját, és elkapta egy galamb lábát.

– Megvagy! – kiáltotta.

A madár csapkodott, hogy meneküljön, de Horace nem engedte el.

Odahozta nekünk.

– Honnan tudjuk meg, hogy különleges-e? – nézte meg a madár hátsóját, mintha arra számított volna, hogy címke lesz rajta.

– Mutasd meg Vándorsólyom kisasszonynak – javasolta Emma. – Ő tudni fogja. Így hát kinyitottuk Bronwyn bőröndjét, bedugtuk a galambot Vándorsólyom kisasszonyhoz, és lecsaptuk a láda tetejét. A galamb rikoltozott, mint akit széttépnek.

Összerezzentem, és elkiáltottam magam.

– Csak nyugodtan, kisasszony!

Amikor Bronwyn ismét kinyitotta a bőröndöt, galambtollak szálltak szét, de magát a galambot sehol sem láttuk.

– Jaj, ne – megette! – kiáltotta Bronwyn.

– Nem – mondta Emma. – Nézz alá.

Vándorsólyom kisasszony odébb lépett, és ott volt alatta a galamb, élve, de bódultan.

– No? – kérdezte Enoch. – Wren Ökörszem kisasszonyé vagy sem?

Vándorsólyom kisasszony megbökte a csőrével a galambot, mire az elrepült. Azután kiugrott a ládából, odabicegett a térre, és egyetlen éles rikoltással elkergette az összes galambot. Az üzenete nyilvánvaló volt: nemcsak Horace madara, de egyetlen galamb sem volt különleges. Tovább kellett keresnünk. Vándorsólyom kisasszony a katedrális felé ugrált, és türelmetlenül csapkodott a szárnyával. Utolértük a katedrális lépcsőjén. Az épület fölénk tornyosult, égbe nyúló harangtornyok keretezték a kupoláját. Kormos angyalok serege nézett le ránk márványreliefekről.

– Hogyan kutathatjuk át az egész épületet? – tűnődtem hangosan.

– Egyszerre egy helyiséget – felelte Emma.

Különös hang állított meg minket a kapuban. Úgy hangzott, mint egy távoli autóriasztó, a hang lassan ívelt fel-le. Csakhogy 1940-ben nem voltak autóriasztók. Légvédelmi szirénát hallottunk.

Horace összerándult.

– Jönnek a németek! – kiáltotta. – Halál az égből!

– Nem tudjuk, mit jelent – mondta Emma. – Lehet téves riasztás vagy próbariadó is.

Ám az utcák és a terek gyorsan kiürültek; az öregemberek összehajtották újságukat, otthagyták a padokat.

– Ők nem tartják próbariadónak – mondta Horace.

– Mióta félünk pár bombától? – gúnyolódott Enoch. – Ne jáccad mán itt a normálisat!

– Ha szabad emlékeztetnem rá – ellenkezett Millard –, ezek nem olyan bombák, amilyenekhez hozzászoktunk. Ellentétben a Cairnholmra hullókkal, ezekről nem tudjuk, hová fognak esni.

– Annál inkább meg kell szereznünk, amiért jöttünk, gyorsan! – szólt Emma, és bevezetett minket a katedrálisba.

*

A katedrális belseje monumentális volt – belülről még nagyobbnak látszott, mint kívülről. Bombatalálat érte, mégis néhány hívő imádkozott benne. Az oltárt törmelék borította. Ahol a tetőt átszakította egy bomba, széles sávban sütött be a nap. Egy magányos katona ült egy ledőlt oszlopon, és a beomlott mennyezeten át bámulta az eget.

Nyakunkat nyújtogatva nézelődtünk, lábunk alatt ropogott a beton és burkolólap-törmelék.

– Nem látok semmit – panaszkodott Horace. – Akad itt búvóhely akár tízezer galambnak is.

– Ne a szemeddel keress – mondta Hugh. – Fülelj!

Megálltunk, feszülten füleltünk, halljuk-e valahonnan galambok jellegzetes búgását. De csak a szüntelenül sivító légvédelmi szirénákat hallottuk, lentről pedig mennydörgő robbanásokat. Nyugtatni próbáltam magam, de a szívem dobgépként kalapált.

Hullottak a bombák.

– Mennünk kell – nyögtem a pániktól fulladozva. – Valahol kell lennie óvóhelynek. Ahol biztonságosan megbújhatunk.

Majd újabb robbanás hallatszott, ezúttal közelebbről, és a többiek is egyre idegesebbek lettek.

– Jacobnak talán igaza van – mondta Horace. – Keressünk biztonságos helyet, amíg véget nem ér a bombázás. Azután majd továbbkutatunk.

– Sehun nincsen igazi biztonság – mondta Enoch. – Ezek a bombák behatolnak a legmélyebbik óvó’elyre is.

– Időhurokba viszont nem – jutott Emma eszébe. – És ha van rege erről a katedrálisról, valószínűleg hurokbejárat is lehet itt.

– Talán – mondta Millard –, talán, talán. Adjátok ide a könyvet, utánanézek. Bronwyn kinyitotta a ládát, és odaadta Millardnak a könyvet.

– Nézzük csak – lapozott, amíg meg nem találta „A Szent Pál galambjai” című regét.

Hullnak a bombák, és mi mesét olvasunk, gondoltam. Az őrület birodalmába kerültem.

– Jól figyeljetek – magyarázta Millard. – Ha a hurok bejárata valahol a közelben van, ebből a történetből megtudjuk, hogyan találhatjuk meg. Szerencsére rövid. Odakinn becsapódott egy bomba. A padló megremegett, a mennyezetről hullott a vakolat. Összeszorítottam a fogam, és próbáltam a légzésemre figyelni.

Millard higgadtan megköszörülte a torkát.

– A Szent Pál galambjai – kezdte hangosan és színpadiasan.

– A címét mán tuggyuk – vetette közbe Enoch.

– Olvass gyorsabban, légy szíves – mondta Bronwyn.

– Ha folyton közbeszóltok, egész éjjel itt leszünk. – Millard végre folytatta a felolvasást.

– Hajdanán, egy különleges korban, jóval az előtt, hogy bármiféle tornyok lettek volna Londonban, élt egy galambcsapat, amelyik a fejébe vette, hogy kellene neki egy kényelmes, magasan lévő hely, ahol éjszakára meghúzódhat, az emberi társadalom lármás és erőszakos zűrzavara fölött. Azt is tudták a galambok, hogyan kell ezt a helyet megépíteni, mert hogy született építőmesterek, és jóval intelligensebbek, mint hinnénk. Ám az ősi London lakóit nem foglalkoztatta magas tornyok építésének terve, így a galambok egy éjjel besurrantak a legtörekvőbb ember hálószobájába, és a fülébe súgták egy pompás torony terveit. Reggel ez az ember nagyon izgatottan ébredt. Egy pompás templomról álmodott – legalábbis azt hitte –, a város legmagasabb dombján égbe nyúló toronyról. Néhány évvel később az emberek meg is építették. Égbe nyúló torony lett, tele kiszögellésekkel és falmélyedésekkel, ahol a galambok elülhettek, és ezért nagyon elégedettek voltak magukkal.

Azután egy nap a vikingek feldúlták a várost, és porig égették a tornyot. A galamboknak találniuk kellett egy újabb építészt, a fülébe kellett súgniuk, és türelmesen ki kellett várniuk, amíg megépül az új templomtorony, amely még terebélyesebb és magasabb volt az előzőnél. Később leégett az is.

Így ment ez évszázadokon át, a tornyok leégtek, és a galambok egyre nagyobb és magasabb tornyok terveit súgták meg éjszaka ihletet kapó építészek újabb és újabb nemzedékeinek. Bár ezek az építészek sosem tudták, mivel tartoznak a madaraknak, mégis gyöngéden viseltettek irántuk, és hagyták, hogy ott legyenek, ahol csak akarnak, a templom hajóiban és harangtornyaiban, mint az épület kabalái és őrzői, amelyek valójában voltak.

– Ez nem segíccség – mondta Enoch. – Ugorj a hurkok bejárataihoz!

– Mindent a maga idejében – szólt rá Millard. – Idővel, miután számos torony felépült és elpusztult, a galambok egyre nehezebben tudtak olyan intelligens embert találni, aki képes lehetett kivitelezni a terveiket. Amikor végre rátaláltak, az ember ellenállt, abban a hitben, hogy a domb el van átkozva, hiszen oly sok templom égett már le a tetején. Bár próbált nem gondolni rá, a galambok minden éjjel visszatértek, hogy a fülébe suttogjanak. Az ember mégsem akart cselekedni. Így aztán felkeresték nappal, amit addig sosem tettek, és elmondták neki a maguk kacagó nyelvén, hogy ő az egyetlen olyan ember, aki képes megépíteni a tornyot, és ezért meg kell tennie. Ám az ember tiltakozott, és kikergette őket a házából. Azt kiabálta: „Hess, el veletek, mocskos teremtmények!”

A vérig sértett, bosszúszomjas galambok addig üldözték az embert, amíg kis híján beleőrült – mindenhová követték, csipkedték a ruháját, húzogatták a haját, belepiszkítottak az ételébe, éjjelente kopogtatták az ablakát, hogy ne tudjon aludni –, amíg egy napon az áldozat térdre esett, és felkiáltott: „Ó, galambok! Megépítem, bármit kértek, ha vigyáztok rá és megvéditek a tűztől!”

A galambok meglepődtek. Belátták, hogy jobb őrzői is lehettek volna a korábbi tornyoknak, ha nem élvezték volna annyira az újjáépítést. Megesküdtek, hogy a jövőben mindent megtesznek a szent hely megoltalmazásáért. Az ember tehát megépítette a pompás katedrálist két toronnyal meg egy kupolával. Fenséges lett: mind az ember, mind a galambok elégedettek voltak vele. Az ember soha többé nem ment sehová úgy, hogy ne lett volna a közelében egy galamb, amelytől tanácsot kérhetett. És miután az élettel betelve, igen idős korában elhunyt, a madarak még akkor is meglátogatták időnként a lenti birodalomban.

A mai napig megtalálhatjátok a katedrálist, amelyet épített London legmagasabb dombján, és amelyet galambok őriznek.

Millard becsukta a könyvet.

– Vége.

Emma bosszúsan sóhajtott.

– Igen, őrzik, de honnan?

– A mostani ‘elyzetünkben éppen ennyit segített vóna egy mese macskákról a ‘oldon – zsörtölődött Enoch.

– Semmit nem értek belőle – panaszkodott Bronwyn. – Van valakinek valami elképzelése?

Nekem derengett valami – éreztem valamit „a lenti birodalomban” kifejezésben –, de a galambok csak nem lehetnek a pokolban…

Újabb bomba rázta meg az egész épületet, és magasan fentről szárnyak csapkodása hallatszott. Felnéztük, és három riadt galambot láttunk kirepülni a szarufák közti rejtekhelyükről. Vándorsólyom kisasszony izgatottan rikoltott – mintha azt mondta volna: Ők azok! Bronwyn felnyalábolta, és valamennyien a madarak után futottunk. Végigrepültek a hajón, élesen befordultak, és egy ajtón át eltűntek.

Néhány másodperccel később értünk az ajtóhoz. Nagy megkönnyebbülésemre nem kivezetett a szabadba, ahol semmi esélyünk nem lett volna elcsípni a galambokat, hanem egy lépcsőházba, ahol spirális lépcső vezetett lefelé.

– Jól megcsinááták – csapta össze pufók kezét Enoch –, mostan csapdába estek az alagsorban.

Lerohantunk a lépcsőn. A végén nagy, alig megvilágított, kőfalú, kőpadlójú helyiség nyílt. Hideg és nyirkos volt, majdnem teljesen sötét, ezért Emma tüzet gyújtott a kezén, és körbevilágított, amíg rá nem jöttünk, hol vagyunk. A lábunk alatt faltól falig márványtáblák, vésett feliratokkal. Alattam a következő:

ELDRIDGE THORNBRUSH PÜPÖK, ELHALÁLOZOTT 1721-BEN

– Ez nem alagsor – mondta Emma. – Hanem kripta.

Megborzongtam, közelebb léptem a fényhez és Emma lángjának melegéhez.

– Úgy érted, a padló alá emberek vannak temetve? – kérdezte remegő hangon Olive.

– No és? – vont vállat Enoch. – Fogjunk mán egy rohatt galambot, amíg a bombák nem temetnek minket a föld alá.

Emma körbefordult, és megvilágította a falakat.

– Valahol itt kell lenniük. Nincs más kijárat, csak a lépcső.

Ekkor egyetlen szárnycsapást hallottunk. Emma növelte és a hang felé fordította a lángot. A fény egy lapos tetej ű, a talajszintnél kicsit magasabb sírra esett. A sírkő és a fal között rés látszódott, amelyet onnan, ahol álltunk, nem vehettünk észre. Tökéletes búvóhely egy madárnak.

Emma az ajkára tette az ujját, és intett, hogy kövessük. Csendben átlépkedtünk a kriptán. A sírhoz közeledve szétváltunk, és három fel ől fogtuk közre a követ.

– Kezdhetjük? – kérdezte némán Emma.

A többiek bólintottak. Én a feltartott hüvelykujjammal jeleztem. Emma lábujjhegyre állt, hogy belessen a sírkő mögé – és értetlen arcot vágott.

– Semmi! – toppantott dühösen.

– Nem értem – mondta Enoch. – Éppen ittenvótak.

Mind odamentünk. Aztán megszólalt Millard.

– Emma, légy szíves, világítsd meg a sírkövet.

Emma úgy tett, és Millard hangosan olvasta a sírfeliratot:

ITT NYUGSZIK SIR CHRISTOPHER WREN, EME KATEDRÁLIS ÉPÍTŐJE

– Wren! – kiáltott fel Emma. – Milyen különös véletlen!

– Nem hiszem, hogy véletlen – mondta Millard. – Nyilván rokonságban áll Wren Ökörszem kisasszonnyal. Talán az édesapja.

– Nagyon érdekes – mondta Enoch –, de hogy segít ez megtanánunk őtet vagy a galambjait?

– Ezt próbálom kirakosgatni. – Millard fel-alá járkált, és magában a rege egyik sorát idézte: „meglátogatták őt időnként a lenti birodalomban”.

Egy galamb búgását véltem hallani.

– Pszt! – intettem mindenkinek, hogy füleljenek. Pár másodperccel később újra hallatszott a sírkő túlsó vége felől. Megkerültem a követ, letérdeltem, és ekkor láttam meg egy kis lyukat a sírkő aljánál, ökölnyi ha volt: egy madár éppen átfurakodhatott rajta.

– Ide! – hívtam a többieket.

– A fenébe! – tartotta a lángot a lyukhoz Emma. – Talán ez a „lenti birodalom”? – De a lyuk olyan kicsi – állapította meg Olive. – Hogy szedjük ki onnan a madarakat?

– Megvárhatjuk, amíg maguktól kijönnek – mondta Horace. Ekkor olyan közel hullott le egy bomba, hogy a szemem elhomályosult, és összekoccant a fogam.

– Nincs rá szükség – mondta Millard. – Bronwyn, volnál szíves kinyitni Sir Wren sírját?

– Ne! – kiáltotta Olive. – Nem akarok porladó, régi csontokat látni.

– Ne félj, drágám – nyugtatta Bronwyn. – Millard tudja, mit csinál. – Nekifeszült a sírkő szélének, tolni kezdte, és a kő lassan, csikorgó hangot adva elcsúszott. Nem ilyen szagra számítottam – nem a halál szaga tört elő, hanem régi penészé és piszoké. A sír köré gyűltünk, hogy belenézzünk.

– A fenébe – mondta Emma.

Kilencedik fejezet

Ahol a koporsónak kellett volna lennie, le, a sötétbe vezető létra volt. Csak bámultunk a nyitott sírba.

– Arról szó sem lehet, hogy én oda lemásszam! – mondta Horace. De három bomba rázta meg az épületet, a fejünkre beton záporozott, így Horace félrelökött, és megragadta a létrát. – Bocsánat, el az utamból, a legjobban öltözött megy először.

Emma elkapta a zakója ujját.

– Nálam van a fény, szóval én megyek előre. Utánam Jacob, arra az esetre, ha volna lenn… valami.

Halvány mosolyt erőltettem az arcomra, a térdem megroggyant.

– Úgy gondolod – kérdezte Enoch –, ‘ogy más dolgok, nem csak patkányok meg kolera meg hasonló eszement trollok, amilyenek kripták alatt szoknak élni?

– Nem számít, mi van lenn – mondta komoran Millard. – Szembe kell néznünk vele, és kész.

– Remek – mondta Enoch. – De ajánlom, ‘ogy Wren Ökörszem kisasszony is lenn legyen, mert a patkány’arapás nagyon lassan gyógyul.

– Az üresrémek harapása meg egyáltalán nem – mondta Emma, és a létrára lépett.

– Légy óvatos – mondtam. – Szorosan követlek.

Tisztelgett lángoló kezével.

– „A résre újra, még egyszer, barátim”1. – Emma, és mászni kezdett lefelé. Rajtam volt a sor.

– Előfordult már veletek, hogy lemásztatok egy üres sírba bombatámadás idején, és arra gondoltatok, hogy jobb lett volna ágyban maradni?

Enoch bokán rúgott.

– Ne gatyázz!

Megragadtam a sír szélét, és a létrára tettem a lábam. Röviden végiggondoltam azokat az unalmasan kellemes programokat, amelyekkel a nyarat tölthettem volna, ha másként alakul a sorsom. Tenisztábor. Vitorlázóleckék. Polcfeltöltés.

Kényszerítettem magam, hogy másszam.

A létra egy alagútba vezetett. Az alagút a feketeségbe veszett. A hideg levegőnek olyan szaga volt, mint az elárasztott pincében felejtett ruháknak. A durva kőfal titokzatos eredetű folyadékot izzadt.

Miközben Emmával vártuk, hogy mindenki lemásszon, a bőrünk alá bújt a hideg. Amikor Bronwyn leért, kinyitotta a bőröndjét, és kiosztotta a különleges birkák gyapjából készült pulóvereket, amelyeket a menazsériában kaptunk. Felvettem a magamét. Úgy borított be, mint egy zsák: az ujjából alig látszottak ki az ujjaim, az alja a térdemig ért, de legalább meleg volt.

Bronwyn ládája immár kiürült, hát otthagyta. Vándorsólyom kisasszonyt a kabátjában vitte, ahol valóságos fészket alakított ki neki. Millard ragaszkodott hozzá, hogy a Regéket ő vigye, bármennyire súlyos és vastag volt is, mert úgy vélte, bármikor szüksége lehet a könyvre. Szerintem inkább a kabalája volt, olyan varázskönyvnek tartotta, amelyet csak ő tud megfejteni.

Fura társaságot alkottunk.

Araszoltam előre, hogy megérezzem, ha üresek vannak a sötétben. Ezúttal azonban másféle érzés volt a gyomromban, igen gyenge, mintha az alag útban valamikor jártak volna üresek, de már elmentek, és most csak valamiféle utóérzést tapasztalok. De nem említettem; nem volt értelme fölöslegesen megijeszteni a többieket.

Lépteink cuppogása a vizes kövön vég nélkül visszhangzott az alagútban. Nem közelíthettük meg nesztelenül, bármi várt is ránk.

Gyakran hallottunk elöl szárnysuhogást vagy galambbúgást, ilyenkor gyorsítottunk. Az az érzésem támadt, hogy valami csúf meglepetés felé vezetnek minket. A falakat ugyanolyan kőtáblák borították, amilyenek a kriptát, de régebbiek, az írás szinte lekopott róluk. Elhaladtunk egy koporsó mellett – majd egész sor állt belőlük a falnak támasztva, mint költözködéskor a használt és fölöslegessé vált ládák.

– Mi ez itt? – suttogta Hugh.

– Megoldás a túlzsúfolt temetőre – felelte Enoch. – Amikor ‘elyet köll csinááni új klienseknek, a régieket kiássák, és bedugják ide.

– Milyen szörnyűséges hurokbejárat. Képzeljétek el, hogy mindig itt kell végighaladni, valahányszor az ember kilép vagy visszatér.

– Nem is nagyon különbözik a mi sírhalom bejáratunktól – mondta Millard. – A kellemetlen hurokbejáratok fontos célt szolgálnak – a normálisok többnyire elkerülik őket, ezért használhatjuk őket mi, különlegesek.

Teljesen ésszerű. Sőt bölcs. Ám csak arra tudtam gondolni, hogy itt mindenütt halott emberek vannak, szétrothadt testek, csontok, halottak, jaj, istenem…

– Jaj – torpant meg hirtelen Emma úgy, hogy nekimentem, és a többiek is belénk ütköztek.

Az egyik oldalt világította meg a kezével, és egy ívelt ajtó látszott a falban. Kissé nyitva volt, de a nyílásból is csak sötétség látszott.

Füleltünk. Egy ideig csak a saját lélegzésünket és vízcsöpögést hallottunk távolról. Azután zajt, de nem olyasmit, amilyenre számítottunk – nem szárnycsapást vagy madárláb csikordulását a kövön –, hanem valami emberit. Valaki nagyon halkan sírt.

– Helló! – kiáltotta Emma. – Ki van ott?

– Kérlek, ne bánts – hallatszott egy visszhangzó hang.

Vagy kettő?

Emma erősebben világított. Bronwyn előrefurakodott, és a lábával belökte az ajtót. Az ajtó kinyílt, és csontokkal teli, kis helyiséget pillantottunk meg. Combcsontok, sípcsontok, koponyák – sok száz ember feldarabolt maradványai egy halomban.

Hátrahőköltem, megszédültem a döbbenettől.

– Helló! – kiáltotta Emma. – Ki szólt? Mutasd magad!

Először csak a csontokat láttam, de azután szipogást hallottam, és követtem a neszt a halom tetejére, ahonnan két szempár pislogott ránk a helyiség sötét mélyéről.

– Nincs itt senki – válaszolt egy halk hang.

– Menj el – hangzott fel a másik. – Halottak vagyunk.

– Nem vagytok ‘alottak – mondta Enoch –, asztat én tunnám.

– Gyertek ki onnan – szólt gyöngéden Emma. – Ígérem, nem bántunk titeket.

A két hang egyszerre szólalt meg.

– Ígéred?

– Ígérjük – felelte Emma.

A csontok mozogni kezdtek. Egy koponya vált le a halomról, a földre esett, a lábamhoz gurult, onnan bámult fel rám.

Szevasz, jövő, gondoltam.

Két kisfiú mászott le négykézláb a csonthalomról. A b őrük halálosan sápadt volt, fekete karikás szemük szédítően forgott.

– Emma vagyok, ő itt Jacob, és ők a barátaink – mondta Emma. – Különlegesek vagyunk, és nem bántunk titeket.

A fiúk összekuporodtak, mint a rémült állatok, hallgattak, a szemük forgott, se ide, se oda nem nézett.

– Mi bajuk? – kérdezte Olive.

Bronwyn leintette.

– Ne légy udvariatlan.

– Meg tudjátok mondani a neveteket? – kérdezte gyöngéd, rábeszélő hangon Emma.

– Joel és Peter vagyok – mondta a nagyobbik.

– Melyik? – kérdezte Emma. – Joel vagy Peter?

– Peter és Joel vagyok – mondta a kisebbik.

– Nincsen időnk jáccani – mondta Enoch. – Vannak itten madarak? Nem láttatok madarakat repülni?

– A galambok szeretnek elbújni – felelte a nagyobb.

– A padlásszobában – fűzte hozzá a kisebb.

– Milyen padlásszobában? – kérdezte Emma. – Hol?

– A házunkban – mondták egyszerre, és a sötét folyosó vége felé mutattak. Együtt beszéltek, és ha egy mondat hosszabb volt néhány szónál, az egyik kezdte, majd a másik fejezte be, de a kettő között nem volt érzékelhető szünet.

Azt is észrevettem, hogy amikor az egyik beszélt, a másiknak együtt mozgott vele a szája tökéletes szinkronban – mintha közös tudatuk lett volna.

– Megmutatnátok nekünk az utat a házatokhoz? – kérte Emma. – Elvinnétek minket a padlásszobába?

Joel-és-Peter a fejét rázta, visszahúzódva a sötétbe.

– Mi a baj? – kérdezte Bronwyn. – Miért nem akartok menni?

– Halál és vér! – kiáltotta az egyik fiú.

– Vér és sikoltozás! – kiáltotta a másik.

– Sikoltozás és vér és harapós árnyak! – kiáltották együtt.

– Pá! – fordult sarkon Horace. – Találkozunk a kriptában. Remélem, nem üt agyon egy bomba.

Emma megragadta Horace karját.

– Nem! Te vagy az egyetlen, aki el tudtad kapni az egyik átkozott galambot.

– Nem hallottad őket? – kérdezte Horace. – Az a hurok tele van harapós árnyakkal – ami csak egyet jelenthet. Üreseket!

– Tele volt velük – mondtam. – De napokkal ezelőtt.

– Mikor jártatok utoljára a házatokban? – kérdezte a fiúktól Emma.

A hurkukat megtámadták, mesélték el a maguk fura, töredezett megfogalmazásában, de nekik sikerült elmenekülniük és elrejtőzniük a csontok között. Hogy milyen régen, nem tudták. Két napja? Három napja? A sötétben teljesen elvesztették az időérzéküket.

– Jaj, szegénykéim – mondta Bronwyn. – Micsoda rémségeket kellett átélnetek!

– Nem maradhattok itt örökre – mondta Emma. – Egykettőre megvénültök, ha nem juttok át egy másik hurokba. Mi segíthetünk rajtatok – de előbb el kell csípnünk egy galambot.

A fiúk egymás forgó szemébe néztek, és látszott, hogy némán beszélgetnek.

– Gyertek utánunk – mondták egyszerre.

Lecsúsztak a csonthalomról, és elindultak a folyosón.

Követtük őket. Nem tudtam levenni róluk a szemem; izgalmasan különösek voltak. Állandóan egymásba karoltak, és néhány lépés után mindig csettintettek a nyelvükkel.

– Mit csinálnak? – kérdeztem suttogva.

– Szerintem így látnak – mondta Millard. – Ahogy a denevérek a sötétben. A hangok visszaverődnek a tárgyakról, ami kialakít egy képet az agyukban.

– Visszhangérzékelők vagyunk – magyarázta Joel-és-Peter.

Nyilvánvalóan igen éles hallásuk volt.

A folyosó elágazott, s azután ismét elágazott. Az egyik pontnál nyomást éreztem a fülemben, tátognom kellett, hogy elmúljon. Éreztem, hogy abban a pillanatban hagytuk el 1940-t, és léptünk be a hurokba. Végül a folyosót lezáró falhoz értünk, amelybe függőlegesen lépcsőket vájtak. Joel-és-Peter megállt a fal tövében, felfelé mutatott, ahol nappali fény látszott.

– A házunk… – mondta a nagyobb.

– Ott van fenn – fejezte be a kisebb.

És ezzel visszavonultak a sötétbe.

*

A mohos lépcsők csúsztak, nehéz volt megmászni őket; lassan kellett haladnom, hogy le ne essek. A mennyezet kör alakú, egy személyre méretezett ajtajához vezettek, amelyen át egyetlen fénysugár hatolt be. Bedugtam az ujjam a nyílásba, és az ajtó kétfelé siklott, mint a fényképezőgép retesze: cső alakú, hatnyolc méter magas téglaépítményt láttam magam fölött, valamint az ég kör alakú szeletét. Egy hamis kút hamis fenekén voltam.

Felhúzódzkodtam a kútba, és mászni kezdtem. Félúton meg kellett pihennem, hátamat az egyik, lábamat a másik falnak vetve. Amikor a bicepszem már nem égett annyira, megtettem az út második felét, és a kútból valami fűszerűre másztam ki.

Egy kopott külsejű ház kertjében voltam. Az égnek beteges, sárga színe volt, de nem látszott füst, és hajtóművek zaja sem hallatszott. Egy régebbi korban jártunk, a háború előtt – sőt, talán az autó feltalálása előtt. Hideg volt, kóbor hópelyhek szállingóztak, majd elolvadtak a földön.

Emma mászott ki utánam a kútból, azután Horace. Emma úgy határozott, hogy csak mi hárman vizsgáljuk át a házat. Nem tudhattuk, mit találunk itt, és ha sietve kell távozni, mindig jobb egy kicsi, gyors mozgásra képes csapat. A lenn maradtak közül senki nem vitatkozott; megrémítette őket Joel-és-Peter beszámolója a vérről meg az árnyakról. Csak Horace volt boldogtalan, és azt motyogta magában, hogy bárcsak ne kapta volna el a galambot a téren.

Bronwyn integetett nekünk lentről, és összehúzta a kör alakú ajtót a kút fenekén. Az ajtó teteje be volt festve, úgy nézett ki, mintha víz volna – sötét és piszkos víz, amelybe senki nem akar vödröt ereszteni ivóvízért. Nagyon okos megoldás.

Körülnéztünk. A kert és a ház igencsak elhanyagolt volt. A kút körül a füvet letaposták, de másutt gazos csomókban olyan magasra nőtt, hogy felért a földszinti ablakokig. Az egyik sarokban félig összedőlt kutyaház, a közelében a leszakadt szárítókötelet kezdte benőni a gaz.

Álltunk, vártunk és füleltünk, hogy hol lehetnek a galambok. A ház falain túlról lópatkók kopogását hallottam a kövezeten. Nem, ez a világ nem az 1940-es évek Londonja volt.

Az egyik emeleti ablakban láttam meglibbenni egy függönyt.

– Odanézzetek! – mutattam fel.

Nem tudtam, madár vagy ember libbentette-e meg a függönyt, de érdemesnek látszott utánanézni. Elindultam a ház ajtaja felé, és intettem, hogy a többiek is jöjjenek – aztán átestem valamin. Egy holttest hevert a földön, fekete ponyvával letakarva. A ponyva végén elnyűtt cipő mutatott az ég felé. A lyukas cipőtalpba fehér kartont dugtak, rajta jól olvasható írással: A F. Crumbley úr

Külső Tartományokból

Inkább előreöregedett,

semhogy élve elfogják.

Kéreti a hamvait a Temzébe szórni

– A szerencsétlen – suttogta Horace. – Vidékről jött ide, valószínűleg az után, hogy az időhurkát lerohanták. És végül ezt is megtámadták.

– De miért hagyták szegény Crumbley urat idekinn heverni? – suttogta Emma.

– Mert sietve kellett távozniuk – feleltem.

Emma lehajolt, és megfogta a ponyva szélét. Nem akartam látni, de a kíváncsiságtól mégis félig odafordultam, és lestem az ujjaim között. Összeaszott hullára számítottam, de Crumbley úr teljesen épnek látszott és meglepően fiatalnak, talán negyven– vagy ötvenévesnek, fekete haja csak a halántékán őszült. A szeme békésen csukva, mintha csak aludna. Valóban előreöregedett volna, mint az összeszottyadt alma, amelyet annak idején Vándorsólyom kisasszony kertjéből vittem el?

– Meghalt vagy alszik? – kérdezte Emma. A cipőjével meglökte a férfi fejét, mire a fej oldala belyukadt és porrá omlott.

Emmának elállt a lélegzete, és visszaengedte a ponyvát. Crumbley önmaga kiszáradt öntőformájává vált, olyan törékennyé, hogy egy erősebb szél elfújhatta. Otthagytuk szegény, porladó Crumbley-t, és az ajtóhoz mentünk. Megfogtam és elfordítottam a gombot. Az ajtó kinyílt, és beléptünk egy mosókonyhába. Egy kosárban tisztának látszó ruhák voltak, egy vályú fölött függött a mosódeszka. Ezt a helyet nem régen hagyhatták el.

Az érzés itt erősebb volt, ám változatlanul csak utóérzés. Kinyitottunk egy másik ajtót, és egy nappaliba jutottunk. Elszorult a szívem. Küzdelem nyomai látszottak: szétszórt és felborított bútorok, kandallópárkányról levert képek, falról csíkokban lehántott tapéta.

– Jaj, ne – motyogta Horace, és a tekintetét követve egy majdnem kör alakú, sötét foltot láttam a mennyezeten. Odafenn valami szörnyűség történt.

Emma becsukta a szemét.

– Csak füleljetek – mondta. – Csak a galambokra gondoljatok, semmi másra. Becsuktuk a szemünket és hallgatóztunk. Eltelt egy perc. Végre egy rövidke galambbúgás. Kinyitottam a szemem, hogy megnézzem, honnan jött.

A lépcső felől.

Óvatosan lépkedtünk fel a lépcsőn, hogy ne nagyon csikorogjon a lábunk alatt. A torkomban, a halántékomban éreztem a szívverésem. A régi, porladó hullákat még elviseltem. Nem tudtam, képes leszek-e elviselni egy gyilkosság színhelyét. Az emeleten a padló csupa törmelék volt. Egy kiakasztott ajtó szilánkokra törve. Mögötte ládák és komódok ledőlt tornya; lerombolt barikád.

A következő szoba fehér szőnyege vérben úszott – ez a vér szivárgott át a földszinti mennyezeten. De bárkitől származott is, annak nyoma sem volt.

A folyosón lévő utolsó ajtón nem látszott erőszakos behatolás. Óvatosan benyitottam. Körbepillantottam: szekrény, komód csinosan elrendezett szobrocskákkal, csipkefüggönyök az ablakon. A szőnyeg tiszta volt. Semmi felfordulás.

Aztán az ágyra pillantottam meg arra, ami benne volt, és megtántorodva dőltem az ajtófélfának. A fehér takaró alatt két férfi feküdt, látszólag aludtak – és köztük két csontváz.

– Előreöregedtek – tette remegő kezét a torkához Horace. – Ketten sokkal előbbre, mint a másik kettő.

Az aludni látszó két férfi ugyanolyan halott volt, mint Crumbley úr, s ha hozzájuk nyúltunk volna, ugyanúgy porrá omlottak volna.

– Feladták – mondta Emma. – Belefáradtak a menekülésbe és feladták. – Szánalommal vegyes megvetéssel nézett rájuk.

Úgy vélte, gyöngék és gyávák voltak – a könnyű kiutat választották. Arra gondoltam, hátha ezek a különlegesek többet tudtak nálunk arról, mit tesznek a lidércek a foglyaikkal. Talán mi is a halált választanánk, ha tudnánk az igazságot. Kisompolyogtunk a folyosóra. Szédültem, hányingerem volt, ki akartam jutni a házból, de még nem mehettünk el. Még egy lépcsőt meg kellett másznunk.

Odafönn megfüstölődött a folyosó. Elképzeltem a különlegeseket, akik ide gyűlve védekeztek az első támadás ellen. Talán tűzzel harcoltak a romlottak ellen, vagy a romlottak próbálták meg kifüstölni őket. Bárhogy történt is, a ház kis híján leégett.

Egy alacsony ajtón bebújva keskeny, ferde tetejű padlásszobába értünk. Minden feketére égett benne. A lángok tátongó lyukakat égettek a tetőbe.

Emma oldalba bökte Horace-t.

– Valahol itt van – mondta halkan. – Tégy csodát, madárfogó.

Horace a szoba közepébe tipegett, és búgó hangon rákezdte.

– Ideee-ideee, galambocskáááám…

Ekkor a hátunk mögül szárnycsapást és félbeszakadt búgást hallottunk. Megfordultunk, de nem galambot láttunk, hanem egy félig árnyék takarta, fekete ruhás lányt.

– Ezt keresitek? – emelte az egyik karját egy fénypászmába. A galamb vonaglott a kezében, szabadulni akart.

– Igen – mondta Emma. – Hála az égnek, hogy megfogtad.

A lány felé indult, hogy átvegye a galambot, de ő rákiáltott.

– Állj meg, ahol vagy! – és csettintett az ujjaival. A megperzselt szőnyeg kirepült Emma lába alól, vitte persze a lábát is, és így elterült a földön.

Odaszaladtam hozzá.

– Jól vagy?

– Térdre! – parancsolta nekem a lány. – Kezedet a fejedre!

Letérdeltem Emma mellé, és a tarkómon összefontam az ujjaim. Emma ugyanezt tette. A reszkető és néma Horace lehuppant, és a padlóra tenyerelt.

– Nem akarunk bántani – mondta Emma. – Csak a galambot szeretnénk. – Tökéletesen tudom, mit szeretnétek – gúnyolódott a lány. – A ti fajtátok sosem adja fel, mi?

– A mi fajtánk? – csodálkoztam.

– Csúsztassátok ide a fegyvereiteket! – parancsolta a lány.

– Nincsenek fegyvereink – igyekezett Emma lecsillapítani a lányt.

– Könnyebben fog menni, ha nem néztek ostobának – ordította a lány. – Gyöngék vagytok, nincs saját erőtök, ezért pisztolyokat meg ilyesmiket használtok. A padlóra velük!

Emma felém fordulva suttogta:

– Azt hiszi, lidércek vagyunk.

Kis híján hangosan felnevettem.

– Nem vagyunk lidércek. Különlegesek vagyunk.

– Nem ti vagytok az első fehér szeműek, akik idejönnek galambra vadászni – mondta a lány –, sem az elsők, akik különlegesnek próbálják kiadni magukat. És nem ti lesztek az elsők, akiket megölök. Szóval tegyétek a földre a fegyvereiteket, mielőtt kitekerem ennek a galambnak a nyakát – s rögtön utána a tieteket is.

– De hát nem vagyunk lidércek – magyaráztam. – Nézd meg a pupillánkat, ha nem hiszel nekünk.

– A szemetek nem jelent semmit – mondta a lány. – A kontaktlencse az egyik legrégebbi trükk – én pedig az összes trükköt ismerem.

A lány egyet lépett felénk, a fénybe. A szeme izzott a haragtól. Fiús volt, rövid hajú, erős állú, de lányruhát viselt. Üveges tekintete arról tanúskodott, hogy napok óta nem aludt, és csak az ösztöne meg az adrenalin tartja életben. Aki ilyen állapotban van, az sem kedves, sem türelmes nem lehet velünk.

– Tényleg különlegesek vagyunk, esküszöm – bizonygatta Emma. – Idenézz, megmutatom! – Felemelte az egyik kezét, hogy lángra lobbantsa, de hirtelen megérzés késztetett arra, hogy elkapjam a csuklóját.

– Ha üresek vannak a közelben, megérzik – mondtam. – Azt hiszem, ugyanúgy megéreznek minket, ahogyan én őket, de sokkal könnyebb dolguk van, ha használjuk a képességeinket. Ezzel valóságos riadót fújunk.

– De te használod a képességed – mondta bosszúsan Emma. – Ahogyan ez a lány is.

– Az enyém passzív – feleltem. – Nem tudom beindítani, így nem is hagy sok nyomot. Ami pedig őt illeti – néztem a lányra –, talán már tudják, hogy itt van. Talán nem ő kell nekik.

– Milyen érdekes – nézett rám a lány. – Ez az állítólagos képességed? Árnyéklényeket érzel meg?

– Látja is őket – mondta Emma. – És meg is öli őket.

– Jobbat hazudjatok. Ezt egy féleszű sem veszi be.

Miközben beszéltünk róla, új érzés nyilallt belém fájón. Immár nem egy eltávozott üres hátrahagyott érzése volt, hanem egy aktív jelenléte.

– Van egy a közelben – mondtam Emmának. – Ki kell jutnunk innen.

– A madár nélkül nem – morogta Emma.

A lány elindult felénk.

– Ideje túlesni rajta. Több mint elegendő lehetőséget adtam, hogy igazoljátok magatokat. Különben is, kezdem élvezni, hogy megölhetem a hozzátok hasonlókat. Azok után, amit a barátaimmal tettetek, nem tudok betelni vele. Megállt pár lépésnyire tőlünk, szabad kezét felemelte – talán a fejünkre akarta dönteni a tető maradványait. Eljött a cselekvés ideje.

Felugrottam kuporgó helyzetemből, s a karomat előrenyújtva nekiugrottam a lánynak, és a földre tepertem. Dühösen, de meglepődve kiáltott fel. Öklömet szabad kezének tenyerébe nyomtam, hogy ne tudjon csettinteni az ujjaival. Elengedte a madarat, és Emma elcsípte.

Mindketten az ajtó felé futottunk. Horace még a padlón térdelt, önkívületben.

– Gyere, fussunk! – kiáltott rá Emma.

Horace-t próbáltam talpra állítani, amikor az ajtó bevágódott előttem. Egy égett komód emelkedett fel a szoba sarkából, és repült felénk. A sarka fejen talált, elterültem, magammal rántva Emmát.

A lány dührohamot kapott. Biztos voltam benne, hogy csak másodpercek vannak hátra az életünkből. Ekkor Horace felállt, és teli torokból elkiáltotta magát.

– Melina Manon!

A lány megdermedt.

– Mit mondtál?

– A neved Melina Manon – mondta Horace. – Luxembourgban születtél 1899– ben. Tizenhat éves korodban kerültél Rigó kisasszonyhoz, azóta itt vagy.

Horace szavai váratlanul érték a lányt. Íves mozdulatot tett a fejével. A komód, amely kis híján agyonütött, odalebegett Horace feje fölé. Ha a lány úgy akarta volna, agyoncsapta volna Horace-t.

– Elvégezted a házi feladatod – mondta a lány –, de bármelyik lidérc tudhatja a nevem és a születési helyem. Az a pechetek, hogy már nem érdekelnek a trükkjeitek.

Mégsem ölte meg Horace-t.

– Apád banktisztviselő volt – folytatta gyorsan Horace. – Anyád gyönyörű nő volt, csakhogy átható hagymaszagú egész életében, amin semmi nem segített.

A komód megbillent Horace feje fölött. A lány összevont szemöldökkel, feltartott kézzel meredt Horace-ra.

– Hétéves korodban nagyon szerettél volna egy arab telivért – folytatta Horace.

– A szüleidnek nem volt pénzük ilyen értékes állatra, hát vettek helyette egy szamarat. A Habib nevet adtad neki, aminek a jelentése: ‘szeretett’.És tényleg nagyon szeretted.

A lánynak leesett az álla.

Horace folytatta.

– Tizenhárom évesen jöttél rá, hogy a tudatoddal képes vagy mozgatni a tárgyakat. Apróságokkal kezdted, gemkapcsokkal meg pénzdarabokkal, azután egyre nagyobbakkal. De Habibot sosem tudtad a gondolataiddal felemelni, mert a képességed nem terjed ki élőlényekre. Amikor a szüleiddel elköltöztetek, azt hitted, eltűnt az erőd, mert semmit sem tudtál megmozdítani. De csak azért, mert nem ismerted az új házat. Amint megismerted, gondolatban feltérképezted, és a falain belül képes voltál mozgatni a tárgyakat.

– Honnan tudod mindezt? – bámult Horace-ra a lány.

– Mert álmodtam rólad – felelte Horace. – Nekem ez a képességem.

– Istenem – mondta a lány –, tényleg különlegesek vagytok.

És a komód óvatosan leereszkedett.

*

Feltápászkodtam, sajgott a fejem ott, ahol a komód megütötte.

– Vérzel! – ugrott fel Emma, hogy megvizsgálja a sebem.

– Semmi bajom, igazán – hárítottam el. Az érzés változott bennem, és ha hozzám értek, nehezebben értettem a jelentését.

– Sajnálom – kért bocsánatot Melina Manon. – Azt hittem, én vagyok az egyetlen élő különleges.

– Egész csapatnyi van belőlünk a kút alatt, a katakombában – mondta Emma.

– Tényleg? – ragyogott fel Melina arca. – Akkor még van remény!

– Volt – mondta Horace. – Éppen most hagytad kirepülni a lyukas tetőn. – Tessék? Winnifredre gondolsz? – Melina bekapta két ujját, és füttyentett. Egy perc múlva megjelent a galamb, berepült a lyukon, és Melina vállára ült.

– Csodálatos! – csapta össze a kezét Horace. – Hogy csinálod?

– Winnie a barátom – mondta Melina. – Kezes, mint egy házi macska.

Letöröltem a vért a homlokomról, uralkodtam a fájdalmon. Nem maradt rá idő.

– Említetted, hogy lidércek jártak itt, galambokat üldöztek.

Melina bólintott.

– Ők meg az árnyékállataik három éjszakával ezelőtt jöttek. Körülvették a házat, elvitték Rigó kisasszonyt meg az itteniek felét, és felgyújtották az épületet. A tetőn bújtam el. Azóta a lidércek mindennap visszajönnek, kis csoportokban, Winnifredre és a barátaira vadásznak.

– Megölted őket? – kérdezte Emma.

Melina lehajtotta a fejét.

– Mondtam, nem?

Büszkébb volt, semhogy bevallotta volna a hazugságát. Nem számított.

– Akkor nem csak mi vadászunk Wren Ökörszem kisasszonyra – mondta Emma. – Ami azt jelenti, hogy ő még szabad – folytattam a gondolatsort.

– Talán.

– Úgy gondoljuk, hogy a galamb tud segíteni nekünk. Meg kell találnunk Wren kisasszonyt, és úgy véljük, a madár tudja, hogyan érhetjük el.

– Sosem hallottam Wren Ökörszem kisasszonyról – mondta Melina. – Csak etetem Winnie-t, amikor az udvarunkba repül. Barátok vagyunk, ő meg én. Nem igaz, Winnie?

A madár boldogan búgott a vállán.

Emma közelebb lépett Melinához, de a madárhoz szólt.

– Ismered Wren Ökörszem kisasszonyt? – kérdezte hangosan és tagoltan. – Segítesz megtalálni? Wren kisasszonyt?

A galamb leugrott Melina válláról, és az ajtóhoz röppent. Gurgulázott, csapkodott a szárnyával, aztán visszarepült.

Mintha csak azt mondta volna: Erre.

Számomra ez elegendő bizonyíték volt.

– Magunkkal kell vinnünk a madarat – mondtam.

– Nélkülem nem – felelte Melina. – Ha Winnie tudja, hogyan lehet megtalálni azt az ymbrynét, jövök én is.

– Nem jó ötlet – mondta Horace. – Veszélyes küldetésben járunk, tudod…

Emma félbeszakította.

– Add nekünk a madarat. Visszajövünk érted, ígérem.

A hirtelen belém hasító fájdalomtól elakadt a lélegzetem, és kétrét görnyedtem.

Emma hozzám ugrott.

– Jacob! Jól vagy?

Nem tudtam beszélni. Az ablakhoz tántorogtam, nagy erőfeszítéssel felegyenesedtem, és kivetítettem az érzést a katedrális kupolája felé, amely néhány saroknyira látszott a háztetők fölött, aztán le az utcára, ahol lovas kocsik zörögtek.

Igen, ott. Éreztem, hogy közelednek egy mellékutcából, nincsenek messze.

Azok. Nem egy üres, hanem kettő.

– Mennünk kell – mondtam. – Most.

– Kérlek szépen – kérlelte a lányt Horace. – Kell nekünk a galamb.

Melina csettintett az ujjaival, és a komód, amelyik kis híján megölt, ismét a levegőbe emelkedett.

– Azt nem engedhetem – húzta össze a szemét, és a komódra pillantott, hogy világosan megértettük-e. – De vigyetek magatokkal, és cserében megkapjátok Winnie-t. Másként.

A komód körbefordult az egyik lábán, aztán megbillent, és az oldalára zuhant. – Jól van – egyezett bele mérgesen Emma. – De ha hátráltatsz minket, elvisszük a madarat, és itt hagyunk.

Melina elvigyorodott, és a kézmozdulatára kinyílt az ajtó.

– Ahogy parancsolod.

*

Olyan gyorsan száguldottunk le a lépcsőn, hogy a lábunk szinte nem is ért hozzá. Húsz másodperc alatt az udvaron voltunk, átugrottuk a halott Crumbley urat és beugrottunk a száraz kútba. Először én, de nem bajlódtam a tükrös ajtó széthúzásával, hanem berúgtam. Kiszakadt és darabokra tört.

– Vigyázat odalenn! – kiáltottam, aztán megcsúsztam a vizes kőlépcsőn, és rúgkapálva belezuhantam a sötétbe.

Erős karok kaptak el – Bronwyné – és állítottak talpra. Dobogó szívvel köszöntem meg.

– Mi történt fönn? – kérdezte Bronwyn. – Megfogtátok a galambot?

– Megvan – mondtam, amint Emma és Horace is leért, és a többiek ujjongtak. – Ő Melina – mutattam a még fönt levő lányra. Ennyi időnk volt a bemutatkozásra. Melina még mindig a lépcső tetején állt. – Gyere már! – kiáltottam. – Mire vársz?

– Időt nyerek! – kiáltotta vissza, majd egy fafedőt húzott a kútra, amely elzárta az utolsó fénysugarat is. Miközben lemászott a sötétben, beszámoltam a minket üldöző üresekről. Mivel pánikban voltam, a beszámolóm túlságosan is lényegre törőnek és hatásosnak bizonyult, mert mindenkin kitört a hisztéria.

– ’ogy fussunk, ‘a nem látunk? – ordította Enoch. – Fényt, Emma!

Emma eddig azért nem gyújtott lángot, mert már figyelmeztettem a padlásszobában. Nem ártott megismételnem a figyelmeztetést, hát megragadtam a karját.

– Ne! Túlságosan könnyen megtalálnának minket! – Abban reménykedtem, hogy nyomunkat vesztik ebben a csupa elágazás labirintusban.

– De nem tudunk futni a vaksötétben! – tiltakozott Emma.

– Mi persze… – mondta a fiatalabb visszhangérzékelő.

–…tudunk – fejezte be az idősebb.

Melina a hangjuk felé botorkált.

– Fiúk! Hát éltek! Én vagyok, Melina.

Mire Joel-és-Peter:

– Azt hittük.

–…egytől egyig…

–…meghaltatok.

– Mindenki fogjon kezet – mondta Melina. – Majd a fiúk vezetnek.

Így hát megfogtam Melina kezét a sötétben, Emma az enyémet, ő Bronwynét, és így tovább, amíg emberi láncot nem alkottunk, az élén a vak fiúkkal. Akkor Emma megadta a parancsot, és a fiúk könnyű ügetésben vezettek minket a koromsötétben.

Balra fordultunk. Tócsákon gázoltunk át. A mögöttünk hagyott folyosóból visszhangzó recsegés hallatszott, ami csak egyet jelenthetett: az üresek áttörték a kút ajtaját.

– Bent vannak! – kiáltottam.

Szinte éreztem, hogyan vonaglik végig a testük a vájatban. Amint vízszintes terepre érnek, és futni tudnak, pillanatok alatt utolérhetnek minket. Csak az alagút kis szakaszát tudtuk le – ahhoz nem elegendőt, hogy lerázzuk őket. Messze nem elegendőt.

Ezért tartottam teljes őrültségnek, amikor Millard elkiáltotta magát:

– Állj! Mindenki álljon meg!

A vak fiúk hallgattak rá. Egymás hegyén-hátán torpantunk meg.

– Mi a csoda ütött beléd? – kiáltottam Millardra. – Fussunk!

– Sajnálom – mondta Millard –, de most jutott csak eszembe, hogy először közülünk kell valakinek átlépnie a hurok bejáratán, a visszhangérzékelők vagy a lány előtt, mert ők másként a jelenbe jutnak, mi pedig 1940-be, és elszakadunk egymástól. Hogy ők is velünk jöhessenek 1940-be, nekünkkell kinyitnunk a kaput.

– Nem a jelenből jöttetek? – kérdezte értetlenül Melina.

– 1940-ből, ahogy Millard mondta – felelte Emma. – És csak úgy záporoznak a bombák. Maradhattok, ha akartok.

– Ügyes trükk – mondta Melina –, de nem szabadultok tőlünk ilyen könnyen. A jelenben még rosszabb – mindenütt lidércek. Ezért nem hagytam el soha Rigó kisasszony hurkát.

Emma előrelépett, és magával húzott engem is.

– Jól van. Mi megyünk elöl.

Kinyújtottam a szabad karom, vakon tapogatóztam a sötétben.

– Nem látok semmit.

– Csak húsz lépés előre – mondta az idősebb visszhangérzékelő.

– Nem téveszthetitek el – tette hozzá a fiatalabb.

Így hát haladtunk előre, magunk előtt tartva a kezünk. Megbotlottam valamiben. A bal vállam a falat súrolta.

– Egyenesen! – húzott jobbra Emma.

A gyomrom összerándult. Éreztem, hogy az üresek lejutottak az alagútba. Ha nem is éreztek meg minket, ötvenszázalékos esélye volt annak, hogy a megfelelő irányt válasszák, és ránk találjanak.

Tapogatózásra már nem volt idő. Futni kellett.

– A mindenségit – mondtam. – Emma, adj fényt!

– Szívesen. – Elengedte a kezem, és akkora lángot gyújtott, hogy az arcom jobb fele szinte megperzselődött.

Az átkelési pont az orrunk előtt volt. Egy vízszintes vonal a falon. Mindannyian futni kezdtünk.

Amikor átléptünk, nyomást éreztem a fülemben. Újra 1940-ben voltunk. Átnyargaltunk a katakombákon, Emma tüze eszelős árnyakat vetített a falra, a vak fiúk hangosan csettintgettek a nyelvükkel, és „balra!” vagy „jobbra!” kiáltással irányítottak minket az elágazásoknál.

Elhagytuk a falhoz támasztott koporsókat, el a csontok halmát. Végül visszaértünk a falhoz és a kriptába vezető létrához. Feltoltam Horace-t, majd Enochot, Olive levette a cipőjét és felszállt.

– Gyorsabban! – kiáltottam.

Éreztem, hogy az üresek közelednek. Hallottam nyelveik csattogását a kövön, ahogy előrelendítették magukat. Elképzeltem, ahogy a pofájukból fekete váladék folyik a gyilkolás reményében.

Aztán megláttam őket. Homályos, sötét mozgás vált kivehetővé a távolban.

– Gyerünk! – kiáltottam, és felugrottam a létrára, utolsóként. Amikor már majdnem fönn voltam, Bronwyn lenyújtotta a karját, felrántott, és immár a kriptában voltam a többiekkel együtt.

Bronwyn hangosan nyögve fogta Christopher Wren sírkövét, és visszatette a helyére. Nem egészen két másodperccel később valami erőteljesen a kőnek csapódott alulról. Nem sokáig fogja feltartóztatni az üreseket – egyszerre kettőt. Annyira közel voltak. Minden idegszálam riadót fújt, a gyomrom úgy fájt, mintha savat ittam volna. Felrohantunk a spirális lépcs őn a templomhajóba. A katedrális most sötét volt, csak valami kísérteties, narancssárga fény világított be az ólomüveg ablakokon. Először azt hittem, a lenyugvó nap utolsó sugarai, de amint a kijárat felé szaladtunk, a lyukas kupolán át megpillantottam az eget.

Éjszaka volt. A bombák még mindig hulltak, nagyokat robbanva. Kirohantunk.

Tizedik fejezet

A katedrális lépcsőjéről, ahol félelemmel vegyes áhítattal álltunk, úgy látszott, mintha az egész város lángolt volna. Az égbolt olyan erős narancsvörös fényben izzott, hogy olvasni lehetett volna a világosságánál. A tér, ahol a galambokat üldöztük, füstölgő lyukká változott a macskakövek között. A szirénák szüntelenül sivítottak, szopránjuk ellenpontozta a bombák könyörtelen basszusát, hangszínük olyan kísértetiesen emberi volt, mintha Londonban minden lélek felmászott volna a háztetőre, hogy világgá sikoltsa közös kétségbeesését. Az áhítat azonban átadta a helyét a félelemnek és az önfenntartás sürgető ösztönének, így lerohantunk a lépcsőn a törmelék borította utcára – el a lebombázott tér mellett, megkerülve egy emeletes buszt, amely úgy festett, mintha nekirohant volna egy óriás öklének –, rohantunk, nem tudom, hová, nem is érdekelt, csak távol kerüljek attól az érzéstől, amely egyre émelyítőbb és erősebb lett bennem minden múló pillanattal.

Visszanéztem a telekinetikus lányra, aki kézen fogva húzta maga után a nyelvükkel csettintgető, vak fivéreket. Eszembe jutott, hogy szólok neki: engedje el a galambot, és végre kövessük – de mi haszna lett volna megtalálni Wren Ökörszem kisasszonyt most, amikor üresek üldöztek minket? Mire odaérnénk hozzá, a küszöbön mészárolnának le minket, és őt is veszélybe sodornánk. Nem, előbb le kell ráznunk az üreseket. Vagy, ami még jobb, meg kell őket ölnünk.

Egy fémsisakos férfi dugta ki a fejét egy ajtón, és ránk kiáltott.

– Bújjatok el valahol! – És visszahúzta a fejét.

Persze, gondoltam, de hol? Talán elbújhatnánk a körülöttünk lévő romokban és káoszban, hiszen akkora a zaj meg a z űrzavar, hogy az üresek nem vennének észre minket. Csakhogy még mindig nagyon közel voltunk hozzájuk, friss volt a nyomunk. Intettem a barátaimat, bármi történjék is, ne használják a képességeiket. Emmával cikcakkban vezettük őket az utcákon, abban a reményben, hogy nehezebb lesz követni a nyomunkat.

Ennek ellenére éreztem, hogy közelednek. Már a szabadban voltak, kijöttek a katedrálisból, minket üldöztek úgy, hogy senki nem látta őket, csak én. Abban sem voltam biztos, hogy a sötétben észrevenném őket: árnyéklényeket egy árnyékvárosban.

Futottunk, de már égett a tüdőm. Olive nem bírta tovább, Bronwynnak fel kellett vennie. Elhagytuk a vakablakos házak sorát, egy lebombázott könyvtárt, ahonnan hamu és égő papír hullt alá. Átkeltünk egy felrobbantott temetőn, ahol a rég elfeledett londoniak röpültek ki megnyílt sírjaikból a fákra, s onnan vigyorogtak rothadó ünneplőruhájukban. Láttunk összetekeredett hintát lebombázott játszótéren. A szörnyűségek egyre halmozódtak, felfoghatatlanul, a bombázók pedig időről időre jelzőfényeket villantottak, amelyek ezernyi vaku tiszta, ragyogó fehér fényével világították meg a földi poklot. Mintha csak azt mondták volna: Nézzétek. Nézzétek, mit tettünk.

A rémálmok valósággá váltak, egytől egyig. Mint maguk az üresek.

Ne nézz oda, ne nézz oda, ne nézz oda…

Irigyeltem a vak fivéreket, akik kegyes világban mozogtak, annak csak keretét érzékelték. Egy pillanatra felmerült bennem, milyenek az álmaik – vagy álmodnak-e egyáltalán…

Emma mellettem kocogott, hullámos, poros haja lobogott.

– Mindenki kikészült – lihegte. – Nem futhatunk így tovább!

Igaza volt. Még a legjobb kondícióban lévő is kimerült, és mégis, hamarosan utolérnek minket az üresek. Az utca közepén kell szembeszállnunk velük. Vérfürdő lesz. Fedezéket kell keresnünk.

Egy házsor felé tereltem a társaságot. Mivel a bombázó pilóták nagyobb valószínűséggel vesznek célba kivilágított házakat, mint sötét foltokat, minden házat elsötétítettek – egyetlen ajtó fölött sem égett lámpa, az összes ablakot beragasztották. Egy üres ház lett volna számunkra a legbiztonságosabb, de így, elsötétítve nem lehetett tudni, melyik ház lakott, melyik nem. Találomra kellett választanunk.

Megállítottam a többieket.

– Mit csinálsz? – kérdezte Emma. – Megőrültél?

– Lehet – mondtam, aztán megragadtam Horace-t, és a másik kezemmel a házsorra mutattam. – Válassz.

– Tessék? – nézett rám. – Miért én?

– Mert a te véletlenszerű választásodban jobban bízom, mint a magaméban.

– De erről sosem álmodtam – tiltakozott.

– Talán álmodtál, csak nem emlékszel rá – mondtam. – Válassz!

Horace rájött, hogy nincs kiút, nagyot nyelt, egy másodpercre behunyta a szemét, azután megfordult, és egy mögöttünk lévő házra mutatott.

– Az.

– Miért az? – kérdeztem.

– Mert választásra kényszerítettél – mondta dühösen Horace.

Ezt el kellett fogadnom.

*

A bejárati ajtó zárva volt. Bronwyn letépte és az utcára hajította a fogantyút, s így már az ajtó magától kinyílt. Egymás után beléptünk a sötét folyosóra, amelynek falát a sötétben kivehetetlen családi fotók díszítették. Bronwyn becsukta az ajtót, és eltorlaszolta a folyosón talált asztallal.

– Ki van ott? – kérdezte a ház belsejéből egy hang.

A mindenségit! Nem vagyunk egyedül.

– Üres házat kellett volna választanod – súgtam Horace-nak.

– Mindjárt megütlek – morogta.

Nem volt időnk másik házba menni. Be kell mutatkoznunk, bárki van is a házban, és reménykednünk kell, hogy barátságos a házigazda.

– Ki van ott? – kérdezte a hang.

– Nem vagyunk sem tolvajok, sem pedig németek – kiáltotta Emma. – Csupán fedezéket kerestünk.

Csönd.

– Maradjatok itt – fordult Emma a többiekhez, és magával húzott a folyosón. – Bemegyünk köszönni! – kiáltotta hangosan és barátságosan. – Ne lőjön, kérem! Elmentünk a folyosó végéig, befordultunk, és ott, az ajtóban egy lány állt. Az egyik kezében egy lecsavart fényű petróleumlámpát tartott, a másikban egy levélnyitó kést, és kemény, fekete tekintetét idegesen hol Emmára, hol rám vetette.

– Itt nincs semmi értékes – mondta. – Ezt a házat már kirabolták.

– Mondtam, hogy nem vagyunk tolvajok – felelte sértődötten Emma.

– Én pedig azt mondtam, hogy tűnjetek el. Ha nem, sikítok, és… jön apukám… puskával meg mindennel.

A lány egyszerre látszott gyerekesnek és koraérettnek. Rövid haja volt, kislányos ruhája elöl végig nagy, fehér gombokkal, de merev arckifejezésétől idősebbnek, életuntnak látszott, pedig csak tizenkét-tizenhárom éves lehetett.

– Kérlek, ne sikíts – nyugtattam, de nem a valószínűleg kitalált apjára, hanem más közeledőkre gondoltam.

Ekkor egy hangocska szólt ki a háta mögül, a szobából, amelynek ajtaját elállta.

– Ki az, Sam?

A lány tehetetlen dühében elpirult.

– Gyerekek – mondta. – Kértelek, hogy maradj csöndben, Esme.

– Helyesek? Szeretnék találkozni velük.

– Már mennek is.

– Mi sokan vagyunk, ti ketten – közölte tényszerűen Emma. – Egy ideig itt maradunk. Te nem fogsz sikítani, mi pedig nem lopunk el semmit.

A lány szemében fellángolt a düh, aztán ki is aludt. Tudta, hogy vesztett.

– Rendben, de ha bármivel próbálkoztok, sikítok, és ezt beléd döföm. – Erőtlenül felemelte a levélnyitót, majd leengedte.

– Helyes – mondtam.

– Sam? Most mi történik? – szólt a hangocska.

A lány vonakodva oldalra lépett, és megláttuk a fürdőszobát, ahol gyertyalángok táncoltak. Mosdó volt benne, vécé meg egy fürdőkád, és a kádban egy talán ötéves kislány. Kíváncsian kukucskált ki a kád pereme fölött.

– A húgom, Esme – mutatta be Sam.

– Szia – intett felénk egy gumikacsával Esme. – A bomba nem talál el a fürdőkádban, ezt tudtátok?

– Én nem – felelte Emma.

– Itt érzi biztonságban magát – suttogta Sam. – Minden bombázáskor itt vagyunk.

– Az óvóhelyen nem lennétek nagyobb biztonságban? – kérdeztem.

– Azok rémes helyek – felelte Sam.

A többiek elunták a várakozást, és bejöttek a folyosóról. Bronwyn behajolt az ajtón, és integetett.

– Gyere be – hívta örvendezve Esme.

– Túlzottan megbízol mindenkiben – korholta Sam. – Egyszer majd találkozol egy rossz emberrel, és megbánod.

– Ők nem rosszak – mondta Esme.

– Azt ránézésre nem lehet megmondani.

Ekkor Hugh és Horace dugta be a fejét az ajtón, kíváncsian, Olive pedig bemászott a lábuk közt, és leült a kövezetre. Hamarosan mind ott szorongtunk a fürdőszobában, még Melina és a vak fivérek is, akik hátborzongató módon a falnak fordulva álltak. Ennyi ember láttán Sam lába megroggyant, és lehuppant a vécére, legyőzötten, ám a kishúga örült nekünk, és sorra megkérdezte minden belépő nevét.

– Hol vannak a szüleitek? – kérdezte Bronwyn.

– Apa rossz emberekre lő a háborúban – magyarázta büszkén Esme. Úgy tett, mintha puskát tartana a kezében. – Bumm!

Emma Samre pillantott.

– Azt mondtad, apád odafent van – állapította meg.

– Betörtetek a házba.

– Igaz.

– És édesanyátok? – kérdezte Bronwyn. – Ő hol van?

– Régen meghalt – felelte minden érzelem nélkül Sam. – Amikor apa bevonult, el akartak minket szállítani rokonokhoz. Minthogy apa devoni nővére nagyon szemét, csak az egyikünket lett volna hajlandó befogadni. Megpróbáltak hát minket két különböző helyre szállítani. De leugrottunk a vonatról, és visszajöttünk.

– Nem akarunk elválni – jelentette be Esme. – Testvérek vagyunk.

– És attól féltek, ha óvóhelyre mennétek, kiderülne? – kérdezte Emma. – És ismét vonatra raknának?

Sam bólintott.

– Nem hagyom.

– A kádban biztonságos – mondta Esme. – Nektek is be kellene bújnotok. Akkor mind biztonságban lennénk.

Bronwyn a szívére tette a kezét.

– Köszönjük, drágám, de nem férünk be.

Amíg a többiek beszélgettek, én befelé figyeltem, próbáltam megérezni az üreseket. Már nem futottak. Az érzés stabilizálódott, ami azt jelentette, hogy nem jöttek közelebb, de nem is mentek messzebb, tehát valahol a közelben szaglászhatnak. Ezt jó jelnek tekintettem; ha tudták volna, hol vagyunk, nyomban ránk törtek volna. Csak meg kell húznunk magunkat kis ideig, azután követhetjük a galambot Wren Ökörszem kisasszonyhoz.

Összebújtunk a fürdőszobában, és hallgattuk, hogyan hullnak a bombák a város más részeire. Emma talált lemosó alkoholt a gyógyszeres szekrénykében, és ragaszkodott hozzá, hogy kitisztítsa és bekösse a fejsebemet. Sam dúdolni kezdett egy dallamot, amelyet ismertem, de a címét nem tudtam, Esme a kacsájával játszott a kádban, és nagyon, de nagyon lassan az érzés kezdett alábbhagyni. Néhány percre a gyertyafényes fürdőszoba külön világgá változott; biztos fészekké, távol minden bajtól és háborútól.

Ám odakinn a háború nem sokáig engedte meg e kívülállást. Légelhárító ágyúk dörögtek. A bombák egyre közelebb hullottak le, és a robbanásukat halkabb, ám fenyegetőbb dobbanások követték – összeomló házfalak robaja. Olive átkarolta magát. Horace befogta a fülét. A vak fiúk nyöszörögve himbálták magukat. Vándorsólyom kisasszony mélyen bebújt Bronwyn kabátja alá, és a galamb reszketett Melina ölében.

– Miféle őrületbe hoztál minket? – kérdezte Melina.

– Figyelmeztettelek – felelte Emma.

Esme kádjában minden egyes robbanásnál fodrozott a víz. A kislány a gumikacsáját szorongatta, és sírni kezdett. Sírása betöltötte az apró helyiséget. Sam hangosabban dúdolt, közben néha nyugtatgatta a húgát.

– Biztonságban vagy, Esme, itt biztonságban vagy – és dúdolt tovább, de Esme egyre jobban zokogott.

Horace elvette a füléről a kezét, és azzal próbálta elterelni Esme figyelmét, hogy árnyakat vetített a falra: száját tátogató krokodilt, repülő madarat, de a kicsi szinte észre sem vette. És akkor az utolsó, akiről azt hittem volna, hogy meg akar vigasztalni egy kislányt, odafurakodott a kádhoz.

– Ide nézz – mondta Enoch. – Van egy emberkém, aki lovagolni szeretne a kacsádon, és szerintem éppen rá is tud ülni. – El ővett a zsebéből egy nyolc centiméteres agyaghomunkuluszt, az utolsót, amelyet Cairnholmon készített. Esme már csak szipogott, amikor látta, hogy Enoch behajlítja a figura lábait, és a kád szélére ülteti. Azután Enoch megnyomta a kis ember mellkas át, az pedig életre kelt. Esme arca felragyogott, amikor az agyagemberke talpra ugrott, és sétálni kezdett a kád peremén.

– Nosza – mondta Enoch. – Mutassad meg, mit tucc.

Az agyagemberke felugrott, összeütötte a bokáját, majd színpadiasan meghajolt. Esme kacagott, tapsikolt. Amikor a közelben becsapó bombától megremegett a ház, és az agyagemberke a vízbe pottyant, még jobban nevetett.

Hirtelen hideg futott végig a gerincemen, de még a fejbőrömön is: az érzés olyan gyorsan és élesen hasított belém, hogy ültömben kétrét görnyedtem. A többiek látták és rögtön tudták, mit jelent.

Közelednek. Nagyon gyorsan.

Persze hogy jöttek: Enoch használta a képességét, és eszembe sem jutott, hogy leállítsam. Mintha csak helyzetjelző rakétát lőttünk volna fel.

Nagy nehezen felálltam, mert a fájdalomtól alig volt erőm. Kiáltani próbáltam – Meneküljetek! Fussatok ki hátul!, de nem tudtam kikényszeríteni magamból a szavakat. Emma a vállamra tette a kezét.

– Szedd össze magad, kedves, szükségünk van rád.

Azután valami verni kezdte a bejárati ajtót, minden ütés végigvisszhangzott a házon.

– Itt vannak – nyögtem ki végre, ám a kiszakadó ajtó úgyis elárulta helyettem. Mindenki felugrott. Riadt csomóban álltunk a folyosón. Csak Sam és Esme maradt a helyén, értetlenül és rémülten. Emmának és nekem úgy kellett elvonszolnunk Bronwynt a kádtól.

– Nem hagyhatjuk itt őket – kiáltotta, miközben az ajtó felé húztuk.

– De igen – mondta Emma. – Nem lesz semmi bajuk – az üreseknek nem ők kellenek.

Tudtam, hogy ez igaz, de tudtam azt is, hogy az üresek széttépnek mindent, ami az útjukba kerül, így akár két normális kislányt is.

Bronwyn dühösen csapott a falra, amelyben ököl alakú lyukat hagyott.

– Sajnálom – mondta a lányoknak, aztán hagyta, hogy Emma kitolja a folyosóra.

Kavargó gyomorral követtem őket.

– Zárjátok be ezt az ajtót, és senkinek se nyissátok ki! – kiáltottam, és még láttam Sam arcát a becsukódó ajtó résében, nagy szemében rémület ült. Hallottam, hogy az előszobában betört egy ablak. Valami öngyilkos kíváncsiság arra késztetett, hogy lessek ki a sarok mögül a folyosóra. Az elsötétítő függönyökön át csápok tömege hatolt be vonagló mozdulatokkal az ablakon. Aztán Emma megragadott, és vitt magával – végig egy másik folyosón – egy konyhába – ki a hátsó ajtón – egy hamu borította kertbe – egy sikátorba… Valaki felkiáltott.

– Nézzétek, nézzétek!

Futás közben nagy, fehér madarat pillantottam meg magasan az utca fölött. – Akna, robbanó akna! – kiáltotta Enoch. Ami hajszálvékony szárnynak látszott, ejtőernyővé alakult, alatta függött a robbanótöltettel teli, kövér, ezüstös test; a halál angyala lebegett a föld felé.

Az üresek kirontottak a házból. Láttam őket, amint nyelveiket lóbálva futnak át a kerten.

Az akna halk kattanással ért földet a ház mellett.

– Feküdj! – kiáltottam.

Esélyünk sem volt fedezékbe menekülni. Éppen földet értem, amikor vakító villanás látszott, és olyan hang töltötte be az éjszakát, mintha megnyílt volna a föld. Perzselően forró széllöket szorította ki a tüdőmből a levegőt. Fekete törmelékeső záporozott rám; a lábamat a mellkasomhoz húztam, hogy minél kisebb legyen a felületem.

Azután már csak szél volt és szirénázás. Csengett a fülem. Levegő után kapkodtam, fulladoztam a kavargó porban. Pulóveremet az orromra és a számra húztam, hogy megszűrje a levegőt.

Megszámoltam a végtagjaimat: két kar, két láb.

Jó.

Lassan felültem, körülnéztem. Nem sokat láttam ugyan a porban, de hallottam, ahogy a barátaim szólítgatják egymást. Horace hangját hallottam. Bronwynét. Hugh-ét. Millardét.

Hol van Emma?

Ordítottam a nevét. Megpróbáltam felállni, de visszazuhantam. A lábam sértetlen volt, de remegett; nem tartotta meg a súlyom.

Ismét üvöltöttem.

– Emma!

– Itt vagyok.

Odakaptam a fejem. Kibontakozott a füstből.

– Jacob! Jaj, istenem! Hála istennek!

Mindketten reszkettünk. Megöleltem, végighúztam a kezem a testén, hogy épségben van-e.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Igen. És te?

Fájt a fülem, a tüdőm és a hátam, ahová a forró törmelék hullott, de a gyomromból eltűnt a fájdalom. Amint megtörtént a robbanás, mintha valaki elfordított volna bennem egy kapcsolót, és az érzés egyszeriben megszűnt.

Az üresek elpárologtak.

– Jól vagyok – mondtam. – Teljesen jól.

Apróbb horzsolásoktól és sebektől eltekintve jól voltak a többiek is. Egy csoportba verődtünk, és szemügyre vettük sérüléseinket. Mind jelentéktelen volt.

– Ez valami csoda – csóválta a fejét hitetlenkedve Emma.

Még inkább annak tetszett, amikor láttuk, hogy körülöttünk mindenütt szögek, betondarabok, késhegyes fadarabok hevernek, és közülük sok mélyen a földbe fúródva a robbanás erejétől.

Enoch egy közelben parkoló autóhoz bicegett. A kocsinak be volt törve az ablaka, karosszériáját pedig úgy átlyukasztgatták a srapnelek, mintha géppuskával sorozták volna meg.

– Meg kellett volna ‘alnunk – dugta be az ujját hitetlenkedve az egyik lyukba. – Mi miért nem vagyunk teli lukakkal?

– A pulóver, haver – mondta Hugh, aztán odament Enochhoz, és kihúzott egy elgörbült szöget törmelékkel vastagon borított pulóveréből.

Enoch egy hegyes fémdarabot húzott ki Hugh pulóveréből.

Ellenőriztük a pulóverünket. Mindegyikben akadtak hosszú üveg– vagy fémszilánkok, amelyeknek át kellett volna hatolniuk a testünkön – de nem tették. Viszketést okozó, ormótlan, különleges pulóvereink nem tűz– vagy vízállók voltak, ahogy az emuráf gondolta. Hanem golyóállók. Megmentették az életünket.

– Sosem gondoltam volna, hogy egy ilyen visszataszító ruhadarabnak fogom köszönni az életem – morzsolgatta az ujjai közt a pulóver gyapjúját Horace. – Kíváncsi lennék, tudnék-e készíttetni belőle egy szmokingzakót.

Ekkor megjelent Melina, vállán a galamb, mellette a vak fivérek. Szonárhoz hasonló érzékeikkel a fivérek felfedeztek egy alacsony, megerősített betonfalat – keménynek hangzott –, és berántották mögé Melinát, éppen a bomba robbanása előtt. Már csak a két normális kislányról nem tudtunk semmit. De amint a por leülepedett, és láthatóvá vált a házuk – azaz, ami maradt belőle –, elszállt minden reményünk, hogy életben találhatjuk őket. A felső szintje agyon nyomta az alsót. Csupasz gerendák és füstölgő törmelék váza maradt csak. Bronwyn futni kezdett a rom felé, a lányok nevét kiabálva. Bénán néztem utána.

– Segíthettünk volna rajtuk, de nem tettük – sóhajtott kétségbeesetten Emma.

– Hagytuk meghalni őket.

– Nem változtathattunk volna semmin – csitította Millard. – A haláluk meg volt írva a történelemben. Ha ma megmentettük volna is az életüket, valami más végzett volna velük holnap. Egy másik bomba. Buszbaleset. A múltban éltek, és a múlt mindig kijavítja magát, bárhogy beleavatkozunk is.

– Ezér’ nem tucc visszamenni, és megölni a csecsemő ‘itlert, megakadályozni a ‘áború kitörését – mondta Enoch. – A történelem meggyógyíccsa magát. ‘át nem érdekes?

– Nem – vágott vissza Emma. – És szívtelen dög vagy, ha csecsemők meggyilkolásáról beszélsz ilyen időkben. Vagy bármikor.

– A csecsemő ‘itlerről beszélek – mondta Enoch. – És a ‘urokelméletről beszééni jobb, mint értelmetlenül ‘isztizni. – Bronwynt nézte, aki megmászta a romhalmazt, próbálta szétkotorni, ide-oda hajigálva a törmeléket.

Bronwyn megfordult és integetett.

– Ide! – kiáltotta nekünk.

Enoch csóválta a fejét.

– ’ozza mán vissza valaki. Meg köll tanánunk egy ymbrynét.

– Ide! – kiabált még hangosabban Bronwyn. – Hallom az egyiküket.

Emma rám nézett.

– Várj. Mit mondott?

Mindannyian futni kezdtünk a ház felé.

*

A kicsi lányt a leomlott mennyezet egy darabja alatt találtuk meg. Ráesett a fürdőkádra, amely felborult, megroggyant, de nem tört össze teljesen. Alatta kuporgott Esme – vizesen, koszosan, sokkos állapotban –, de élve. A kád megvédte őt, pontosan úgy, ahogyan a nővére ígérte.

Bronwyn felemelte annyira a mennyezetdarabot, hogy Emma ki tudja húzni Esmét. A kicsi sírva, reszketve bújt Emmához.

– Hol a nővérem? – kérdezte. – Hol van Sam?

– Csitt, kicsim, csitt – ringatta Emma. – Kórházba viszünk. Jön majd Sam is. – Ez persze hazugság volt, Emmának csaknem megszakadt a szíve, amikor kimondta. Hogy mi életben maradtunk, és a kislány is, két csoda volt egyetlen éjszaka alatt. Harmadikra számítani mohóság lett volna.

De ekkor megtörtént a harmadik csoda vagy valami hasonló: mert válaszolt.

– Itt vagyok, Esme!

– Sam! – kiáltotta Esme, és mindannyian felnéztünk.

Sam odafenn lógott egy gerendán. A gerenda kettétört, és negyvenöt fokos szögben lelógott. Sam az alsó végén kapaszkodott, de ahhoz mégis magasan, hogy bármelyikünk elérje.

– Engedd el – utasította őt Emma. – Elkapunk.

– Nem megy.

Amikor jobban megnéztem, miért nem, kis híján elájultam.

Sam keze-lába szabadon kalimpált. Nem a gerendába kapaszkodva lógott, hanem a gerendán. A gerenda keresztülfúródott a testén. A szeme mégis nyitva volt, és élénken pislogott ránk.

– Fennakadtam – közölte higgadtan.

Biztos voltam benne, hogy bármelyik pillanatban meghalhat. Sokkos állapotban volt, nem érzett fájdalmat, de hamarosan elfogy a szervezetében keringő adrenalin, elveszti az eszméletét, és vége lesz.

– Hozza le valaki a nővéremet! – követelte Esme.

Bronwyn elindult. Az omladozó lépcsőn felkapaszkodott a mennyezetig, azután megragadta a gerendát. Húzta, húzta, és hatalmas erejével sikerült a gerendát annyira lefelé hajlítania, hogy a vége kis híján a lenti törmelékbe ért. Ez lehetővé tette, hogy Enoch és Hugh megfogják Sam kalimpáló lábait, és nagyon óvatosan előrehúzzák, amikor is lágy cuppanással kicsúszott a testéből a gerenda, és a lány megállt a lábán.

Sam szomorúan nézett a mellkasán lévő lyukra. Az átmérője majdnem tizenöt centiméter volt, és tökéletesen kör alakú, mint a gerenda, amely felnyársalta. De a lyuk szemlátomást nem nagyon izgatta a lányt.

Esme Emmától a nővéréhez szaladt.

– Sam! – ölelte át a nagyobb lány sérült derekát. – Hála az égnek, hogy jól vagy!

– Szerintem nincs jól – mondta Olive. – Egyáltalán nincs.

De Sam csak Esme miatt aggódott, saját maga miatt nem. Miután Esme kis híján kiszorította belőle a szuszt, Sam letérdelt, karnyújtásnyira tolta magától a kicsit, hogy sérüléseket keressen rajta.

– Mondd meg szépen, hol fáj.

– Cseng a fülem. Lehorzsoltam a térdem. És valami a szemembe ment…

Ekkor Esme ismét remegni kezdett, újra átélte a történteket. Sam magához szorította: – Jól van, kincsem, jól van.

Értelmetlen volt, hogy Sam teste m űködik. Ami még különösebb, a sebe nem vérzett, és nem lógtak belőle alvadt vér– vagy béldarabok, ahogy a horrorfilmekben mutatják. Inkább úgy festett, mint egy papírbaba, amelyet megtámadott egy óriás lyukasztógép.

Bár mindenki nagyon várta a magyarázatot, hagytunk a két lánynak pár percet, és tisztes távolból bámultuk őket.

Enoch azonban nem volt ennyire udvarias.

– Bocs – furakodott be a személyes terükbe –, de meg tunnád magyarázni, ‘ogy lehet, ‘ogy élsz?

– Semmi különös nem történt – felelte Sam. – Bár a ruhám valószínűleg tönkrement.

– Semmi különös? – Enoch nem hagyta annyiban. – De átlátok rajtad!

– Kicsit sajog – ismerte be Sam –, de nagyjából egy nap alatt begyógyul. Mint az ilyesmik mindig.

Enoch eszelősen nevetett.

– Mint az ilyesmik mindig?

– Tudjátok, mit jelent ez? – kérdezte csöndesen Millard.

– Közülünk való – feleltem.

*

Voltak kérdéseink. Sok-sok kérdésünk. Amint Esme könnyei kezdtek felszáradni, vettük a bátorságot, hogy feltegyük őket.

Tudta-e Sam, hogy különleges?

Tudta, hogy más, mint a többiek, de a különleges meghatározást sosem hallotta. Élt-e valaha is hurokban?

Nem. (Miben?) Ez azt jelentette, hogy annyi idős, amennyinek látszik. Tizenkét éves.

Soha nem jött érte ymbryne?

– Egyszer jött valaki – válaszolta. – Hogy csatlakozzam hozzá, de ahhoz itt kellett volna hagynom Esmét.

– Esme… nem tud semmit? – kérdeztem.

– Tudok visszafelé számolni száztól kacsahangon – szólt közbe még szipogva Esme, és rögtön be is mutatta, hápogva. – Száz, kilencvenkilenc, kilencvennyolc.

Mielőtt továbbjutott volna, sziréna szakította félbe, ezúttal magas hangú, és sebesen közeledett felénk. Mentőautó fordult be az utcába, felénk száguldott, a fényszórója el volt sötétítve, csak tűhegynyi fénypontok látszottak belőle. Megállt a közelben, a sziréna elhallgatott, kiszállt a sofőr.

– Megsérült valaki? – rohant oda hozzánk. Gyűrött, szürke egyenruhát viselt és horpadt sisakot. Az arca nyúzott volt, mintha napok óta nem aludt volna. Tekintete a Sam mellkasán éktelenkedő lyukra esett, és megtorpant.

– A kutyafáját!

Sam felállt.

– Semmiség, tényleg – mondta. – Jól vagyok. – És hogy bizonyítsa, többször átdugta az öklét a lyukon.

A mentő elájult.

– Hm – ért hozzá a cipője orrával Hugh. – Az ember azt hinné, az ilyeneket keményebb fából faragták.

– Mint’ogy szolgálatra szemlátomást alkalmatlan – mondta Enoch –, aszondom, vegyük kőőcsön az autóját. Nem tunni, ebben a városban ‘ová vezet minket az a galamb. ‘a messze van, gyalog az egész éccaka ráme’et, amíg megtanájuk Wren Ökörszem kisasszonyt.

Horace, aki egy falmaradványon ült, talpra ugrott.

– Pompás ötlet – mondta.

– Helytelen ötlet – mondta Bronwyn. – Nem lophatunk mentőautót. A sebesülteknek szükségük van rá.

– Miis azok vagyunk – nyafogta Horace. – Nekünk is szükségünk van rá.

– Ez nem ugyanaz.

– Szent Bronwyn – gúnyolódott Enoch. – Annyira izgat a normálisok ‘ogyléte, ‘ogy kockáztatnád Vándorsólyom kisasszony életét az ő kedvükért? Ezer normális nem ér annyit, mint ő! Vagy bárki közülünk.

Bronwyn alig tudott megszólalni.

– Hogy mondhatsz ilyet, amikor itt van egy…

Sam komoran lépett oda Enochhoz.

– Idefigyelj, kölyök – mondta –, ha még egyszer értéktelennek nevezed a húgom életét, ellátom a bajod.

– Nyugi, nem a ‘úgodról beszéétem. Csak úgy értettem.

– Pontosan tudom, hogy értetted. És ha még egyszer megteszed, ellátom a bajod.

– Bocsánat, ‘a megsértettem az érzékenységedet – emelte fel a hangját elkeseredésében Enoch –, de sose vót ymbrynéd, sose éltél ‘urokban, így asztán nem is ért’eted, ‘ogy ez, mostan, nem is igazi. Szigorújan véve. Ez a múlt. Ebben a városban mán az összes normális leélte az életét. A sorsuk mán eldöntetett, akármennyi mentőautót lopunk el. Szóval nem számít, érted?

Sam kissé értetlenül, de még mindig ellenségesen nézett Enochra.

– Akkor is – mondta Bronwyn. – Nem helyes fölöslegesen szenvedni hagyni az embereket. Nem vihetjük el a mentőautót.

– Ez mind nagyon szép, de gondolj Vándorsólyom kisasszonyra – mondta Millard. – Nem maradhatott egy napnál több ideje.

A csapat fele az autó eltulajdonítása mellett volt, a a másik fele ellene, hát szavaztunk. Jómagam ellene szavaztam, főként azért, mert az utcákat kilyuggatták a bombák, és nem tudtam, hogy kell vezetni a járgányt.

Emma vezette le a szavazást.

– Ki szavaz arra, hogy vigyük el az autót?

Felemelkedett néhány kéz.

– És ellene?

Hirtelen hangos pukkanás hallatszott a mentőautó felől, és azt láttuk, hogy Vándorsólyom kisasszony ott áll az egyik sziszegő kerék mellett. Vándorsólyom kisasszony a csőrével szavazott – kilyukasztotta a mentőautó kerekét. Most már senki nem használhatta – sem mi, sem a sérültek –, nem volt hát értelme tovább vitatkozni vagy késlekedni.

– Nos, ez megkönnyíti a döntést – mondta Millard. – Gyalog megyünk.

– Vándorsólyom kisasszony! – kiáltott fel Bronwyn. – Hogy tehette? Vándorsólyom kisasszony nem vett tudomást Bronwyn felháborodásáról, odaugrált Melinához, felnézett a vállán ülő galambra, és rárikoltott. Ez egyértelműen azt jelentette: Gyerünk már!

Mit tehettünk? Fogyott az idő.

– Gyere velünk – ajánlotta Samnek Emma. – Ha van ezen a földön igazság, biztonságos helyen leszünk, mielőtt az éjszaka véget ér.

– Mondtam már, hogy nem hagyom itt a húgom – felelte Sam. – Azoknak a helyeknek az egyikére mentek, ahová ő nem léphet be, igaz?

– Ne-nem tudom – dadogta Emma. – Elképzelhető…

– Úgysem érdekel. Azok után, amit az imént láttam, az úttesten sem mennék át veletek.

Emma kissé elsápadt.

– Miért? – kérdezte halkan.

– Ha még az olyan kirekesztett és elnyomott emberek, amilyenek ti vagytok, sem képesek egy kis együttérzést mutatni mások iránt, akkor nincs remény ezen a világon. – Megfordult, és Esmét a mentőautó felé cipelte.

Emma úgy reagált, mintha arcul csapták volna, elvörösödött. Sam után szaladt.

– Nem mind gondolkodunk úgy, mint Enoch. Ami pedig az ymbrynénket illeti, biztos vagyok benne, nem szándékosan tette.

Sam szembefordult Emmával.

– Nem véletlen volt! Örülök, hogy a húgom nem olyan, mint ti. Bárcsak én se lennék olyan!

Ismét megfordult, de ezúttal Emma már nem követte. Szomorúan nézett Sam után, majd a többiek után ballagott.

Bronwyn levette a pulóverét.

– Amikor legközelebb hullani kezdenek a bombák, ezt add rá a húgodra – kiáltott Sam után. – Nagyobb biztonságot nyújt a fürdőkádnál.

Sam nem felelt, hátra sem nézett. A ment ősofőr fölé hajolt, aki felült és maga elé motyogott.

– Nagyon furcsát álmodtam…

– Ez nagy butaság vót – mondta Bronwynnak Enoch. – Most neked nincsen pulóvered.

– Fogd be! – felelte Bronwyn. – Ha egyszer tettél volna valami jót másnak, talán megértenéd.

– Eccer tettem – vágott vissza Enoch –, oszt’ majd megettek minket az üresek! Isten veledet motyogtunk, amelyre nem érkezett válasz, és belevesztünk a sötétbe. Melina felröpítette a válláról a galambot. A galamb röpült kicsit, amíg meg nem feszült a lábára kötött zsinór, azután lebegett a levegőben.

– Wren Ökörszem kisasszony erre van – biccentett a fejével Melina arra, amerre a madár húzta, mi pedig követtük a lányt és galambbarátját végig a sikátoron. Éppen el akartam foglalni üreskémlelő helyemet a csapat élén, amikor úgy éreztem, vissza kell néznem a lányokra. Sam éppen betette Esmét a mentőautóba, aztán előrehajolt, és megcsókolta a kicsi lehorzsolt térdét. Kíváncsi lettem volna, mi történik velük. Később Millard elárulta, hogy mivel soha, senki nem hallott Samről – és akinek ilyen sajátos különlegessége van, annak közismertnek kell lennie –, valószínűleg nem élte túl a háborút.

Az epizód nagyon megrázta Emmát. Nem tudom, miért volt neki annyira fontos, hogy egy idegennek bizonyítsuk, valójában jószívűek vagyunk, amikor annak tudtuk magunkat – de a feltevés, hogy csekélyebbek vagyunk földön járó angyaloknál, hogy a természetünk bonyolultabb, szemlátomást zavarta.

– Nem értik – mondogatta.

De az is lehet, gondoltam, hogy értik.

Tizenegyedik fejezet

Minden a galambon múlt. Hogy az éjszakát egy ymbryne oltalmában fejezzük be, vagy félig megrágva egy üres gyomrának fortyogó feketeségében; hogy Vándorsólyom kisasszony megmenekül-e, vagy elveszetten bolyongunk ezen a pokoli tájon, amíg letelik az időnk; hogy láthatom-e újra az otthonomat és a szüleimet – mindez egy sovány, különleges galambon múlt.

Én mentem elöl, hogy megérezzem az üreseket, de valójában a galamb vezetett minket, mint valami pórázát húzó véreb. Balra fordultunk, ha a galamb balra repült, és jobbra, ha jobbra rántott; engedelmesen követtük, mint a birkák, akkor is, ha bokatörő, bomba ütötte lyukakkal teli utcán kellett botladoznunk, vagy lerombolt házak maradványain kellett átmásznunk, amelyek torkunknak szegezték kiálló, recés lándzsahegyeiket, amelyek alig látszottak a tűz halvány fényénél.

Az este rémítő eseményei után újfajta kimerültség lett úrrá rajtam. A fejem furcsán zúgott. Húztam a lábam. A bombák moraja elcsöndesedett, a szirénák végre elhallgattak, és eltűnődtem, vajon ezek az apokaliptikus zajok tartottak-e mindeddig ébren. A füstös levegőben most finomabb hangok szálltak: törött vezetékekből folyó víz csobogása, egy csapdába esett kutya vonítása, segítségért könyörgők nyöszörgése. Időnként más úton lévők bontakoztak ki a sötétből, valamiféle alvilágból menekült, kísérteties alakok, a szemükben félelem és gyanakvás, a kezükben véletlenszerűen felkapott tárgyak – rádiók, lopott ezüst, aranyozott doboz, halotti urna. Halott vitte a halottat.

Amikor egy T elágazáshoz értünk az úton, a galamb habozott. A lány biztatta.

– Gyerünk, Winnie. Rajta, jó kislány. Mutasd nekünk az utat.

Enoch közelebb hajolt a madárhoz.

– ’a nem tanájuk meg Wren Ökörszem kisasszonyt, én magam sütlek meg roston.

A madár felröppent, bal felé.

Melina csúnyán nézett Enochra.

– Vadállat vagy.

– De eredményes.

Idővel egy földalatti-állomáshoz értünk. A galamb az íves bejáraton át a jegyárusító előcsarnokba vezetett minket, és már azt akartam mondani, földalattira szállunk – okos kislány, amikor észrevettem, hogy az előcsarnok üres, a pénztárfülke zárva. Bár nem úgy festett, mintha egyhamar szerelvény érkezne erre az állomásra, továbbhaladtunk egy le nem láncolt kapun át, végig a hámló plakátokkal és csorba, fehér csempével kirakott peronon a mélybe vezető lépcsőhöz, amely spirál alakban vitt le minket a város zümmögő gyomrába. Minden szinten takarókba és lepedőkbe burkolt, alvó embereket kellett kerülgetnünk; először magányos alvókat láttunk, aztán megannyi gyufaszálként egymás mellett fekvőket, és amikor a lépcső végére értünk, egybefüggő embertömeg borította a peront – sok ezer ember összezsúfolva a falak és a sínek között, a kövezeten összegömbölyödve, padokon elterülve, összecsukható székeken szunyókálva. Akik nem aludtak, kisbabákat ringattak, olcsó könyveket olvastak, kártyáztak, imádkoztak. Nem szerelvényre vártak; földalatti nem járt. A bombázás elől menekültek el, és itt találtak menedéket.

Próbáltam üreseket érezni, de túlzottan sok volt az arc, sok az árnyék. Ha maradt tán némi szerencsénk, ki kell tartania még egy kicsit.

Útmutatást vártunk a galambtól, de egy kis időre megzavarodott – ahogy engem, nyilván őt is összezavarta a tömeg –, hát álltunk és vártunk, az alvók lélegzésének, horkolásának, motyogásának borzongató hangjai közt.

Egy idő múlva a galamb megrázta magát, és a sínek fölé röppent, póráza végére ért, majd visszapattant Melinára, mint a jojó.

Lábujjhegyen megkerültük az alvókat, a peron széléről pedig leugrottunk a gödörbe, ahol a sínek futottak. A sínek alagútban tűntek el az állomás mindkét végén. Az a rossz érzésem támadt, hogy a jövőnk valahol ezekben a sötét, tátongó torkokban rejlik.

– Jaj, remélem, nem kell oda bemennünk – szörnyülködött Olive.

– De’ogynem – felelte Enoch. – Nem igazi kirándulás, amíg le nem merültünk minden le’etséges csatornába.

A galamb jobbra húzott. Elindultunk a sínek mentén.

Átugrottam egy olajfoltot, mire patkányok hada futott el a lábam alól, Olive pedig sikítva ugrott Bronwyn nyakába. Az alagút feketén és fenyegetőn ásított ránk. Rettenetes lenne itt üresrémmel találkozni. Nem voltak megmászható falak, menedéket nyújtó házak, mögöttünk bezárható sírfedőlapok. Az alagút hosszú és egyenes volt, csak itt-ott csillant meg egy-egy kis, piros lámpa.

Megszaporáztam a lépteimet.

A sötétség bezárult körülöttünk.

*

Kiskoromban gyakran bújócskáztam apámmal. Mindig én bújtam el, és ő keresett meg. Nagyon ügyes voltam, először is azért, mert ellentétben más négy-öt éves gyerekkel, megvolt az ebben a korban ritka képességem, hogy teljesen csendben és nyugton maradjak hosszú időn át, másrészt mert nyomokban sem volt bennem zárttér-iszony: képes voltam bemászni a legszűkebb helyre, és ott maradni húsz-harminc percig, és közben még jól is éreztem magam.

Ezért remélhettem azt, hogy nem visel majd meg a sötét és zárt föld alatti világ. Miért is nem tudtam legalább úgy gondolni, hogy az alagútban nincs más, csak szerelvények és sínek, miért képzeltem, hogy voltaképpen nyitott temető, ahonnan szörnyek mászhatnak elő? Ahogy egyre beljebb hatoltunk az alagútba, mind jobban eluralkodott rajtam a hideg, borzongató félelem – egy egészen másfajta érzés, mint amellyel megéreztem az üreseket; egyszerűen rossz érzés volt. Siettettem hát a társaságot, s addig nyaggattam Melinát, amíg rám nem kiabált. A kimerültségemet elnyomta az adrenalin.

Hosszú gyaloglás és Y alakú elágazás után a galamb egy használaton kívüli szakaszra vezetett minket, ahol a vezetékek elgörbültek és szétporladtak, és pangó tócsák borították a földet. A távoli alagutakban közlekedő szerelvények keltette légnyomás olyan volt, mint a lélegzetvétel egy óriás nyelőcsövében. Azután jóval előttünk fénypont pislogott fel, apró volt, de gyorsan nőtt.

– Szerelvény! – kiáltotta Emma. Szétugrottunk, és a falhoz lapultunk. Befogtam a fülem, mert a motor fülsiketítő zajára számítottam közelről, de nem következett be – csak aprócska, magas hangú nyüszítést hallottam, amelyről szinte biztosan tudtam, hogy belőlem jött. Amint a fény betöltötte az alagutat, és körülvett minket fehér ragyogása, hirtelen nyomást éreztem a fülemben, és a fény eltűnt.

Kábultan tántorogtunk el a faltól. A sínek meg a vezetékek a lábunk alatt most újak voltak, mintha csak most fektették volna le őket. Az alagútnak kevésbé volt húgyszaga. A világítótestek nagyobbak lettek, és állandó fény helyett pislogtak: mert nem villanyégők voltak, hanem gázlámpák.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Beléptünk egy hurokba – mondta Emma. – De mi volt az a fény? Soha nem láttam még ilyet.

– Minden hurokbejáratnak megvan a maga titka – magyarázta Millard.

– Tudja valaki, milyen korban járunk? – kérdeztem.

– Úgy sejtem, a tizenkilencedik század második felében – felelte Millard. – 1863 előtt Londonban nem volt földalatti rendszer.

Ekkor a hátunk mögött újabb fénypont jelent meg – ezt forró szél és mennydörgő robaj kísérte.

– Szerelvény! – kiáltotta Emma, és ez már valódi volt. A falhoz lapultunk, amint ciklonként elrobogott, hangosan, fénylőn és füstöt okádva. Nem modern metróra, inkább miniatűr lokomotívra hasonlított. Még fékezőkocsija is volt, amelyben egy nagy, fekete szakállas férfi ült, kezében csöpögő gyertyás lámpással, és meglepetten bámult ránk, amint a szerelvénye befordult a következő kanyarnál.

Hugh fejéről lerepült a cilinder. Lehajolt érte, de látta, hogy tönkrement, ezért dühösen ledobta.

– Nem tetszik nekem ez a hurok – mondta. – Alig vagyunk itt tíz másodperce, máris csaknem megöltek minket. Tegyük, amit kell, és menjünk innen.

– Egyetértek – helyeselt Enoch.

A galamb továbbvezetett minket a síneken. Tíz perc múlva megállt, és húzni kezdett minket egy látszólag közönséges fal felé. Nem értettük, miért, amíg fel nem néztem, és meg nem láttam egy részben elrejtett ajtót ott, ahol a fal a mennyezettel találkozott, úgy hat méter magasban. Mert másként nem értük el, Olive levette a cipőjét, és felszállt, hogy jobban szemügyre vehesse.

– Zár van rajta – mondta. – Kombinációs zár.

Az ajtó alsó sarkába vágtak egy galamb méretű lyukat is, de az rajtunk nem segített – szükségünk volt a kombinációra.

– Van valakinek ötlete? – nézett körül Emma.

Mindenki csak vonogatta a vállát.

– Nincs – ismerte be Millard.

– Ki kell találnunk a számokat – mondta Emma.

– Talán a születésnapom – mondta Enoch. – Próbájjátok a ‘árom-tizenkett ő– kilencvenkettőt.

– Miért tudná bárki, hogy mikor születtél? – kérdezte Hugh.

Enoch csúnyán nézett rá.

– Csak próbájjátok meg.

Olive ide-oda forgatta a tárcsát, majd megpróbálkozott a zárral.

– Bocs, Enoch.

– És ha az időhurkunk napja? – találgatta Horace. – Kilenc-három-negyven.

Az sem volt jó.

– Nem lehet olyan egyszerű, mint egy dátum – mondta Millard. – Akkor nem lenne semmi értelme a zárnak.

Olive véletlenszerű kombinációkkal próbálkozott. Minden egyes sikertelen próbálkozástól egyre jobban elkeseredtünk. Közben Vándorsólyom kisasszony csöndesen kibújt Bronwyn kabátjából, és odaugrált a galambhoz, amely a póráza vége körül csipegetett. Amikor meglátta Vándorsólyom kisasszonyt, próbált elugrani, de az igazgatónő követte, és közben halk, kissé fenyegető hangot hallatott.

A galamb felszállt Melina vállára, ahol Vándorsólyom kisasszony nem érhette el. A kisasszony megállt Melina lábánál, és rikácsolt a galambra. Ett ől a galamb nagyon ideges lett.

– Vajon mit akar a kisasszony? – kérdezte Emma.

– Azt hiszem, a galambtól akar valamit – mondtam.

– Ha a galamb ismeri az utat – mondta Millard –, talán a kombinációt is tudja. Vándorsólyom kisasszony Millard felé fordult, rikkantott, aztán újra a galambra nézett, és hangosabban rikkantott. A galamb próbált elbújni Melina nyaka mögé.

– Talán a galamb tudja a kombinációt, de azt nem, hogyan közölje velünk – mondta Bronwyn –, viszont Vándorsólyom kisasszonynak elmondhatná, mert mindketten madárnyelven beszélnek. Vándorsólyom kisasszony pedig elmondhatná nekünk.

– Vedd rá a galambot, ‘ogy beszéjjen a madarunkkal – mondta Enoch.

– A tiétek kétszer akkora, mint Winnie, és éles karma meg cs őre van – hátrált Melina. – Winnie fél, és nem tudom hibáztatni érte.

– Nincs mitől félni – mondta Emma. – A kisasszony sosem bántana egy másik madarat. Tiltja az ymbrynék törvénye.

Melina szeme nagyra nyílt, majd összehúzódott.

– Ez a madár ymbryne?

– Az igazgatónőnk – mondta Bronwyn. – Alma LeFay Vándorsólyom kisasszony. – Ti aztán tartogattok meglepetéseket – állapította meg Melina, és nem túl barátságosan felkacagott. – Ha van egy ymbrynétek, miért kerestek másikat?

– Hosszú történet – mondta Millard. – Legyen elegendő annyi, hogy a mi ymbrynénknek olyan segítségre van szüksége, amilyet csak egy másik ymbryne adhat.

– Tedd mán le azt az átkozott galambot a főődre, ‘ogy Vándorsólyom kisasszony beszéé’essen vele – követelte Enoch.

Melina végül vonakodva beleegyezett.

– Gyere, Winnie, jó kislány. – Megfogta a galambot, és gyengéden letette a földre, majd rálépett a zsinórra, hogy a madár el ne repülhessen.

Körben állva néztük, amint Vándorsólyom kisasszony közeledett a galambhoz. Az menekülni akart, de nem tudott elszállni a póráztól. A nagy madár egyenesen a galamb képébe rikácsolt. Mintha kihallgatás tanúi lettünk volna. A galamb a szárnya alá dugta a fejét, és reszketni kezdett.

Ekkor Vándorsólyom kisasszony a fejére koppintott a csőrével.

– Hé! – kiáltotta Melina. – Tessék abbahagyni!

A galamb nem húzta elő a fejét, nem reagált. Vándorsólyom kisasszony még erősebben megcsípte.

– Ebből elég! – kiáltotta Melina, és felemelte a lábát a zsinórról, majd lehajolt, hogy felvegye a galambot. De mielőtt megfoghatta volna, Vándorsólyom kisasszony karmai gyors mozdulatával elvágta a zsinórt, csőrével elkapta a galamb egyik vékonyka lábát, és elvonszolta a sivító, kapálózó állatot.

Melina kiborult.

– Vissza! – kiáltotta dühösen, és a madarak után akart menni, de Bronwyn megfogta a karját.

– Várj – mondta Bronwyn. – Biztos vagyok benne, hogy Vándorsólyom kisasszony tudja, mit csinál…

Vándorsólyom kisasszony valamivel arrébb, ahol senki sem érhette el, megállt. A galamb menekülni akart a csőréből, ahogy Melina Bronwyn kezéből. Mindketten sikertelenül. Vándorsólyom kisasszony várta, hogy a galamb kifáradjon, és feladja, de aztán türelmetlen lett, és a lábánál fogva pörgetni kezdte a galambot a levegőben.

– Elég! – kiabált Olive. – Megöli!

Magam is szét akartam választani őket, de senki nem juthatott olyan közel hozzájuk, hogy leállítsa a bántalmazást. Ordítva kértük Vándorsólyom kisasszonyt, hogy hagyja abba.

Végül elengedte a galambot, amely nagy nehezen talpra állt, de a sokktól meg sem próbált menekülni. Vándorsólyom kisasszony ugyanúgy rárikácsolt, mint korábban, ezúttal azonban a galamb búgott valamit válaszul. Vándorsólyom kisasszony hármat koppantott a csőrével, aztán tízet, végül pedig ötöt. Három-tíz-öt. Olive kipróbálta a kombinációt. A zár kattant, az ajtó lenyílt, és földig érő kötéllétra hullott le róla.

Vándorsólyom kisasszony kihallgatása eredményes volt. Megtette, amit tennie kellett, hogy segítsen rajtunk, és a viselkedését is elnéztük volna – ha nem történt volna meg, ami bekövetkezett. Ismét megragadta a kóválygó galamb lábát, és nyilvánvaló rosszindulattal keményen a falhoz vágta.

Mindannyiunknak elállt a lélegzete. Meg sem tudtam szólalni a megdöbbenéstől.

Melina kitépte magát Bronwyn kezéből, és a galambhoz rohant. Felvette. A madár élettelenül lógott a kezében, eltört a nyaka.

– Jaj, a madaram, megölte! – kiáltotta Melina.

– Mi mindenen mentünk át, hogy megfogjuk – mondta Hugh –, és most tessék.

– Széttaposom az ymbrynétek fejét! – őrjöngött Melina.

Bronwyn ismét megfogta a karját.

– Azt már nem. Hagyd abba!

– Az ymbrynétek kegyetlen! Ha így szokott viselkedni, jobban járunk a lidércekkel!

– Ezt vond vissza! – ordította Hugh.

– Nem én! – tombolt Melina.

Újabb sértegetéseket vágtak egymás fejéhez, és kis híján ökölre mentek. Bronwyn fogta Melinát. Emma meg én Hugh-t, amíg el nem múlt a harci kedvük.

Senki nem akarta elhinni, hogy Vándorsólyom kisasszony ilyen kegyetlenségre volt képes.

– Mit vagytok úgy oda? – mondta Enoch. – Csak egy ostoba galamb vót.

– Ez elfogadhatatlan viselkedés – korholta Vándorsólyom kisasszonyt Emma. – Az a madár Wren Ökörszem kisasszony barátnője volt. Több száz éves. Írtak róla a Regékben is. És most halott.

– Meggyilkolták – köpött ki Melina. – Így mondjuk, ha valakit ok nélkül ölnek meg.

Vándorsólyom kisasszony közömbösen tollászkodott, mintha mindebből semmit sem hallott volna.

– Valami gonosz bújt belé – mondta Olive. – Ez egyáltalán nem vall Vándorsólyom kisasszonyra.

– Változik – magyarázta Hugh. – Egyre állatibbá válik.

– Remélem, maradt még benne valami megmenthető emberi – mondta sötéten Millard.

Mindannyian ebben reménykedtünk.

Kimásztunk az alagútból. Mindenki a maga nyugtalanító gondolataival volt elfoglalva.

*

Az ajtón túli folyosó egy lépcsőhöz vezetett, az pedig újabb folyosóra és másik ajtóhoz, amely egy napfényes szobába nyílt. A szoba zsúfolásig volt ruhákkal: állványokat és különböző szekrényeket tömtek meg velük. Állt benn két faparaván is, amelyek mögött át lehetett öltözni, néhány állótükör meg egy munkaasztal varrógépekkel és vég kelmékkel. Félig butiknak, félig szabóságnak látszott – és valóságos paradicsomnak Horace számára, aki szinte cigánykereket vetett örömében.

– A mennyországban vagyok!

Melina komoran lépett be utolsónak, és nem szólt senkihez.

– Hol vagyunk? – kérdeztem.

– Álruhaszobában – felelte Millard. Az idelátogató különlegesek itt öltözhetnek át, hogy elkeveredhessenek a normálisok között. – Egy bekeretezett képre mutatott, amelyen láthattuk, hogyan viselik a korabeli ruhákat.

– Ha Rómában vagy… – tartott egy ruháktól roskadozó állványhoz Horace. Emma megkért mindenkit, hogy öltözzön át. Az új ruhák nemcsak az elvegyülést segíthetik, de azt is, hogy az üldözőink nyomunkat veszítsék.

– A pulóvert hagyjátok magatokon a ruha alatt!

Bronwyn és Olive egyszerű ruhát vett fel a paraván mögött. Hamuval borított, átizzadt nadrágomat és dzsekimet két, össze nem illő darabból álló, de viszonylag tiszta öltönyre cseréltem. Rögtön kényelmetlenül éreztem magam, és csodálkoztam, hogyan hordhattak az emberek évszázadokon át mindig ilyen merev, csöppet sem praktikus ruhát.

Millard feltűnő ruhadarabokat választott, és leült benne az egyik tükör elé.

– Hogy nézek ki? – kérdezte.

– Mint egy felöltözött láthatatlan fiú – felelte Horace.

Millard sóhajtott, még egy darabig időzött a tükör előtt, aztán levetkőzött, és ismét eltűnt.

Horace kezdeti izgalma elmúlt.

– Botrányos ez a választék – panaszkodott. – Ha valamelyik darabot nem lyuggatták ki a molyok, más színű anyaggal van foltozva. Elegem van már abból, hogy úgy nézzek ki, mint egy utcagyerek.

– Az utcagyerekek nem feltűnőek – vigasztalta a paraván mögül Emma. – A cilinderes, kis termetű úriemberek igen. – Fényes, piros cipőben és rövid ujjú, a térdét éppen csak takaró, kék ruhában jött elő.

– Hogy tetszem? – pördült meg, hogy a ruha hullámozzon.

Olyan volt, mint Dorothy az Óz, a nagy varázsló című filmben, csak csinosabb. De nem tudtam, hogy mondjam meg neki ezt a többiek előtt, ezért csak bután rávigyorogtam, és feltartottam a hüvelykujjam.

Nevetett.

– Tetszik? Nagy kár – nézett rám kacér mosollyal. – Nagyon feltűnő lennék benne. – Hirtelen elkomorodott, mintha bűntudatot érzett volna, amiért nevetett

– amiért egy pillanatig jól érezte magát mindazok után, amiket átéltünk, és mindazok előtt, ami még várt ránk. Gyorsan eltűnt a paraván mögött.

Én is éreztem a rettegést, a látottak szörnyűségét, s a képek végtelenített filmként futottak a fejemben. De az ember nem érezheti rosszul magát minden egyes másodpercben, akartam mondani Emmának. A nevetéstől a rossz dolgok nem lesznek rosszabbak, ahogyan a sírástól sem lesznek jobbak. Ez nem azt jelenti, hogy az embert nem érdekli a veszteség. Csak azt, hogy ember. Fogalmam sem volt, mindezt hogyan magyarázhatnám el neki.

Amikor Emma újra előjött, hasított ujjú, zsákszerű blúz és bokáig érő, egyenes szoknya volt rajta. (Így inkább látszott utcagyereknek.) A piros cipőt megtartotta, mert nem tudott ellenállni egy csöppnyi ragyogásnak.

– És ez? – mutatta Horace a feltornyozott, vörös parókát, amely a kezébe akadt. – Ez mennyiben segít beolvadni a normálisak közé?

– Úgy látszik, vurstliba megyünk – mutatott Hugh a falon lévő plakátra.

– Egy pillanat! – ment oda Hugh-hoz és a plakáthoz Horace. – Hallottam erről a helyről. Ez egy régi turista hurok.

– Mi az a turista hurok? – kérdeztem.

– Egykor sokfelé meg lehetett találni a különlegesek világaiban – magyarázta Millard –, történelmi jelentőségű időpontoknál és helyeken nyitották meg őket. Az utazás akkoriban elengedhetetlen része volt a különlegesek képzésének. Ez persze sok-sok éve volt, amikor még viszonylag biztonságosan lehetett utazgatni. Nem gondoltam, hogy maradt még ilyen hurok.

Elhallgatott, belemerült a szebb idők emlékeibe.

Amikor mindannyian átöltöztünk, huszadik századi ruháinkat egy halomban hagytuk, és követtük Emmát egy másik ajtón át, ki a szemetes, üres ládákkal teli sikátorba. Messziről felismertem a vurstli hangjait: a verkli szabálytalan zenéjét, a tömeg tompa moraját. Idegességem és kimerültségem ellenére némi izgalmat éreztem. Egykor ez olyasmi volt, amelyet messziről is eljöttek megnézni a különlegesek. A szüleim engem még a Disney Worldbe sem vittek el.

Emma megadta a szokásos utasításokat.

– Maradjatok együtt. Jelzéseket tőlem vagy Jacobtól kaptok. Ne beszéljetek senkivel, és senkinek ne nézzetek a szemébe.

– Honnan fogjuk tudni, hová menjünk? – kérdezte Olive.

– Meg kell próbálnunk úgy gondolkodni, mint ahogyan az ymbrynék – mondta Emma. – Ha te lennél Wren Ökörszem kisasszony, hol rejtőzködnél?

– Bár’ol, csak Londonban nem? – találgatott Enoch.

– Ha valaki nem ölte volna meg a galambot, többet tudnánk – mondta Bronwyn, és keserűen nézett Vándorsólyom kisasszonyra.

Az igazgatónő állt a macskakövön, felnézett ránk, de senki nem akart hozzányúlni. De minthogy mások nem láthatták meg, Horace visszament az öltözőbe, és kerített egy vászonzsákot. Vándorsólyom kisasszony nem lelkesedett az ötletért, de amikor megértette, hogy senki sem fogja felvenni – a legkevésbé Bronwyn, aki szemlátomást undorodott tőle –, bemászott a zsákba, és hagyta, hogy Horace egy bőrszíjjal összekösse a zsák száját.

*

Követtük a vurstli bódító zaját tekergős mellékutcákon, ahol taligákról utcai árusok kínáltak zöldségeket, zsákos gabonát és levágott nyulakat; ahol gyerekek és sovány macskák sompolyogtak, settenkedtek éhes szemmel; ahol büszke, de piszkos arcú nők guggoltak a csatornáknál krumplit hámozva. Bár igyekeztünk feltűnés nélkül elosonni a közönségesek mellett, mindenki megfordult utánunk, és megbámult minket: az árusok, a gyerekek, a nők, a macskák, a lábuknál felakasztott, tejszemű, döglött nyulak.

Új, korhű ruhámban is oda nem illőnek éreztem magam. A beolvadáshoz nemcsak ruha szükséges, hanem hiteles viselkedés is, jöttem rá, és tény, hogy mi nem voltunk olyan meggörnyedt tartásúak és sunyi tekintetűek, mint az itteniek. A jövőben, ha olyan hatásosan szeretném magam álcázni, mint a lidércek, fejlesztenem kell a színészi képességeimet.

A vurstli zaja egyre erősödött és a szagok is – túlfőtt húsok, piruló diófélék, lótrágya, emberi ürülék szaga és a széntüzek füstje olyan émelyítő elegyet képzett, hogy szinte megsűrűsödött tőle a levegő. Végül kiértünk a vurstli nagy terére, ahol rengeteg mulatozó embert és rikító színű sátrakat pillantottunk meg. Akrobaták és kötéltáncosok, késdobálók és tűznyelők, mindenféle mutatványosok bűvölték el a közönséget. Egy kuruzsló csodaszereket árult a kocsijából.

– Ritka szíverősítő, amely megerősíti a zsigereket a fertőző paraziták, egészségtelen nedvek és káros kipárolgások ellen!

A mellette lévő színpadon egy hangos kikiáltó versengett a figyelemért egy hatalmas lénnyel, amelynek szürke bőre aláhulló ráncokban lógott a vázán. Tíz teljes másodpercig tartott, miközben átgázoltunk a színpad előtti tömegen, hogy felismerjem: medve. Le volt borotválva, és női ruhában egy székhez kötözték. Miközben a jószág szeme kiguvadt, a kikiáltó úgy tett, mintha teát szolgálna fel neki, és közben teli torokból harsogta:

– Hölgyeim és uraim! Bemutatom Wales legszebb hölgyét! – Mire a tömeg hangosan nevetett. Félig-meddig reméltem, hogy a medve eltépi láncait, és felfalja a kikiáltót mindenki szeme láttára.

Hogy leküzdjem ennek a szédítő őrületnek a hatását, a zsebembe nyúltam, megsimítottam mobilom sima üvegét, egy pillanatra becsuktam a szemem, és azt suttogtam magamnak:

– Időutazó vagyok. Ez a valóság. Én, Jacob Portman utazom az időben.

Ez eléggé megdöbbentő volt. Az volt talán csak még megdöbbentőbb, hogy nem őrültem bele az időutazásba; hogy valami csoda folytán nem váltam utcasarkon dühöngő, összevissza beszélő bolonddá. Az emberi lélek sokkal rugalmasabb, mint képzeltem, képes annyira kiterjedni, hogy befogadjon mindenfajta ellentmondásokat és látszólagos lehetetlenségeket. Ez volt az én szerencsém.

– Olive! – kiáltotta Bronwyn. – Gyere onnan! – Felpillantva azt láttam, hogy Bronwyn elrángatja Olive-ot egy bohóctól, aki lehajolt hozzá, hogy beszéljen a kislánnyal. – Ezerszer megmondtam neked, hogy soha ne beszélj normálisokkal!

A csapatunk eléggé nagy volt ahhoz, hogy nehéz legyen együtt tartani, kivált ilyen helyen, ahol ezernyi érdekesség vonhatja magára a gyerekek figyelmét. Bronwyn játszotta a cserkészvezető szerepét, ő terelt össze minket, amikor valaki elkószált, hogy közelebbről megnézzen egy tarka forgót vagy vattacukorkészítő masinát. Olive figyelme kalandozott el a legkönnyebben, és gyakran megfeledkezett róla, hogy komoly veszélyben vagyunk. Csak azért volt lehetséges együtt tartani ennyi gyereket, mert valójában nem voltak gyerekek – volt bennük valami az idősebbek természetéből, amely harcolt a gyerekes ösztönök ellen, s kiegyensúlyozta azokat. Valódi gyerekekkel, biztos vagyok benne, ez nem lett volna lehetséges.

Egy ideig céltalanul lődörögtünk, kerestünk valakit, aki Wren Ökörszem kisasszonyra emlékeztet, vagy olyan helyet, ahol különlegesek bújhatnak el. Ám itt minden különlegesnek látszott – az egész kaotikus hurok tökéletes fedezék volt különlegesek számára.

Ennek ellenére az emberek még itt is felfigyeltek ránk, utánunk fordultak, ha elhaladtunk mellettük. Kezdett kialakulni az üldözési mániám. Vajon körülöttünk lebzselnek a lidércek kémei – vagy maguk a lidércek? Különösen attól a bohóctól tartottam, akitől Bronwyn elrángatta Olive-ot. Mindenütt megjelent. Öt perc alatt legalább ötször bukkant fel: egy sikátor bejáratán álldogált, lenézett egy ablakból, a fényképész sátrából lesett minket, kócos haja és szörnyű sminkje fura ellentétben állt a háttérben látható, idilli tájat ábrázoló képpel. Mintha a bohóc egyszerre mindenütt lett volna.

– Nem jó ennyire kitenni magunkat a nyilvánosságnak – mondtam Emmának. – Nem járkálhatunk örökké körbe-körbe. Az emberek felfigyelnek ránk. F őképp a bohócok.

– Bohócok? – csodálkozott. – Egyébként igazad van, de nehéz eldönteni ebben az őrületben, hogy hol kezdjük.

– Ottan köllene, ami minden vurstli lekkülönlegesebb része – furakodott közénk Enoch. – A csodabogarakat bemutató mutatványosbódénál. – A tér végén látható nagy, csiricsáré cégtáblára mutatott. – A csodabogarak meg a különlegesek úgy összeillenek, mint a tej meg a zsömle. Vagy mint a lidércek meg az üresek.

– Általában így van – mondta Emma –, de ezt a lidércek éppen ilyen jól tudják. Biztos vagyok benne, hogy Wren Ökörszem kisasszony nem őrizte volna meg ilyen sokáig a szabadságát, ha ilyen kézenfekvő helyen rejtőzött volna el.

– Van jobb ötletetek? – kérdezte Enoch.

Nem volt, így hát elindultunk a csodabogarak felé. Visszanéztem sokatmondón a minket bámuló bohócra, de már eltűnt a tömegben.

A csodabogarak bejárata előtt rosszul öltözött kikiáltó harsogta a megafonba, hogy nevetséges összegért megtekinthetők „a természet azon legdöbbenetesebb tévedései, amelyek bemutatását a törvény még engedélyezi”.

Emberi Furcsaságok Gyülekezete volt a neve.

– Néhány „furcsaság” lehet különlegesség is – mondta Millard. – Ebben az esetben talán megtudhatunk valamit Wren Ökörszem kisasszonyról. Szerintem megéri a belépődíjat.

– Nincs pénzünk belépődíjra – húzott elő a zsebéből egyetlen koszos érmét Horace.

– Mijóta köll fizetnünk, ‘ogy bejussunk egy mutatványosbódéba? – kérdezte Enoch.

Követtük őt egy sátorhoz. Hasadékot kerestünk rajta, amikor egy sátorlap megnyílt, és egy jól öltözött férfi meg egy nő rohant ki. A férfi támogatta a hölgyet, aki legyezte magát.

– El az útból! – reccsent ránk a férfi. – A hölgynek levegő kell!

A sátorlap fölötti feliraton ez állt: CSAK SZEREPLŐKNEK.

Besurrantunk, és persze nyomban megállítottak minket. Egy jelentéktelen külsejű fiú ült rojtos széken a bejárat közelében, hivatalos minőségben.

– Szereplők vagytok? – kérdezte. – Mer’ nem gyühettek be, csak ha szereplők vagytok.

Emma úgy tett, mintha megsértődött volna.

– Természetesen szereplők vagyunk – és bizonyítékul parányi lángot gyújtott az ujja hegyén, aztán eloltotta.

A fiú vállat vont.

– Akkor mennyetek.

Elsurrantunk mellette, s gyakran pislogtunk, mert a szemünk nehezen szokott hozzá a sötétséghez. A csodabogarak sátra alacsony mennyezetű, vászonból készült útvesztő volt – fáklyákkal drámaian megvilágított ösvény, amelyen hatnyolc méterenként éles kanyarok voltak, és az ember minden egyes kanyar után szembe találta magát „a természet egy-egy újabb borzalmával”. Néhány néző botladozott velünk ellenkező irányban, egyesek nevetve, mások sápadtan reszketve.

Az első csodabogarak nem voltak különlegesek: egy tetoválásokkal borított férfi; egy, a barkóját simogató és kacagó szakállas hölgy; egy emberi tűpárna, aki tűkkel szurkálta át az arcát, és kalapáccsal szöget vert az orrcimpájába. Én szórakoztatónak találtam a műsort, ám a barátaim, akik végigutazták Európát hasonló mutatványosként Vándorsólyom kisasszonnyal, csak ásítoztak.

A BÁMULATOS GYUFAEMBEREK felirat alatt egy úriember, akinek a ruhájára több száz gyufásdoboz volt ragasztva, hozzádörgölőzött egy gyufaszálakkal kirakott úriemberhez, akinek itt-ott lángok lobbantak a mellkasán, majd rémületet mímelve menekült.

– Amatőrök – mondta Emma, miközben továbbvezetett minket a következő attrakcióhoz.

A furcsaságok egyre furcsábbak lettek. Egy hosszú, rojtos ruhában fellép ő lány testén óriás piton tekergett, amely a lány parancsszavaira vonaglott és táncolt. Emma elismerte, hogy ebben van némi különlegesség, mert kígyót bűvölni csakis a syndrigastok tudnak. De amikor Emma megemlítette a lánynak Wren Ökörszem kisasszonyt, a lány hidegen nézett ránk, a kígyó pedig sziszegett, és kimutatta a fogait, így hát továbbálltunk.

– Ez időpocsékolás – mondta Enoch. – Vándorsólyom kisasszony ideje letelik, mi meg egy vurstliban szórakozunk. Mér’ nem újítunk valami édességet, és érezzük jól magunkat?

Hátravolt még egy szörnyszülött, így hát mentünk tovább. Az utolsó színpadon egy asztalkát lehetett látni, rajta egy váza virággal, a felirat pedig: A VILÁGHÍRŰ ÖSSZECSUKHATÓ EMBER.

Egy kellékes bőröndöt hozott be a színpadra. Letette és kiment.

Tömeg gyűlt össze. A bőrönd a színpad közepén állt. Az emberek kiabálni kezdtek.

– Műsort akarunk!

– Elő a csodabogárral!

A bőrönd megremegett. Aztán billegni kezdett ide-oda, végül az oldalára dőlt. A tömeg közelebb tódult a színpadhoz, minden szem a bőröndre szegeződött.

A zárak kinyíltak, és a bőrönd nagyon lassan kezdett kinyílni. Egy fehér szempár lesett ki a tömegre, majd, ahogy a bőrönd jobban kinyílt, megjelent egy arc – egy felnőtt férfié, takarosan nyírt bajusszal és kis, kerek lencséjű szemüveggel. A férfi valahogy belehajtogatta magát a felsőtestemnél nem nagyobb bőröndbe.

A tömeg tapsolni kezdett, és a taps fokozódott, amint a torzszülött kezdte kihajtogatni magát, egyik végtagját a másik után, majd kilépett a hihetetlenül kicsi bőröndből. Nagyon magas volt és sovány, mint a karó – olyan ijesztően sovány, hogy úgy tetszett, a csontjai nyomban átszúrják a bőrét. Emberi felkiáltójel volt, de olyan méltósággal viselkedett, hogy nem tudtam nevetni rajta. Szigorúan nézte az ünneplő tömeget, majd mélyen meghajolt.

Aztán bemutatta, hányféle lehetetlen módon tudja hajlítani a végtagjait – a térde úgy fordult el, hogy a lábfeje a csípőjéhez ért, majd a csípője fordult úgy, hogy a térde a mellkasához került. További taps és meghajlás után a műsor véget ért.

A tömeg oszlott, de mi maradtunk. Az összecsukható ember távozni készült, amikor Emma megszólította.

– Ön különleges, ugye?

A férfi megállt. Lassan megfordult, fensőbbséges bosszúsággal pillantott Emmára.

– Tessék? – kérdezte erős orosz akcentussal.

– Sajnálom, hogy így önre támadtunk, de meg kell találnunk Wren Ökörszem kisasszonyt – mondta Emma. – Tudjuk, hogy valahol itt van.

– Eh! – legyintett félig nevetve, félig megvetőn a férfi.

– Vészhelyzet van – könyörgött Bronwyn.

Az összecsukható ember keresztbe rakta két csontos karját.

– Én nem tud semmi, te mond – és lement a színpadról.

– És most? – kérdezte Bronwyn.

– Tovább keressük – felelte Emma.

– És ‘a nem tanájuk meg? – kérdezte Enoch.

– Keressük – sziszegte Emma. – Mindenki megértette?

Nagyon is. Nem maradt más lehetőségünk. Ha nem sikerül – ha Wren Ökörszem kisasszony nincs itt, vagy nem találjuk meg –, fölöslegessé válik az összes erőfeszítésünk, és Vándorsólyom kisasszonyt ugyanúgy elveszítjük, mintha egyáltalán nem jöttünk volna Londonba.

Ugyanott mentünk ki a mutatványossátorból, ahol bejöttünk, az érdektelen fiú mellett, ki a napfényre. A kijáratnál álldogáltunk tanácstalanul, amikor a hétköznapi külsejű fiú kidugta a fejét a sátorlap mögül.

– Mi a hézag? – kérdezte. – Nem teccett a műsor?

– De… jó volt – igyekeztem lerázni.

– Nektek nem vót elég különleges? – kérdezte.

Erre felfigyeltünk.

– Mit mondtál? – kérdezte Emma.

– Wakeling és Rookery – mutatott a tér túlsó vége felé. – Ottan van az igazi műsor. – Kacsintott, és visszahúzódott a sátorba.

– Ez rejtélyesen hangzik – mondta Hugh.

– Azt mondta, különleges? – gondolkodott el Bronwyn.

– Mi az a Wakeling és Rookery? – kérdeztem.

– Egy hely – felelte Horace. – Talán valahol ebben a hurokban.

– Lehet két utca metszéspontja – mondta Emma, és elhúzta a ponyvát, hogy megkérdezze a fiút, de már elment.

Így aztán elindultunk a tér túlsó felére, amerre a fiú mutatott; végs ő, soványka reményünk immár két, fura nevű utca volt, amelyek talán nem is léteztek.

*

Eljutottunk a tértől néhány saroknyira lévő ponthoz, ahol a tömeg zaját gépek zakatolása és zümmögése váltotta fel, és a sülő hús meg az állati ürülék szagát sokkal rosszabb és felismerhetetlenebb bűz váltotta fel. Átkelve egy falak között folyó, pokoli üledéket sodró folyón, a gyárak, a dologházak és az égre fekete kormot okádó kémények világába értünk, ahol megtaláltuk a Wakeling Streetet. Végiggyalogoltunk a Wakelingen, a Rookeryt keresve, amíg bele nem torkollt egy nagy, nyitott csatornába, amely Enoch szerint a Fleet folyó volt, aztán megfordultunk, és visszafelé haladtunk a másik oldalon. Amikor ahhoz a ponthoz értünk ismét, ahol a Wakelingen elindultunk, az utca kanyarogni kezdett, a gyárak és dologházak zömök irodaépületekké és jelentéktelen, semmitmondó, feliratok nélküli házakká zsugorodtak, mintha a környék szándékosan névtelennek épült volna.

A bennem lévő rossz előérzet erősödött. Mi van, ha rászedtek minket – ha azért küldtek a városnak ebbe az elhagyatott részébe, hogy ott csapjanak le ránk, ahol nem vagyunk szem előtt?

Az utca kanyarodott, majd kiegyenesedett. Hirtelen beleütköztem Emmába, aki hirtelen megállt előttem.

– Mi az? – kérdeztem.

Válasz helyett előremutatott. Távolabb, egy T alakú elágazásnál tömeg gyűlt össze. Bár a vurstliban izzasztóan meleg volt, itt sokan kabátot, sálat viseltek. Egy bizonyos házat álltak körül, és döbbent csodálkozással bámulták – ahogy immár mi is. Az épület nem volt különösebben érdekes – négy szint, a fenti hármon keskeny, lekerekített ablakok sora, mint valami régi irodaépületben. Tulajdonképpen ugyanolyan volt, mint a környező épületek, egy kivétellel: teljesen beborította a jég. Jég volt az ablakokon és az ajtókon. Minden párkányról és szegélyről jégcsapok lógtak. Minden nyílásból hó hullottt, óriás halmokba gyűlve a járdán. Mintha a házra jégvihar tört volna – belülről.

A behavazott utcatáblára pillantottam: R-KERY STRE-.

– Ismerem ezt a helyet – mondta Melina. – A különlegesek archívuma, ahol a hivatalos adatainkat őrzik.

– Ezt honnan tudod? – kérdezte Emma.

– Rigó kisasszony felkészített, hogy az itteni ombudsman másodasszisztense legyek. A vizsga nagyon nehéz. Huszonegy évig tanultam rá.

– És mindig jég borítja? – kérdezte Bronwyn.

– Tudtommal nem – felelte Melina.

– Itt szokott összegyűlni az Ymbrynék Tanácsa is a rendeletek évenkénti módosítására – mondta Millard.

– Az Ymbrynék Tanácsa itt tanácskozik? – ámult Horace. – Elképesztően szerény épület. Kastélyra vagy ilyesmire számítottam.

– Nem akarnak feltűnni – mondta Melina. – Az a cél, hogy észre se vegyék őket.

– Akkor pocsék munkát végeznek – mondta Enoch.

– Mondtam, hogy nem szokta jég borítani.

– Szerintetek mi történt itt? – kérdeztem.

– Semmi jó – felelte Millard. – Semmi jó.

Nem volt kérdéses, hogy közelebb kell mennünk, meg kell vizsgálnunk az épületet, ám ez nem azt jelentette, hogy odarohanunk, mint az őrültek. Hátul maradtunk, a távolból figyeltünk. Az emberek jöttek-mentek. Valaki megpróbálkozott a belépéssel, de a bejárat befagyott. A tömeg kissé ritkult.

– Csak az időt vesztegessük – mondta Enoch.

Átvágtunk a bámészkodók között, ráléptünk a jeges járdára. Az épületből áradt a hideg, reszkettünk, és a zsebünkbe dugtuk a kezünk. Bronwyn bevetette az erejét, és az ajtó zsanérostól kiszakadt. Ám az előcsarnokot, ahová nyílt, szintén jég torlaszolta el. Faltól falig, padlótól plafonig, benyúlva az épületbe kékesen, homályosan. Mintha valahol az épület szívében gleccser alakult volna ki, amelynek jeges nyelvei minden egyes nyíláson kitüremkedtek.

Az összes elképzelhető módon igyekeztünk bejutni. Megkerültük az épületet, olyan ajtót vagy ablakot kerestünk, amelyik nincs eltorlaszolva, de minden lehetséges bejáratot jég töltött be. Kövekkel, kilazult téglákkal próbáltuk áttörni a jeget, de az természetellenesen kemény volt – még Bronwyn is csak pár centiméternyi lyukat tudott vágni benne. Millard a Regéket lapozgatta, hátha említik valahol az épületet, de nem talált semmiféle rejtett kulcsot hozzá.

Végül kockázatnunk kellett. Körbevettük Emmát, hogy mások ne lássák, ő pedig felmelegítette a kezét, és az előcsarnokot elzáró jégfalra helyezte. Egy perc múlva a keze a jégbe mélyedt, és az olvadt víz tócsába gyűlt a lábánál. De a folyamat fájdalmasan lassú volt, és öt perc múlva is még csak könyékig hatolt a jégbe.

– Ezzel a tempóval a hét végéig sem jutunk be – húzta ki a kezét a jégből.

– Gondolod, hogy Wren Ökörszem kisasszony odabenn van? – kérdezte Bronwyn.

– Ott kell lennie – felelte határozottan Emma.

– Kifekszek ettől a fertőző optimizmustól – mondta Enoch. – ‘a Wren Ökörszem kisasszony odabenn vót, mán kőkeményre fagyott.

Emma rátámadt.

– Ördög és pokol! Szerintem boldog lennél, ha holnap vége lenne a világnak, csak hogy dicsekedhess: én megmondtam!

Enoch meglepetten pislogott Emmára, aztán nagyon nyugodtan kijelentette:

– Te élhecc fantáziavilágban, drágám, de én realista vagyok.

– Ha csak egyszer nem csupán kritizáltál volna, ha csak egyszer hasznos tanácsot adtál volna válsághelyzetben, ahelyett hogy a válladat vonogattad, amikor kudarc fenyegetett, vagy éppen halál leselkedett ránk, talán hajlandó lennék megbocsátani a pocsék modorodat. De ebben a helyzetben…

– Megpróbáátunk mindent – szólt közbe Enoch. – Mit tunnék tanácsóóni?

– Van valami, amit még nem próbáltunk ki – lesett ki a csapatunk széléről Olive.

– Micsoda? – kérdezte Emma.

Olive úgy döntött, inkább megmutatja, nem magyarázkodik. A járdáról visszament a tömeghez, szembefordult az épülettel, és teli torokból elkiáltotta magát.

– Helló, Wren Ökörszem kisasszony! Ha odabenn tetszik lenni, tessék szíves lenni kijönni! Szükségünk van a kisasszonyra…

Mielőtt befejezhette volna, Bronwyn elkapta, és a mondat már a nagylány hóna alatt ért véget.

– Elment az eszed? – korholta Olive-ot Bronwyn, miközben visszahozta hozzánk.

– Így lebukunk.

Letette Olive-ot a járdára, és tovább szidta volna, de a kicsi szeméb ől potyogni kezdtek a könnyek.

– Mit számít, ha lebukunk? – kérdezte. – Ha nem találjuk meg Wren kisasszonyt, és nem tudjuk megmenteni Vándorsólyom kisasszonyt, mit számít, ha lidércek serege támad ránk most rögtön?

Egy hölgy lépett ki a tömegből, és közeledett felénk. Idős volt, hajlott hátú, a fél arcát csuklya takarta el.

– Jól van? – kérdezte Olive-ra mutatva.

– Jól, köszönjük – felelte zárkózottan Emma.

– Nem vagyok jól! – háborgott Olive. – Semmi sincs jól. Nem akartunk többet, csak békességben élni a szigetünkön, de gonosz lények jöttek, és bántották az igazgatónőnket. Most csak segíteni szeretnénk rajta – és még erre sem vagyunk képesek.

Olive lehajtotta a fejét, és szánnivalón sírt.

– Hát akkor – mondta az idős hölgy – nagyon jól tettétek, hogy felkerestetek. Olive szipogva nézett fel rá.

– Miért?

A hölgy eltűnt.

Eltűnt a ruhájából, a csuklyás köpenye üresen hullott a földre.

Megdöbbenésünkben megszólalni sem tudtunk, amíg egy kicsiny madárka elő nem ugrált a köpeny alól.

Megdermedtem, nem tudtam, próbáljam-e megfogni.

– Tudja valaki, milyen madár lehet? – kérdezte Horace.

– Azt hiszem, ökörszem – mondta Millard.

A madár a levegőbe emelkedett, elrepült, és eltűnt az épület mellett.

– Ne veszítsük el! – kiáltotta Emma, mire mindannyian utána futottunk, csúszkálva a jeges járdán, befordulva a sarkon a hóban fuldokló mellékutcára, amely a jégbe fagyott épületet elválasztotta a mellette állótól.

A madár azonban eltűnt.

– A mindenit! – mérgelődött Emma. – Hová lett?

Ekkor különböző hangok hallatszottak a talpunk alól: fémes csörömpölés, beszédfoszlányok és áradó víz zaja. Félretúrtuk a havat, és egy téglafalba vágott, kétszárnyú faajtót fedeztünk fel, mintha szenespince bejárata lett volna.

Az ajtó nem volt belakatolva. Kinyitottuk. Lépcső vezetett le a sötétbe, amelyet gyorsan olvadó jég borított, az olvadó víz pedig hangosan zúdult le egy láthatatlan csatornába.

Emma leguggolt, és belekiáltott a sötétségbe.

– Van ott valaki?

– Ha jöttök – válaszolta egy távoli hang –, gyertek gyorsan!

Emma meglepetten állt fel. Aztán újra kiáltott.

– Ki van ott?

Vártuk a választ. Nem jött.

– Mire várunk? – kérdezte Olive. – Wren Ökörszem kisasszony az!

– Nem tudhatjuk – mondta Millard. – Nem tudjuk, mi történt itt.

– Hát én kiderítem – határozta el magát Olive, és mielőtt bárki megállíthatta volna, beugrott a pinceajtón, és szelíden lelebegett a lépcsőn. – Még életben vagyok! – gúnyolódott velünk a sötétből.

Megszégyenülten kullogtunk utána, és a lépes ő alján találtunk egy alagutat a vastag jégbe vájva. Jéghideg víz csöpögött a mennyezetéről, és folyt végig a falakon. Valójában nem is volt koromsötét – távolabb, egy kanyar után homályos fényfolt tűnt elő.

Közeledő lépteket hallottunk. Árnyék vetült előttünk a falra. Köpenyes alak jelent meg a kanyarnál, sziluettjét kirajzolta a fény.

– Szervusztok, gyerekek – mondta. – Baleneiaga Wren Ökörszem vagyok, és örülök, hogy itt vagytok.

Tizenkettedik fejezet

Balenciaga Wren Ökörszem vagyok.

Ezek a szavak olyan hatással voltak, mintha kinyílt volna egy pezsg ősüveg. Először a megkönnyebbülés – sikkantások, bódult nevetés –, aztán az öröm kiáradása: Emmával felugrottunk, megöleltük egymást; Horace térdre hullt, és az égre emelte két karját. Olive annyira izgatott volt, hogy a levegőbe emelkedett, hiába volt rajta nehezékes cipője, úgy dadogta: – Má-má-már azt hittük, soha, de soha többé nem látunk ymbrynét.

Végre megtaláltuk Wren Ökörszem kisasszonyt. Néhány napja nem volt több egy kevéssé ismert hurok titokzatos ymbrynéjénél, azóta azonban mitikussá növekedett: tudomásunk szerint ő volt az egyetlen szabad és ép ymbryne, a remény eleven jelképe. És végre itt állt előttünk, emberi alakban és törékenyen. Felismertem Addison fényképéről, csak most egyetlen fekete sz ál sem volt ősz hajában. Mély ráncok borították a homlokát, fogták közre a száját, a válla előrehajlott, de nemcsak az öregségtől, hanem valamiféle hatalmas súlytól; mintha kétségbeesett reményünk terhét ő viselte volna.

Az ymbryne feltette csuklyáját.

– Én is nagyon örülök, hogy megismerhettelek titeket, drágáim, de nyomban be kell jönnötök; idekinn nem biztonságos.

Megfordult és befelé bicegett a jégfolyosón. Sorba álltunk, és úgy tipegtünk utána, mint kiskacsák a mamájuk után, lábunkat csúsztatva, karunkkal egyensúlyozva, hogy el ne essünk. Ekkora az ymbryne hatalma a különleges gyermekek fölött: már a puszta jelenléte – annak is, akivel csak most találkoztunk – azonnal nyugtató hatással volt ránk.

A talaj felfelé emelkedett, elhaladtunk jégszakállú, néma kazánok mellett egy nagy szobába, amely a földtől a mennyezetig, faltól falig csupa jég volt. A jég vastag, de átlátszó volt, és egyes helyeken öt-tíz méterig beleláttam úgy, hogy alig torzított. A szoba amolyan recepciónak látszott, egyenes támlájú székek sorakoztak egy tömör íróasztallal és néhány iratszekrénnyel szemben, több tonnányi jégbe fagyva. Kékes nappali fény áradt be elérhetetlen ablakok során át, azokon kívül szürkeségbe mosódott az utca.

Száz üres vághatta volna egy héten át ezt a jeget, és nem értek volna el hozzánk. A bejárati alagúttól eltekintve tökéletes erődítmény volt. Vagy tökéletes börtön.

A falakon több tucat óra függött, mindegyiknek máshol állt meg a mutatója. (Talán a különböző hurkok idejét mutatták?) Fölöttük útbaigazító feliratok: <= IDŐÜGYI TITKÁR

<= GRAFIKONVEZETÉS

SÜRGŐS NEM KÜLÖNLEGES ÜGYEK =>

ELSÖTÉTEDÉSI ÉS HALASZTÁSI OSZT. =>

Az Időügyek irodájának nyitott ajtaján át láttam egy jégbe fagyott embert. Előrehajolt, mintha a lábát próbálta volna kiszabadítani a jégből, amely aztán teljesen elnyelte. Régóta lehetett ott. Megborzongtam és elfordítottam a tekintetem.

Az alagút egy díszes, korláttal felszerelt lépes őben végződött, amelyet már nem borított jég, csak vizes papírok. Az egyik alsó lépcsőfokon egy lány állt, és unottan nézte csúszkáló, meg-megálló közeledésünket. Középen szigorúan elválasztott, hosszú haja a csípőjéig ért, kis, kerek szemüvegét állandóan igazgatta, és vékony ajka olyannak látszott, amely soha nem húzódik mosolyra.

– Althea – szólt rá élesen Wren Ökörszem kisasszony. – Nem szabad összevissza járkálnod, amíg az átjáró nyitva van – itt bármikor bármi bejöhet.

– Igenis, igazgatónő – válaszolt a lány, majd kicsit félrebillentette a fejét. – Ők kik, igazgatónő?

– Vándorsólyom kisasszony védencei. Akikről beszéltem neked.

– Hoztak magukkal ennivalót? Vagy gyógyszert? Vagy bármi hasznosat? – A lány elviselhetetlenül lassan beszélt, a hangja éppen olyan kifejezéstelen volt, mint az arca.

– Nincs több kérdés, amíg be nem zártál – mondta Wren Ökörszem kisasszony.

– Gyorsan!

– Igenis, igazgatónő. – A lány mindennemű sietség nélkül bement az alagútba, és ahogy haladt, kezével végigsimította a falat.

– Elnézést – mondta Wren Ökörszem kisasszony. – Althea nem szándékosan csökönyös; természettől fogva makacs. De távol tartja a farkasokat, nagy szükségünk van rá. Itt várunk, amíg visszatér.

Wren Ökörszem kisasszony leült a legalsó lépcsőre, és szinte hallottam zörögni vén csontjait. Nem tudtam, hogy érti azt, hogy Althea távol tartja a farkasokat, de túlságosan sok egyéb kérdés várt válaszra, így ez még várhatott.

– Ökörszem kisasszony, honnan tetszett tudni, kik vagyunk? – kérdezte Emma.

– Hiszen nem mondtuk.

– Az az ymbryne dolga, hogy tudja – válaszolta a kisasszony. – Megfigyelőim vannak egészen az Ír-tengerig. Ráadásul híresek vagytok. Csak egyetlen ymbryne védencei tudtak kisiklani a romlottak karmai közül, és az Vándorsólyom kisasszony. De arról fogalmam sincs, hogyan jutottatok el ide an élkül, hogy elfogtak volna titeket. És hogy a csudában találtatok meg?

– Egy fiú a vurstliból kűűdött minket ide – mondta Enoch. Az álláig emelte a kezét. – Úgy ekkora. ‘ülye sapkában.

– Az egyik megfigyelőnk – bólintott a kisasszony. – De hogy találtatok rá?

– Megfogtuk a kisasszony egyik kémgalambját – magyarázta büszkén Emma –, és ő vezetett minket ehhez a hurokhoz. (Azt elhallgatta, hogy Vándorsólyom kisasszony megölte a galambot.) – A galambjaim! – kiáltott fel Wren Ökörszem kisasszony. – De honnan tudtatok róluk? És hogyan fogtátok meg?

Ekkor Millard lépett előre. Kölcsönvette Horace-tól az öltözőszobában beszerzett felöltőt, hogy meg ne fagyjon. A kisasszonyt az nem lepte meg ugyan, hogy egy kabátot lát lebegni a levegőben, azon viszont megdöbbent, amit a láthatatlan válaszolt.

– A kisasszony madarainak hollétét a Különleges regékből következtettük ki, de először a kisasszony menazsériájában hallottunk róluk egy kérkedő kutyától.

– De a menazsériáról senki sem tud!

Wren Ökörszem kisasszony szinte megnémult a megdöbbenéstől, és minthogy minden válasz újabb kérdéseket vetett fel, elmeséltük neki egész történetünket, amilyen gyorsan csak tudtuk, kezdve azzal, hogy h árom nyitott kis csónakon elmenekültünk a szigetről.

– Majdnem megfulladtunk – panaszolta Olive.

– Lőttek ránk, bombáztak, és üresek is meg akartak enni minket – tette hozzá Bronwyn.

– És majnem eegázóót minket egy fődalatti vonat – mondta Enoch.

– Hosszú utat tettünk meg veszélyes vidékeken – folytatta Emma –, csak azért, hogy találjunk valakit, aki segíteni tud Vándorsólyom kisasszonyon. Nagyon reméltük, hogy az a személy ön lesz, kisasszony.

Néhány percbe telt, mire Wren Ökörszem kisasszony megtalálta a hangját.

– Bátor, csodálatos gyerekek. Egytől egyig valóságos csodák vagytok, és minden ymbryne büszke lenne ilyen védencekre. – Egy könnyet törölt le a köpenye ujjával. – Nagy sajnálattal hallottam, hogy mi történt a ti Vándorsólyom kisasszonyotokkal. Nem nagyon ismertem őt, mert visszavonult életet élek, de egyet megígérek nektek: vissza fogjátok kapni. Őt és az összes nővérünket. Visszakapni?

Ekkor jöttem rá, hogy Vándorsólyom kisasszony még mindig Horace zsákjában van. Wren Ökörszem kisasszony még nem is látta.

– Hiszen itt van – mondta Horace, majd letette és kioldozta a zsákot.

Egy perc múlva kitámolygott Vándorsólyom kisasszony, szédült, miután annyi időt töltött sötétben.

– Az ősökre! – kiáltott fel Wren Ökörszem kisasszony. – De… azt hallottam, elvitték a lidércek.

– Valóban – mondta Emma –, ám mi visszaszereztük.

Wren Ökörszem kisasszony annyira izgatott volt, hogy a botja nélkül felpattant; meg kellett támogatnom, hogy el ne essen.

– Alma, tényleg te vagy az? – kérdezte az izgalomtól elfulladva Wren kisasszony, és amikor visszanyerte az egyensúlyát, odasietett és felkapta a madarunkat. – Te vagy az, Alma? Te vagy az?

– Ő az – mondta Emma. – Vándorsólyom kisasszony.

Ökörszem kisasszony karnyújtásnyira tartotta a madarat, nézegette jobbról, balról, Vándorsólyom kisasszony meg csak pislogott.

– Hm, hm, hm – hümmögött Wren Ökörszem kisasszony, a szemét összehúzta, szája szigorú vonalat alkotott. – Valami nincs rendben az igazgatónőtökkel.

– Megsérült – mondta Olive. – Belülről.

– Nem képes emberré változni – mondta Emma.

Wren Ökörszem kisasszony komoran bólintott, mintha erre már rájött volna.

– Mióta?

– Három napja – felelte Emma. – Amióta visszaloptuk a lidércektől.

– A kisasszony kutyája azt mondta nekünk – szóltam közbe –, hogy ha Vándorsólyom kisasszony nem változik vissza mielőbb, már soha nem lesz képes rá.

– És azt is, hogy olyan segítségre van szüksége, amelyet csakis egy másik ymbryne nyújthat neki – tette hozzá Emma.

– Ez így igaz.

– Megváltozott – mondta Bronwyn. – Már nem önmaga. A régi kisasszonyt szeretnénk visszakapni.

– Nem engedhetjük, hogy ez történjen vele – mondta Horace.

– Vissza tetszik tudni változtatni emberré? – kérdezte Olive.

Körülfogtuk Wren Ökörszem kisasszonyt: elkeseredésünk szinte kézzelfogható volt.

Felemelte a kezét, mintegy csöndet kért.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne, vagy ilyen gyors. Amikor egy ymbryne túlságosan sokáig marad madár, merevvé válik, mint a hideg izom. Ha az ember gyorsan próbálja meghajlítani, elszakadhat. Finoman vissza kell masszírozni a valódi formájába; többször megdolgozni, mint az agyagot. Ha egész éjjel dolgozom vele, reggelre talán sikerül.

– Ha van még annyi ideje.

– Imádkozzunk, hogy legyen – felelte Ökörszem kisasszony.

A hosszú hajú lány visszatért, lassan haladt felénk, kezét az alagút falán húzva. Ahová ért, több rétegnyi jég képződött. A háta mögött az alagútban már csupán néhány arasznyi lyuk volt; hamarosan teljesen bezárul, és tökéletesen körülvesz minket a jég.

Wren Ökörszem kisasszony magához intette a lányt.

– Althea! Szaladj fel előre, és szólj a nővérnek, hogy készítsen elő egy vizsgáló szobát. Szükségem lesz minden gyógyszeremre.

– Úgy érti, minden oldatra, infúzióra és kenőcsre?

– Mindre! – kiáltotta Wren Ökörszem kisasszony. – És gyorsan. Vészhelyzet van! Ekkor vette észre a lány Vándorsólyom kisasszonyt, a szeme kissé kikerekedett – ez volt az első látvány, amire egyáltalán reagált –, és elindult felfelé a lépcsőn. Most kivételesen futva.

*

Feltámogattam Wren Ökörszem kisasszonyt a lépcsőn. Az épület négyszintes volt, és mi legfelülre igyekeztünk. A lépcsőházon kívül ez volt az épület egyetlen megközelíthető része; a többi szintet fagy zárta le, jégfalak torlaszolták el szobáikat és folyosóikat. Tulajdonképpen egy gigantikus jégkocka belsejében kapaszkodtunk felfelé.

Bepillantottam néhány befagyott szobába, amint elhaladtunk mellettük. Duzzadt jégnyelvek szakítottak ki ajtókat, a nyílásokon át rajtaütés nyomait láttam: felborogatott bútorokat, kirángatott fiókokat, papírokkal borított padlót. Egy íróasztalnak géppuska támaszkodott, tulajdonosa menekülés közben fagyott meg. Egy különleges hevert egy sarokban, seregnyi golyónyom alatt. Mint Pompeji áldozatai, csak nem hamuba, hanem jégbe zárva.

Nehezen tudtam elhinni, hogy mindez egyetlen lány műve. Az ymbrynéken kívül Althea lehetett a legnagyobb hatalmú különleges, akivel valaha is találkoztam. Éppen idejében pillantottam fel, hogy lássam eltűnni a következő emeleten, végtelen haja lebegett utána.

Letörtem egy jégcsapot.

– Tényleg ő tette mindezt? – kérdeztem.

– Tényleg ő – lihegte mellettem Wren Ökörszem kisasszony. – Az Elsötétedési és halasztási osztály vezetőjének növendéke volt, és éppen a szolgálatát teljesítette, amikor a romlottak megtámadták az épületet. Akkoriban nem sokkal tudott többet, mint hogy a keze természetellenes hideget áraszt. Elmesélte, hogy a képessége hasznos volt forró nyári napokon, de sosem hitte volna, hogy védelmi eszköz is lehet, amíg két üres el nem kezdte széttépni a minisztert a szeme láttára. Halálos rémületében addig ismeretlen erőket mozgósított magában, befagyasztotta a szobát – és az üreseket –, azután az egész épületet, gyakorlatilag percek alatt.

– Percek alatt? – ámult Emma. – Nem hiszem el.

– Sajnálom, hogy nem voltam itt, és nem lehettem tanúja – folytatta a kisasszony –, bár ha itt lettem volna, bizonyára elraboltak volna az itt lévő többi ymbrynével – Kecskefejő, Pintyőke és Varjú kisasszonnyal együtt.

– A jég sem állította meg a lidérceket? – kérdeztem.

– Sokukat megállította – felelte Wren kisasszony. – Sok még most is a közelünkben van, gondolom, az épület helyiségeibe fagyva. De a veszteségeik ellenére is a lidércek elérték, amiért jöttek. Mielőtt az egész épület befagyott volna, sikerült kivinniük az ymbrynéket a tetőn át. – Ökörszem kisasszony szomorúan csóválta a fejét. – Az életemre esküszöm, hogy egy napon személyesen kísérem a pokolba azokat, akik bántották a nővéreimet.

– Akkor az a nagy ‘atalma se vót képes megmenteni az ymbrynéket – mondta Enoch.

– Althea nem volt képes megmenteni az ymbrynéket, de létrehozta ezt a helyet, ami önmagában is áldás. Nélküle sehol sem lenne menedékünk. Operációs bázisként használtam az utóbbi napokban, ide hoztam a hurkok túlélőit, akiket megtaláltam. Ez az erődünk, az egyetlen biztonságos hely a különlegeseknek Londonban.

– A kutya azt mondta, azért jött ide, hogy segítsen a nővéreinek. Szerencsével járt? – kérdezte Millard.

– Nem – felelte halkan a kisasszony. – Az erőfeszítéseim nem jártak sikerrel. – Jacob talán tud segíteni a kisasszonynak – mondta Olive. – Ő nagyon különleges.

Wren Ökörszem kisasszony rám sandított.

– Valóban? És mi az ön különlegessége, fiatalember?

– Látom az üreseket – válaszoltam kissé zavarban. – És megérzem őket.

– És néha megöli őket – tette hozzá Bronwyn. – Ha nem találtuk volna meg önt, Ökörszem kisasszony, Jacob segített volna elkerülnünk a büntető hurkokat őrző üreseket, hogy kimentsünk egy ott fogva tartott ymbrynét. Szóval Jacob segíthet önnek is…

– Igazán kedves – mondta a kisasszony –, de a nővéreimet nem büntető hurkokban, nem is London közelében tartják fogva, ebben biztos vagyok.

– Nem? – csodálkoztam.

– Nem, és soha nem is tartották őket ott. A büntető hurkokról szóló kitaláció cselfogás, hogy tőrbe csalják azokat az ymbrynéket, akiket a romlottak nem tudtak a rajtaütések során elrabolni. Például engem. És kis híján bevált. Bolond fejjel berepültem egyenesen a csapdába – elvégre a büntető hurkok börtönök. Szerencsére sikerült néhány karcolással kimenekülnöm.

– Akkor hová vitték az elrabolt ymbrynéket? – kérdezte Emma.

– Akkor sem mondanám meg nektek, ha tudnám, mert nem rátok tartozik – mondta Wren Ökörszem kisasszony. – Nem a különleges gyermekek dolga, hogy aggódjanak az ymbrynék hogyléte miatt, hanem a mi dolgunk, hogy gondoskodjunk rólatok.

– De Wren Ökörszem kisasszony, ez így nem tisztességes – kezdte Millard, mire a kisasszony félbeszakította.

– Erről többet nem akarok hallani!

Megdöbbentett az elutasítás, különös tekintettel arra, hogy ha nem aggódtunk volna Vándorkisasszony hogyléte miatt – és nem kockáztattuk volna az életünket, hogy idehozzuk –, egész életét egy madártest fogságában kellene leélnie. Tehát nagyon is indokolt volt az aggodalmunk, minthogy az ymbrynék szemlátomást nem végezték eléggé jól a dolgukat: a hurkaikat ugyanis lerohanták. Nem tetszett nekem ez a fajta lebeszélés, és Emma összevont szemöldökéből ítélve, neki sem tetszett – de kimondani ezt rendkívül durva lett volna, ezért kínos csöndben értünk fel a lépcsőn.

Ezen a szinten csak néhány ajtót borított jég. Wren Ökörszem kisasszony elvette Vándorsólyom kisasszonyt Horace-tól.

– Gyere, Alma, nézzük, mit tehetünk érted.

Althea jelent meg az egyik nyitott ajtóban, kipirultan, lihegve.

– Kész a szobája, igazgatónő. Minden úgy van, ahogyan kérte.

– Helyes, helyes – mondta Wren kisasszony.

– Ha bármiben segíthetünk – mondta Bronwyn –, akármiben…

– Időre és nyugalomra van szükségem – felelte Ökörszem kisasszony. – Megmentem az ymbrynéteket, gyerekek. Az életemre esküszöm. – Megfordult, és Altheával bevitte a szobába Vándorsólyom kisasszonyt.

Nem tudván, mit tegyünk, a résnyire nyitva hagyott ajtónál egymást váltva lestünk be. Egy olajlámpással megvilágított, barátságos szobában Wren Ökörszem kisasszony egy hintaszékben ült, az ölében tartotta Vándorsólyom kisasszonyt. Althea különböző üvegcsékből folyadékot kevert egy laboratóriumi asztalnál. Időnként felemelt egy-egy üvegcsét, meglötykölte, azután Vándorsólyom kisasszony csőre alá tartotta – ahogy repülő sót szoktak az ájult ember orra alá tartani. Wren Ökörszem kisasszony egész idő alatt hintázott a székben, simogatta Vándorsólyom kisasszony tollát, és halk, különös hangzású dalt énekelt neki.

– Eft kaa vangan soorken, eft kaa vangan soorken, malaaya…

– Az ősi különlegesek nyelve – suttogta Millard. – Gyere haza, gyere haza… emlékezz valódi énedre. valami ilyesmi.

Wren Ökörszem kisasszony meghallotta, és intett, hogy tűnjünk el. Althea becsukta az ajtót.

– No – mondta Enoch –, úgy látom, itt nem köllünk.

Miután az igazgatónő élete három napon át rajtunk múlt, egyszeriben kívülállókká váltunk. Bár hálásak voltunk Ökörszem kisasszonynak, úgy éreztük magunkat, mint a gyerekek, akiket idő előtt ágyba parancsoltak.

– Wren Ökörszem kisasszony tudni dolga – szólalt meg a hátunk mögött egy erősen oroszos akcentusú hang. – Kell hagyni rá.

Megfordultunk, és a botsovány, összehajtható embert láttuk a vurstliból, karba font kézzel.

– Maga! – kiáltotta Emma.

– Találkozni újra. – Az összehajtható ember hangja olyan mély volt, akár egy mélytengeri árok. – Én Szergej Andropov, lenni különleges ellenálló hadsereg kapitánya. Jönni, mutatni meg minden.

*

– Tudtam, hogy különleges – jelentette ki Olive.

– Nem tuttad – mondta Enoch. – Csak gondóótad.

– Én tudni ti lenni különleges, amint látni titek. Hogyan titek nem elfogni régen?

– Mert furfangosak vagyunk – mondta Hugh.

– Úgy érti, szerencsések – helyesbítettem.

– De főképpen kajásak – mondta Enoch. – Van valami abrak? Meg tunnék enni egy emuráfot.

Az ennivaló említésére a gyomrom felmordult, mint egy vadállat. Egyikünk sem evett a Londonig tartó utazás óta, az pedig mintha világkorszakokkal korábban lett volna.

– Persze – szólt az összehajtható ember. – Erre.

Követtük a folyosón.

– Beszéljen arról a különleges hadseregről – kérte Emma.

– Mi összezúzni lidércek, visszavenni, ami miénk. Büntetni ők, amiért elvinni miénk ymbrynék. – Kinyitott egy ajtót, és átvezetett minket egy viharvert irodán, ahol emberek aludtak a földön meg az íróasztalok alatt. Ahogy megkerültük őket, felismertem néhány arcot a vurstliból: a hétköznapi külsejű fiút, a borzas hajú kígyóbűvölő lányt.

– Mind különlegesek? – kérdeztem.

Az összecsukható ember bólintott.

– Más hurkokból megmentettek – mondta, és kinyitott egy újabb ajtót.

– És ön? – kérdezte Millard. – Honnan érkezett?

Az összecsukható ember egy hallba vezetett minket, ahol az alvók felébresztése nélkül beszélgethettünk. A szobát hatalmas, kétszárnyú ajtó uralta, mindkettőre madarak tucatjait faragták.

– Én jönni Jeges Pusztán túli fagyos sivatagból – mesélte az összecsukható ember. – Száz éve, amikor üresek születni, ők elpusztítani először enyém otthon. Elpusztítani minden. Megölni faluban mindenki. Öregasszony. Kisbaba. Minden. – A kezével vagdalkozó mozdulatot tett. – Én elbújni vajköpülő, lélegez szalmaszállal, amíg fivérem megölni ők házban. Azután én jönni London, menekülni üresek elől. De jönni ők is.

– Szörnyű – mondta Bronwyn. – Nagyon sajnálom önt.

– Mi egyszer venni bosszú! – Ígérte sötéten a férfi.

– Észtet mán említette – mondta Enoch. – ‘anyan vannak a seregében?

– Most lenni hat – mutatott az imént elhagyott szobára.

– Hat ember? – mondta Emma. – Ők?

Nem tudtam, nevessek-e vagy sírjak.

– Magukkal tizenhét. Szaporodni gyorsan.

– Álljon meg a menet – mondtam. – Nem azért jöttünk ide, hogy belépjünk bármiféle hadseregbe.

Olyan pillantást vetett rám, hogy attól a pokol tüze is megfagyott volna, aztán megfordult, és kinyitotta a dupla ajtót.

Követtük egy nagy terembe, amelyet tömör, ovális, tükörfényesre polírozott asztal uralt.

– Ez lenni Ymbryne Tanács találkozóhely – mutatott körbe az összehajtható férfi.

A falakat köröskörül híres, régi különlegesek képei díszítették, de nem keretben, hanem egyenesen a falra festve olajjal, szénnel, zsírkrétával. A hozzám legközelebb lévő egy arcot ábrázolt nagy, tágra nyílt szemekkel és szájjal, amelyben valódi, működő forrás volt. A száj körül holland felirat állt, amelyet Millard fordított le.

– „Őseink szájából forrásként árad a bölcsesség.”

A közelében latin nyelvű felirat volt látható.

– Ardet nec consomitur – olvasta Melina. – Elégett, ám el nem pusztult.

– Nagyon ide illő – jegyezte meg Enoch.

– Hihetetlen, hogy tényleg itt vagyok – lelkendezett Melina. – Annyit tanultam erről a helyről, annyit álmodoztam róla éveken át…

– Csak egy szoba – mondta Enoch.

– Neked talán. Számomra az egész különleges világ szíve.

– Szív, amelyet kivágtak – szólalt meg egy újabb hang, és amint odanéztem, a bohócot láttam közeledni felénk. Ő üldözött minket a vurstliban. – Csóka kisasszony éppen ott állt, amikor elrabolták. Halomnyi tollát találtuk utána a padlón. – A bohóc akcentusa amerikai volt. Megállt tőlünk pár lépésnyire, rágott, egyik keze a csípőjén. – Ők azok? – kérdezte az összehajtható embertől, és ránk mutatott egy pulykacombbal. – Katonákra van szükségünk, nem kisgyerekekre.

– Száztizenkét éves vagyok – mondta Melina.

– Már a vásártéren messziről láttam, hogy különlegesek vagytok. Nálatok nyilvánvalóbban különleges különlegeseket még nem láttam.

– Én mondani ők ugyanez – vetette közbe az összecsukható ember.

– Fel nem foghatom, hogy jutottak ide Walesből anélkül, hogy elkapták volna őket – mondta a bohóc. – Ez mindenképpen gyanús. Nincs köztetek egy lidérc?

– Hogy merészeli? – háborgott Emma.

– Elfogtak minket – büszkélkedett Hugh –, de azok a lidércek már nem tudnak beszámolni erről.

– Ha-ha-ha, én meg Bolívia királya vagyok – nevetett a bohóc.

– Ez az igazság! – mennydörögte kivörösödve Hugh.

A bohóc az égre emelte két kezét.

– Oké, oké, nyugi, kölyök. Biztos vagyok benne, hogy Ökörszem nem engedett volna be titeket, ha nem vagytok valódiak. Gyertek, barátkozzunk, egyetek pulykacombot.

Nem kellett kétszer kínálnia. Túlságosan éhesek voltunk, semhogy sokáig játszhattuk volna a sértődöttet.

A bohóc étellel megrakott asztalhoz vezetett minket – ugyanazok a pirított magvak és sült húsok voltak rajta, amelyek a vurstliban kísértettek minket. Körülvettük az asztalt, és szégyenkezés nélkül faltunk. Az összehajtható ember bekapott öt szem cseresznyét és egy falatka kenyeret, majd kijelentette, hogy életében nem evett még ilyen sokat. Bronwyn a fal mellett járkált fel-alá, a körmét rágva: annyira aggódott, hogy enni sem tudott.

Amikor befejeztük, az asztal lerágott csontok és zsírfoltok csataterévé változott. A bohóc hátradőlt a széken.

– Szóval, különleges gyerekek, mi a történetetek? Egyáltalán miért jöttetek ide Walesből?

Emma megtörölte a száját.

– Hogy segítsünk az ymbrynénken.

– És ha megkapta a segítséget? – kérdezte a bohóc. – Mi lesz akkor?

Szorgosan tunkoltam a pulykasült szaftját a maradék kenyérrel, de erre felkaptam a fejem. A kérdés egyszerű és kézenfekvő volt; el sem hittem, hogy eddig egyikünk sem tette fel.

– Ne beszélj így – mondta Horace. – Bajt hozol ránk.

– Ökörszem csodatevő – nyugtatta meg a bohóc. – Nincs miért aggódni.

– Remélem, igaza van – mondta Emma.

– Persze hogy igazam van. Szóval, mi a tervetek? Maradtok és segítetek nekünk harcolni, ez nyilvánvaló; de hol fogtok aludni? Velem nem, én egyágyasban vagyok. Ritkán teszek kivételt. – Emmára nézett, és felvonta a szemöldökét. – Mint mondtam, ritkán.

Egyszerre mindenki a faliképeket kezdte nézegetni, vagy a gallérját igazgatta – kivéve az elzöldült Emmát. Talán született pesszimisták voltunk, és oly csekély esélyünk volt a sikerre, hogy nem is gondoltunk rá, mi lesz, ha sikerül Vándorsólyom kisasszonyt visszaváltoztatni. Az elmúlt napokban annyi súlyos válságot éltünk át, hogy időnk sem volt gondolkodni. Mindenesetre a bohóc kérdése váratlanul ért minket.

Mi lesz, ha sikerül a tervünk? Ha Vándorsólyom kisasszony belép a szobába, a régi önmagaként?

Végül Millard válaszolt.

– Azt hiszem, elindulunk nyugat felé, amerről jöttünk. Vándorsólyom kisasszony új időhurkot tud készíteni nekünk. Olyat, amelyet sosem találnak meg.

– Ennyi? – kérdezte a bohóc. – Elbújtok? És mi lesz a többi ymbrynével – akik nem voltak annyira szerencsések? Például az enyémmel?

– Nem a mi dolgunk megmenteni az egész világot – mondta Horace.

– Nem az egész világot próbáljuk megmenteni. Csak a különlegesek egész világát.

– Az sem a mi dolgunk. – Horace hangja erőtlen és védekező volt, mintha szégyellte volna, hogy sarokba szorították.

A bohóc előrehajolt, és izzó szemmel nézett ránk.

– Akkor kinek a dolga? – kérdezte.

– Köll lennie valaki másnak – mondta Enoch. – Olyan embereknek, akik jobban főőszereltek, akiket kiképeztek efféle dóógokra…

– Az első, amit a romlottak három hete tettek, az volt, hogy megtámadták a Különleges Szárazföldi Haderőt. Nem kellett hozzá egy nap sem, és szétszóródtak a szélrózsa minden irányában. Nélkülük és az ymbrynék nélkül kinek kell megvédenie a különlegesek világát, he? Olyanoknak, mint te meg én. – A bohóc ledobta a pulykacombot. – Undorítóan gyávák vagytok. Elment tőletek az étvágyam.

– Ők lenni fáradt, volt nekik hosszú út – kelt a védelmünkre az összecsukható ember. – Hagyni nekik béke.

A bohóc megfenyegetett minket az ujjával, mint valami tanító néni.

– Nincs ingyenebéd. Nem érdekel, hogy egy óra hosszat vagy egy hónapig vagytok itt, de amíg itt vagytok, készen kell állnotok a harcra. Nyápic bandának látszotok, de különlegesek vagytok, így aztán tudom, hogy vannak rejtett képességeitek. Mutassátok meg, mit tudtok!

Felállt, Enoch felé indult kinyújtott karral, mintha a zsebében próbálta volna megkeresni a képességét.

– Te ott – mondta. – Tedd, amit tudsz!

– Egy ‘alott személy kellene, ‘ogy bemutassam – mondta Enoch. – Maga is le’et az, ‘a csak egy ujjal is ‘ozzám nyúl.

A bohóc erre inkább Emma felé fordult.

– És te, édesem? – kérdezte, mire Emma felemelte az egyik ujját, és a hegyén úgy táncolt a láng, mint a születésnapi gyertya lángja. A bohóc nevetett. – Van humorod! Ezt szeretem! – Majd továbblépett a vak fiúkhoz.

– Az agyuk van összeköttetésben – állt a bohóc és a fivérek közé Melina. – A fülükkel látnak, és mindig tudják, mire gondol a másik.

A bohóc tapsolt.

– Végre valami hasznos! A megfigyelőink lesznek – az egyik a vurstliba megy, a másik itt marad. Ha bármi baj történik odakinn, rögtön tudni fogjuk.

Félretolta Melinát. A fiúk elhúzódtak előle.

– Nem választhatja szét őket! – tiltakozott Melina. – Joel-és-Peter nem szeret külön lenni.

– Én meg nem szeretem, ha láthatatlan vadállatok üldöznek – mondta a bohóc, és megpróbálta elhúzni az idősebbik fiút a fiatalabbtól. A fivérek szorosan egymásba karoltak, nyelvükkel csettintgettek, és a szemük vadul forgott. Már közbe akartam lépni, amikor a fiúk szétváltak, és olyan hangos kettős sikolyt hallattak, hogy azt hittem, szétmegy a fejem. Az asztalon táncoltak a tányérok, mindenki lebukott és befogta a fülét, s aztán alattunk, a befagyott emeleteken megrepedt a jég.

Amint a visszhang elhalt, Joel-és-Peter reszketve kapaszkodott össze, a földön fekve.

– Látja, mit tett? – ordított a bohócra Melina.

– Te jóságos ég, ez nem semmi – mondta a bohóc.

Bronwyn fél kézzel megfogta a nyakánál fogva, és felemelte a bohócot.

– Ha továbbra is zaklat minket, átverem a fejével a falat.

– Nagyon… sajnálom – hörögte elszoruló torokkal a bohóc. – Tegyél… le.

A lány vonakodva letette. A bohóc köhögött, és a jelmezét igazgatta.

– Úgy látom, rosszul ítéltelek meg benneteket – mondta. – Tökéletesen kiegészítitek a seregünket.

– Mondtam már, hogy nem állunk be az ostoba seregébe – jelentettem ki dühösen.

– Különben is, mi értelme harcolni? – kérdezte Emma. – Azt sem tudják, hol vannak az ymbrynék.

Az összecsukható ember kibomlott, felállt és fölénk tornyosult.

– Lényeg, ha romlottak megkapni maradék ymbrynék, ők nem megállni.

– Már most sem nagyon megállíthatók – mondtam.

– Ha azt hiszed, nem megállíthatók, még nem láttál semmit. És ha azt hiszed, hogy amíg az ymbrynétek szabad, abbahagyják a vadászatot rátok, ostobább vagy, mint amilyennek látszol.

Horace felállt, és megköszörülte a torkát.

– Ön most ismertette a lehető legrosszabb forgatókönyvet. Az utóbbi időben számos lehető legrosszabb forgatókönyvet hallottam. Ám egyetlen érv sem hangzott el a legjobb eset forgatókönyv mellett.

– Ez érdekesen hangzik – biztatta a bohóc. – Rajta, kis piperkőc, halljuk.

Horace mély levegőt vett, összeszedte a bátorságát.

– A lidérceknek az ymbrynék kellettek, és most náluk vannak – legalábbis a legtöbbjük. Talán annyian, amennyire a lidérceknek szükségük van, és immár követhetik ördögi terveiket. Szuperlidércek vagy félistenek lesznek – vagy bármik, amivé válni akarnak. Tehát már nincs tovább szükségük ymbrynékre, nincs szükségük különleges gyermekekre, nincs hasznuk az időhurkoknak, ezért elmennek, hogy másutt legyenek félistenek, és békén hagynak minket. És akkor a helyzet nem hogy normális lesz, hanem jobb, mint eddig, mert senki nem akar majd megenni minket, sem elrabolni az ymbrynéket. Ezután nagy ritkán külföldön vakációzhatunk, mint hajdanán, láthatunk valamicskét a világból, és mezítláb járhatunk a homokban olyan helyen, ahol nem hideg és szürke az idő évente háromszáz napon át. Ebben az esetben mi értelme itt maradnunk és harcolnunk? Odavetnénk magunkat eléjük áldozatnak, amikor rózsás jövő is elképzelhető a beavatkozásunk nélkül.

Egy percig mindenki hallgatott. Hirtelen a bohóc nevetni kezdett. Csak nevetett, nevetett, a falak visszhangozták a kacagását, végül a székről is leesett.

– Eccerűen nem tanálok szavakat – szólalt meg Enoch. – De, tanálok. ‘orace, ennél döbbenetesen naivabb és gyávább vágyálmot sose ‘allottam.

– De lehetséges – bizonygatta Horace.

– Az. Az is le’etséges, ‘ogy sajtból van a ‘old. Csak nem valószínű.

– Én vetni vita vége most – szólalt meg az összehajtható ember. – Ti tudni, mit tenni lidércek, ha tehetni? Ti jönni – én mutatni.

– Csak erős gyomrúaknak – pillantott Olive-ra a bohóc.

– Ha ők kibírják, én is. Igen, én is – bizonygatta a kicsi lány.

– Én szóltam – mondta a bohóc. – Gyertek utánunk.

– Egy süllyedő hajóról se mennék maga után – mondta Melina, aki a vak fivéreket próbálta talpra állítani.

– Akkor maradj. Aki nem akar elsüllyedni a hajóval, jöjjön.

*

A sérültek a kórteremnek berendezett szoba ágyaiban feküdtek, ahol egy kiguvadt szemű ápolónő vigyázott rájuk. Három beteget láttunk – ha ugyan annak lehet nevezni őket. Egy férfit és két nőt. A férfi félig katatón állapotban az oldalán feküdt, sutyorgott és kántált. Az egyik nő kifejezéstelenül meredt a mennyezetre, a másik vonaglott a takaró alatt, és nyögdécselt valamiféle rémálom hatása alatt. A gyerekek az ajtóból nézték őket, távolról, mintha attól tartanának, hogy amiben ezek a szerencsétlenek szenvednek, az fertőző.

– Ők ma lenni hogy? – kérdezte az összecsukható ember a nővértől.

– Egyre rosszabbul – sürgölődött az ágyak körül a nővér. – Állandóan nyugtatózom őket, másként üvöltenének.

Nem látszott rajtuk semmiféle külsérelmi nyom. Sem átvérzett kötések, sem gipszelt végtagok, sem vöröslő folyadékkal teli tálkák. A szoba inkább pszichiátriai intézetnek látszott, semmint kórháznak.

– Mi bajuk? – kérdeztem. – A támadásnál sérültek meg?

– Nem, Wren Ökörszem kisasszony hozta ide őket – felelte a nővér. – Egy elhagyatott kórházban talált rájuk, amelyet a lidércek orvosi laboratóriumként használtak. Ezek a szerencsétlenek voltak a kísérleti nyulak a kimondhatatlan kísérleteikben. Amit látnak, az az eredmény.

– Találtunk régi feljegyzéseket – magyarázta a bohóc. – Régen rabolták el őket a lidércek. Halottnak hittük őket.

Az ápolónő levette a falról a csiptetős írómappát a sutyorgó férfi ágyánál.

– Ez a férfi, Benteret folyékonyan beszélt száz nyelvet, de most egyetlen szót hajtogat újra meg újra.

Közelebb mentem, figyeltem a férfi ajkát. Hív, hív, hív, suttogta. Hív, hív, hív.

Elment az esze.

A nővér ezután a nyögdécselő lányra mutatott. – Az iratai szerint tud repülni, de egy centire sem láttam még felemelkedni az ágyról. A másik állítólag láthatatlan. De ránézésre teljesen közönséges.

– Megkínozták őket? – kérdezte Emma.

– Nyilván – annyira, hogy beleőrültek. Addig kínozták őket, amíg elveszítették a különleges képességeiket.

– Engem kínozhatnának egész nap – mondta Millard. – Sosem felejtenék el láthatatlan lenni.

– Mutassa meg neki a sebhelyeket – szólt az ápolónőnek a bohóc.

Az ápolónő odament a mozdulatlan nőhöz, és felhajtotta a takaróját. Vékony, vörös vonalak húzódtak a gyomrán, a nyaka oldalán, az álla alatt.

– Ezeket aligha nevezném kínzás bizonyítékainak – mondta Millard.

– Hát akkor minek neveznéd? – kérdezte dühösen a nővér.

Millard nem vette tudomásul a kérdést.

– Csak ezek vannak, vagy van több is?

Az ápolónő és felhajtotta a takarót, hogy megmutassa a nő lábát: vékony vágás látszott a térdhajlatban, a comb belső felén és a talpon.

Millard megvizsgálta a nő talpát.

– Nem gondoljátok, hogy különös helyen van?

– Hová akarsz kilyukadni, Mill? – kérdezte Emma.

– Haggyad – legyintett Enoch. – Hadd jáccon Sherlockot, ‘a annyira akar. Én élvezem.

– Miért nem vágjuk meg őt tíz helyen? – kérdezte a bohóc. – Majd kiderül, hogy akkor is azt mondja-e, hogy ez nem kínzás.

Millard odalépett a motyogó férfihoz.

– Megnézhetem? – kérdezte.

– Nem fog tiltakozni – felelte a nővér.

Millard kitakarta a férfi lábát. Az egyik talpán ugyanolyan metszés volt, mint a mozdulatlan nőén.

Az ápolónő a vonagló nőre mutatott.

– Neki is van, ha azt keresed.

– Ez elég – elégelte meg az összehajtható ember is. – Ha ez lenni nem kínzás, akkor mi?

– Kutatás – felelte Millard. – A bevágások precíz, sebészi metszések. Nem fájdalmat akartak velük okozni – ráadásul valószínűleg altatásban végezték. A lidércek kerestek valamit.

– Mit? – kérdezte Emma, bár szemlátomást tartott a választól.

– Ismert egy régi mondás a különlegesek lábáról – mondta Millard. – Emlékszik rá valaki?

– A különleges talpa a lelke kapuja – idézte Horace. – Ezt csak a kisgyerekeknek mondják, hogy vegyenek fel cipőt, amikor kimennek a szabadba játszani.

– Talán igen, talán nem – folytatta Millard.

– Ne légy nevetséges! Csak nem gondolod, hogy…

– A lelkűket keresték. És megtalálták.

A bohóc hangosan elnevette magát.

– Ekkora marhaságot! Elveszítették a képességüket, s ezért azt hiszed, hogy eltávolították a lelkűket?

– Részben. Tudjuk, hogy a lidérceket évek óta izgatja a második lélek.

Ekkor eszembe jutott a Millarddal folytatott beszélgetésünk a vonaton, és közbeszóltam.

– De magad mondtad, hogy a különleges lélek teszi lehetővé, hogy valaki belépjen egy időhurokba. Ha tehát ezeknek az embereknek nincs lelk ük, hogy lehetnek itt?

– Valójában nincsenek itt, értitek? – magyarázta Millard. – Ami azt jelenti, hogy a tudatuk egész biztosan másutt van.

– Szalmaszálba próbálsz kapaszkodni – mondta Emma. – Szerintem eléggé messzire mentél, Millard.

– Próbáljatok követni még egy kicsit. – Millard izgatottan járkált fel-alá. – Nem hiszem, hogy hallottatok arról az esetről, amikor egy normális belépett egy időhurokba.

– Nem, mert mindenki tuggya, ‘ogy az le’etetlen – mondta Enoch.

– Majdnem – felelte Millard. – Nem könnyű és nem szép, de megtörtént – egyetlenegyszer. Illegális kísérlet volt, Vándorsólyom kisasszony tulajdon öccse követte el, ha jól tudom, az előtt, hogy megőrült és létrehozta a szakadár csoportot, amelyből a lidércek lettek.

– Akkor én mért nem’allottam róla so’a? – kérdezte Enoch.

– Mert az eset nyomait nyomban eltüntették, nehogy valaki megpróbálja utánozni. Mindenesetre tény, hogy az időhurokba be lehet vinni egy normálist, de csak erővel, és csak egy ymbryne hatalmával bíró személy képes rá. Mivel a normálisoknak nincs második lelkük, nem tudják kezelni az id őhurkok látszólagos ellentmondásait, és eszüket vesztik. Motyogó, katatón lény lesz belőlük, amint belépnek. Ezekhez a szerencsétlenekhez hasonló.

Egy percig csönd volt, amíg Millard szavait emésztettük. Aztán Emma a szájához emelte a kezét.

– A fenébe – mondta halkan. – Igaza lehet.

– Nos – mondta a bohóc –, akkor a helyzet rosszabb, mint gondoltuk.

Úgy éreztem, a szobából elfogyott a levegő.

– Attól tartok, nem tudlak követni – fordult Millardhoz Horace.

– Azt mondta, a szörnyek ellopták a lelkűket! – kiáltotta Olive, aztán sírva Bronwynhoz szaladt, és a nagylány kabátjába temette az arcát.

– A különlegesek nem veszítették el a képességeiket – mondta Millard. – A képességeiket ellopták tőlük – kivonták belőlük, a lelkűkkel együtt, amelyet felzabáltattak az üresrémekkel. Ettől az üresek úgy fejlődtek, hogy immár be tudnak lépni az időhurkokba. Ezzel magyarázhatók az utóbbi támadások a különlegesek világa ellen. Majd a lidércek elfogdostak még több különlegest, akiknek kivonták a lelkét, így indítva fejlődésnek még több ürest, és így tovább, ördögi körben.

– Akkor nem csak az ymbrynék kellenek nekik – mondta Emma. – Hanem mi is. Kell nekik a lelkünk.

Hugh a sutyorgó férfi ágyának a lábánál állt, az utolsó méhe ott zümmögött körülötte.

– Az összes különleges gyermekkel, akiket az évek során elraboltak… ezt tették velük? Azt hittem, az üresrémek egyszerűen felfalták őket. De ez… sokkal gonoszabb.

– Ki mongya mán mostan, ‘ogy nem akarják az ymbrynék lelkét is kivonni? – kérdezte Enoch.

Ettől mindannyian megborzongtunk. A bohóc Horace-hoz fordult.

– Hol van a legjobb esetről szóló forgatókönyved, fiacskám?

– Ne beszéljen így velem! – figyelmeztette Horace. – Harapok.

– Kifelé mindenki! – parancsolta az ápolónő. – Lélek ide, lélek oda, ezek az emberek betegek. Itt nincs helye veszekedésnek.

Komoran kivonultunk a folyosóra.

– Jól van, bemutatták nekünk a horrorelőadást – mondta Emma a bohócnak meg az összehajtható embernek. – Kellőképpen meg is rémültünk. És most árulják el, mit akarnak.

– Egyszerű – mondta az összecsukható ember. – Ti maradni és harcolni velünk. – Azt akartuk bemutatni, hogy mi a legfőbb érdeketek – felelt a bohóc. Millard hátát meglapogatta. – Ez a barátotok különb munkát végzett, mint amire mi bármikor is képesek lettünk volna.

– Maraggyunk és ‘arcoljunk, de miért? – kérdezte Enoch. – Az ymbrynék nincsenek is Londonban – Wren Ökörszem kisasszony ennyit elárúút.

– Felejtsétek el Londont! Londonnak vége! Itt már lezajlott a csata. Vesztettünk. Mihelyt Ökörszem megmentette az összes megmaradt különlegest a lerombolt időhurkokból, összekapjuk magunkat és továbbállunk – más országokba, más hurkokba. Lenniük kell további túlélőknek, hozzánk hasonló különlegeseknek, akikben még ég a harci tűz.

– Mi építeni hadsereg. Igazi hadsereg.

– Ami pedig az ymbrynék hollétét illeti – folytatta a bohóc –, hamarosan fény derül rá. Elkapunk egy lidércet, és addig kínozzuk, amíg el nem árulja. Amíg meg nem mutatja a Napok Térképén.

– Önöknél van Napok Térképe? – kérdezte Millard.

– Kettő is. A különlegesek archívumában, odalenn.

– Ez valóban jó hír – mondta izgatott hangon Millard.

– Könnyű azt mondani, hogy elkapunk egy lidércet. Megtenni már nehezebb – emlékeztetett mindenkit Emma. – És még ha sikerülne is, hazudna. Abban a legjobbak.

– Akkor elkapunk kettőt, és összevetjük a hazugságokat – mondta a bohóc. – Elég gyakran járnak ide szimatolni. Ha a legközelebb meglátunk egyet – püff! Elcsípjük.

– Nem köll várni – mondta Enoch. – Nem aszonta Wren Ökörszem kisasszony, ‘ogy ebben az épületben is vannak lidércek?

– Persze – felelte a bohóc –, de megfagytak. Élettelenek, mint a jancsiszög.

– Attól még ki lehet faggatni őket – vigyorgott Enoch.

A bohóc az összehajtható emberhez fordult.

– Kezdem megkedvelni ezeket a szörnyszülötteket.

– Akkor ti lenni velünk? – kérdezte az összecsukható ember. – Ti maradni és harcolni?

– Azt nem mondtam – felelte Emma. – Hadd beszéljük meg.

– Mit kell megbeszélni? – értetlenkedett a bohóc.

– Hagyni őket beszélni – húzta magával a bohócot az összehajtható ember. – Te jönni, én főzni kávé.

– Jól van – egyezett bele kelletlenül a bohóc.

Összebújtunk, mint a bajok kezdete óta oly sokszor, de ahelyett, hogy egymás szavába vágtunk volna, most mindenki kivárta a sorát. Mindnyájan komolyak voltunk.

– Szerintem harcolnunk kellene – foglalt állást Hugh. – Most, hogy már tudjuk, mit tennének velünk a lidércek, nem tétovázhatunk. A harc az egyetlen elfogadható lehetőség.

– A túlélés is tiszteletre méltó – mondta Millard. – A mi fajtánk rejtőzködéssel élte túl a huszadik századot, nem harcolva – vagyis talán még jobban el kellene bújnunk.

Ekkor Bronwyn Emmához fordult.

– Tudni akarom, hogy mit gondolsz.

Emma nagy lélegzetet vett.

– Szörnyen érzem magam azért, ami a többi ymbrynével történt. Bűn, amit elkövettek ellenük, és fajtánk jövője a megmentésüktől függ. De mindent végiggondolva, a hűségem nem a többi ymbrynéhez és a többi különleges gyermekhez köt. Hanem ahhoz az asszonyhoz, akinek az életemet köszönhetem – Vándorsólyom kisasszonyhoz, és csakis Vándorsólyom kisasszonyhoz. – Elhallgatott és bólintott, mintegy megerősítve önnön szavait, majd folytatta. – Ha ismét önmaga lesz, azt fogom tenni, amit szerinte tennem kell. Ha ő azt mondja, harcoljak, harcolni fogok. Ha el akar rejteni minket egy m ásik időhurokban, abba is beleegyezem. Bármi történjék is, sosem változhat meg a véleményem: Vándorsólyom kisasszony tudja a legjobban, mit kell tennünk.

A többiek fontolóra vették Emma szavait, s végül Millard szólalt meg csendesen.

– Igen bölcsen szóltál, Bloom kisasszony.

– Vándorsólyom kisasszony tudja a legjobban! – lelkendezett Olive.

– Vándorsólyom kisasszony tudja a legjobban! – visszhangozta Hugh.

– Engem nem érdekel, mit mond Vándorsólyom kisasszony – vetette ellen Horace. – Harcolni fogok.

Enoch nem tudta visszafojtani a nevetését.

– Te?

– Mindenki gyávának tart. Most bebizonyíthatom, hogy nem vagyok az.

– Ne dobd el az életed, amiért elsütöttünk rólad pár viccet – mondta Hugh. – Kit érdekel, mit hisznek mások?

– Nem csak azért. Emlékeztek a cairnholmi látomásomra? Egy pillanatra láttam a helyet, ahol az ymbrynéket tartják fogva. Térképen nem tudom megmutatni, de egyben biztos vagyok – fel fogom ismerni, ha meglátom. – A mutatóujjával megérintette a homlokát. – Ami itt van, sok bajtól megmentheti ezeket a fickókat. És a többi ymbrynét is.

– Ha egyesek harcolnak, mások pedig maradnak – mondta Bronwyn –, én oltalmazni fogom azokat, akik maradnak. Mindig is a védelmezés volt a hivatásom.

Hugh felém fordult.

– És te, Jacob?

Rögtön kiszáradt a szám.

– Egen – csatlakozott hozzá Enoch. – És te?

– Nos, én…

– Sétáljunk egyet – karolt belém Emma. – Beszélnünk kell.

*

Lassan lementünk a lépcsőn, és egy szót sem szóltunk egymáshoz, amíg oda nem értünk, ahol Althea befagyasztotta az alagút bejáratát. Üldögéltünk és sokáig néztük a jeget, a jégbe fagyott formákat, amelyek elmosódottnak és torznak tetszettek a fogyatkozó fényben, mint ősi rovarok kék borostyánban. Üldögéltünk, és a köztünk felgyülemlett csöndből tudtam, hogy nehéz beszélgetés következik, amelyet egyikünk sem akar elkezdeni.

Végül Emma szólalt meg.

– Nos?

– Én is úgy vagyok vele, mint a többiek – azt akarom tudni, te mit gondolsz.

Úgy nevetett, ahogyan akkor szokás, amikor a helyzet nem vicces, inkább kényes.

– Ebben nem vagyok egészen biztos.

Igaza volt, de rá akartam bírni, hogy ő beszéljen.

– Halljam.

Emma a térdemre tette a kezét, majd elvette. Játszott az ujjaival. Elszorult a szívem.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy hazatérj.

Összerezzentem. Időbe telt, amíg sikerült meggyőznöm magam, hogy tényleg ezt mondta.

– Nem értem – motyogtam.

– Magad mondtad, hogy bizonyos okból küldtek ide, és ez az ok az volt, hogy segíts megmenteni Vándorsólyom kisasszonyt. Most úgy látom, sikerülni fog. Ha tartoztál neki valamivel, leróttad a tartozásod. Többet segítettél nekünk, mint hinnéd. Itt az ideje hazamenned. – A szavak fájdalmasan szakadtak ki belőle, mintha sokáig hordozta volna őket magában, és megkönnyebbülne attól, hogy végre megszabadul tőlük.

– Ez az otthonom – mondtam.

– Nem így van – nézett rám. – A különlegesek világa halódik, Jacob. Elveszett álom. És ha mégis, valami csoda folytán fegyvert fognánk a romlottak ellen, és győznénk, akkor is csak az árnyéka maradna annak, ami egykor volt; szétrombolt káosz. Neked van otthonod – amelyet nem pusztítottak el –, és szüleid, akik élnek és a maguk módján szeretnek téged.

– Megmondtam. Nem azt az életet akarom. Ezt választottam.

– Ígéretet tettél és betartottad. Itt az ideje, hogy hazatérj.

– Hagyd ezt abba! – kiáltottam rá. – Miért löksz el?

– Mert van valódi otthonod és valódi családod, és ha azt hiszed, hogy közülünk bárki ezt a világot választaná azzal szemben, s ne adta volna fel az időhurkokat, a hosszú életet és a különleges képességeket, csak hogy belekóstoljon abba az életbe, ami neked megadatott, akkor tényleg fantáziavilágban élsz. Rosszul vagyok, ha arra gondolok, hogy képes lennél mindazt feladni – és miért?

– Miattad, te hülye! Szeretlek!

Nem hittem el, hogy kimondtam. Emma sem – leesett az álla.

– Nem – rázta a fejét, mintha ki akarná törölni a szavaimat. – Nem, az nem segít semmin.

– De igaz. Szerinted miért maradtam, miért nem mentem haza? Nem a nagyapám vagy valamiféle ostoba kötelességtudat miatt – valóban nem ezekért –, és nem azért, mert gyűlölöm a szüleimet, vagy nem becsülöm semmire az otthonomat és mindazt a jót, amiben részem volt. Miattad maradtam!

Egy ideig semmit sem szólt, csak bólintott, elfordult és a hajába túrt, amelyben előbukkant egy fehér csík. Ezt eddig nem láttam, és ettől hirtelen idősebbnek látszott.

– Az én hibám – mondta végül. – Sosem lett volna szabad megcsókolnom téged. Talán elhitettem veled valamit, ami nem volt igaz.

Ez fájt, hátrahőköltem, mintegy védekezve.

– Ezt nem mondhatod komolyan. Nincs valami nagy tapasztalatom lányok dolgában, de ne kezelj szánalmas lúzerként. Nem te vettél rá, hogy maradjak. Azért maradtam, mert maradni akartam, és mert amit irántad érzek, annál valóságosabbat sosem éreztem senki iránt. Te is ezt érzed. Tudom.

– Sajnálom – mondta. – Sajnálom, kegyetlenség volt, nem kellett volna ezt mondanom. – Kicsit könnyes lett a szeme, de a kezével letörölte a könnyeit. Próbált kőkemény lenni, de az álca kezdett repedezni. – Igazad van. Nagyon fontos vagy nekem. Ezért nem akarom, hogy eldobd az életed semmiért.

– De hát nem semmiért!

– A szentségit, Jacob, de igen! – Annyira tűzbe jött, hogy akaratlanul meggyulladt az egyik keze, amelyet szerencsére már elvett a térdemről. Tapsolt, eloltotta a tüzet, felállt. A jégre mutatott. – Látod azt a cserepes növényt ott, az íróasztalon?

Láttam. Bólintottam.

– Most zöld. Konzerválja a jég. De belül halott. És abban a pillanatban, amint a jég elolvad, elbarnul és péppé fonnyad. – A szemembe nézett. – Olyan vagyok, mint az a növény.

– Nem – mondtam. – Te… tökéletes vagy.

Türelmet erőltetett magára, mintha valami nehézfejű nebulóval beszélne. Újra leült, megfogta a kezem, és sima arcához emelte.

– Ez? – kérdezte. – Ez hazugság. Nem ilyen vagyok. Ha látnád, milyen vagyok valójában, már nem kellenék neked.

– Nem érdekel a.

– Vénasszony vagyok! – kiáltotta. – Azt hiszed, egyformák vagyunk, pedig nem. Akit szeretsz, valójában vén banya, öreg szipirtyó egy lány testében. Te fiatal vagy – kölyök –, hozzám képest kisbaba. Sosem fogod megérteni, milyen érzés állandóan közel lenni a halálhoz. És nem is kell megértened. Nem akarom. Még előtted az egész életed, Jacob. Én már leéltem az enyémet. És egy nap – talán hamarosan – meghalok, és porrá leszek.

Hidegen és határozottan beszélt. Fájt neki mindezt elmondania, ahogy nekem is fájt, de megértettem, miért tette. A maga módján megpróbált megmenteni.

De akkor is fájt – részben azért, mert tudtam, hogy igaza van. Ha Vándorsólyom kisasszony felépül, akkor megtettem, ami a szándékomban állt: megoldottam nagyapám rejtélyét; rendeztem a családom tartozását Vándorsólyom kisasszonynak; olyan rendkívüli életet éltem, amilyet mindig is szerettem volna – legalábbis egy ideig. Ami Emmát illette, engem nem zavart, hogy idősebb nálam, vagy különbözik tőlem, de a fejébe vette, hogy gondolnom kell erre, és nem lehetett meggyőzni az ellenkezőjéről.

– Talán ha vége lesz a harcunknak – mondta –, írok majd neked, te pedig válaszolsz rá. És egyszer talán eljössz meglátogatni.

Levél. A poros doboz jutott eszembe Emma szobájában, tele nagyapám leveleivel. Ennyi leszek neki én is? Egy öregember túl az óceánon? Egy emlék? Rájöttem, hogy bizonyos szempontból nagyapámat követem. Számos szempontból az ő életét éltem. És egyszer majd csökken az éberségem, öreg leszek, lassú és szórakozott, és a legvégén a nagyapám halálát halom. Emma pedig tovább fog élni nélkülem, mindkettőnk nélkül, és egyszer valaki megtalálja az én leveleimet egy dobozban, a nagyapám levelei mellett, és eltűnődik, mi közünk volt nekünk Emmához.

– És ha szükségetek lesz rám? – kérdeztem. – Ha az üresek visszajönnek?

Könny csillogott a szemében.

– Valahogy megoldjuk. Nézd, nem bírok erről többet beszélni. Nem bírja a szívem. Felmegyünk, és elmondjuk a többieknek, hogyan döntöttél… Összeszorítottam a szám, nagyon bosszantott, hogy ennyire erőszakos.

– Én nem döntöttem el semmit – mondtam. – Te döntöttél.

– Jacob, most mondtam neked, hogy…

– Igen, mondtad. De én még nem döntöttem.

Keresztbe fonta a karját.

– Tudok várni.

– Nem – álltam fel. – Most egyedül szeretnék lenni.

Emma nélkül mentem vissza.

Tizenharmadik fejezet

Halkan végiglépkedtem a folyosón. Megálltam az ymbrynék tanácsterme előtt, az ajtón át hallgattam az elfojtott hangokat, de nem nyitottam be. Belestem a betegszobába, ahol a nővér egy széken szunyókált egylelkű betegei között.

Benyitottam Wren Ökörszem kisasszony szobájába, aki az ölében ringatta Vándorsólyom kisasszonyt, miközben ujjaival gyöngéden simogatta a tollait. Senkinek nem mondtam semmit.

Az üres folyosókat és feldúlt irodákat járva próbáltam elképzelni, hogy érezném magam otthon, ha úgy döntenék, hogy hazamegyek. Mit mondanék a szüleimnek? Valószínűleg semmit. Úgysem hinnének nekem. Azt mondanám, megőrültem, írtam apámnak egy levélben eszelős történeteket, majd kerítettem egy csónakot, átkeltem a szárazföldre, és elszöktem. Ezt stresszreakciónak nevezik. Besorolják valamiféle kitalált kórképhez, és a szerint adagolják a gyógyszereimet. Dr. Golant okolják majd, amiért azt javasolta, hogy utazzam Walesbe. Dr. Golant, akiről persze soha többé nem hallanak. Eltűnt a városból, fogják mondani, mert kuruzsló volt, szélhámos, akiben sosem lett volna szabad megbízni. És én újra Jacob, a szegény, lelki sérült, szellemileg zavarodott, gazdag srác leszek.

Mintha sok-sok évi börtönre ítélnének. De ha annak, akiért a különlegesek világában maradnék, nem kellek, nem alacsonyodom le addig, hogy a nyakába varrjam magam. Nekem is van büszkeségem.

Meddig bírnám Floridában, az után, hogy belekóstoltam a különlegesek életébe? Immár nem voltam hétköznapi, mint régen – talán sosem voltam hétköznapi. Megváltoztam. Ez legalább nyújtott némi reményt: hétköznapi körülmények között is rendkívüli életet élhetek.

Igen, a legokosabb lesz menni. Ha ez a világ halódik, és semmit nem lehet tenni érte, akkor mi maradt itt nekem? Menekülés és bujkálás, amíg nem marad már biztonságos hely, nem lesz olyan időhurok, amelyik fenntartja barátaim mesterséges fiatalságát. Végignézhetném a halálukat. Emma a karjaimban omolhatna porrá.

Ez gyorsabban megölne bármelyik üresnél.

Igen, megyek. Megmentem, ami a régi életemből maradt. Ég veletek, különlegesek. Ég veled, különlegesek világa.

Ez lesz a legjobb.

Addig bolyongtam, amíg találtam egy szobát, amelyik csak félig volt befagyva, a jég megállt félúton a padló és a plafon közt, mint a víz a süllyed ő hajótestben; az íróasztalok teteje meg a lámpák úgy álltak ki a jégből, mint a megdermedt úszók. A jeges ablakon túl a nap lenyugvóban volt. Árnyékok borították be a falakat és a lépcsőházat, és amint kihunyt a fény, egyre kékebbek lettek, minden mély kobaltkékké vált körülöttem.

Felmerült bennem, hogy talán ez az utolsó éjszakám a különleges világban. Az utolsó éjszakám életem legjobb barátaival. Az utolsó éjszakám Emmával.

Miért töltöm egyedül? Mert szomorú vagyok, mert Emma megsértette a büszkeségem, és duzzognom kell.

Ebből elég.

Amint éppen el akartam hagyni a szobát, megéreztem az ismerős görcsöt a gyomromban.

Egy üres.

Megálltam, vártam a következő, belém hasító fájdalmat. Több információra lett volna szükségem. A fájdalom hevessége az üres közelségét, gyakorisága az erejét jelezte. Amikor két erős üres üldözött minket, az érzés egyetlen hosszú, szakadatlan görcs volt, de most sok idő telt el a következő görcsig – majdnem egy perc –, és amikor jött, akkor is annyira gyönge volt, hogy elbizonytalanodtam.

Lassan kiosontam a szobából, végig a folyosón. Amikor elhaladtam a következ ő ajtó előtt, belém állt a harmadik görcs: most kicsit erősebben, de még ez is alig érezhetően.

Próbáltam óvatosan és halkan kinyitni az ajtót, de befagyott. Addig rángattam és rúgtam az ajtót, amíg végre kinyílt, és olyan szoba tárult elém, amelyikben mellközépig ért a jég. Óvatosan közeledtem a jéghez, átnéztem rajta, és még a halvány fényben is nyomban megláttam az ürest. A padlón kuporgott, jégbe fagyva fekete szemgolyójáig. Csak a feje búbja látszott ki a jégb ől; a többi veszélyes része, a nyitott pofája, az összes foga és nyelve mind a felszín alatt volt.

A lény alig élt, a szíve lelassult, talán ha percenként egyet dobbant. De minden egyes dobbanásánál éreztem a belém hasító, nem túlzottan nagy fájdalmat. Álltam az ajtóban, izgatottan és undorodva néztem a lényt. Eszméletlen volt, mozgásképtelen, teljesen kiszolgáltatott. Könnyű lett volna felmászni a jégre, és egy jégcsap hegyét beledöfni az üres koponyájába – és ha bárki más tudta volna, hogy itt van, pontosan ezt tette volna. De valami visszatartott. Ez a l ény már nem jelentett fenyegetést senkinek. Mindegyik üres, amellyel kapcsolatba kerültem, jelet hagyott rajtam. Álmaimban láttam elpusztuló képüket.

Nemsokára hazamegyek, ahol nem leszek többé Jacob, az üresölő. Nem akarom ennek a képét is magammal vinni. Már nem az én dolgom.

Kihátráltam a szobából, és becsuktam az ajtót.

*

Amikor visszaértem a tanácsteremhez, odakinn majdnem sötét volt, a szobában pedig teljesen. Mivel Wren Ökörszem kisasszony megtiltotta a lámpagyújtást, nehogy meglássák az utcáról, néhány szál gyertya és a nagy, ovális asztal körül gyűltek össze a különlegesek; egyesek széken ültek, mások az asztalon, miközben halkan beszélgettek és nézegettek valamit.

A súlyos ajtó csikordulására mindenki felém fordult.

– Ökörszem kisasszony? – kapta fel a fejét reménykedve Bronwyn.

– Csak Jacob – felelte egy másik árnyék.

Csalódott sóhajtások.

– Szia, Jacob – üdvözölt Bronwyn –, és ismét az asztalon lévő valamihez fordult. Amint közeledtem feléjük, a tekintetem találkozott Emmáéval. Láttam a szemében valami nyerset és óvatlant – úgy véltem, félelmet, hogy valóban megteszem, amire biztatott. Aztán a tekintete ismét lefelé fordult.

Félig-meddig azt reméltem, hogy Emma megkegyelmezett nekem, és elmondta a többieknek, hogy elmegyek. De persze nem tette – hiszen még neki sem mondtam el. Pedig szemlátomást tudta, leolvasta az arcomról.

Világos volt, hogy a többiek nem is gyanították. Annyira megszokták a jelenlétem, hogy fel sem merült bennük a távozásom. Megacéloztam magam, és figyelmet kértem.

– Egy pillanat – szólt egy idegen akcentussal beszélő hang, és a gyertyafényben láttam, hogy a kígyóbűvölő lány meg a pitonja rám néz. – Ez á fijú itten beszéli sok butáság a helyről, áhonnán én jöttem. – Az asztal mellett álló, üres székhez fordult. – Enyém népe úgy hívjá, Simhaladvipa – oroszlánok lákóhelye.

Az „üres” székről Millard válaszolt.

– Sajnálom, de ide van írva pompás szépírással: Serendip országa. A különleges térképészek, akik ezt készítették, nem találgattak.

Közelebb léptem, és láttam, min vitatkoznak. A Napok Térképének sokkal nagyobb példányán, mint amelyet elvesztettünk a tengeren. Ez kinyitva olyan széles volt, mint az asztal, és olyan vastag, mint a keskenyebb végére állított tégla.

– Én ismeri sáját házá, és hívják Simhaladvipa – makacskodott a kígyóbűvölő lány, a kígyója pedig kilőtt, és orrát egy kis, könnycsepp alakú szigethez nyomta a térképen, India partjai mellett. Csakhogy ezen a térképen India neve Malabar volt, és az általam Srí Lankaként ismert szigetre kecses bet űkkel azt írták:

Serendip országa.

– Nincs értelme vitatkozni – mondta Millard. – Egyes helyeknek annyi nevük van, ahány nép elfoglalta és elnevezte őket. Légy szíves, szólj a kígyódnak, hogy húzódjon vissza, mert még összegyűri a lapot.

A lány harákolt, suttogott valamit, és a piton ismét a nyakára tekeredett. A könyvet bámultam. Az a példány, amelyet elvesztettünk, szintén impozáns volt, bár csak egyszer láttam nyitva, éjszaka, a különleges gyermekek otthonának narancsvörös lángjainál. Ez azonban más volt. Nemcsak sokkal nagyobb, de olyan díszes, hogy ehhez képest a másik bőrbe kötött vécépapírnak látszott. Színes térképek borították az oldalakat, amelyek papírnál erősebb anyagból, talán borjúbőrből készültek, és a szélük aranyozott volt. Pompás illusztrációk, legendák és magyarázatok töltötték be a margókat.

Millard észrevette, hogy csodálom a könyvet.

– Hát nem döbbenetes? Talán a Codex Peculiaris kivételével a Térkép ezen kiadása az egész különleges világ legcsodásabb könyve. Térképészek, fest ők és nyomdászok dolgoztak rajta egész életükben, és egyes térképeket állítólag maga Perplexus Anomalous rajzolt meg. Kicsi korom óta látni szerettem volna. Jaj, annyira örülök!

– Csodálatos.

– Millard megmutatja nekünk a kedvenc részeit – mondta Olive. – Nekem legjobban a képek tetszenek.

– Hogy lekössem a figyelmüket és megkönnyítsem a várakozást. – magyarázta Millard. – Gyere, Jacob, segíts lapozni.

Nem akartam tönkretenni Millard nagy pillanatát a szomorú bejelentésemmel, úgy gondoltam, várhat még. Reggelig úgysem megyek sehová, élvezni akartam még néhány percet a barátaimmal, súlyosabb terhek nélkül. Odamentem Millard mellé, ujjaimat a lap alá csúsztattam, amely olyan nagy volt, hogy mindkét kezemre szükség volt a lapozáshoz.

Bogarásztunk a térképen. Egészen elmerültem benne – különösen a távoli és kevéssé ismert részek érdekeltek. Európát és számos időhurkát aprólékosan ábrázolták, de a távolabbi tájak vázlatosabbak voltak. Afrika nagy területei üresen maradtak. Terra incognita. Ugyanez vonatkozott Szibériára, bár a Napok Térképén saját neve volt az orosz távol-keletnek: A Nagy Kiterjedt Magány.

– Vannak hurkok ezeken a helyeken? – kérdezte Olive, és arra az üres részre mutatott, amely Kína nagy részét ábrázolta. – Vannak ott is különlegesek? Olyanok, mint mi?

– Persze – felelte Millard. – A különlegességet a gének határozzák meg, nem a földrajz. Ám a különleges világ nagy részét egyszerűen még nem fedezték fel.

– Miért nem?

– Talán azért, mert túlságosan lefoglalt minket, hogy életben maradjunk. Megértettem, hogy a túlélés sok mindent kizár, többek között a felfedezést és a szerelmet is.

Lapoztunk még néhányat, üres foltokra vadásztunk. Számtalan volt, fantáziadús nevekkel. A Homok Gyászos Királysága. A Haragból Álló Ország. Csillagokkal Teli Magas Hely. Magamban kimondtam a helyneveket, mert elbűvöltek.

A margókon olyan félelmetes helyek bújtak meg, amelyeket a Térkép Pusztaságoknak nevezett. Skandinávia északi része volt A Jeges Pusztaság. Borneó középső része A Fojtogató Pusztaság. Az Arab-félsziget nagyobb része: Az Irgalmatlan Pusztaság. Patagónia déli csücske: A Vigasztalan Pusztaság. Egyes helyek egyáltalán nem szerepeltek, mint például Új-Zéland vagy Hawaii. Florida apró kinövés volt Amerika lábánál, szinte alig látszott.

Ahogy a térképeket nézegettem, még a legriasztóbb nevű helyek is különös vágyakozást keltettek bennem. Azokra a régi délutánokra emlékeztettek, amelyeken nagyapával régi térképeket nézegettünk a National Geographic magazinban. Ezek jóval a repülőgépek és a műholdak előtt készültek, amikor a nagy felbontású kamerák még nem tudtak belesni a Föld minden zegzugába. Amikor a ma ismerős partvonalakat csak találgatták. Amikor a jeges tengerek és áthatolhatatlan őserdők mélységét és kiterjedését pletykákból, legendákból és azoknak a felfedezőknek a zavaros elbeszéléseiből próbálták megsejteni, akik a felfedezőút során elvesztették a csapatuk felét.

Miközben Millard tovább mesélt, ujjammal megkerestem egy hatalmas, nyom nélküli sivatagot Ázsiában. Ahol a Szárnyas Teremtmény Nem Fejezi Be Röptét. A térképek egy teljes, felfedezésre váró világot tártak elém, melynek csupán a felszínét súroltam. A gondolat elszomorított – ugyanakkor szégyenkező megkönnyebbülést is éreztem. Elvégre újra látni fogom az otthonomat és a szüléimet. És talán gyerekes érzés, ha az ember felfedezni vágyik – a felfedezés kedvéért. Az ismeretlen vonzó, de ha egy helyet felfedeztek, katalogizáltak és feltérképeztek, elveszti a jelentőségét, csak újabb poros tény egy könyvben, megszűnik a titokzatossága. Talán mégis jobb néhány üres foltot hagyni a térképen. Hagyni, hogy a világ megtartson valamit a varázsából, nem kierőszakolni minden egyes titkát.

Talán jobb néha-néha elámulni.

Közöltem velük az elhatározásomat. Nem volt értelme tovább várni.

– Elmegyek – böktem ki. – Hazamegyek.

Döbbent csönd lett. Emma könnyes szemmel rám nézett.

Bronwyn felállt az asztaltól, és megölelt.

– Testvér – mondta. – Hiányozni fogsz.

– Nekem is hiányozni fogtok. Jobban, mint hinnétek.

– De miért? – lebegett fel, hogy farkasszemet nézhessen velem Olive. – Nagyon bosszantó voltam?

A fejére tettem a kezem, és visszanyomtam a földre.

– Nem, nem, semmi baj veled – mondtam. – Csodás voltál, Olive.

Emma előbbre lépett.

– Jacob azért jött ide, hogy segítsen nekünk – mondta. – De vissza kell térnie a régi életéhez, amíg visszatérhet.

A gyerekek szemlátomást megértették. Nem volt harag. A legtöbbjük szívből örült a szerencsémnek.

Wren Ökörszem kisasszony dugta be a fejét, hogy gyorsan beszámoljon az eredményekről.

– Minden nagyszerűen megy. Vándorsólyom kisasszony kezd gyógyulni. Reggelre önmaga lesz. – És Ökörszem kisasszony eltűnt.

– Hála istennek – mondta Horace.

– Hála a madaraknak – fűzte hozzá Hugh.

– Hála istennek és a madaraknak – összegezte Bronwyn. – Minden madárnak az összes erdőben.

– Hála Jacobnak is – szólt Millard. – Soha nem jutottunk volna el idáig nélküle. – A szigetről sem jutottunk volna ki – mondta Bronwyn. – Nagyon sokat tettél értünk, Jacob.

Egyenként megöleltek. Aztán elhúzódtak, és már csak Emma maradt: ő ölelt meg utoljára – hosszú, keserédes öleléssel, utolsó „isten hozzád”-dal.

– Arra kérni, hogy menj el, a legnehezebb volt, amit életemben tettem. Örülök, hogy megértettél. Nem hiszem, hogy lett volna erőm még egyszer megtenni.

– Bárcsak létezne egy olyan világ, ahol együtt élhetünk mindannyian, békében.

– Tudom – mondta Emma. – Tudom.

– Bárcsak… – kezdtem.

– Állj – kérte Emma.

De csak kimondtam.

– Bárcsak velem jöhetnél.

Elfordult.

– Tudod, mi történne velem, ha megtenném.

– Tudom.

Emma nem szerette a hosszú búcsúzkodást. Éreztem, hogy megkeményíti magát, visszafogja a fájdalmát.

– Amikor Vándorsólyom kisasszony visszanyeri emberi alakját, visszakísér a vurstlin át a földalatti-állomásra, és amikor átesel a változáson, ismét a jelenben leszel. Boldogulsz majd egyedül is a továbbiakban?

– Azt hiszem. Felhívom a szüleimet. Vagy bemegyek egy őrszobára. Ismerve apámat, biztos vagyok benne, hogy Nagy-Britannia összes rendőrőrszobáján ott a fényképem. – Nevettem, mert ha nem nevettem volna, elsírtam volna magam.

– Akkor rendben.

– Rendben.

Egymásra néztünk, nem nagyon akaródzott elengednünk egymást – de mi mást tehettünk volna? Az ösztönöm azt súgta, csókoljam meg, de uralkodtam magamon. Tilos.

– Elmész. Ha soha többé nem hallanál rólunk, nos, akkor egyszer majd elmesélheted a történetünket. Beszélhetsz rólunk a gyerekeidnek. Vagy az unokáidnak. És akkor nem felejtenek el minket teljesen.

Tudtam, hogy attól a pillanattól fogva minden elhangzott szó fájni fog, megbélyegzi a pillanat fájdalma, és most kell elhúzódnom, vagy sosem lesz vége. Szomorúan bólintottam hát, még egyszer megöleltem Emmát, és elvonultam egy sarokba aludni, mert nagyon-nagyon fáradt voltam.

Egy idő múlva a többiek matracokat és takarókat hoztak, és körém vackoltak. Összebújtunk melegedni a beszivárgó hideg ellen. Elaludtak, ám éreztem, hogy én a kimerültségem ellenére sem tudok aludni, így hát felálltam és járkáltam, távolról néztem a gyerekeket.

Nagyon sok mindent éreztem az utazásunk kezdete óta – örömet, félelmet, reményt, iszonyodást –, de mostanáig egyszer sem éreztem magam magányosnak. Bronwyn a testvérének nevezett, de valahogy ez már nem hangzott helyénvalónak. Legfeljebb másod-unokatestvér lehettem. Emmának igaza volt: sosem érthetem meg őket. Annyira öregek voltak, olyan sok mindent láttak már. Én egy másik világhoz tartozom. Ideje visszamennem.

*

Idővel elaludtam az alattunk és fölöttünk recsegő jég zajára.

Különös és zaklató álmaim voltak azon az éjjelen.

Otthon vagyok, teszem mindazt, amit szoktam. Beleharapok egy hamburgerbe – nagy, barna és zsíros. Puskagolyóként száguldok Ricky Crown Vic kocsijában, bömböl az ócska rádió. Az élelmiszerboltban vagyok a szüleimmel, megyünk végig a hosszú, túlságosan fényes sorokon, és ott van Emma, a kezét h űti a halaspultnál, folyik a megolvadt jég mindenfelé. Emma nem ismer meg.

Aztán a plázában, ahol a tizenkettedik születésnapomat ünnepeltem, műanyag puskával lövöldözöm. Testek robbannak szét, vérrel töltött ballonok.

Jacob hol vagy?

Majd az iskola. A tanár írása furcsa a táblán, a betűk értelmetlenek. Mindenki felpattan, kisiet. Baj van. Erős hang szól hol még erősebben, hol halkabban. Mindenki némán, felfelé nézve áll.

Légiriadó.

Jacob, Jacob hol vagy?

Egy kéz a vállamon. Egy öregember. Szem nélküli ember. Azért jött, hogy ellopja az enyémet. Nem ember, hanem szörny.

Futok. A régi kutyámat kergetem. Évekkel ezelőtt elszabadult tőlem, elfutott a pórázzal együtt, egy fa köré tekeredett, mert meg akart fogni egy mókust. Megfojtotta magát. Három héten át jártuk a környéket, a nevét kiáltozva. Három hét után találtuk meg. Öreg Szimat.

A sziréna most már fülsiketítő. Futok, egy autó ér mellém, és felvesz. A szüleim ülnek benne, ünneplőben. Nem néznek rám. Az ajtó bezárul. Odakinn fojtogató a hőség, de benn működik a légkondicionáló, az ablakok felhúzva, és a rádió harsog, de csak az állomások közti zörej.

Anya hová megyünk? Nem válaszol.

Apa miért állunk itt meg?

Már kinn vagyunk, újra kapok levegőt. Szép, zöldellő hely. Frissen nyírt fű illata. Feketébe öltözött emberek egy földbe ásott gödör körül.

A ravatalon nyitott koporsó. Belepillantok. Üres, csak egy olajfolt terjed a fenekén. Befeketíti a fehér szatént. Gyorsan, zárják le a fedelét! Fekete kátrány bugyborékol a nyílásokból és hasadékokból, lecsöpög a földre, beszívódik a földbe.

Jacob hol vagy mondj valamit

A sírkövön: ABRAHAM EZRA PORTMAN. Beleesem a nyitott sírba, forgó sötétség nyel el, és egyre zuhanok. A gödör feneketlen, már valahol a föld alatt vagyok, egyedül, kóborlok ezernyi, össze nem kötött alagútban, hideg van, olyan hideg, hogy félek, megfagy a bőröm, széthasadnak a csontjaim. Mindenfelől sárga szemek néznek a sötétben.

Nagyapa hangját követem.

Jakob, gyere ide. Ne félj.

Az alagút emelkedik, és fény látszik a végén. A szájánál könyvet olvas nagyon nyugodtan egy fiatalember. Úgy néz ki, mint én, majdnem olyan, mint én, és talán ő én vagyok, gondolom, de akkor megszólal, s a hang nagyapáé. Mutatni akarok neked valamit.

Egy pillanatra felébredtem a sötétben, és tudtam, hogy álmodom, de nem tudtam, hol vagyok, csak azt, hogy nem ágyban és nem a tanácsteremben a többiekkel. Máshová kerültem, mert a szoba koromsötét volt, alattam a jég, és a gyomrom összerándult…

Jacob gyere ide hol vagy?

Egy hang kintről, a folyosó végéről – valódi hang, nem álombeli.

Újra álmodom, egy ökölvívó-szorító mellett állok, és a szorítóban, a reflektorok fényében nagyapa áll szemben egy üresrémmel.

Kerülgetik egymást. Nagyapa fiatal és fürge, félmeztelen, a kezében kés. Az üres hajlott hátú és torz, a nyelveivel csapkod, nyitott pofájából fekete lé csöpög a szőnyegre. Kilő az egyik nyelve, nagyapa elugrik.

Ne küzdj a fájdalom ellen, az a kulcs, mondja nagyapa. Mond neked valamit. Üdvözöld, hagyd beszélni hozzád. A fájdalom azt mondja: nem vagyok más, mint te; az üresé vagyok, de te is vagyok. Az üres újra támad. Nagyapa számít rá, helyet hagy a kilövő nyelvnek. Aztán az üres harmadszor is támad, és nagyapa a késével lemetszi az üres fekete nyelvének hegyét, mely rángatózva hull a szőnyegre.

Buta teremtmények. Nagyon befolyásolhatók. Beszélj hozzájuk, Jakob. És nagyapa beszélni kezd, de nem angolul, sem lengyelül, sem bármilyen más nyelven, amelyet az álmaimon kívül hallottam. A mélyről jövő hörgés mintha nem torokból és szájból származna.

A lény nem mozdul, csak himbálja magát ott, ahol áll, mintha hipnotizálták volna. Nagyapa folytatja ijesztő hörgését, leengedi a kést, és az üres felé közeledik. Minél közelebb ér hozzá, a lény annál békésebbé válik, végül letérdel a szőnyegre. Azt hiszem, rögtön le fogja hunyni a szemét, és elalszik, ám hirtelen lerázza a varázst, melyet nagyapa bocsátott rá, kilövi az összes nyelvét, és felnyársalja nagyapát. Ahogy nagyapa összerogy, átugrom a kötelet, rohanok hozzá, és az üres elszelel. Nagyapa a hátán fekszik a szőnyegen, mellette térdelek, kezem a fején, ő pedig suttog nekem valamit, vér buggyan ki a szájából, hát közelebb hajolok, hogy megértsem. Te több vagy nálam, Jakob, mondja. Több, mint én valaha is voltam.

Érzem, ahogy lassul a szívverése. Hallom, hogy teljes másodpercek maradnak ki a dobbanások között. Aztán tíz másodpercek. Aztán…

Jacob hol vagy?

Hirtelen felébredtem. A szobában világos volt. Reggel lett, kéklő hajnal. A jégen térdeltem a félig befagyott szobában, a kezem nem nagyapa arcán, hanem a fogságba esett üres fején, lassú hüllőagyán. A szeme nyitva volt, rám nézett, én pedig a szemébe. Látlak.

– Jacob! Mit csinálsz? Mindenütt kerestelek.

Emma állt izgatottan a folyosón.

– Mit csinálsz? – kérdezte újra. Nem látta az ürest. Nem tudta, hogy ott van. Elvettem az üres fejéről a kezem, elhúzódtam tőle.

– Nem tudom – mondtam. – Azt hiszem, alvajáró lettem.

– Nem számít. Gyere gyorsan – Vándorsólyom kisasszony hamarosan visszaváltozik.

*

A kis szobában összezsúfolódott az összes gyerek és a vurstli valamennyi különlegese, sápadtan és idegesen, a falhoz préselődve vagy a padlón kuporogva, széles körben a két ymbryne körül, mint a szurkolók holmi illegális kakasviadalon. Emmával mi is besurrantunk, meghúzódtunk egy sarokban, szemünk a kibontakozó előadásra tapadt. A szoba úgy festett, mint a csatatér: a hintaszék, ahol Wren Ökörszem kisasszony ült egész éjjel Vándorsólyom kisasszonnyal, az oldalán hevert, az üvegcsékkel és csőrös poharakkal teli asztalt durván a falhoz tolták. Althea állt rajta, kezében rúdra erősített hálóval, amelyet kész volt használni is.

A padló közepén Wren Ökörszem kisasszony és Vándorsólyom kisasszony. Ökörszem kisasszony térdelt, két, vastag solymászkesztyűbe bújtatott kezével a padlóra szorította Vándorsólyom kisasszonyt, izzadva ó-különleges nyelven kántált, miközben Vándorsólyom kisasszony szabadulni próbált, és karmolni igyekezett. De bárhogy próbálkozott is, Wren Ökörszem kisasszony nem engedte el.

Valamikor éjjel Ökörszem kisasszony gyengéd masszírozása átváltozott fajok közötti profi birkózássá, ördögűzéssé. Vándorsólyom kisasszonyt a madár része annyira uralta már, hogy harc nélkül nem volt hajlandó távozni. Mindkét ymbrynén kisebb sérülések látszottak: mindent elborítottak Vándorsólyom kisasszony tollai, Wren Ökörszem kisasszonyt a arcán pedig hosszú, véres karmolásnyom húzódott. A gyerekek tátott szájjal, döbbenten nézték. Az a dühödt tekintetű, vad madár, akit Ökörszem kisasszony a padlóra szorított, cseppet sem hasonlított ahhoz a Vándorsólyom kisasszonyhoz, akit ismertünk. Hihetetlennek látszott, hogy ennek az erőszakos viaskodásnak a régi Vándorsólyom kisasszony legyen az eredménye, de Althea mosolyogva bólogatott, mintha biztatna minket: Majdnem kész, már csak egy kis birkózás!

Törékeny, öreg hölgy létére Wren Ökörszem kisasszony alaposan elbánt Vándorsólyom kisasszonnyal. De aztán a madár Ökörszem kisasszonyba csípett, aki elveszítette a fogást, és Vándorsólyom kisasszony jókora szárnycsapással majdnem kiszabadult. A gyerekek sikoltoztak. Ám Ökörszem kisasszony fürge volt, felugrott és elkapta a madár lábát, majd visszarántotta a földre – mire a gyerekek még hangosabban sikoltoztak. Nem voltunk hozzászokva, hogy így bánjanak az ymbrynénkkel; Bronwynnak vissza is kellett fognia Hugh-t, hogy Vándorsólyom kisasszony védelmére ne kelljen.

Mindkét ymbryne mélységesen kimerültnek látszott, de Vándorsólyom kisasszonyon látszott, hogy fogytán az ereje. Emberi természete kezdett győzedelmeskedni madár természetén.

– Rajta, Ökörszem kisasszony! – kiáltotta Bronwyn.

– Ön képes rá, Wren kisasszony! – Így Horace. – Hozza vissza nekünk!

– Kérem – mondta Althea. – Teljes csendre van szükségünk.

Hosszú idő után Vándorsólyom kisasszony felhagyott a küzdéssel, szétterített szárnnyal feküdt a padlón, kapkodta a levegőt, tollas mellkasa zihált. Ökörszem kisasszony levette a kezét a madárról, a sarkára ült.

– Rögtön bekövetkezik – mondta –, és amikor megtörtént, nem akarom, hogy bármelyikőtök hozzá szaladjon és megragadja. Az ymbrynétek nagyon zavarodott lesz. Szeretném, ha az első arc, amelyet lát, az első hang, amelyet hall, az enyém legyen. El kell magyaráznom neki, mi történt. – Összekulcsolta a mellén a kezét, úgy mormolta: – Gyere vissza hozzánk, Alma. Jöjj, húgom. Térj vissza hozzánk.

Althea lelépett az asztalról, felvett egy takarót, szétnyitotta, és kifeszítette Vándorsólyom kisasszony előtt, hogy eltakarja. Amikor az ymbryn ék madárból emberré változnak, meztelenek; ezért kell eltakarni őket.

Lélegzet-visszafojtva vártunk, miközben különös hangok hallatszottak a takaró mögül: kilégzés, egy éles taps – aztán Wren Ökörszem kisasszony felugrott, és ijedten hátralépett.

Rémültnek látszott – a szája nyitva volt, ahogy Altheáé is.

– Ez nem lehetséges – szörnyülködött Wren Ökörszem kisasszony, Althea pedig megingott, és elejtette a takarót. A padlón emberi alak feküdt, de nem nő. Meztelen volt, összegömbölyödve, nekünk háttal feküdt. Megmozdult, kinyújtotta a végtagjait, végül felállt.

– Ő Vándorsólyom kisasszony? – kérdezte Olive. – Nagyon fura lett.

Nyilvánvalóan nem ő volt. Az előttünk álló személy csöppet sem hasonlított Vándorsólyom kisasszonyra. Csenevész emberke volt gacsos térddel, kopaszodó fejjel, az orra akár egy használt ceruzahegyező, meztelen teste tetőtől talpig átlátszó, ragacsos géllel volt borítva. Miközben Ökörszem kisasszony a férfit bámulta, és keresett valamit, amiben megkapaszkodhat, a többiek döbbenten és dühösen kiabálni kezdtek.

– Kicsoda maga? Kicsoda maga? Mit művelt Vándorsólyom kisasszonnyal?

Az ember nagyon lassan felemelte a kezét, és megdörzsölte a szemét. Ekkor nyitotta ki először.

A pupillája fehér volt.

Valaki felsikoltott.

Ekkor a férfi igen nyugodtan kijelentette:

– A nevem Caul. A foglyaim vagytok.

*

– Lenni fogoly? – nevetett az összehajtható ember. – Hogy ő érteni?

Emma rákiáltott Wren Ökörszem kisasszonyra.

– Hol van Vándorsólyom kisasszony? Ki ez az ember, és mit tettek Vándorsólyom kisasszonnyal?

Ökörszem kisasszony nem volt képes megszólalni.

Zavarodottságunk dühvé változott, és kérdésekkel bombáztuk a kis embert. Kissé unott arccal fogadta a szoba közepén, s a kezét szégyenlősen összefonta a nemi szerve előtt.

– Ha végre hagytok beszélni, megmagyarázok mindent – mondta.

– Hol van Vándorsólyom kisasszony? – kiáltotta ismét a dühtől reszkető Emma.

– Ne aggódj – mondta Caul –, a mi biztonságos őrizetünkben. Napokkal ezelőtt elraboltuk a szigeteteken.

– A madár, melyet megmentettünk a tengeralattjáróról, az…

– Én voltam – fejezte be a mondatot Caul.

– Lehetetlen! – szólalt meg végre Ökörszem kisasszony. – Lidércek nem tudnak madárrá változni.

– Ez általában igaz. De Alma a nővérem, és bár sajnos nem örököltem azt a képességét, hogy manipuláljam az időt, osztozom a legkevésbé hasznos képességében – át tudok változni komisz kis ragadozó madárrá. Egészen kiválóan alakítottam őt, nem gondoljátok? – Könnyedén meghajolt. – Most kérhetek egy nadrágot? Így kínosan érzem magam.

A kéréséről senki nem vett tudomást. Vándorsólyom kisasszony egyszer említette, hogy volt két öccse – láttam is a fényképüket –, és mindhárman Gulipán kisasszony felügyelete alatt éltek. Felidéztem a napokat, amelyeket a Vándorsólyom kisasszonynak hitt madárral töltöttünk; mindazt, amin átestünk, amit láttunk. A ketrecbe zárt Vándorsólyom kisasszony, akit Golan a tengerbe dobott, volt az igazi. Akit „megmentettünk”, az öccse. A kegyetlen tett, amelyet a madár a legutóbb elkövetett, így már érthető volt, de még milliónyi kérdésem maradt.

– Miért maradt madár mindvégig? Hogy figyeljen minket?

– Bár gyerekes civakodásaitok hosszas megfigyelése kétségbevonhatatlanul szórakoztató volt, reméltem, hogy segíteni fogtok lezárni egy befejezetlen ügyet. Amikor megöltétek a vidéki embereimet, az egészen imponáló volt. Igazán találékonynak bizonyultatok. Természetesen az embereim bármikor közbeléphettek volna, és elfoghattak volna titeket, de úgy véltem, hagylak titeket egy ideig szabadon kószálni, hátha a találékonyságotok elvezet az egyetlen ymbrynéhez, akinek mindeddig sikerült eltűnnie előlünk. – Ekkor széles vigyorral Wren Ökörszem kisasszonyhoz fordult. – Helló, Balenciaga. Olyan jó téged újra látni.

Wren Ökörszem kisasszony feljajdult, és a kezével legyezte magát.

– Idióták, kretének, ostobák! – ordította a bohóc. – Elvezettétek őket egyenesen hozzánk!

– És még egy kedves bónusz – mondta Caul. – Felkerestük a menazsériádat is. Az embereim nem sokkal az után érkeztek, hogy mi távoztunk; az emuráf és a bokszer kutya feje pompásan fog kinézni a kandallóm fölött.

– Szörnyeteg! – sikoltotta Ökörszem kisasszony, és az asztalnak dőlt, mert a lába felmondta a szolgálatot.

– Jaj, madárkáim! – kiáltotta rémülten Bronwyn. – Fiona és Claire!

– Hamarosan viszontlátod őket – mondta Caul. – Az őrizetünkben vannak.

Caul tudta, hogy Vándorsólyom kisasszonynak álcázva szívesen látják majd Wren Ökörszem kisasszony menazsériájában, de mivel a kisasszony nem volt otthon, és nem tudták elrabolni, továbbhajszolt minket utána, Londonba. Lényegében kezdettől fogva manipuláltak minket – attól kezdve, hogy úgy döntöttünk, elhagyjuk a szigetet. A rege is, amelyet Bronwyn olvasott fel az első este az erdőben a kőóriásról, manipuláció volt. Caul azt akarta, hogy megtaláljuk Wren Ökörszem kisasszony időhurkát, és azt higgyük, mi fejtettük meg a titkát. Akit közülünk nem bénított meg a rémület, az tombolt a düht ől. Többen azt kiáltozták, hogy Cault meg kell ölni, és szorgosan kerestünk éles, hegyes tárgyakat, hogy megtegyük. Caul mindvégig higgadtan állt, arra várva, hogy a dühroham véget érjen.

– Szabad megjegyeznem valamit? – szólalt meg. – Nem javasolnám a megölésemet. Természetesen megtehetitek, senki nem akadályozhat meg benne. De sokkal jobb lesz nektek, ha sértetlen vagyok akkor, amikor az embereim megérkeznek. – Úgy tett, mintha megnézné nem létez ő karóráját. – Ó, igen – folytatta –, már itt kellene lenniük. Körülveszik az épületet, figyelnek minden lehetséges kijáratot, beleértve a tetőt is. Ötvenhatan vannak, nyakig felfegyverezve. Nyakon felül is. Láttátok már, mit képes tenni egy miniágyú egy gyermek méretű emberi testtel? – Egyenesen Olive-ra nézett. – Macskaeledellé változtat, drágaságom.

– Ez blöff – mondta Enoch. – Nincsen odakinn senki.

– Biztosíthatlak, hogy van. Figyelnek, amióta elhagytuk nyomasztó kis szigeteteket, és megadtam nekik a jelet, mihelyt Wren leleplezte magát. Ez több mint tizenkét órája történt – igazán elegendő idő felállítani egy katonai alakulatot.

– Szeretnék megbizonyosodni róla – mondta Ökörszem kisasszony, és az ymbrynék tanácstermébe sietett, ahol az ablakokat főként kívülről borította jég, ám a rájuk tett teleszkópokkal leláthattunk az utcára.

Amíg a visszatértére vártunk, a bohóc és a kígyóbűvölő lány azt vitatták, hogyan kellene megkínozni Cault.

– Szerintem először tépjük ki a körmeit – javasolta a bohóc. – Azután izzó piszkavassal szúrjuk ki a szemét.

– Ahonnan én jön – folytatta a kígyós lány –, árulás büntetése bekenés mézzel, ember, így tesznek csónakba, pangó tavon. Legyek megesz elevenen.

Caul a nyakát forgatta jobbra-balra, unottan nyújtózkodott.

– Elnézést – mondta. – Ha az ember ilyen sokáig van madár alakban, megmerevednek az izmai.

– Azt hiszed, viccelünk? – kérdezte a bohóc.

– Inkább azt, hogy amatőrök vagytok – felelte Caul. – Ha találnátok néhány friss bambuszhajtást, mutatnék nektek valami igazán komiszt. Ám bármennyire szórakoztató lenne is, azt ajánlom, olvasszátok le ezt a jeget, mert ezzel sok kellemetlenséget spórolhatunk meg. Azért mondom, mert igazán aggódom értetek.

– Aha – mondta Emma. – Akkor nem aggódott, amikor ellopta azoknak a különlegeseknek a lelkét?

– Ó, igen. A három úttörőnk. Szükség volt az áldozathozatalukra – a haladás érdekében, drágáim. Nekünk az a célunk, hogy előbbre vigyük a különleges fajokat.

– Jó vicc! Maguk hatalomvágyó szadisták.

– Tudom, hogy védettek és műveletlenek vagytok, és az ymbrynék nem tanították meg nektek a népünk történetét. Mi, különlegesek olyanok voltunk, mint a földön járó istenek. Óriások, királyok, a világ jogos urai. Ám az évszázadok és évezredek során szörnyűséges hanyatláson estünk át. Olyan mértékben keveredtünk a közönségesekkel, hogy különleges vérünk tisztasága felhígult. Nézzétek, mennyire lealacsonyodtunk! Ideiglenes hurkokban bujkálunk, félünk azoktól az emberektől, akiken uralkodnunk kellene, és állandó gyermekkorban tartanak ezek a minden lében kanál nők!Hát nem látjátok, hogy visszafejlesztettek benneteket? Nem szégyellitek magatokat? Van fogalmatok arról a hatalomról, amely jogosan a miénk? Nem érzitek ereitekben óriások vérét? – Egészen kipirult, izgalomba jött. – Nem elpusztítani akarjuk a különlegesek világát, hanem megmenteni!

– Tényleg? – kérdezte a bohóc, majd odament Caulhoz és arcul köpte. – Igazán beteges módon kezdtetek hozzá.

Caul letörölte a köpést.

– Tudtam, hogy semmi értelme vitatkozni veletek. Az ymbrynék hazug propagandával tömték a fejeteket évszázadokon át. Azt hiszem, egyszerűbb lesz elvenni a lelketeket, és mindent újrakezdeni.

Wren Ökörszem kisasszony visszatért.

– Igazat mond – sóhajtotta. – Legalább ötven katona lehet kinn. Felfegyverezve.

– Jajajaj – sopánkodott Bronwyn. – Mit tehetünk?

– Adjátok fel – mondta Caul. – Békésen.

– Mindegy, mennyien vannak – mondta Althea. – Sosem tudnak áthatolni a jegemen…

A jég! Majdnem elfelejtettem. Jégerődben voltunk.

– Úgy van – szólt derűsen Caul. – Tökéletesen igaza van, nem tudnak bejönni. Tehát az elfogásnak van egy gyors és fájdalommentes módja, ha megolvasztod a jeget most rögtön, vagy lehet egy hosszú, makacs, lassú, unalmas, szomorú módja, amelyet ostromnak neveznek. Ekkor az embereim odakinn őrködnek, mi pedig itt maradunk, és lassan éhen halunk. Talán majd feladjátok, ha eléggé csüggedtek és éhesek lesztek. Vagy felfaljátok egymást. Mindegy, mert ha az embereimnek sokáig kell várakozniuk, egytől egyig halálra fognak kínozni benneteket, amikor bejutnak. Ha muszáj a lassú, unalmas, szomorú utat választanunk, akkor, kérem szépen, a gyermekek kedvéért, hozzatok valami nadrágot nekem.

– Althea, hozz neki egy átkozott nadrágot – mondta Wren Ökörszem kisasszony. – De semmilyen körülmények között ne olvaszd meg a jeget.

– Igenis, assz’nyom – felelte Althea.

– Nos – fordult Ökörszem kisasszony Caulhoz. – Megmondom, mit teszünk. Szólsz az embereidnek, hogy biztosítsanak nekünk szabad eltávozást, vagy megölünk. Ha szükséges, biztosíthatlak, hogy megtesszük, és darabonként dobáljuk ki a jégbe vájt lyukon a holttested részeit. Biztos vagyok benne, hogy ez nem fog tetszeni az embereidnek, de nekünk nagyon sok id őnk lesz kitalálni a következő lépést.

Caul vállat vont.

– Rendben.

– Valóban? – kérdezte a kisasszony.

– Azt hittem, rátok tudok ijeszteni – mondta Caul –, de igazad van, nem szeretnék meghalni. Vigyetek hát az egyik lyukhoz, és ahogy kérted, lekiáltok az embereimnek.

Althea visszatért egy nadrággal, és Caul felvette. Wren Ökörszem kisasszony Bronwynt, a bohócot és az összecsukható embert jelölte ki Caul őrzőinek, letört jégcsapokkal szerelte fel őket. A jégcsapok hegyét Caul hátának szegezve mentünk ki a folyosóra. Libasorban tudtunk haladni az ymbrynék tanácstermébe vezető, kis, sötét irodán át, ahol megtörtént a baj. Valaki megbotlott egy matracban, elesett, és dulakodás tört ki a sötétben. Emma éppen akkor gyújtott lángot, amikor Caul megragadta Altheát a hajánál fogva, és elrántotta a többiektől. Althea kapálódzott, rúgott, ám Caul hegyes jégcsapot szegezett a torkának.

– Maradjatok ott – ordította Caul –, vagy a torkába döföm!

Óvatos távolságból követtük Cault. A kapálózó Altheát a tanácsterembe vonszolta, feldobta az ovális asztalra, ahol leszorította, és a szeme fölé tartotta a jégcsapot.

– A követeléseim a következők! – harsogta.

Mielőtt továbbmondhatta volna, Althea kikapta a kezéből a jégcsapot. A jégcsap elrepült, és a Napok Térképébe szúródva kötött ki. Caul szája még O alakban volt a meglepetéstől, amikor Althea a nadrágja elejére tette a kezét, és az O-ból döbbent grimasz lett.

– Most! – kiáltotta Emma, majd Bronwynnal futni kezdtünk feléjük a súlyos ajtó szárnyai között. Közben Althea és Caul párharca újabb fordulatot vett: Caul elengedte Altheát, az asztalra hasalt, és megpróbálta elérni a jégcsapot. Althea vele terült el, de nem engedte el – mindkét kezét Caul combjára tette –, és pillanatok alatt jégpáncél képződött Caulon deréktól lefelé, amely megbénította. Caul egyik ujja elérte a jégcsapot, aztán az egész keze, és az erőfeszítéstől meg a fájdalomtól nyögve kitépte a térképekből a jégcsapot, majd addig csavarta a felsőtestét, amíg a jégcsap hegye Althea hátához nem ért. Ordított, hogy Althea olvassza le róla a jeget, másként belé döfi.

Már csak néhány lépésnyire voltunk tőlük, de Bronwyn megragadta Emmát, engem is, és visszafogott minket.

– Hagyd abba! Hagyd abba! – ordította a fájdalomtól eltorzult arccal Caul, miközben a jég sebesen elborította a mellkasát meg a vállát. Néhány másodperc múlva elborította volna a karját meg a kezét is.

Althea nem hagyta abba.

És akkor Caul Althea hátába döfte a jégcsapot. Althea teste megfeszült, a lány feljajdult. Wren Ökörszem kisasszony futott feléjük, Althea nevét sikoltva, miközben a Caul testét borító jég kezdett nagyon gyorsan leolvadni. Mire Ökörszem kisasszony hozzájuk ért, Caul már majdnem szabad volt. Csakhogy a jég mindenütt olvadni kezdett – fogyott és visszahúzódott, ahogyan Althea élete is –, a felső szintről úgy zuhogott a mennyezeten át az olvadt víz, ahogy Althea testéből patakzott a vér. Wren Ökörszem kisasszony karjában feküdt ernyedten, haldokolva.

Bronwyn az asztalon állt, az egyik kezében Caul nyaka, a másikban hóvá morzsolva a fegyvere. Hallottuk, ahogy a jég alattunk is olvad, és eltűnik az ablakokról. A lenti ablakokból ömlött a víz az utcára, ahol a szürke egyenruhás katonák lámpaoszlopokba és tűzcsapokba kapaszkodtak, hogy el ne sodorja őket a jeges ár.

Aztán meghallottuk a bakancsok dobogását a lenti lépcsőkön felfelé és a tetőről lefelé; pár perc múlva ordítva berontottak Caul emberei. Egyeseken éjjel látó szemüveg volt, és gépfegyverekkel, lézeres pisztolyokkal, harci késekkel voltak felfegyverezve. Hárman kellettek ahhoz, hogy kiszabadítsák Cault Bronwyn kezéből.

– Vigyétek őket, és ne finomkodjatok velük! – recsegte félig összeszorított torkából Caul.

Wren Ökörszem kisasszony ránk kiáltott, hogy engedelmeskedjünk.

– Tegyétek, amit mondanak, vagy bántani fognak!

De ő maga nem engedte el Althea testét, hát rajta mutattak példát; Altheát kitépték a karjából, a kisasszonyt pedig a földre teperték. Az egyik katona a levegőbe lőtt, hogy még jobban megrémüljünk. Amikor láttam, hogy Emma tűzgolyót próbál formálni a két kezével, megragadtam a karját, és kértem, ne tegye.

– Ne, kérlek, ne!

Puskatus vágott a mellkasomba: levegőért kapkodva zuhantam a padlóra. Az egyik katona hátrakötötte a kezem.

Megszámoltak minket, Caul felsorolta a nevünket, hogy Millard is meglegyen – mert miután három napot töltött velünk, mindnyájunkat ismert, mindent tudott rólunk.

Felrángattak a földről, kitereltek minket a teremből a folyosóra. Mellettem Emma botorkált, véres hajjal.

– Kérlek, tedd, amit mondanak – súgtam neki, és bár nem adta jelét, tudtam, hogy hall. Az arcán düh, félelem és megdöbbenés váltotta egymást – és azt hiszem, szánalom is mindazért, amit elragadtak tőlem.

A lépcsőházban és a lenti emeleteken folyó hullámzott. Csak felfelé lehetett kijutni. Feltuszkoltak minket a lépcsőn, aztán egy ajtón át az erős, nappali fénybe, a tetőre. Mindenki vizes volt, fázott, rémülten hallgatott.

Kivéve Emmát.

– Hová visznek minket? – kérdezte.

Caul nyomban odalépett hozzá, az arcába vigyorgott.

– Nagyon különleges helyre – mondta Caul –, ahol különleges lelketek nem fog kárba veszni.

Emma összerezzent, Caul nevetve elfordult, karjával felfelé nyújtózkodott, és ásított. A vállából fura csomó állt ki mindkét oldalon, mintha ki nem fejlődött szárnyak csonkjai lettek volna: ez volt az egyetlen külső jele annak, hogy ez a torz alak kapcsolatban áll egy ymbrynével.

Kiáltások hallatszottak egy másik tetőről. További katonák érkeztek. Összecsukható hidat állítottak fel a két háztető között.

– Mi legyen a halott lánnyal? – kérdezte az egyik katona.

– Milyen nagy kár, micsoda veszteség – csettintett a nyelvével Caul. – Szívesen elfogyasztottam volna a lelkét. A különleges léleknek önmagában nincs íze – magyarázta nekünk. – Az állaga kissé zselészerű és nyúlós, de csöppnyi remuládmártással keverve, fehér húsra öntve egészen fogyasztható.

Azután nagyon hangosan, nagyon sokáig nevetett.

Amint egyenként elvezettek minket az összecsukható hídon, az ismerős érzést éreztem a gyomromban – gyönge volt, de egyre erősödött, lassan, de folyamatosan. A kiolvadt üresrém lassan magához tért.

*

A katonák a hátunknak szegezett puskával vezettek ki minket a hurokból, el a vurstli sátrai és az ámuló nézősereg között, végig a nyomornegyed sikátorain, ahol utcai árusok és utcagyerekek bámultak utánunk, be az öltözőszobába, el az ott hagyott ruháink mellett, le a földalattiba. A katonák terelgettek, néha ránk ordítottak, hogy hallgassunk (bár percek óta senki nem szólt egy szót sem), hogy lefelé nézzünk, és hogy maradjunk egy sorban, vagy pisztollyal vernek fejbe.

Caul nem tartott velünk – hátramaradt egy nagyobb katonai egységgel „takarítani”, azaz átkutatni az időhurkot, hátha találnak még bujkálókat és szökevényeket. Amikor utoljára láttuk, éppen modern bakancsba bújt, katonai zubbonyt öltött, és közölte, hogy rettenetesen unja már a pofánkat, de majd találkozunk „a másik oldalon”, bár nem tudtam, hogy ez mit jelent.

Átléptünk az időhatáron, ismét előre az időben, de nem azokba az alagutakba jutottunk, amelyekre emlékeztem. A sínek és a talpgerendák fémből készültek, és az alagutak világítása is más lett, nem piros lámpácskák, hanem beteges zölden foszforeszkáló csövek adták a fényt. Amikor az alagútból a peronra értünk, megértettem: már nem a tizenkilencedik században vagyunk, még csak nem is a huszadikban. A menedéket kereső tömeg eltűnt; az állomás majdnem üres volt. A spirális lépcső is eltűnt, amelyen lejöttünk, felvonó volt a helyén. A peron fölött LED képernyő jelezte: A KÖVETKEZŐ SZERELVÉNY 2 PERC MÚLVA. A falon egy olyan film plakátja volt, amelyet nyár elején láttam, nem sokkal nagyapa halála előtt.

Magunk mögött hagytuk 1940-t. Az én koromba jutottunk.

Néhány gyerek ezt meglepetten és félve észlelte, mintha attól tartottak volna, hogy perceken belül megöregednek, ugyanakkor fogságunk rémületét nem tudta elfojtani a jövőbe utazás izgalma; attól féltek, hogy kivonják a lelküket, nem attól, hogy megőszülnek, és megjelennek bőrükön az öregség barna foltjai.

A katonák a peron közepére tereltek minket, hogy megvárjuk a következő szerelvényt. Súlyos bakancsok csattogtak mögöttünk. Megkockáztattam egy pillantást a hátunk mögé, és egy rendőrt láttam közeledni. Mögötte még három másik rendőr szállt ki a felvonóból.

– ’é! – kiáltotta Enoch. – Rendőrök, ide!

Egy katona gyomorszájon vágta Enochot, aki kétrét görnyedt.

– Mi történik itt? – kérdezte a legközelebb álló rendőr.

– Foglyul ejtettek minket – mondta Bronwyn. – Ezek nem igazi katonák, hanem…

Őt is gyomorszájon vágták, de rajta nem látszott, hogy megérezte volna. Attól hallgatott el, hogy a rendőr levette tükrös foncsorozású napszemüvegét, és előbukkant fehér szeme. Bronwyn hátrahőkölt.

– Ajánlok valamit – mondta a rendőr. – Nem kaptok senkitől segítséget. Ott vagyunk mindenütt. Fogadjátok el, úgy könnyebb lesz.

Normálisok kezdték megtölteni az állomást. A katonák szorosan körülfogtak minket, fegyvereiket elrejtették.

Emberekkel teli szerelvény sziszegett be az állomásra. Elektromos ajtói kinyíltak, utasok serege áradt ki rajtuk. A katonák a legközelebbi kocsi felé toltak minket, a rendőrök kitessékelték a benn maradt néhány utast.

– Szálljanak másik kocsiba! – ugatták. – Kifelé!

Az utasok mérgelődtek, de engedelmeskedtek. Csakhogy a hátunk mögöttiek is be akartak szállni, így néhány katonának hátra kellett maradnia, hogy visszatartsák őket. Egyre nagyobb lett a kavarodás – az ajtók be akartak záródni, de a rendőrök nyitva tartották őket, amíg fel nem hangzott a vészjelzés; a katonák olyan durván löktek be minket, hogy Enoch megbotlott, és láncreakcióként több gyerek átesett rajta. Ekkor az összehajtható ember, akinek olyan vékony volt a csuklója, hogy ki tudta húzni a bilincsből, elfutott.

Lövés dördült, aztán még egy, és az összecsukható ember elterült a földön. A tömeg pánikban menekült, az emberek sikoltozva futottak szét a lövések el ől, és a zűrzavarból teljes káosz lett.

A katonák belöktek, berugdaltak minket a kocsiba. Mellettem Emma megpróbált ellenállni, hogy az őt lökdöső katona közelebb menjen hozzá. Láttam, hogy a megbilincselt keze narancsvörösen izzik, hátranyúlt, és megragadta a katonát. A katona visítva kuporodott a földre, egy kéz alakú lyuk éktelenkedett terepszínű ruháján. Ekkor az engem lökdöső katona felemelte puskáját, és le akart vele sújtani Emma nyakára, ám a vállammal beleböktem a hátába.

Megbotlott.

Emma megolvasztotta a kezén a fémbilincset, amely alaktalan, izzó fémként hullott le róla. Az én katonám most rám fogta a puskát, haragjában üvöltve, de mielőtt lőhetett volna, Emma hátulról megfogta kétfelől a fejét: ujjai olyan forrók voltak, hogy a katona arca meleg vajként olvadt szét. Elejtette a puskát, és sikoltozva esett össze.

Mindez nagyon gyorsan, másodpercek alatt történt.

Két újabb katona jött nekünk. Már majdnem mindenki a kocsiban volt – kivéve Bronwynt és a vak fivéreket, akiket nem is bilincseltek meg, csak álltak, kart karba öltve. Látva, hogy le akarnak lőni minket, Bronwyn olyat tett, amit más körülmények között nem tudtam volna elképzelni róla: pofon vágta az idősebb fivért, aztán a fiatalabbikat durván elszakította tőle.

Mihelyt megszakították a kapcsolatukat, olyan retteneteset visítottak, hogy a hang szelet gerjesztett. Tornádóként száguldott végig a peronon – Emmát meg engem hátralökött, széttörte a katonák szemüvegét. Meghaladta mindazokat a hullámhosszakat, amelyeket a fülem képes volt érzékelni…

A szerelvény valamennyi ablaka kitört, a LED képernyők szilánkokra hullottak, a tetőn lévő világító üvegtestek szétrobbantak, így egy pillanatra koromsötét lett. Majd hisztérikusan villogni kezdtek a vészjelző lámpák.

A hátamra estem, csengett a fülem. Valami hátrafelé húzott a nyakamnál fogva, el a szerelvénytől, s nem emlékeztem, mit kellene tennem a kezemmel meg a lábammal, hogy ellenálljak. Csengő füllel is hallottam azonban, amint valaki eszelősen üvölt.

– Gyerünk! Gyerünk!

Hideget és nedvest éreztem a tarkómon, és bevonszoltak egy telefonfülkébe. Emma is ott volt, összegömbölyödve az egyik sarokban, félájultan.

– Húzza fel a lábát – hallottam egy ismerős hangot, és a hátam mögül előbukkant egy alacsony, szőrös, nyomott pofájú és lebernyeges szájú lény.

A kutya. Addison.

Behúztam a lábam a fülkébe, annyira már magamhoz tértem, hogy mozogjak, de annyira még nem, hogy beszéljek is.

Az utolsó, amit a pokoli, villogó, vörös fényben láttam, az volt, hogy Wren Ökörszem kisasszonyt belökték a vagonba, az ajtó becsukódott, és az összes barátom odabent volt vele, puskacsövektől körbefogva, a kitört üvegű ablakok keretében, fehér szemű alakokkal körülvéve.

Aztán a szerelvény belerohant a sötétségbe, és eltűnt.

*

Arra ébredtem, hogy valaki nyalja az arcom.

A kutya.

A telefonfülke ajtaját behúzták, és hárman zsúfolódtunk össze az alján.

– Elájult – mondta a kutya.

– Elmentek – mondtam.

– Igen, de nem maradhatunk itt. Vissza fognak jönni önért. Mennünk kell.

– Nem hiszem, hogy fel tudok állni.

A kutyának vágás volt az orrán, és a füléből hiányzott egy darabka. Bármit tett is, hogy ide jusson, ő is megjárta a poklot.

Csiklandozást éreztem a lábamnál, de túlságosan fáradt voltam, hogy megnézzem, mi az. A fejem nehéz volt, mint a kő.

– Kérem, ne aludjon el ismét – a kutya nyalni kezdte Emma arcát.

Megint az a csiklandozás. Áthelyeztem a súlypontom, és oda nyúltam.

A telefonom volt. Vibrált. Nem akartam elhinni. Előhúztam a zsebemből. A készülék majdnem teljesen lemerült, alig látszott a jelzés. A képernyőn ez állt: APA (177 NEM FOGADOTT HÍVÁS)

Ha nem lettem volna kábult, valószínűleg nem vettem volna fel. Bármelyik percben jöhetett egy fegyveres, hogy végezzen velünk. Nem ideális időpont apámmal beszélgetni. De nem tudtam józanul gondolkodni, és valami arra késztetett, hogy felvegyem.

Megnyomtam a gombot.

– Halló?

Fojtott kiáltás a vonal másik végén.

– Jacob? Te vagy az?

– Én.

Szörnyű lehetett a hangom. Halk és reszelős.

– Édes istenem, édes istenem – ismételgette apa. Nem számított rá, hogy felveszem, talán már halottnak hitt, és talán csak ösztönösen próbálkozott, mert nem tudott ezen az ösztönön úrrá lenni. – Én nem – hová – mi történt – hol vagy, fiam?

– Jól vagyok – mondtam. – Élek. Londonban vagyok.

Nem tudom, miért árultam el. Azt hiszem, úgy éreztem, tartozom neki némi igazsággal.

Úgy hallatszott, mintha elfordult volna, és odakiáltott volna valaki másnak. – Jacob az! Londonban van! – Majd megint hozzám beszélt. – Azt hittük, meghaltál.

– Tudom. Úgy értem, nem lep meg. Sajnálom, hogy eltűntem. Remélem, nem ijesztettelek meg túlságosan.

– Halálra rémítettél, Jacob. – Apám sóhajtott, a hosszú sóhaj egyszerre fejezett ki megkönnyebbülést, hitetlenséget és csüggedést. – Mi is Londonban vagyunk anyáddal. Miután a rendőrség nem talált a szigeten… Mindegy, nem fontos, csak mondd meg, hol vagy, és érted megyünk.

Emma mocorogni kezdett. Kinyitotta a szemét, és álmosan nézett rám.

– Jó, nagyon jó – mondta Addison. – Most maradjon velünk – és nyalni kezdte Emma kezét.

– Nem mehetek, apa. Ebbe nem rángathatlak bele.

– Istenem, tudtam. Drogozol, igaz? Nézd, bárkivel jöttél össze, segíteni tudunk. Nem kell bevonnunk a rendőrséget. Csak téged szeretnénk visszakapni.

Ekkor minden elsötétült a fejemben, és amikor magamhoz tértem, olyan fájdalom hasított a gyomromba, hogy elejtettem a telefont.

Addison odakapta a fejét.

– Mi az?

Megláttam a fülke üvegére kívülről tapadó hosszú, fekete nyelvet. Gyorsan követte a második, majd a harmadik.

Az üres. A kiolvadt üresrém. Követett minket.

A kutya nem látta, de könnyen olvasott az arckifejezésemből.

– Egy olyan, igaz?

Némán igent mondtam, és Addison a sarokba húzódott.

– Jacob? – Apám távoli hangja a telefonban. – Jacob, hallasz?

A nyelvek kezdtek rátekeredni a fülkére, körülfogtak minket. Nem tudtam, mit tehetnék, csak azt, hogy tennem kell valamit, hát magam alá húztam a lábam, két kézzel megtámaszkodtam, és nagy nehezen felálltam.

Szemtől szemben voltam vele. Nyelvek kígyóztak ki kardfogú szájából. A szeme fekete volt, fekete lé folyt belőle, és egyenesen a szemembe nézett az üvegen át. Az üres mély torokhangot hallatott, amitől teljesen elhagyott az erőm, és kis híján azt kívántam, öljön már meg, hogy ez a kín és rettegés véget érjen.

A kutya Emma arcába ugatott.

– Ébresztő! Szükségünk van önre, kisasszony! Gyújtson tüzet!

De Emma sem beszélni, sem felállni nem tudott. A metróállomáson rajtunk kívül csak két nő tartózkodott esőkabátban, akik hátráltak, és befogták az orrukat az üres bűze ellen.

A telefonfülke, az egész fülke, benne mindhármunkkal inogni kezdett ide-oda, és hallottam, hogy bármivel volt is a földhöz rögzítve, az eltört. Az üres lassan felemelt minket a földről – tíz centiméter magasra, aztán harmincra, aztán hatvanra –, majd visszaejtett, amitől a fülke üvegei kitörtek, és üveg záporozott ránk.

Az üres és köztem nem volt semmi. Egy vékony üveglap sem. Nyelvei behatoltak a fülkébe, rátekeredtek a karomra, a derekamra, aztán a nyakamra, és mindjobban szorítottak, végül már nem kaptam levegőt.

Ekkor értettem meg, hogy halott vagyok. És mert halott voltam, és nem tehettem semmit, nem harcoltam tovább. Ellazítottam az összes izmom, becsuktam a szemem, és megadtam magam a gyomromban tűzijátékként robbanó fájdalomnak.

Hirtelen nem éreztem fájdalmat. A kín valami mássá változott. Beleléptem és körülfogott, és zavaros felszíne alatt valami nyugodtat és gyöngédet találtam. Suttogást.

Ismét kinyitottam a szemem. Az üres dermedten bámult rám. Félelem nélkül néztem a szemébe. A látásom homályos volt az oxigénhiánytól, de nem éreztem fájdalmat.

Az üres már nem szorította olyan erősen a nyakam. Percek óta először vettem levegőt, mélyen és nyugodtan. A suttogás felkúszott a gyomromból, és a torkomon át kibuggyant az ajkamon; olyan hangot hallattam, amely nem hangzott nyelvnek, de tudtam a jelentését.

Hátra.

Vissza.

Az üres visszahúzta a nyelveit. Mindhármat behúzta duzzadt pofájába, és becsukta a száját. A fejét kissé lehajtotta – mintha megadta volna magát.

És leült.

Emma és Addison csodálkozva nézett fel rám a padlóról, meglepte őket a hirtelen nyugalom.

– Mi történt? – suttogta a kutya.

– Nincs mitől félni – mondtam.

– Elment?

– Nem, de már nem fog bántani minket.

Addison nem kérdezte, honnan tudom, csak bólintott, mert a hangom megnyugtatta.

Kinyitottam a fülke ajtaját, segítettem Emmának felállni.

– Tudsz menni? – kérdeztem. Átkarolta a derekam, rám támaszkodott, és együtt léptünk egyet. – Nem hagylak el – mondtam. – Akár akarod, akár nem.

A fülembe suttogott.

– Szeretlek, Jacob.

– Én is szeretlek – súgtam vissza.

Lehajoltam, felvettem a telefonom.

– Apa?

– Mi volt az a zaj? Kivel vagy?

– Itt vagyok. Jól vagyok.

– Nem igaz. Csak maradj ott, ahol vagy.

– Apa, mennem kell. Sajnálom.

– Várj. Ne tedd le – kérlelt. – Meg vagy zavarodva, Jake.

– Nem. Olyan vagyok, mint nagyapa. Megvan bennem, ami nagyapában volt. Szünet a vonal túlsó végén. Aztán:

– Kérlek, gyere haza.

Mély lélegzetet vettem. Túlságosan sok mondanivalóm lett volna, de nem maradt rá időm. Apának be kellett érnie a következővel:

– Remélem, hogy majd haza tudok menni, egyszer. De előbb el kell intéznem bizonyos dolgokat. Csak akarom, hogy tudd: szeretlek téged is, anyát is, és nem azért maradok távol, hogy bántsalak titeket.

– Mi is szeretünk téged, Jake, és ha kábítószertől szenvedsz vagy bármi mástól, nekünk nem számít. Rendbe hozunk. Mint mondtam, meg vagy zavarodva.

– Nem, apa. Különleges vagyok.

Aztán letettem a telefont, és azon a nyelven, amelyről nem tudtam, hogy beszélem, ráparancsoltam az üresre, hogy álljon fel.

Engedelmesen felállt.

A FÉNYKÉPEKRŐL

Ahogyan a Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei című első kötetben, az Üresek városa kötet összes fényképe is régi, talált kép, és néhány, digitálisan feljavított darab kivételével nem változtatott. Hosszú évek alatt gyűltek össze: bolhapiacokon találták őket, régi papírárut értékesítő boltokban és a nálam komolyabb gyűjtők archívumaiban, akik voltak szívesek megválni legbecsesebb kincseiktől, hogy segítsenek létrehozni ezt a könyvet.

A következő fényképeket adták kölcsön nagylelkűen a tulajdonosaik: CÍM – A GYŰJTŐ NEVE

Jacob sziluettje – Roselyn Leibowitz Emma Bloom – Muriel Moutet Enoch O’Connor – David Bass Claire Densmore – David Bass Fiona Franenfeld – John Van Noate Gulipán kisasszony – Erin Waters Vonatra szálló lány – John Van Noate Síró kisgyerek – John Van Noate Különleges fivérek – John Van Noate Sam – John Van Noate

Millard a tükörben – John Van Noate A figyelő – John Van Noate

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei című kötet végén köszönetet mondtam szerkesztőmnek, Jason Rekulaknek „látszólag végtelen” türelméért. Most, miután a második kötet megírásához kétszer annyi időre volt szükségem, köszönetet kell mondanom neki legendás, nem is, inkább szenthez méltó türelméért; komolyan, Jób türelmét mutatta! Remélem, érdemes volt várnia, és mindörökké hálás leszek, amiért segített megtalálni az utamat.

Köszönet a Quirk Books dolgozóinak – Brettnek, Davidnek, Nicole-nak, Monekának, Katherine-nek, Doogie-nak, Ericnek, Johnnak, Mary Ellennek és Blairnek –, amiért a könyvkiadás legjózanabb, ugyanakkor legkreatívabb emberei. Köszönet a Random House Publisher Services munkatársainak és külföldi kiadóimnak, amiért sikerül ügyesen lefordítaniuk különc, kitalált szavaimat más nyelvekre (és amiért néha vendégül látnak egy magas, sápadt és kissé zavart amerikai írót az országukban; sajnálom, hogy disznóólat csináltam a vendégszobáikból).

Köszönet az ügynökömnek, Jodi Reamernek is, amiért elolvasta ennek a könyvnek a piszkozatait, jegyzeteket készített, amelyek javítottak a könyvön, és amiért első fokú fekete övét (majdnem) mindig jóra és nem rosszra használta. Szívből jövő köszönet fényképgyűjtő barátaimnak, akik hatalmas segítséget nyújtottak, hogy ez a könyv elkészülhessen. Robert E. Jackson, Peter J. Cohen, Steve Bannos, Michael Fairley, Stacy Waldman, John Van Noate, David Bass, Yefim Tovbis és Fabien Breuvart – nélkületek nem jártam volna sikerrel.

Köszönet a tanároknak, akik ösztönöztek és bátorítottak az évek során. Többek között Donald Rogannek, Petty Lentznek, P. F. Klugénak, Jonathan Tazewellnek, Kim McMullennek, Linda Janoffnak, Philip Eisnernek, Wendy MacLeodnak, Doe Mayernek, Jed Dannenbaumnak, Nina Fochnak, Lewis Hyde-nak és John Kinsellának.

Legfőbb köszönet Tahereh-nek, aki számtalan módon felvidította az életem.

Szeretlek, azizam.

HAMAROSAN JÖN A KÜLÖNLEGES GYERMEKEK SOROZAT KÖVETKEZŐ KÖTETE. quirkbooks.com/peculiarchildren

JEGYZETEK

1 Skakespeare: V. Henrik (Németh László fordítása).

A kiadás alapja:

Ransom Riggs: Hollow City The Second Novel of Miss Peregrine’s Peculiar Children Quirk Books, Philadelphia, Pennsylvania, 2014

Fordította

Gálvölgyi Judit

Szerkesztette

Tóth Emese

Kiadói programvezető

Tímár Rita

Borítókép

John Van Noate, Rex USA, Everett Collection

Tervezte

Doogie Horner

ISBN 9789630979405

Minden jog fenntartva © Ransom Riggs 2014

© Kossuth Kiadó 2014

© Hungarian translation Gálvölgyi Judit 2014

Felelős kiadó Kocsis András Sándor a Kossuth Kiadó Zrt. elnök-vezérigazgatója A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja Műszaki vezető Badics Ilona Nyomdai előkészítés Vígh Zoltánné www.kossuth.hu / e-mail: kiado@kossuth.hu

Tartalom

- KÜLÖNLEGES SZEREPLŐK

- KÖZÖNSÉGES SZEREPLŐK

- ELSŐ RÉSZ

- Első fejezet

- Második fejezet

- Harmadik fejezet

- Negyedik fejezet

- Ötödik fejezet

- Hatodik fejezet

- Hetedik fejezet

- MÁSODIK RÉSZ

- Nyolcadik fejezet

- Kilencedik fejezet

- Tizedik fejezet

- Tizenegyedik fejezet

- Tizenkettedik fejezet

- Tizenharmadik fejezet

- A FÉNYKÉPEKRŐL

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- JEGYZETEK

Table of Contents

KÜLÖNLEGES SZEREPLŐK

KÖZÖNSÉGES SZEREPLŐK

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

A FÉNYKÉPEKRŐL

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK

Table of Contents

KÜLÖNLEGES SZEREPLŐK

KÖZÖNSÉGES SZEREPLŐK

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

A FÉNYKÉPEKRŐL

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK